Rodinná čest

Dick Francis

(1991)

Hodnocení:

97%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Dva detektivní příběhy: Žralok a Žihadlo.

Break in – first published in Great Britain by Michael Joseph Ltd., 44 Bedford Square, London WC I – 1985

ISBN 0-7181-2597-5

Bolt – first published in Great Britain by Michael Joseph Ltd., 27 Wrights Lane, Kensington, London W8 5DZ – 1986

ISBN 0-7181-2756-0

Dick Francis © 1985, 1986

Translation © Jaroslava Moserová-Davidová, 1991

ISBN 80-7033-094-5

ŽRALOK

■ ■ ■ 1 ►

Pokrevní pouta mohou člověka tížit, svazovat, mohou vést k osudným závazkům. Pouto svazující blížence je nejsilnější a nezničitelné. Moje dvojče, moje okovy.

Moje sestra Holly vklouzla do světa o deset minut později než já, na Boží hod vánoční ráno, když se nad ojíněnými poli neslo vyzvánění zvonů a v nevybalených dárcích čekala překvapení. Moje sestra Holly byla odmalička postupně spolunocležnce v kočárku, moje spolubatole, můj bojový terč i nejlepší kamarád.

Moje sestra Holly se dostavila na dostihy do Cheltenhamu a zastavila mě na cestě z vážnice do padoku, když jsem se chystal jet třímílový steeple.

„Kite!“ Našla si mě ve skupině ostatních jezdců, s nimiž jsem šel, a zastoupila mi odhodlaně cestu.

Zůstal jsem stát, ostatní šli dál, obcházeli nás, jako se voda rozděluje kolem skály. Zadíval jsem se na její úzkostí staženou tvář, jindy tak klidnou, a skočil jsem jí do řeči, než stačila promluvit a říct mi, proč za mnou přišla.

„Máš u sebe nějaké peníze?“ zeptal jsem se.

„Co? Proč?“ Vůbec se nesoustředila na to, co jí říkám, měla plnou hlavu jakéhosi tragického scénáře.

„Tak máš, nebo nemáš?“

„Já… Ale já přece proto…“

„Seber se a jdi k totalizátoru,“ nařídil jsem jí. „Vsadíš všechno, co u sebe máš, na mého koně, na vítězství. Na číslo osm. Seber se a jdi, udělej to.“

„Ale já ne…“

„Povídám, seber se a udělej, co říkám,“ znovu jsem ji přerušil. „Pak jdi do baru a za to, co ti zbyde, si dej trojitý gin. Pak se vrať a počkej na mne u odsedlávání vítěze.“

„Ne, já ne…“

„Nestav svoje neštěstí mezi mě a cílový sloup,“ řekl jsem tvrdě.

Zamžikala, jako by se právě probudila, a konečně zaznamenala, že mám na hlavě ochrannou přilbu, a jaké mám na sobě barvy. Zadívala se za odcházejícími jezdci, na jejich záda, a konečně pochopila, co se jí snažím říct.

„Jasné?“ zeptal jsem se.

„Jasné.“ Polkla nasucho. „Dobře.“

„Takže až potom.“

Přikývla. Oči se jí topily ve stínech zoufalství a bezvýchodnosti.

„Dám to do pořádku,“ slíbil jsem jí. „Ale až pak.“

Mlčky přikývla, odvrátila se a skoro automaticky se začala hrabat v kabelce přes rameno, aby našla peníze. I po tolika letech poslechla svého bratra bez přemýšlení. Šla za svým bratrem, když na tom byla nejhůř a potřebovala pomoc. Přestože byla už čtyři roky vdaná, dávné sourozenecké návyky, které jsme si osvojili, jak jsme spolu osiřelí vyrůstali bez rodičů, nám oběma připadaly samozřejmé.

Často jsem uvažoval o tom, jestli by náš vztah byl jiný, kdyby o těch rozhodujících deset minut byla starší ona. Chovala by se ke mně mateřsky? Možná že by mě komandovala. Sama tvrdila, že má větší pocit jistoty a bezpečí právě proto, že je mladší.

Šel jsem do padoku s hlubokým přesvědčením, že ať má Holly jakékoli nesnáze, je to určitě vážné. Nevydala by se za mnou autem málem osmdesát kilometrů do Newmarketu jen tak pro nic za nic, zvlášť když tak nerada řídí.

Potřásl jsem hlavou, doslova, abych z ní Holly vyklepal. Kůň, který na mne čekal, náročný úkol, kterého jsem se musel zhostit, to bylo v tu chvíli jednoznačně prvořadé. V tu chvíli jsem nebyl ničí bratr. Byl jsem v prvé řadě Kit Fielding, žokej steeplechase, některá léta šampión, jindy taky ne. Střídal jsem se v téhle každoroční poctě s jiným jezdcem. Ten získával primát, když si já polámal kosti, a když ne, smířil se s osudem.

Nesl jsem barvy jedné princezny středního věku z bývalé evropské královské rodiny. Byla to neobyčejně přitažlivá dáma s pletí blížící se podzimu, připomínala krásně popraskanou porcelánovou glazuru. Jako obvykle jí z úzkých ramen visel sobolí kožich. Načechrané, lesklé tmavé vlasy. Jednoduché zlaté náušnice. Šel jsem k ní přes padok, usmál se a krátce potřásl rukou v rukavičce.

„Je chladno.“ Souhlásky vyslovovala trochu zastřeně, samohlásky zněly zcela anglicky, intonace byla jako vždy příjemná.

Přikývl jsem a dal jí za pravdu.

„Přijdete první?“ zeptala se.

„Když budu mít štěstí.“

Usmívala se na mne. „Očekávám to od vás.“

Přihlíželi jsme, jak jejího koně provádějí kolem prostranství. Ryzák měl skloněnou hlavu, na hřbetě přikrývku se zlatým erbem. Pokřtila ho North Face, Severní stěna, protože měla ráda hory. Byl to nevlídný, riskantní a obtížný partner. Zlostný, náladový a nerudný. Jel jsem ho jako tříletého na jeho prvních proutěnkách, pak ve čtyřech, pěti a šesti letech. Jel jsem ho taky jako debutanta ve steeplu, když mu bylo sedm, a pak v jeho nejlepších letech, v osmi a devíti. Když měl dobrou náladu, choval se ke mně slušně, ale znal jsem důvěrně každý jeho zlomyslný manévr. V deseti byl stále stejný, nevypočitatelný, nespolehlivý uličník, ale skvělý skokan, mrštný jako kočka. Za svou kariéru zvítězil v osmatřiceti dostizích, až na jednu výjimku vždy se mnou. Dvakrát mě k mému nemalému vzteku shodil už v padoku. Prostě sklonil hlavu a stáhl mě. Naschvál. Třikrát jsme spadli společně na doskoku, on pokaždé vstal a odcválal bez úhony, na nezničitelných nohou, nezadržitelnou rychlostí, odhodlaný zvítězit, s neotřesitelnou odvahou. Miloval jsem ho i nenáviděl. Startoval jako obvykle co favorit.

Stáli jsme s princeznou v padoku tolikrát, že bych to snad ani nedokázal spočítat, protože takřka neustále měla v tréninku asi dvacet koní a já pro ni pravidelně jezdil už deset let. Dospěli jsme do stadia, kdy už jsme si nemuseli nic vykládat, hovořili jsme jednoslabičně a přitom si dokonale rozuměli. Taky jsme jeden druhému důvěřovali a vážili si jeden druhého. Aspoň jsem tomu věřil. Ona mi říkala Kite, já jí princezno, a uzavřeli jsme plodné, pevné přátelství, které nicméně platilo jen v areálu závodiště, za bránu už nedosahovalo. Kdykoli jsme se setkali někde jinde, což se občas stávalo, chovala se ke mně s mnohem větším odstupem.

Jako už mnohokrát jsme v padoku stáli sami, protože trenér Wykeham Harlow měl migrénu. Povšiml jsem si, že ho migrény nejčastěji přepadají, když je hodně zima. Možná to byl opravdu nefalšovaný fyzikální úkaz, jenže jaksi nabýval na intenzitě se vzdáleností příslušného závodiště od Wykehamova křesla. Wykeham Harlow měl tréninkové stáje jižně od Londýna a zřídkakdy se vypravil na severozápad až do Cheltenhamu. Pomalu stárnul a nechtěl přiznat, že mu v zimní odpolední tmě dělá potíže zpáteční cesta vozem.

Zazněl povel: „Jezdci do sedel!“ Dusty, hlavní Wykehamův stájník, který trenéra čím dál tím častěji zastupoval, stáhl jediným pohybem z koně přikrývku a vyhodil mě do sedla.

Princezna mi popřála mnoho štěstí a já jí s úsměvem poděkoval. Ve světě překážkových dostihů není zvykem říkat „zlomte vaz“ jako třeba v divadle, protože na překážkách si člověk opravdu vaz zlomit může.

North Face byl ve vražedné náladě. Poznal jsem to, jakmile jsem se ocitl na jeho hřbetě a dal nohy do třmenů. Mezi mnou a koněm vždycky byla telepatie, teď taky, proto jsem svému partnerovi v duchu spílal, ale zároveň ho i přesvědčoval, že musí přestat zlobit a musí se soustředit na vítězství. Vyrazili jsme na větrem bičovaný kurs, aniž jsme dosáhli dohody.

Nezbývalo než doufat, že jeho chtivost vítězství bude silnější než mizerná nálada, že koně ovládne hned od startu. Většinou to tak vycházelo, i když se už v minulosti několikrát přihodilo, že North Face začal bojovat, až když už bylo pozdě. Ale většinou se zarputile a nepřátelsky choval na začátku, jako právě dnes.

Nemělo smysl šeptat mu sladká slova, poplácávat ho, drbat za ušima. Na to nedal. Jemu šlo o souboj vůle, jeho a mojí, a já mu takový souboj neodpíral.

Kroužili jsme kolem startu, zatímco se přitahovaly obřišníky a četla startovní listina. Celkem mělo běžet sedm koní. Čekali jsme, tváře jezdců pomalu promodrávaly chladem v ledovém listopadovém větru a vteřiny zvolna ubíhaly. Jakž takž jsme se seřadili, protože při překážkách se nelosuje pozice ani se nestartuje z boxů, a čekali jsme, až vyletí startovní pásky a my budeme smět vyrazit.

North Face reagoval na situaci tím, že nahrbil hřbet, sklonil hlavu a začal vyhazovat jako mezek. Ostatní jezdci mu spílali a drželi se od nás v uctivé vzdálenosti. Startér mě požádal, abych se raději poněkud upozadil.

Byl to hlavní dostih dne, i když spíš z důvodů prestižních, než kvůli peněžní dotaci, protože se běžel pod záštitou týdeníku, který zajistil maximální prostor televizního přenosu za minimální cenu. Dostih listu Sunday Towncrier se (pochopitelně) každoročně běžel v sobotu odpoledne, aby tento týdeník mohl hned příští den otisknout na titulní straně rozsáhlou reportáž s obvyklou dávkou sebechvály a dramatických snímků naznačujících skandální zápletky. Rozhodl jsem se, že jim za žádnou cenu neposkytnu dramatický obrázek Fieldinga letícího ze sedla ještě před startem. Spílal jsem koni do krav, do psů, ba do kurev. S touhle jemnocitnou elegancí jsem odstartoval.

Byl mezkovitý a neochotný, takže jsme vyběhli pomalu a po několika krocích se ocitli dobře deset délek za polem. Pranic mě netěšilo, že z tribun bylo na start krásně vidět, nebyl diskrétně schovaný někde za lesem. Kůň ještě asi dvakrát vyhodil jak mezek, aby pobavil publikum, a to hned tak každý kůň neudělá, zvláště když právě nabíhá na první cheltenhamskou překážku.

Přes tu se jen taktak převalil, na doskoku skoro zůstal stát a než se dal znovu do běhu, ještě jednou vyhodil zadkem. Tělem i duší se bránil násilnému řízení ze sedla.

Před námi byly dva celé okruhy a devatenáct dalších překážek.

Vzdálenost mezi námi a ostatními koňmi se trapně prodlužovala. Zuřivě jsem se snažil koně pobídnout k většímu úsilí. Tak sakra koukej závodit, bestie, koukej trochu závodit, nebo skončíš v salámu pro psy. Já osobně tě zabiju, ty hajzle jeden, a jestli si myslíš, že se mě zbavíš, tak se sakra pleteš, já jedu s tebou, uličníku, celou cestu, máš to marný, tak koukej něco dělat, koukej závodit, přece vím, že tě to baví, tak se do toho sakra dej…

Nebylo to takhle poprvé. Zažil jsem s tímhle zvířetem podobnou situaci už mockrát, ale nikdy to nebylo tak zavilé. Na druhou překážku jsem se ho snažil navést co nejlíp, ale kůň moje pokyny jednoduše ignoroval, na překážce ztratil, co se dalo, a v dalším oblouku odmítl cválat.

Kdysi dávno předtím, když měl podobnou náladu, jsem zkusil nechat ho, ať si dělá, co chce, a on tehdy jednoduše po několika krocích zůstal stát. Ne, nezbývalo nic jiného než s ním bojovat a čekat, až ho ta ďábelská zavilost přejde.

Brzdil předníma, jako by se bál z kopce, a to on se nebál, to jsem dobře věděl. Za příští překážkou, vodním příkopem, přistál se shrbeným hřbetem a hlavou u země, což je spolehlivý manévr k vystřelení jezdce ze sedla jako z praku. Jenže já jeho triky dobře znal, takže mě nezaskočil, v sedle jsem se udržel. Po tomhle roztomilém kousku jsme se ocitli dobře tři sta yardů za ostatními. Už to vážně přestávala být legrace.

To už jsem neměl jenom vztek, to jsem zuřil. Jeho zatracená mezkovitost nás zase připraví o vítězství v dostihu, který jsme mohli hravě vyhrát. Jako už tolikrát v minulosti jsem se sám sobě zapřísahal, že tuhle bestii už nikdy nepojedu. Nikdy. Nikdy! V tu chvíli jsem to myslel skoro vážně.

Jako malé dítě, když pozná, že už se zlobením zašlo příliš daleko, se pak najednou začal snažit a vložil se do toho. Nepravidelný, tvrdý krok náhle získal rytmus a plavnost, trucovitost zmizela, v koni se konečně probudila nádherná, nezdolná bojovnost a vůle zvítězit. Většinou to tak končívalo. Jenže tentokrát jsme byli za polem o jeden a půl furlongu. Kdybychom tohle ještě stačili dohnat a přijít první, znamenalo by to, že snažit se kůň od samého počátku, byl by o takovou vzdálenost zvítězil. Čistě teoreticky ovšem. Ztratili jsme celou jednu míli a zbývaly nám jen dvě míle, na kterých jsme to mohli napravit. Beznadějné.

Člověk se prý nikdy nemá vzdávat.

Při druhém okruhu jsme yard po yardu pomalu dotahovali pole, až jsme byli deset délek za posledním koněm, vyčerpaným opozdilcem, a před námi byly poslední dvě překážky. Opozdilce jsme nechali za sebou na první z nich. Nebyli jsme už poslední, ale o to přece nešlo. Před námi stále běželo pět koní, všichni ještě s rezervou, všichni připravení na závěrečný boj na stoupajícím úseku dráhy na rovince.

Přes poslední překážku šlo všech pět koní před námi, ale North Face tam v letu získal dobře dvacet stop. Od doskoku cválal s takovou rychlostí a atletickou silou, až se člověku málem zdálo, že to zvíře, co předtím provádělo takové mezkovi té skopičiny, snad musel být jiný kůň.

Nezřetelně jsem slyšel burácení diváků. To obvykle nevnímám. North Face sklopil uši a uháněl soustředěným, ďábelským tryskem. Zrychloval, aby se dostal na pozici, která mu náležela a kterou předtím z pouhé vzpurnosti odmítal, přestože si v hloubi srdce přál být první.

Přitiskl jsem se k jeho šíji, abych kladl co nejmenší odpor, ani jsem se nepohnul, jen jsem držel pevně otěže a udržoval váhu stejnoměrně nad plecemi koně. Vyjížděl jsem ho rukama a vůlí, dělal jsem všechno pro to, aby tohle fantastické stvoření mělo šanci.

Ostatní koně začali ztrácet síly, stoupání je vyčerpávalo, to už tak bývá. North Face hravě minul celou klopýtající skupinku, a náhle byl před námi jen jeden jediný kůň. Jeho jezdec si byl vítězstvím zcela jistý, divže nespustil ruce do klína.

Bylo mi ho skoro líto, ale seslala mi ho nebesa. North Face ho v trysku minul až skoro u cílového sloupku. Jak jsme šli dopředu, zaslechl jsem zoufalý žokejův výkřik.

Bylo to až příliš těsné, říkal jsem si, když jsem koně přitahoval. Jako když člověk dostane milost pod šibenicí.

Svému koňskému partnerovi jsem z hlavy žádné myšlenky nevyčetl. Jen takový mlhavý náznak nálady, kterou bych u člověka popsal jako samolibé zadostiučinění. Většina koní ví, že zvítězili, je to na nich vidět. Nadmou prsa a drží hlavu hrdě vztyčenou. Jsou koně, na kterých je vidět zklamání, když prohrají. Provinile, lítostivě nebo zahanbeně se neprojevují nikdy, soucit neznají. Bylo mi jasné, že North Face se mě příště zase pokusí shodit.

Princezna nás u odsedlávání vítězů očekávala s rozzářenýma očima a zardělými tvářemi. Jiskra v oku odrážela radost z vítězství, růže ve tvářích zbývaly po strachu ze zklamání. Sundal jsem sedlo, hodil si ho přes ruku a chvilku jsem se s princeznou zdržel, než jsem se vydal zvážit. Stáli jsme spolu, hlavy u sebe.

„Blahopřeji,“ řekla.

„Já myslel, že mi vynadáte.“

„Dnes vás zlobil opravdu víc než dost.“

„Ale je skvělý.“

„Máme trofej.“

„Hned se vrátím.“ Ponechal jsem ji ve středu hloučku novinářů. Měli ji rádi a vážili si jí, a to je hodně.

Prošel jsem, jak se sluší, vážnicí. Žokej, který se umístil jako druhý, se tvářil zahanbeně. Mohl si za to sám a dobře to věděl. Taky se mu mohlo stát, že na něj rozhodčí uvalí pokutu a že ho zaměstnavatelé vyhodí. Ostatní jeho prohře a mému vítězství už nevěnovali pozornost. Co bylo, bylo. Teď už všichni mysleli na příští dostih.

Předal jsem sedlo a helmu šatnáři, převlékl se do jiného dresu, šel se zvážit, pak jsem si přes dres, ve kterém pojedu následující dostih, natáhl znovu princezniny barvy, přičísl si vlasy a šel poslušně vyslechnout povinné projevy. Vždycky mi přijde hloupé, když na fotografiích jezdec vítězného koně přijímá trofej v jiných barvách, než ve kterých dostih jel. Proto jsem taky vždycky hleděl mít při těch příležitostech na sobě barvy majitelů vítěze, zvlášť když mi na nich záleželo. Nic to nestojí, a na to, aby si člověk přetáhl jednu košili přes druhou a pak ji zase sundal, stačí dvě minuty. Připadá mi to správné.

Závodiště, reprezentované v tomhle případě předsedou představenstva, děkovalo listu Sunday Towncrier za štědrou podporu a velkorysost a Sunday Towncrier, reprezentovaný majitelem týdeníku lordem Vaughnleym, hlásal, že podporovat Národní honební dostihy a dostihový sport vůbec je přímo radost.

Spouště fotoaparátů pilně cvakaly.

Holly nikde.

Žena majitele Towncrieru, hubená, nalíčená, vlídná paní postoupila vpřed (na sobě elegantní, na zakázku šitý kostým), aby princezně podala asi padesáticentimetrovou pozlacenou sošku. Nastalo všeobecné potřásání rukou a halasné gratulování. Princezna pak ještě přijala menší verzi stejné sošky za Wykehama Harlowa, já inkasoval úsměvy, blahopřání a pozornost fotografů a tentokrát kupodivu žádné zlaté knoflíčky do manžet.

Lady Vaughnleyová se na mne mile usmála: „Nechtěli jsme, abyste vyhrál další do sbírky, takže letos dostanete také sošku.“ Přátelsky mi vložila do rukou malou pozlacenou figurku.

Upřímně jsem jí poděkoval. Měl jsem doma opravdu víc manžetových knoflíčků než košil.

„Že jste pro nás ale uspořádal dramatický finiš!“ řekla lady Vaughnleyová. „Můj muž byl úplně nadšený. Prý jste byl jako šíp vystřelený odnikud.“

„Měli jsme štěstí.“

Zadíval jsem se jí přes rameno. Očekával jsem automaticky, že ji provází její syn, vždycky byl s rodiči, když se jela Towncrier Trophy, motal se kolem nich, vyřizoval vzkazy, zařizoval, co bylo třeba, vlídný, ochotný, ne zrovna nejchytřejší.

„Váš syn tu dnes není?“ zeptal jsem se.

Rázem bylo po náladě. Ohlédla se nejistě na svého muže. Ten ale nezaslechl, na co se ptám. Odpověděla zarmouceně: „Ne, dnes tu není.“

„To je mi líto.“ Ne že by mě tolik mrzelo, že tu Hugh Vaughnley není k vidění, jako spíš kvůli sporu, který se zřejmě odehrál v jeho rodině. Lady Vaughnleyová přikývla, pomrkávala horními víčky a odvrátila se. Napadlo mě, že se ten spor odehrál v nedávné době a že asi jde o něco vážného, protože měla blízko k slzám.

Princezna pozvala lorda a lady Vaughnleyovy do své lóže, a oni ochotně její pozvání přijali.

„Pojďte s námi také, Kite,“ řekla.

, Jedu v příštím dostihu.“

„Tak potom.“

„Přijdu rád, děkuju.“

Všichni jsme nechali trofeje na stolku, aby je mohli poslat k vyrytí věnování a jména. Zatímco se princezna se svými hosty zvolna vzdalovala, vrátil jsem se do šatny.

Princezna mě vždy zvala nahoru k sobě, protože se mnou ráda probírala výkony svých koní. Všechny je milovala a hodně toho o nich věděla. Nejraději jezdila na ta závodiště, kde měla pronajaté vlastní soukromé prostory, tedy do Cheltenhamu, Ascotu, Sandownu a Lingfieldu, nebo tam, kde byla stálým hostem přátel, kteří takovými prostorami disponovali. Její smysl pro demokracii nedosahoval zase tak daleko, aby se postavila na otevřenou tribunu a hulákala s ostatním davem.

Vyšel jsem ze šatny ve správných barvách pro příští dostih. Těsně vedle mne se vynořila Holly.

„Vyzvedlas výhru?“ zeptal jsem se jí.

„Nemohla jsem se k tobě vůbec probojovat,“ řekla znechuceně. „Všude samý funkcionář, nikoho tam nepouštěli…, těch lidí…“

„Poslyš, je mi líto, ale já už zase musím jet.“

„Tak ihned po dostihu.“

„Ano hned.“

Tentokrát jsem jel míň zajímavé zvíře, než byl North Face, středně schopného, všedního a nepříliš chytrého koně. Nicméně jsme oba dělali, co jsme mohli, a přišli jsme třetí k potěšení majitelů i trenéra. Pro mě to byl chleba, pro ně takové umístění krylo výdaje. To je základ dostihů.

Prošel jsem vážnicí a rychle se oblékl do civilu. Když jsem vyšel z šatny, Holly už na mne čekala.

„Kite, takže…“

„Moment, ještě musím k princezně.“

„Kite ne!“ Už ztrácela trpělivost.

„Je to moje zaměstnání…“

„To jako že za tebou nesmím do práce?“

Vzdal jsem se. „Dobře. Tak co se děje?“

„Četl jsi tohle?“ vytáhla z kabelky list vytržený z deníku Daily Flag. „Nemluvilo se o tom v šatně?“

„Za prvé ne, za druhé taky ne.“

Zadíval jsem se na červeně orámovaný odstaveček na stránce označené Intimní drobnosti, tedy tam, kde se většinou tiskla neověřená či zastaralá fakta a všemožné dohady, jen aby se rozvířily nepříjemnosti.

„To je ze včerejška,“ podíval jsem se na datum.

„Ano. Jistě. Přečti si to!“

Poslechl jsem:

Mezi lidmi se říká, že to s Robertsonem (Bobbym) Allardeckem (32), trenérem dostihových koní, synem magnáta Maynarda Allardecka (50), jde z kopce. Bobby nikdy nebyl tatíčkův miláček. Teď koupil víc, než na co má, chlapec jeden nezvedený, a hádejte, kdo mu nepřispěchá na pomoc. Sledujte tuto rubriku – přineseme další podrobnosti.

Robertson (Bobby) Allardeck (32) byl mužem mé sestry Holly.

„To je pomluva, Bobby je může klidně zažalovat.“

„Jak? Za co? My na to nemáme. A není vůbec jisté, že bychom vyhráli.“

Zadíval jsem se na její ztrhaný obličej, jindy tak hladký, bez vrásek. „Takže je to pravda?“

„Ano i ne. Jak se to vezme. Samozřejmě, že jsme nakoupili za víc, než na kolik máme. To dělá každý. Bobby koupil koně. Sakra, teď přece probíhají dražby ročků. Všichni trenéři kupují ročky, i když na ně zrovna v tu chvíli nemají. To je normální a ty to dobře víš.“

Přikývl jsem. Trenéři na dražbách nakupují ročky pro své zákazníky. Platí hned, potom doufají, že se jim peníze v dohledné době od zákazníků vrátí. Taky se stane, že zákazník couvne, když už je roček koupený. Někdy zase trenér úmyslně koupí tak jednoho dva ročky navíc, pro sebe, sám si je pak vychová a prodá se ziskem. V každém případě je v době, kdy probíhají dražby ročků, zcela běžné, že si lidé půjčují od banky tisíce liber, i když na krátkou dobu.

„Kolik koní z těch, co koupil, Bobby nemůže prodat?“

„Ale on je nakonec prodá všechny,“ přesvědčovala mě Holly

„Dobře. Ale teď?“

„Tři. Zůstali nám tři.“

„Kolik to dělá?“

„Víc jak sto tisíc.“

„To zaplatila banka?“

Přikývla. „O to nejde, nakonec by se to srovnalo, ale kde sakra přišel ten mizerný plátek k těmhle informacím? A proč to proboha vůbec otiskli? Chci říct, že z toho přece nikdo nic nemá.“

„A dál?“

„A dál… Všichni, co jsme jim dlužní, tak nám teď jeden za druhým volají a chtějí, abychom jim zaplatili. Vlastně nám dokonce vyhrožují, ošklivě, jako že to poženou k soudu a tak. Včera celý den… A dnes ráno volal obchodník s krmením, že nám zastaví dodávky, dokud nezaplatíme, a my tam máme třicet nenažraných koní a majitelé nám pořád volají, jestli Bobby vůbec bude jako trenér pokračovat, a mezi řečí trousí narážky, jako že by taky svoje koně od nás dali jinam.“

To se mi nějak nezdálo. „To toho tolik nadělají kvůli jednomu pitomému sloupečku v novinách?“

„Ano.“ Měla slzy na krajíčku. „Někdo ty noviny nastrkal pod dveře dobré polovině obchodníků v Newmarketu, rozevřené na téhle stránce, ten odstavec červeně orámovaný. Tyhle noviny patří kováři. Přišel nám dnes ráno několik koní okovat, a prý ať zaplatíme předem. Dělal, jako když to myslí z legrace, ale vlastně to myslel vážně. Ostatní se chovali hůř.“

„Předpokládám, že si asi nemůžete dovolit všem zaplatit a ať vám…“

„To víš že ne. Banka by šeky neproplatila. Musíme to splácet postupně, jako vždycky. Nakonec zaplatíme všem, jen když nás nechají v klidu a počkají, až na ně dojde.“

Většina trenérů žila jako Bobby s Holly, věčně na hranici přečerpání konta v bance za povolenou mez, pracně dolovali z majitelů koní peníze, které by kryly výdaje, krmení, mzdy a daně. Někteří majitelé platili s několikaměsíčním zpožděním, ale jejich koně mezitím žrát museli a stájníci požadovali výplatu na minutu. Tak se samozřejmě lehce stalo, že v hotovosti občas vznikla nějaká ta díra.

„Víš co?“ řekl jsem. „Zajdi si ještě na jeden trojitý gin a já zatím skočím za princeznou.“

■ ■ ■ 2 ►

Princezna Casilia, Mme de Brescou (abych uvedl celý její titul) pozvala jako obvykle několik přátel, aby s ní poobědvali a dívali se z její lóže na dostihy. V jejích místnostech byli tedy kromě ní ještě Vaughnleyovi a celá menší sbírka kožichů a tvídových obleků, s jejichž majiteli jsem se při podobných příležitostech opakovaně scházel.

„Znáte se se všemi, že?“ zeptala se mě princezna a já přikývl, přestože jsem si dobře polovinu jmen přítomných pánů a dam nepamatoval.

„Dáte si čaj?“

„Ano, děkuju.“

Číšnice, kterou jsem taky vídal častěji, mi bez ptaní a s úsměvem nalila šálek bez cukru, bez mléka, jen s plátkem citronu.

Princezně zařizoval architekt její prostory na všech závodištích zcela stejně. Všude smetanové textilní tapety na stěnách, na zemi kávově hnědý koberec, uprostřed místnosti stůl se skleněnou deskou a kolem pohodlné židle. V pozdním odpoledni, kdy jsem obvykle za princeznou chodil, býval stůl už odstavený ke stěně a nebyly na něm velké talíře, ale mísy s chlebíčky, s křupavým pečivem, láhve s pitím a krabice s doutníky. Princeznini hosté se často zdrželi dlouho po skončení dostihového programu.

Jedna z dam vzala talířek s lákavě vyhlížejícími koláčky a nabídla mi.

„Ne, děkuju mnohokrát, teď ne,“ omlouval jsem se zdvořile.

„Ani teď, ani jindy,“ vysvětlovala princezna své přítelkyni. „Sladkosti nejí. A nepokoušejte ho, je hladový.“

Přítelkyně se zatvářila překvapeně a zmateně. „Ach! Já si to vůbec neuvědomila. Je přece tak velký.“

„Však já taky hodně jím,“ usmál jsem se. „Ale tohle ne.“

Princezna se po mně nedůvěřivě podívala, protože dobře věděla, jak nerovný boj svádím, abych se udržel na deseti kamenech, tedy něco pod čtyřiašedesáti kilogramy.

Přítelkyně byla zvědavá. „Co tedy jíte, když nejíte žádné pečivo?“

„Hlavně humry.“

„To snad ne!“

Průvodce dotyčné dámy, pán s dlouhým knírem a dlouhými zuby, se na mne kriticky zadíval.

„Málem jste to v hlavním dostihu zmeškal, co?“

„Obávám se že ano.“

„Divil jsem se, co to tam vzadu pořád vyvádíte. Málem jste to dokonale pokazil, co? Princezna z toho byla velmi nesvá, bylo jí to nepříjemné, to vím, protože my všichni tady jsme si na vás vsadili.“

Princezna se vmísila do řeči. „North Face někdy dovede hodně zlobit, Jacku, přece jsem vám to říkala. Je strašně paličatý a někdy je opravdu těžké přimět ho, aby se snažil.“

„Od toho má jezdce, aby ho k tomu přiměl,“ Jack byl asi v bojovné náladě. „S tím snad souhlasíte?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem.

To Jacka zarazilo v rozletu a princezně zaškubalo rty.

„Pak jste ho ale pořádně rozpálil,“ řekl lord Vaughnley, který zaslechl, o čem se hovoří. „To byl vzrušující finiš! Za něco takového by leckterý sponzor dal kdeco. Nezapomenutelné. O tom se bude ještě dlouho mluvit. Na to budou lidé vzpomínat, na finiš, jaký zaběhl North Face při letošním Towncrieru. Skvělé!“

Jack jeho nadšení nesdílel a zvolna se od nás odpoutal. Z šedých očí lorda Vaughnleye vyzařovala dobrosrdečnost. Přátelsky mě poplácal po zádech. Byla to pochvala.

„Třikrát za sebou!“ řekl. „Udělal jste nám skvělou reklamu. Poslyšte, nebavilo by vás podívat se, jak se v pátek tisknou noviny?“

To mne překvapilo. „Jistě, to bych viděl velmi rád.“

„Mohli bychom uveřejnit snímek, jak se díváte na svou fotografii v rotačce.“

Takže to není jen dobrosrdečnost, říkal jsem si. Je za tím i mentalita novináře tělem i duší.

Lord Vaughnley Towncrier zdědil. Asi padesátiletý syn tiskového magnáta starého ražení, který se v třicátých letech prodral nahoru a tisícům lidí přinášel ke snídani vzrušující novinky. Vaughnley starší koupil zkomírající venkovský týdeník a stvořil z něj šťavnatý list čtený po celé zemi. Přestěhoval redakci na Fleet Street a po čase založil i deník, dosud velice prosperující, navzdory uštěpačným útokům mladší konkurence.

Starý pán byl svérázný, průbojný dobrodruh. Jeho syn byl vážnější, dobrý organizátor a hlavně propagátor. Towncrier, původně převážně nevážný plátek, se stal téměř státotvornou tiskovinou. Zvláštní a zajímavý úkaz generační změny ve vedení.

Přemýšlel jsem o nejmladším Vaughnleyovi, o Hughovi, příštím dědici. Milý vlídný mladík, neprůbojný, toho času očividně na kordy s pány rodiči. Jestliže Towncrier vydrží a dostane se do jeho rukou, budou se v něm tisknout neškodné fráze, vata, sirup.

Naproti tomu byl Daily Flag důsledně ostrý jako břitva a patřil mezi hlavní konkurenty Towncrieru. Před krátkou dobou Flag po těžkém zákulisním boji koupil tvrdý, ctižádostivý podnikatel, údajně velmi chtivý moci a šlechtického titulu. Kráčel za svými dvěma cíli dobře vyšlapanou, osvědčenou cestou. Daily Flag denně rozviřoval klidné hladiny a šlapal na ty nejposvátnější paty, takže den po dni získával další odběratele.

Pořád jsem měl v hlavě Hollyiny starosti. Protože jsem se s lordem Vaughnleym setkal už několikrát při různých slavnostních a výročních večeřích, při kterých se těm šťastným udělovaly ceny (jezdeckým šampiónům, nejlepším trenérům, nejúspěšnějším majitelům atd.), odvážil jsem se ho zeptat, jestli náhodou neví, kdo odpovídá za rubriku Intimní drobnosti ve Flagu.

„Kdo odpovídá? Snad spíš nezodpovídá!“ odpověděl s odporem téměř štítivým.

„Tak tedy nezodpovídá.“

„Proč se ptáte?“

„Protože tam někdo zcela bezdůvodně napadl mého švagra.“

„Hm. To je nepříjemné. Ale to víte, příteli, bezdůvodné útoky jsou přesně to, co lidé rádi čtou. Noviny prodává destruktivní kritika, ne pochvaly. To aspoň říkával můj otec, a ten měl většinou pravdu. Žijeme v nelítostném světě. Vždycky takový byl a bude. Křesťané se hodí lvům a my si sedneme někam do chládku, vyhledáme si pěkná místa a máme krvavou podívanou zaručenou. Můj milý, lidé si kupují noviny, aby si prohlédli oběti s utrhanými údy. Můžete být rád, že ve vašem případě neteče krev, to už je pokrok.“ Usmíval se na mne, jako by mluvil s malým dítětem. „Ta intimní rubrika, jak jistě víte, je celý velký komplex, pracuje tam houf novinářů vyhrabávajících nuggety, a pak celá síť informátorů z nemocnic, márnic, nočních klubů, policejních stanic i z méně přitažlivých míst. Referují telefonicky o špíně, kterou našli, a pak za to inkasují peníze. My si v novinách počínáme stejně. Dělají to všechny noviny, kdybychom to nedělali, tak by rubriky ze společnosti nikdo nečetl.“

„Já bych se ale rád dozvěděl, odkud tu informaci o mém švagrovi mají. Kdo komu co řekl a proč, jestli mi rozumíte…“

„Hm.“ V šedých očích měl zamyšlený výraz. „Šéfredaktorem Flagu je Sam Leggatt. Toho byste se mohl zeptat, samozřejmě. Ale on vám to stejně neřekne, i kdyby to od svých lidí zjistil. Obávám se, že tam narazíte na kamennou zeď, příteli.“

„A vy to považujete za správné,“ usoudil jsem podle toho, jak mluvil. „Pevně sevřené řady, nevyzrazovat informátory a tak.“

„Pokud vašemu švagrovi skutečně vznikla nějaká hmotná škoda, mohl by požádat svého právního zástupce, aby Samovi Leggattovi oznámil, že ho bude stíhat pro pomluvu, jestli okamžitě neuveřejní omluvu a věc nedementuje. Někdy to zapůsobí. A když ne, tak by se třeba vašemu panu švagrovi podařilo získat menší finanční kompenzaci mimosoudně. Ale být vámi, určitě bych mu neradil žádnou silovou akci, hnát věc až před porotu. Flag má svoje vlastní ostřílené právníky a ti s nikým nejednají v rukavičkách. Vyhrabali by na světlo a obrátili na ruby nejnevinnější tajemství vašeho švagra a pošpinili by všechno, nestačil byste se divit. Váš švagr by trpce litoval, že se do toho vůbec pustil. Ubezpečuji vás, že to je velmi dobře míněná rada.“

Řekl jsem mu pak, jak noviny doručili jednotlivým Bobbyho dodavatelům až pod dveře, příslušný odstaveček červeně označený.

Zamračil se. „Řekněte mu, ať informátora hledá na svém vlastním prahu. Pomluvy často vznikají ze zášti místních lidí. Stejně jako řeči o farářích a jejich hospodyních.“ Krátce se usmál. „Stará dobrá škodolibost a nepřejícnost. Co by si bez nich noviny počaly!“

„Tomu říkám doznání!“ řekl jsem s humorem.

„Ale my také voláme po míru, čestnosti, harmonii, po zdravém rozumu a spravedlnosti pro všechny, o tom vás mohu ubezpečit.“

„Já vím.“

V tu chvíli položila princezna lordu Vaughnleyovi ruku na rameno, aby s ní šel na balkon, podívat se na poslední dostih. Omluvil se, že musí jít za hosty svého listu, prý je zatím na chvíli odložil v reprezentačních místnostech závodiště. Odešel i se svou paní.

„Tak Kite, teď když jsou všichni venku a dívají se na dostih, mohl byste mi něco povědět o North Faceovi.“

Sedli jsme si vedle sebe jako už tolikrát, a já jí zcela otevřeně vyprávěl, co se odehrálo mezi mnou a koněm.

Když jsem skončil, tvářila se zamyšleně. „Víte, chtěla bych mít váš cit pro to, co si takový kůň myslí. Já si dokonce i opřela hlavu o hlavu koně, ale nic mi to nebylo platné.“ Trochu rozpačitě se usmála., Já na nich nepoznám nic. Jak se vám to daří?“

„To sám nevím. Jen si myslím, že dát hlavu k hlavě nepomůže. Vím, co se v nich děje, jen když je jedu. Ne že bych si to představoval ve slovech. Prostě je to jen pocit, dojem. Tohle cítí spousta jezdců. Koně mají telepatické nadání.“

Zadívala se na mne s hlavou ke straně. „Jenže vy, Kite, umíte číst myšlenky i lidem, nejen koním. Už se mi mnohokrát stalo, že jste mi odpověděl na otázku dřív, než jsem vám ji položila. Je to zvláštní. Jak to děláte?“

To mě vyvedlo z míry. „Já nevím.“

„Ale víte o tom, že takovou schopnost máte?“

Já… totiž…, míval jsem ji. Já a moje dvojče, moje sestra Holly, jsme si uměli navzájem číst myšlenky. Kdysi. Jako zvláštní způsob dorozumívání, místo slov. Ale v posledních letech jsme z toho vyrostli.“

„Škoda. Je to opravdu zvláštní dar.“

„Nemůže ale existovat na základě logické úvahy.“

„Ale ano. Existuje.“ Pohladila mě po ruce. „Za dnešek vám děkuji, přestože jste mi s North Facem málem přivodili infarkt.“

Beze spěchu vstala. Kdysi dávno se dokonale naučila jak nenásilně ukončit rozhovor v okamžiku, kdy se jí to hodí. Vstal jsem taky a zdvořile poděkoval za čaj. Usmála se na mne zpod přivřených víček, jak dělávala často a já věděl, že to není koketerie, ale způsob jak skrýt, co si myslí.

Byla vdaná, měla muže, ke kterému se každý den vracela. Monsieur Roland de Brescou, starší Francouz aristokratického původu, velmi zámožný. Setkal jsem se s ním dvakrát. Křehký bělovlasý pán s přísným nosem, na invalidním vozíku. Občas jsem se princezny ptal, jak se mu daří. Nikdy jsem z její odpovědi neodhadl, co ke svému muži cítí. Je-li to láska, úzkost, frustrace, netrpělivost, potěšení…, nic nedala najevo.

„Teď máme před sebou Devon and Exeter, že?“ řekla.

„Ano princezno. Poběží nám tam Bernina a Icicle.“

„Dobře, takže se tam v úterý uvidíme.“

Potřásli jsme si rukama. Někdy, po mimořádném vítězství, jako bylo to s North Facem, jsem měl sto chutí ji na tu tvář jako z porcelánu políbit. Určitě by to považovala za neslýchanou drzost a nejspíš by mě vyhodila. Zachoval jsem se tedy způsobně, podle jejích pravidel, mírně jsem se uklonil a odešel.

„Tobě to trvalo!“ stěžovala si Holly. „Ta ženská s tebou zachází jako s mopslíkem. Dělá se mi z toho nanic.“

„No… prostě…, tady mě máš.“

Čekala na mě před vážnicí. Stála tam v ledovém větru, místo aby pohodlně seděla v baru. Ten trojitý gin byl žert, protože Holly skoro vůbec nepila, ale skutečnost, že nedokázala chvíli někde posedět, jasně ukazovala, jak veliké má starosti.

Poslední dostih už skončil a davy proudily k parkovištím. Žokejové a trenéři, funkcionáři, šatnáři a lidé od tisku se všude kolem nás loučili. Bylo ještě odpoledne, ale už se stmívalo, nejvyšší čas jet z práce domů. Práce je práce, i když jejím výsledkem je zábava pro lidi. Zábava prý patří mezi průmyslová odvětví na vzestupu.

„Pojedeš se mnou k nám?“ zeptala se Holly. Už hodinu jsem očekával, že si to bude přát.

„Pojedu.“

Ulevilo se jí tolik, že se to snažila zakrýt pokašláním, vtipkováním a třaslavým smíchem. „Pojedeme tvým vozem,nebo mým?“

Chvíli jsem uvažoval. „Pojedeme každý svým ke mně a odtamtud pojedeme tvým autem a já budu řídit.“

„Dobře.“ Polkla nasucho. „Kite, já.

„Nech toho.“

Přikývla. Už dávno jsme uzavřeli nepsanou smlouvu, že jeden druhému nebudeme děkovat. Vděčnost se projeví líp, když člověk na oplátku taky pomůže, když je třeba, ihned a bez zaváhání. Od Hollyina sňatku se smlouva mnoho neuplatňovala, ale platit nepřestala. Aspoň já to tak cítil, a jak bylo vidět, Holly taky, jinak by za mnou nepřijela.

Byli jsme si s Holly víc podobní, než jiná dvouvaječná dvojčata, ale zdaleka jsme nebyli k nerozeznání jako Sebastian a Viola. Shakespeare to projednou trochu popletl. My jsme oba tmavovlasí, kudrnatí, máme světle hnědé oči, vysoké čelo, dlouhý krk a snědou pleť. Naše nosy se liší, ústa taky, ale zasazení očí a obočí jsou stejná. Nikdy jsme neměli pocit, jako že stojíme před zrcadlem, když jsme se na sebe dívali, ale tvář toho druhého jsme znali důvěrněji než vlastní.

Když nám byly dva roky, naši mladí, jiskřiví rodiče nás svěřili dědečkovi a babičce a odjeli lyžovat do Alp. Tam sjeli přímo do laviny. Dědeček a babička (z tatínkovy strany) byli zdrcení, samozřejmě, a nás si už nechali. Vychovali nás, a v mnoha směrech jsme ani lepší výchovu nemohli mít. Nicméně se nějak stalo, že jsme s Holly jeden na druhém lpěli víc, než jak to bývá u dětí v normální rodině. Vynalézali jsme vlastní tajnou řeč a časem jsme se dopracovali vzácného umění rozumět si beze slov. Ne že bychom jeden druhému něco sugerovali, prostě jsme poznali, co si ten druhý myslí. Byli jsme prostě ladění na stejné vlnové délce. Nějak se to tak vyvinulo, aniž jsme si to uvědomili. Stalo se třeba opakovaně, že jsme každý byli někde docela jinde než ten druhý, a pak jsme zjistili, že nás ve stejnou chvíli napadlo totéž, jako že jsme si v knihovně vypůjčili stejnou knížku. Taky jsme kupovali stejné věci. Jednou jsme oba současně koupili jeden druhému kolečkové brusle, týž den. Měl to být dárek k narozeninám. Oba jsme tajný nákup schovali v babiččině skříni. To už babičce přišlo dost zvláštní. Dávno předtím si všimla podivuhodného úkazu, že když se zeptá: „Holly, kde je Kit?“ nebo: „Kite, kde je Holly?“ víme jeden o druhém, i když se to zdá být nemožné.

Naše umění číst si vzájemně myšlenky nejenže přežilo bouře dospívání, ale po pubertě ještě zesílilo, a taky jsme si je už uvědomovali a náležitě využívali, kdykoli bylo třeba. V mladé dospělosti nás potom pojilo zvláštní, mimořádné přátelství. Před lidmi jsme se samozřejmě chovali jeden k druhému zlehčujícím způsobem, škádlili jsme se, zlobili, ale v hloubi duše jsme byli vždy zajedno.

Když jsem se od dědečka a babičky odstěhoval a koupil si za vydělané peníze vlastní dům, Holly se na čas přestěhovala ke mně. Pracovala a nocovala sice v Londýně, ale ke mně přijížděla pravidelně a samozřejmě, kdykoli se jí to hodilo. Oba jsme považovali za jednoznačné, že můj dům je i její.

A tak plynul čas, až se Holly setkala s Bobbym Allardeckem a provdala se za něho.

Pak naše telepatická schopnost začala upadat, až skoro vymizela. Napadlo mě, jestli Holly ten „příjem“ nezarazila úmyslně, pak jsem si ale uvědomil, že já vlastně taky. Zahájila nový život a nepatřilo se, abych se jí do toho života pletl, abych se jí držel.

Po čtyřech letech se už někdejší myšlenkové pouto natolik oslabilo, že jsem nepocítil ani sebemenší záchvěv jejího zoufalství, zatímco před lety bych ihned věděl, že je v nesnázích, a už bych jí telefonoval, co je.

Na parkovišti jsem se Holly zeptal, kolik jí vyhrál North Face.

„Tedy to ti řeknu, to ti vážně vyšlo na poslední chvíli.“

„Hm.“

„No nic. Šla jsem si vsadit u totalizátoru, ale tam byly takové fronty, že jsem to vzdala a šla se dívat dolů na dostih. Když jsi zůstal viset tak daleko vzadu, byla jsem ráda, že jsem si nevsadila. Pak začali bookmakeři dole u zábradlí vykřikovat pět ku jedné. No řekni, pět ku jedné, když jsi startoval jako favorit. Když jsi jel kolem tribun, tak lidi dokonce bučeli. To jsem dostala vztek. Ty přece vždycky jedeš, jak můžeš nejlíp, bučet a pískat nemuseli. Tak jsem se sebrala a šla k jednomu z těch bookmakerů, co nabízel pět ku jedné a vsadila jsem si u něj všechno, co jsem u sebe našla. Asi to mělo být gesto. Takže jsem vyhrála sto dvacet pět liber a mám čím zaplatit instalatéra. Takže děkuju.“

„Instalatér taky dostal noviny?“

„Ano.“

„Někdo toho o vás hodně ví.“

„Jo. Ale kdo? Hloubali jsme nad tím skoro celou noc, vůbec jsme se nevyspali.“ Byla opravdu nešťastná. „Kdo nás takhle nenávidí?“

„Nevyhodili jste náhodou poslední dobou nějakého zamindrákovaného zaměstnance?“

„Ne. Letos máme docela slušné stájníky, lepší než jindy.“

Došli jsme k jejímu vozu a odjeli k mému.

„Už jsi dostavěl ten svůj dům?“ zeptala se.

„Skoro.“

„Ty jsi střelený!“

Usmál jsem se. Holly měla ráda pevné, jisté plány, všechno předem promyšlené. Měla mě za blázna, protože jsem zničehonic koupil od jednoho stavitele na pokraji bankrotu zpola dostavěnou kostru domu bez střechy. Stavitel jednou večer seděl v naší místní hospodě, když jsem tam zašel na večeři. Opíral se zasmušile o pult a zapíjel žal. Prý si ten dům stavěl sám pro sebe, ale už nemá na dostavbu. Musel všechny práce zastavit.

Kdysi jsem pro něho jezdil, ještě za lepších časů, znali jsme se už několik let. Tak se stalo, že jsem se s ním druhý den ráno vydal na dům podívat. Líbila se mi jeho dispozice, a tak jsem ho na místě koupil a milého stavitele si najal, aby dům dostavěl. Platil jsem mu týdně za vykonanou práci. Věděl jsem, že to bude výborný dům, a byl jsem pevně rozhodnutý se tam nastěhovat ještě před Vánocemi, ať už je hotový nebo ne, protože jsem svůj dosavadní domeček prodal, podepsal smlouvu a zavázal se, že do té doby bude volný. Neměl jsem tedy na vybranou.

„Pojedu za tebou, ale ne abys jel jako předtím v Towncrieru.“

Jeli jsme v konvoji důstojným tempem až do dostihové vesničky Lambourn na berkshirských pláních. Tam jsem dal auto do garáže a vyrazil s Holly na víc než půldruhé stovky kilometrů dlouhou pouť do Newmarketu v Suffolku, do hlavního města dostihového světa.

Já měl raději neformální, domácké prostředí malého Lambournu, Holly a Bobby dávali přednost vznešenějšímu Newmarketu. Lépe řečeno, cítili se tam líp až do chvíle, než se bůhví odkud vynořila dravá štika, aby je pozřela.

Vyprávěl jsem Holly, že podle lorda Vaughnleyho by sice bylo možné žádat od šéfredaktora Flagu dementi, ale že by nebylo moudré soudit se. Řekla, že to musím opakovat Bobbymu. Už byla mnohem klidnější, jak jsme spolu bok po boku ujížděli, a mě napadlo, že možná věří v moje organizační schopnosti víc, než si věřím já sám. Teď nešlo o to nabančit klukovi, který ji štípl ve škole do pozadí, tentokrát to bylo něco podstatně jiného, bylo to horší a nějak divnější, dokonce to předčilo i situaci, kdy jsem musel donutit nepoctivého obchodníka automobily, aby si vzal nazpět vůz, který jí vnutil.

Holly skoro celou cestu do Newmarketu prospala a já ve snu netušil, do čeho se řítím.

Dojeli jsme do stájí k Allardeckovým asi v osm hodin. Všude svítila světla a byl tam ruch, ačkoli v tu hodinu by tam správně měla být tma a klid. Uprostřed dvora stál velký dopravní box s otevřenými vykládacími dveřmi a spuštěnou rampou, vedle stál nějaký člověk a cizí stájník právě zaváděl do boxu koně. Dvířka stájí, ze kterých koně vyvedl, svítila žlutě do noci, otevřená dokořán.

O kousek dál, v jasném světle lamp, jako na jevišti, bylo vidět dvě mužské postavy. Hrozily na sebe pěstmi a šermovaly rukama.

Jednou z nich byl můj švagr Bobby. Kdo byl ten druhý?

„No nazdar,“ vydechla Holly. „To je jeden z našich majitelů. Odváží si koně. A dluží nám celý balík.“

Vyskočila z auta div ne za jízdy a utíkala k oběma mužům. Nezmohla nic, pokud jsem viděl, hádka pokračovala zcela nerušeně. Ti dva Holly prostě nebrali na vědomí.

Někam vletět a zjednat si tvrdě autoritu, na to moje klidná, mírná sestra nebyla. Té spíš sedí být doma, hezky vařit, starat se o domácnost a obecně plnit povinnosti vlídné, staromódní paní domu. Patřila ke generaci, která si takovou roli mohla, ale nemusela vybrat, nepatřila k těm, kterým žádná jiná role nezbývá, a proto k ní mívají odpor.

Vystoupil jsem a šel se podívat, jestli bych nemohl být k něčemu dobrý. Holly mi vyběhla naproti.

Mluvila naléhavě. „Nemůžeš ho nějak zarazit? Pokud si ty koně odveze, už nám nikdy nezaplatí, co nám dluží.“

Stájník mezitím dovedl koně až k rampě, ale koni se nechtělo nahoru. Bez zaváhání jsem došel ke stájníkovi, zastoupil mu pod rampou cestu a nařídil mu, aby koně odvedl nazpět, odkud ho přivedl.

„Cože?“ zeptal se. Byl hodně mladý, menší, a tvářil se vyjeveně, když jsem se před ním zničehonic vynořil ze tmy.

„Odveďte koně do stáje, zhasněte tam světlo a zavřete dvířka. A to ihned.“

„Ale pan Graves říkal…“

„Poslechněte mě.“

Váhavě se ohlédl na oba hádající se muže.

„Jste zdejší zaměstnanec, nebo jste přijel s tímhle boxem?“

„Já přijel.“ Zadíval se na druhého muže, stojícího poblíž boxu. Ten do té chvíle nepromluvil a nevyvinul žádnou činnost. „Co mám dělat, Jime?“ zeptal se ho.

Já se zeptal: „Kdo jste?“

„Řidič. Mě vynechte.“

„Dobře.“ Obrátil jsem se znovu ke stájníkovi. „Toho koně neodvezete. Zaveďte ho zpátky.“

„Nejste vy Kit Fielding?“ zeptal se nejistě.

„Ano. Jsem bratr paní Allardeckové. Tak pohyb!“

„Ale pan Graves…“

„Já to s panem Gravesem vyřídím. Toho koně dnes neodvezete.“

„Ty koně,“ opravil mě stájník. „Jednoho jsem už naložil.“

„Tak tedy vezměte na vědomí, že tu zůstanou oba. Až zavedete zpátky tohohle, vrátíte se pro toho, kterého jste už naložil.“

Mládenec se na mne váhavě podíval, pak koně otočil a pomalu ho vedl k jeho domovu, k osvětlenému stání.

Jakmile dohadující se dvojice zpozorovala změnu směru, kterým se kůň ubírá, hádka ustala, jako když utne. Cizí muž se okamžitě odpoutal od Bobbyho a křičel přes celý dvůr na stájníka: „Hele, co si sakra myslíš, že děláš? Okamžitě toho koně nalož!“

Mladík se zastavil. Šel jsem rychle za ním, vzal udivené zvíře za úvazek a zavedl do jeho stání. Mladík se mi v tom nijak nepokusil zabránit. Pak jsem vyšel ven, zhasl a zavřel vrátka na závoru.

Pan Graves (zřejmě to byl pan Graves) se ke mně blížil s bojovným výrazem a zuřivě mával rukama.

„Jak si to ksakru představujete? Kdo si myslíte, že jste?“ řval na mne. „To je můj kůň! Okamžitě ho sem přiveďte!“

Zůstal jsem stát před zavřenými vrátky, zády se o ně opíral, jednu nohu překříženou přes druhou, ruce založené. Pan Graves taky strnul, ohromený a nepříčetný vzteky.

„Okamžitě ustupte!“ řval jako tygr a píchal prstem do tmy. „To je můj kůň, já ho odsud hodlám odvézt a nikdo mi v tom nezabrání!“

Obtloustlý obličej měl rudý vzteky. Měřil sotva metr šedesát, od paty k olysalé hlavě, a neměl sebemenší šanci pohnout mojí tělesnou schránkou, o takových dvacet čísel vyšší.

„Pane Gravesi,“ řekl jsem klidně. „Ty koně si odvedete, až zaplatíte účty.“

Otevřel ústa, ale nenalézal slov. Pokročil kousek dopředu, aby se na mne pořádně podíval. Přiznávám, že jsem měl tvář ve stínu.

„Jo, je to on. Kit Fielding,“ napověděl jsem mu. „Bratr Holly.“

Zavřel ústa. „A co je vám ksakru do týhle věci. Kliďte se mi z cesty.“

„Jde mi o váš šek,“ pokračoval jsem klidně. „Máte přece s sebou šekovou knížku, ne?“

Začal v duchu kalkulovat, ale já mu nedopřál čas, aby se mi vykroutil.

Řekl jsem: „Jistý Flag věčně slídí po drbech do svých proslulých intimit. Jistě by je zajímalo, jak si majitel krade v noci vlastní koně, aby nemusel platit účty, co říkáte?“

„To je výhrůžka!“ křičel rozzuřeně.

„Souhlasí.“

„To byste neudělal.“

„Ale ano, na to se spolehněte. Dokonce bych i naznačil, že kdoví jestli na ty účty vůbec máte, že třeba nemáte nejen na tyhle, ale i na jiné. Pak by se na vás všichni vaši věřitelé sesypali jako sršni, to mi věřte.“

„Ale to je přece…, to je…“

„To je přesně to, co se stalo Bobbymu. A jestliže má Bobby potíže s hotovými penězi…, pak je to vaše vina vaše a vám podobných, kdo řádně neplatí účty.“

„Jak se opovažujete takhle se mnou mluvit!“ běsnil.

„Prostě se opovažuju, proč ne.“

„Ohlásím to Jockey Clubu!“

To byla planá výhrůžka, blábolil nesmysly. Ohlédl jsem se přes rameno na Holly a Bobbyho. Oba stáli poblíž a všechno slyšeli.

„Bobby, jdi a přines účet pana Gravese. A pečlivě zkontroluj, aby tam bylo všechno, nevynechej ani jednu položku, tohle je tvoje jediná šance.“

Bobby se vzdálil skoro klusem, za ním už váhavěji šla Holly. Gravesův stájník a šofér ustoupili do tmy, takže jsme „ve světle ramp“ zůstali s panem Gravesem sami, jako živý, nehybný obraz. Čekali jsme.

Dokud je kůň ve stájích trenéra, má trenér naději, že dostane zaplaceno, protože podle zákona smí koně prodat a z prodejní ceny si strhnout, co mu majitel dluží. Jakmile kůň ze stájí zmizí, zmizí i naděje, zbývá jen zdlouhavé soudní jednání. Jestliže mezitím majitel udělá bankrot, nedostane trenér nic.

Gravesovi koně byli Bobbyho jistotou.

Bobby se vrátil za hodnou chvíli a donesl účet na celé tři stránky.

„Zkontrolujte si to,“ vyzval jsem Gravese, když vytrhl Bobbymu papíry z ruky.

Vztekle si četl všechny položky od začátku do konce a zřejmě mu tam nic nevadilo, až na poslední řádek. Dopáleně píchl ukazovákem a začal zase křičet.

„Úroky z toho, co jsem si musel půjčit, protože jste mi nezaplatil,“ řekl Bobby suše.

Náhle nastalo ticho. Já mlčel z překvapení a s uznáním. Netušil jsem, co se v mém švagrovi skrývá.

Graves se rychle ovládl, našpulil rty, přivřel oči a sáhl do náprsní kapsy pro šekovou knížku. Bez známky hněvu nebo spěchu pečlivě vypsal šek, vytrhl ho a podal Bobbymu.

„Tak to bychom měli.“ Obrátil se ke mně. „A vy z cesty!“

„Je to v pořádku?“ zeptal jsem se Bobbyho.

„Ano,“ řekl s údivem. „Je to všechno.“

„Výborně. Tak teď se seberte a přiveďte ještě toho druhého koně pana Gravese.“

■ ■ ■ 3 ►

„Cože?“ zeptal se Bobby nechápavě.

„Šek je jenom kousek papíru,“ poznamenal jsem klidně. „Aspoň do doby, než ho banka proplatí.“

„To je urážka!“ Pan Graves začal znovu běsnit, už zase vzteklý jako předtím.

„Je to pouhé konstatování.“

Bobby šek rychle uložil do kapsy, jako by se bál, že mu ho pan Graves zase vezme. Nebylo divu, když proti němu stál tak rozzuřený.

.Jakmile bude šek proplacený, můžete si pro oba koně přijet,“ řekl jsem Gravesovi. „Nejspíš ve čtvrtek nebo v pátek. Bobby se vám o ně do té doby postará zadarmo. Pokud ale nebude všechno do soboty v pořádku a vy si je neodvezete, začne vám zase účtovat ustájení i trénink.“

Bobby pootevřel ústa, ale pak je zase moudře zavřel a bez dalších okolků vykročil k dopravnímu boxu. Graves škobrtal za ním a vztekle pokřikoval. Pak si to rozmyslel a vrátil se ke mně. Křičel a nadskakoval zlostí.

„Tohle se dozvědí stevardi!“

„To by od vás nebylo moudré.“

„Zastavím proplacení šeku!“

„Jestliže to uděláte, dá vás Bobby na listinu neplatičů a vaše koně budou zástavou.“

Tahle ostrá výhrůžka pana Gravese okamžitě umlčela. Ocitne-li se majitel koně na oficiální listině neplatičů Jockey Clubu, automaticky se mu uzavře cesta na všechna závodiště, on i jeho koně se ocitnou v nemilosti a hanbě. Takovou veřejnou ostudu si pan Graves zřejmě nepřál.

„Tohle vám jen tak neprojde,“ zasyčel na mne. „Ještě budete litovat, že jste se do toho pletl. O to se postarám.“

Bobby mezitím úspěšně vyvedl z dopravního boxu prvního koně pana Gravese a odváděl ho přes dvůr do stáje, zatímco řidič a stájník zdvihali a upevňovali rampu.

„Tak a můžete jet, pane Gravesi,“ řekl jsem. „Vraťte se ve dne a předtím raději zatelefonujte.“

Hněvivě se na mne podíval a pak úplně stejně jako předtím našpulil rty, přivřel oči a bleskově se ovládl. Když se tak zatvářil poprvé, uhodl jsem, že se chystá proplacení šeku zastavit, proto ho vypisoval tak klidně a bez známek odporu.

Zřejmě měl zase něco v plánu. Ale co?

Díval jsem se za ním, jak jde klidně k boxu, jak netrpělivě mává na stájníka a řidiče, aby nastoupili, jak sám nešikovně šplhá do kabiny za nimi a jak přiráží dvířka.

Motor naskočil. Těžké vozidlo se roztřáslo, zaburácelo a dalo se zvolna do pohybu. Vůz vyjel ze dvora a pan Graves se přísně díval před sebe, jako by měl klapky na očích.

Odlepil jsem se od vrátek do stáje a přešel k Bobbymu.

„Děkuju,“ řekl Bobby.

„Rádo se stalo.“

Rozhlédl se. „Teď je tu najednou ticho. Je zima, pojďme dovnitř.“

„Hm.“

Po několika krocích jsem zůstal stát.

Bobby se za mnou otočil: „Co je?“

„Graves. Odjel příliš krotce.“

„Co mu taky zbývalo.“

„Mohl se do poslední chvíle vztekat a vyhrožovat horem dolem.“

„Nechápu, co ti dělá starosti. Máme jeho šek i jeho koně… Tedy díky tobě.“

„Koně!“

Vydechl jsem v chladném vzduchu oblak páry, mizející proti temnému nebi jako kouř z parní lokomotivy.

„Bobby, máš nějaké volné stání?“ zeptal jsem se.

„Mám, vzadu u klisen. Proč?“ Tvářil se nechápavě.

„Možná by tam neškodilo Gravesovy koně přestěhovat, co říkáš.“

„Ty myslíš…, ty myslíš, že by se mohl vrátit?“ Bobby zavrtěl hlavou. „To bych ho slyšel přijet. Teď jsem ho taky slyšel, i když to byla náhoda, to přiznávám, měli jsme být dnes večer u jedněch lidí na návštěvě, ale díky všem těm starostem jsme na to neměli náladu.“

„Mohl Graves vědět, že se někam chystáte?“

Zatvářil se polekaně. „To mohl, to ano. Máme pozvánku na ten dnešní večírek na římse krbu v obývacím pokoji a měli jsme ji tam už v neděli, když se tu Graves zastavil na skleničku. Stejně bych ho slyšel, kdyby zase přijel s dopravním boxem, určitě.“

„A co kdyby takhle ve tři ráno zůstal na té louce kousek od vašich vrat a koním ovázal kopyta?“

To Bobbym otřáslo. „To by neudělal. Tak daleko by nezašel. Ty si myslíš, že ano?“

„Něco má v plánu. Viděl jsem to na něm.“

„Dobře. Tak ty koně přestěhujeme.“

Jak jsem se vracel do stájí pro koně, kterého jsem předtím bránil, napadlo mě, že je Bobby neobvykle ústupný. Jindy bral každou moji připomínku jako osobní napadení a okamžitě si vymyslel spoustu důvodů proč neudělat právě to, co mu radím. Aspoň v mé přítomnosti. Tentokrát reagoval zcela jinak. Asi měl opravdu velké starosti.

Odvedli jsme Gravesovy koně do zadního dvora a zavřeli je do dvou prázdných stání, která ještě ke všemu (naštěstí) spolu nesousedila.

„Pozná si Graves ty svoje?“ zeptal jsem se Bobbyho. Nebyla to tak úplně slaboduchá otázka, protože mnoho majitelů svoje vlastní koně mezi jinými nepozná.

„Nevím, nikdy se to nijak neprojevilo, nebyla příležitost.“

„Jinými slovy poznal je, protože byli tam, kam patřili a kde je logicky hledal?“

„Jo, dalo by se to tak říct. Ale nejsem si tím docela jistý. Možná ty koně zná líp, než bych předpokládal.“

„V tom případě… Nechceš zvážit instalaci nějakého poplašného zařízení?“

Bobby neřekl že ne, že je to zbytečné. Řekl jen: „Kde?“

K nevíře!

„Na ta stání, kde koně původně byli.“

„Jo. Rozumím, to by šlo.“ Odmlčel se. „Jaké poplašné zařízení myslíš? Já tu žádná elektrická udělátka nemám, když potřebuju výjimečně zvláštní bezpečnostní opatření před důležitým dostihem, najímám si člověka se psem.“

Rychle jsem si v duchu zopakoval, co jsem si pamatoval, že je v domě. Pokličky na nádobí? Plechové tácy? Cokoli, co by dělalo rámus.

„Zvonek! Máš tu svůj starý školní zvonek.“

„Jo, ten mám v pracovně. Jdu pro něj.“

Bobby měl v pracovně řadu svědků svého nevinného mládí, pěkně urovnaných na poličkách: kriketovou čepičku, stříbrné poháry za školní sportovní triumfy, skupinové fotografie mužstev, míček… a taky zvoneček, kterým halasně zvonil po internátních chodbách a zaháněl mladší žáky do postele. Bobby patřil v chlapeckých letech mezi kluky se smyslem pro kolektiv, na kterém stojí celý britský školní systém. 2e ze školy vyšel sebejistý a sám se sebou spokojený, bylo jistě tím, že měl řadu předností, které si uvědomovali nejen jiní, ale hlavně si je uvědomoval sám.

„Vezmi taky kladivo a skoby. Nebo aspoň hřebíky. Jo, a pevný provázek.“

„Dobře.“

Odešel a za malou chvíli se vrátil se zvonečkem v jedné a s bedýnkou na nářadí v druhé ruce. Společně jsme zvonek upevnili co nejblíž domu, aby se dalo provázkem lehce zatáhnout za držátko a zvoneček rozhoupat. Pak jsme provázek provlékli přes celou řadu skobiček až ke stáním, ve kterých předtím byli Gravesovi koně, a konec připevnili nahoru na vrátka, aby nebyl vidět.

„Výborně,“ řekl jsem. „Teď jdi prosím tě domů, já pootevřu vrátka, ty dávej pozor, jestli to bude zvonit.“

Přikývl a odešel. Chvilku jsem počkal a pak jsem vrátka otevřel. Zvonek zazvonil s uspokojivým halasem a Bobby mi přiběhl říct, že by vzbudil mrtvého. Pak jsme se šli ještě ujistit, že je zvonek v bezpečné poloze, a v neobvyklé svornosti jsme vešli do domu.

Allardeckové a Fieldingové působí v dostihovém světě snad od nepaměti. Obě rodiny měly peníze a pozemky a navzájem se důsledně a z celého srdce nenáviděly.

Za vlády Karla II. se Allardeckové a Fieldingové v boji o královu přízeň div nevyvraždili. Tehdy dvůr nesídlil v Londýně, ale v Newmarketu, a cizí vyslanci museli s pověřovacími listinami putovat kočárem pěkně na sever.

Později jeden Allardeck na soukromém závodišti královny Anny v Ascotu vsadil tři sta sovereignů v dostihu dvou koní. Vyhrál je Fielding, ale toho okradli a zavraždili, než se s penězi dostal domů.

Za regentství vyzval jiný Allardeck jednoho Fieldinga k honebnímu dostihu přes přímo strašlivé překážky s tím, že vítěz získá koně toho, kdo prohraje. Prohrál Allardeck a obvinil Fieldinga (který lehce zvítězil) z podvodu, prý že si zkrátil kurs. Spor končil soubojem za ranního úsvitu. Oba soupeři mířili přesně a oba podlehli svým zraněním.

Za panování královny Viktorie jezdil jako „panský jezdec“ jistý Fielding s výstředním knírem a ještě výstřednější pověstí a také jistý Allardeck, kterému se v podnapilém stavu podařilo spadnout z koně při startu Velké národní. Fielding nařkl Allardecka ze zbabělosti, Allardeck Fieldinga z toho, že mu svedl sestru. Obě nařčení byla oprávněná a vedla k pěstnímu souboji na newmarketském vřesovišti. Dotyčný Fielding tehdy taktak že nezabil opět opilého a tentokrát i vyděšeného Allardecka.

Za vlády krále Eduarda se už vzájemná nenávist v obou rodinách pevně, dědičně zabydlela. Rodiny se navzájem obviňovaly ze všeho možného i nemožného. Jen poněkud průbojnější Fielding si koupil pozemky sousedící s Allardeckovými, aby Allardecky dopálil. To samozřejmě vedlo k „hraničním“ incidentům, ve kterých se míhaly nejen pěsti, ale i střelné zbraně.

Bobbyho pradědeček podpálil Fieldingům seník, protože pradědeček Fielding postavil stodolu přesně tam, kde Allardeckovým nejvíc kazila vyhlídku. O týden později našel pradědeček Allardeck svého nejmilejšího honebního koně mrtvého. Někdo ho zastřelil.

Bobbyho dědečka a našeho dědečka Fieldinga vychovávali ve vzájemné nenávisti, vedoucí později k tvrdému profesionálnímu soupeření. Oba byli mladšími syny (proto neměli naději, že zdědí rodinné statky), oba se rozhodli usídlit v Newmarketu jako trenéři a platili svým stájníkům, aby špehovali v konkurenčních stájích. Předli spokojeností, když jejich koně vyhrávali, a vztekali se, když vyhrál ten druhý. Když se stalo, že kůň z jedněch stájí přišel první a z druhých druhý, okamžitě se podával protest proti vítězi jako naprostá samozřejmost.

Protože jsme s Holly vyrůstali v bouřlivé domácnosti dědečka Fieldinga, bylo nám od dětských střevíčků vštěpováno, že všichni Allardeckové jsou padouši a šílenci, ne-li něco horšího, a když je člověk v Newmarketu potká, musí dělat, jako že je nevidí.

Bobby a já bychom nejspíš kráčeli ve stopách svých předků a upřímně se nenáviděli, mohli jsme se i utkat, nebýt toho, že můj otec zemřel a Bobbyho otec se z Newmarketu i s rodinou odstěhoval a vrhl se na obchod. Je nicméně pravda, že Bobbyho otec Maynard zůstal na jméno Fielding silně alergický. Proto taky na Bobbyho zanevřel (jak stálo pravdivě psáno v Intimních drobnostech), když se Bobby opovážil protivit jeho přání dokonce i za cenu vydědění a dostavil se k oltáři s mou sestrou Holly Fieldingovou.

Když bylo Holly třináct, byla jejím největším idolem Shakespearova Julie. Uměla skoro celou hru zpaměti. Nejlíp ovšem znala roli Julie a snila romantické sny o tom, jak mrtví milenci usmířili rod Monteků a Kapuletů. Bobby Allardeck byl nejspíš její Romeo, proto se do něj tak snadno a skoro zákonitě zamilovala. Nejspíš by tak učinila, i kdyby nebyl vysoký, štíhlý, plavovlasý a vzhledný.

Setkali se zcela náhodně (nebo tu náhodu Holly přivolala?) v Londýně poté, co se několik let neviděli. Od té chvíle byli nerozluční. Manželství splnilo skrytý účel do té míry, že s Bobbym jsme se k sobě navzájem chovali s důslednou zdvořilostí a že z našich případných dětí se mohli jednou stát přátelé.

Bobby se s Holly vrátil do Newmarketu, aby se jako trenér ujal v tu dobu poněkud skomírajících stájí svého dědečka, hašteřivého nevlídného starce, který Bobbyho prohlásil za zrádce rodiny a za stáje požadoval plnou prodejní cenu. Když zemřel, zjistilo se, že Bobbymu neodkázal ani penny.

Bobbyho současné finanční starosti nebyly zanedbatelné. Jeho dům i stáje (tedy tu malou část, která mu skutečně vedle hypotéky patřila) by banka obstavila jako záruku na částku, kterou si půjčil na koupi ročků. Kdyby mu banka vypověděla úvěr, ocitl by se s Holly bez domova a oba by je čekala dost neveselá budoucnost.

Jako v mnoha dostihových domácnostech se u Allardeckových žilo převážně v kuchyni, s klasickým dlouhým stolem a řadou pohodlných židlí. Kuchyně byla příjemná útulná místnost obložená světlou borovicí, přívětivá a pohostinná. Když jsme tam s Bobbym ze dvora vešli, Holly právě šlehala vejce a smažila na veliké pánvi papriku s cibulí.

„Voní to dobře,“ řekl jsem.

„Já měla děsný hlad.“ Nalila vajíčka na papriky a cibuli. „Vy taky přece musíte mít hlad.“

Najedli jsme se omelet s rozpečeným bílým chlebem, zapíjeli to vínem a skoro nepromluvili.

Když chystala kávu, zeptala se Holly: „Jak ses dokázal zbavit Jermyna Gravese?“

„Jermyna? On se jmenuje Jermyn? Já mu jen řekl, že když ten šek nenechá proplatit, Bobby ho dá na oficiální listinu neplatičů a koně budou v zástavě.“

„Mě to samozřejmě taky napadlo, nemysli si,“ ozval se Bobby, „jenže nás by to stejně nevytrhlo.“

Přikývl jsem. Jockey Club je ochoten dát na listinu neplatičů majitele koní, který nezaplatil trénink za poslední celé tři měsíce a víc. Tlak Jockey Clubu se však bohužel vztahoval opravdu jenom na platby za práci s koňmi, za trénink, nikoli na účty za veterinární služby, kovářské služby a za dopravu koní na závodiště a zpět. To všechno už Bobby za Gravesovy koně zaplatil a zpět by to už nezískal.

„Proč chce ty koně za každou cenu od vás odvézt?“ zeptal jsem se své sestry.

„Použil naše nynější starosti jako záminku.“

Bobby přikývl. „On to provedl už nejmíň dvěma jiným trenérům. Vždycky to byli mladí lidé, kteří mají co dělat, aby se udrželi, jako my. Graves vždycky čeká, až účty narostou, pak postižený trenér jednoho krásného dne přijde domů a zjistí, že Gravesovi koně jsou v tahu. Graves potom zaplatí holou taxu za trénink, aby se nedostal mezi neplatiče, a trenér už nemá v zástavě koně, takže mu zbývá jedině žaloba a zdlouhavé, drahé soudní jednání, když chce dostat, co mu patří. To se zřídka vyplácí a Graves s tím počítá.“

„Proč jste sem vůbec jeho koně brali?“

„My jsme to tehdy o něm nevěděli,“ řekla Holly zasmušile. „Kromě toho když ti někdo nabízí dva koně, tak je přece neodmítneš, to uznej.“

„To ne.“

„Stejně, Jermyn je prostě jen další kapka. Nejhorší je to s naším dodavatelem krmení.“

„Tak mu dejte Gravesův šek.“

Holly se zaradovala, ale Bobby nejistě namítl: „To by se asi nelíbilo našemu účetnímu, ten takové věci nemá rád.“

„To je sice krásné, ale na vašeho účetního se nedívá ze dvora vyčítavě třicet hladových koní.“

„Dvacet devět,“ opravila mne Holly.

Bobby si povzdechl. „Dvacet sedm, až si Graves ty svoje koně odveze.“

„Počítáš do toho i ty neprodané ročky?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

Podrbal jsem se na nose. Čtyřiadvacet platících svěřenců by v zásadě mělo stačit, aby podnik prosperoval, i když za dob Bobbyho dědečka bylo ve stájích koní skoro čtyřicet. Taky už nastávalo klidové období (Bobby trénoval jen rovináře), provoz stájí teď bude podstatně míň nákladný než v sezóně.

Na druhé straně Bobby nemohl až do příštího května získat žádnou peněžitou cenu, ovšem ani nic prohrát v sázkách.

Zima znamená v rovinových stájích období rovnovážného stavu, kdy si lidé vybírají dovolenou, maluje se, opravuje a obsedají se ročci, ať už prodaní či ne.

„Když nebudeme počítat ty ročky, kolik celkem dlužíte?“ zeptal jsem se.

Nečekal jsem, že se to od Bobbyho dozvím, ale po krátkém zaváhání mi to řekl.

Zalapal jsem po dechu.

„Ale to my všechno splatíme,“ ujišťovala mne Holly. „Když nás nechají na pokoji, vždycky to nakonec splatíme.“

Bobby přikývl.

„S těmi ročky je to ale opravdu nefér,“ vybuchla Holly., Jeden náš majitel pověřil Bobbyho, aby mu toho jednoho koupil, že má jít až na padesát tisíc. Což Bobby udělal, a ten majitel nám pak zavolal, že lituje, ale že na to nemá, že to je moc peněz. Kdybychom toho ročka poslali na dražbu teď, zaručeně bychom na tom prodělali. Vždycky to tak dopadne. Když se ročka člověk takhle brzy zbavuje, lidi si myslí, že s ním asi něco není v pořádku.“

„Možná na něho najdu spolumajitele, utvoříme syndikát a prodáme dvanáct rovných podílů. Jenže to chce čas.“

„Banka vám přece počká.

„Ředitel banky se vylekal díky tomu proklatému odstavečku ve Flagu.“

„Jemu ty noviny taky někdo doručil?“

„Ano,“ řekla Holly zachmuřeně.

Vyprávěl jsem Bobbymu, co mi řekl lord Vaughnley, že by informátorem mohl být nějaký nepřející místní.

„Jistě, ale kdo? Nemáme žádné nepřátele.“ Když se na mne Bobby podíval, zasvítila mu v očích zcela zřetelná jiskra humoru. „Být to před lety, byl by to některý Fielding.“

„Máš pravdu.“

„Dědeček!“ vydechla Holly. „Ale ten by to neudělal, že ne? Sice mi nikdy neodpustí…, ale tohle by neudělal…, viď že ne?“

Vzpomínali jsme na zasmušilého starého mrzouta, stále ještě aktivního trenéra dostihových koní jen pár kilometrů odtud, kde na pláních při práci každé ráno hulákal na nešťastné stájníky. Ve svých osmdesáti dvou letech byl ještě stále zdatný, šlachovitý, plný energie, chytrý a mazaný pletichář, nešťastný, že Bobbyho dědeček už nežije a že on ho už nikdy netrumfne.

Je pravda, že dědečka Fieldinga Hollyin neslýchaný sňatek pobouřil stejně jako dědečka Allardecka. Nechtělo se mi ale věřit, že by člověk, který nás vychoval, byť s malou trpělivostí, chtěl Holly zničit budoucnost. Měl nás oba po svém opravdu rád. Ledaže by ho pokročilý věk změnil a pokřivil, udělal z něj zlomyslného, škodolibého starce, což se bohužel často stává.

„Pojedu se ho zeptat,“ řekl jsem.

„Ještě dnes?“ Holly se podívala na hodiny. „Ten už je v posteli. Musí brzy vstávat.“

„Pojedu za ním ráno.“

„Nechci, aby to byl on,“ řekla Holly.

„Já taky ne.“

Chvíli jsme u kávy seděli mlčky. Pak jsem navrhl, aby Bobby s Holly sepsali seznam těch lidí, o kterých věděli, že jim někdo doručil noviny s červeně orámovaným odstavečkem, a že za nimi zítra zajdu, tedy aspoň za těmi, které najdu v neděli doma.

„K čemu to bude?“ namítl Bobby. „Stejně necouvnou. Už jsem to s nimi zkoušel. Prostě chtějí, abych jim okamžitě zaplatil. Tomu, co se píše v novinách, lidi věří, i když je to lež na lež, tak tomu věří, co je psáno, to je dáno.“

„Hm. Jenže já za nimi nepůjdu jenom proto, abych je ubezpečil, že nakonec dostanou zaplaceno, ale taky abych se zeptal, jestli náhodou neviděli, kdo jim ty noviny dal a kdy. Rád bych si udělal představu o tom, jak to probíhalo.“

„Dobře. Tak my ti ten seznam připravíme,“ přikývla Holly.

„Pak bych taky rád zjistil, kdo může znát vaše dodavatele. Takový seznam byste taky mohli dát dohromady.“ Zamyslel jsem se. „Ovšem je tu ještě jedna možnost, že ty noviny dostali i jiní, se kterými nic nemáte.“

„O tom ovšem nemám ani tušení, ani mě to nenapadlo,“ řekla Holly.

„Zítra to zjistíme.“

Bobby zívl: „Včera jsem skoro nespal.“

„Já vím, Holly mi to vyprávěla.“

Vtom se zvenku ozvalo zuřivé, burcující řinčení zvonku, že by vzbudilo všechny koně, ba i mrtvé.

„Páni! On se vrátil!“ Bobby vyskočil ze židle tak prudce, až se převrhla.

Všichni tři jsme se vyřítili na dvůr, lační lapit Jermyna Gravese, jak si krade vlastní koně. Našli jsme sice polekaného člověka u otevřených vrátek stáje, ale Graves to nebyl.

U stájí stál vyděšený Nigel, Bobbyho hlavní stájník. Rozsvítil v prázdném stání, a jak nás slyšel přicházet, otočil se k nám. Ve větrem ošlehaném obličeji měl stíny vrásek jako hluboké rokle.

„Sooty je pryč, šéfe,“ řekl nešťastně. „Sooty je pryč! Ale já mu ještě sám dával na půl šestou krmení a vrátka byly dobře zavřený, na závoru, než jsem šel domů.“

Z jeho slov bylo slyšet omluvný podtón. Bobby si ho nevšímal. „Sooty je v pořádku,“ uklidňoval Nigela. „Já ho přestěhoval.“

Gravesův kůň se ve skutečnosti Sooty nejmenoval, ale stájníkům často připadala skutečná jména koní těžko k zvládnutí. Člověk by přece těžko laskal koně a oslovoval ho přitom Nettleton Manore. „Ustup, Nettleton Manore. Nettleton Manore, ty starý uličníku, chceš mrkev?“

„Jsem to tady jen tak obcházel,“ vysvětloval Nigel. „Vracím se z hospody, tak jako že než půjdu spát.“

Bobby přikývl. Pro Nigela, jako pro řadu jiných hlavních stájníků, bylo blaho koní věcí osobní cti. Stájník dokáže koně milovat stejně jako vlastní děti, a pud ho nutí, aby se večer přesvědčil, že oba živočišné druhy „dítek“ šly v klidu a bezpečí spát.

„Slyšel jste zvonit zvonek?“ zeptala se Holly.

„Jak by ne!“ Zamračil se. „Někde u baráku, že jo?“

„Zkoušíme nový bezpečnostní systém,“ vysvětloval mu Bobby. „Zvonek zazvoní, když se někdo pohybuje po dvoře.“

„Fakt?“ To Nigela zajímalo. „Tak to teda funguje skvěle, že jo?“

■ ■ ■ 4 ►

Zvonek sice fungoval skvěle, ale v časných ranních hodinách už nikdo nepřišel, aby ho rozezvučel a probudil stráže. Spal jsem nerušeně v džínách a svetru, k boji připravený, k útoku nevyzvaný. Ráno šel Bobby vyvléct provázky, než přijdou stájníci do práce.

Sestavil s Holly seznam těch, kdo dostali označený výtisk Flagu, a já se po ranní kávě za těmi lidmi autem vydal.

Protože byla neděle a časné ráno, objel jsem ze všeho nejdřív všechny novinové stánky, a to jak ve městě, tak v blízkém okolí. Všude jsem se ptal, jestli si náhodou nepamatují, že by si někdo dva dny předtím kupoval neobvyklé množství výtisků Flagu, nebo jestli někdo v pátek neobjednal doručení většího počtu výtisků.

Všude jsem vyslechl zápornou odpověď. Všude prodali v pátek přibližně stejný počet výtisků jako ve čtvrtek, nikde si nikdo neobjednal víc exemplářů na příslušný den, nikde se noviny nevyprodaly. Kolportéři noviny dodávali jenom na obvyklé adresy.

Takže první, nejschůdnější cesta, končila slepě.

Pak jsem zajel za dodavatelem krmení. Už to nebyl ten, který zásoboval našeho dědečka. Od začátku mě bilo do očí, že všechna jména Bobbyho seznamu dodavatelů mi jsou cizí. Ačkoli když se nad tím člověk zamyslel, bylo to logické: Bobby převzal podnik po svém dědečkovi a s podnikem převzal i dědečkovy kontakty. Ukázalo se, že naši předkové, odvěcí nepřátelé, nikdy nepoužívali služeb stejného kováře, veterináře nebo kohokoli dalšího. Věčně měli strach, že by společný kontakt umožňoval „špionáž“, kterou by ten druhý okamžitě využil. Oba měli pravdu.

Obchodník s krmením, žije-li v Newmarketu obklopený několika tisíci koňmi, nežasne, jestliže u něj někdo zazvoní v den, kdy by měl mít správně volno. Ten, u kterého jsem zazvonil já a který mne zavedl do kanceláře ve zděném přístavku u svého domu, byl mladý a elegantní. Hlasem vzdělance a tónem obchodníka prohlásil, že je neúnosné prodlužovat úvěr do nekonečna, že sám musí taky pamatovat na to, aby měl hotové peníze, a že Allardeckovým úvěr vypoví.

Podal jsem mu šek Jermyna Gravese, náležitě stvrzený, s Bobbyho podpisem na zadní straně.

„Ale!!“ Dodavatel se rázem rozveselil. „Proč jste to neřekl hned?“

„Bobby doufal, že mu počkáte jako jindy.“

„Lituji. To už nepůjde. Od teďka se platí hotově.“

„Ten šek je na víc peněz, než co vám Bobby dluží,“ upozornil jsem ho.

„To je pravda. Dobře. Budu Bobbymu dodávat krmení, dokud se ta částka nevyčerpá.“

Poděkoval jsem a pak jsem se zeptal, jestli si nevšiml, kdo mu dal výtisk Flagu.

Prý si nevšiml a proč se ptám.

Vysvětlil jsem mu to. „Je to jasně plánované ze zlé vůle. Člověk by pochopitelně rád věděl, kdo si to vymyslel.“

„Ach tak.“

Čekal jsem. Viděl jsem, že přemýšlí.

„Někdo to sem musel dát v pátek hodně brzy ráno,“ řekl nakonec. „A přinesli to sem, ke kanceláři, ne do domu, kam jinak dostávám noviny. Našel jsem to, když jsem si tu bral dopisy, mohlo být tak půl deváté.“

„Byl ten výtisk otevřený na příslušné stránce a odstaveček byl červeně orámovaný?“

„Ano.“

„Nepřišlo vám divné, kdo vám ty noviny posílá?“

„Ani ne…“ Zamračil se. „Nejspíš jsem si myslel, že to někdo myslí dobře, že mě chce varovat.“

„Hm. Vy odebíráte Flag pravidelně?“

„Ne, vůbec ne. Odebírám The Times a Sporting Life.“

Poděkoval jsem mu a šel za instalatérem, abych mu zaplatil dluh z peněz, které Holly vyhrála na dostizích. Radostně mě uvítal a já od něho získal podobně kusé informace jako od obchodníka krmivem.

Prý našel Flag na svém prahu v sedm ráno. Neví, kdo noviny přinesl. Pan Allardeck mu prý dluží za opravu nějakých prasklých trubek už od léta, a on se musí přiznat, že panu Allardeckovi dost ostře zatelefonoval a vyhrožoval soudním vymáháním dluhu, jestliže mu okamžitě nezaplatí.

Zeptal jsem se pana instalatéra, jestli odebírá Flag pravidelně.

Prý ano. V pátek dostal dva.

„Oba najednou? Oba jste našel přede dveřmi v sedm?“

„Ano.“

„Který byl nahoře?“

Pokrčil rameny a zamyslel se. „Co si pamatuju, tak ten s červeným orámováním byl vespod,“ řekl pak. „Připadalo mi to divný, že mi přinesli hned dva výtisky. Pak jsem viděl ten zarámovanej odstavec, tak mě napadlo, že mi to nejspíš poslal některej soused, jako aby mě varoval.“

Poznamenal jsem, že ta celá věc je vůči Bobbymu dost krutá.

„No jo, to máte pravdu,“ popotáhl. „On taky není jedinej dlužník, to teda vůbec ne.“ Pousmál se: „Když jim ale praskne trubka, tak zaplatí hned, hlavně takhle když pěkně mrzne.“

Zkusil jsem to ještě u tří dalších věřitelů. Ti ostatní byli méně ochotní, protože ještě nedostali zaplaceno, ale odpovědi na mé otázky se celkem u všech shodovaly. Označené noviny byly všem doručeny ještě dřív, než noviny rozvážejí poslíčci, a nikdo doručovatele nezahlédl.

Vrátil jsem se do největšího tiskového zasílatelství a zeptal se, jak brzo ráno jejich poslíčci začínají noviny rozvážet.

„Deníky dostáváme v šest, přiváží je nákladní vůz. Pak je třídíme a kluci je rozvážejí na kolech před půl sedmou.“

„Mnohokrát vám děkuju.“

„Není zač.“

Ta promyšlenost a utajení celé akce se mi vůbec nelíbily. Nakonec jsem zajel za svým dědečkem, do domu, ve kterém jsem vyrůstal. Byla to velká zděná budova s arkýři vyvolávajícími dojem povytaženého obočí, pod kterým shlížejí okna na plot s ostnatým drátem.

Když jsem zajížděl do dvora, bylo tam pusto. Všichni koně byli ve svých stáních, horní a dolní vrátka zavřená, aby dovnitř nepronikala zima. Den po posledních rovinových dostizích sezóny nikdo nevyjížděl na práci na planiny. Nastala doba přezimování, doba, kterou můj dědeček neměl rád.

Našel jsem starého pána v kanceláři u stájí, jak na stroji soustředěně vyťukává dopisy. Zřejmě ho opustil další příliš utlačovaný sekretář.

„Kite!“ Krátce vzhlédl. „Nečekal jsem tě. Sedni si. Udělej si něco k pití.“ Neurčitě mávl., Já budu hned. Ten zatracený sekretář mi tady s tím seknul. Lidi jsou strašně neuznalí.“

Posadil jsem se a sledoval, jak do stroje zbytečně tluče. Jako vždy jsem na něj hleděl trochu podrážděně, ale hlavně s láskou a obdivem.

Koně miloval nade vše. Taky miloval babičku, a když jedné zimy zemřela, byl pak najednou podivně tichý, nemluvný. Celý dům mi tehdy připadal tísnivě tichý po všech těch letech, kdy duněl, jak na sebe dědeček a babička křičeli. Po několika měsících pak dědeček začal křičet na mne a na Holly místo na babičku, a když jsme se odstěhovali, křičel na sekretáře. Ne že by byl nelaskavý, nemyslel to tak, jen usiloval o dokonalost v tomto našem nedokonalém světě, a drobné úlomky lidské neschopnosti ho dopalovaly, takže se vlastně musel zlobit pořád.

Přestal psát a vstal. Byl stejně velký jako já, bělovlasý, rovný jako strom, pečlivě oblečený, v košili a dokonale padnoucím tvídovém saku. Dědeček byl všechno, jenom ne neformální. Na formu dbal ve všem, v chování i oblékání. Za nemalé úspěchy, docílené během šedesáti let svého působení, vděčil nepochybně své důslednosti a cílevědomosti.

„K obědu je tam přichystaný sýr,“ řekl. „Zůstaneš na noc?“

„Dnes ne, spím u Holly.“

Sevřel tvrdě rty. „Doma jsi tady.“

„Byl bych rád, kdybyste se udobřili.“

„My spolu teď přece mluvíme, a to ten darebák Maynard se svým synem ne. Holly sem občas odpoledne zajede. Vozívá mi sem tam něco, co navaří a tak. Toho jejího ale tady vidět nechci, a já k nim taky nepůjdu, to ode mne nechtěj.“ Poplácal mě po ruce, což od něho byla největší známka přízně. „Ty a já, my dva se vždycky shodneme, ne? To mi stačí.“

Šel se mnou do jídelny, kde na stole ležely dva tácy přikryté ubrouskem. Sundal jeden ubrousek. Skrýval se pod ním oběd pro jednoho: sýr, slané sušenky, plátky másla, čatny, vše přikryté celofánem, pak jeden banán, jablko a nůž na ovoce. Na druhém tácu čekala pod ubrouskem večeře.

„Mám novou hospodyni,“ řekl dědeček stručně. „Dobrou.“

Kéž by mu nějakou chvíli vydržela. Sundal jsem celofán a šel si pro talíř a nůž. Pak jsme svorně zasedli a skromně pojedli. Já byl střídmý z nutnosti, on díky svému stáří.

Vyprávěl jsem dědečkovi o tom odstavci ve Flagu a okamžitě mi bylo jasné, že děda s tím nemá nic společného.

„To je nepěkné,“ řekl. „Pravda, můj vlastní děda by asi dokázal něco podobného nastrojit, kdyby ho to napadlo. Copak o to, před lety bych to možná dokázal taky.“ Zasmál se. „Allardeckovi!“ Pro mého dědečka byl Allardeck, starý Allardeck, otec Maynardův, děda Bobbyho, nemilovaný nebožtík. Dědeček Fielding o něm přede mnou vždycky mluvil jen jako o Allardeckovi.

„Holly bych to ale neudělal,“ dodal. „Holly bych to udělat nemohl. To by nebylo fér.“

„To ne.“

Pátravě se na mne zadíval. „Ona si snad myslí, že s tím mám něco společného?“

„Řekla, že to vylučuje a že si velice přeje, aby měla pravdu.“

Spokojeně přikývl. „Správně. Naše malá Holly… Co ji to jen popadlo, že si vzala toho skrčka.“

„On zase není tak hrozný.“

„Je po Allardeckovi. Je stejný. Když před čtrnácti dny jeho kůň předstihl v Kemptonu mého, tak celý zářil škodolibostí.“

„Tys nicméně pro jednou nepodal protest, jak jsem si všiml.“

„Nemohl jsem, nebylo proč. Žádné narážení, křížení nebo bránění. Jeho kůň přišel první o tři délky,“ řekl znechuceně. „Tys tam byl? Já tě neviděl.“

„Četl jsem o tom v novinách.“

„Aha.“ Sáhl po banánu a já si vzal jablko. „Včera jsem tě viděl v televizi, jak si jedeš pro vítězství v Towncrier Trophy. Ten kůň, to je ale bestie, to člověk hned vidí.“

„Hm.“

„Na lidech se taky pozná, když z nich čiší nenávist. Můžou být nadaní a schopní kdovíjak, nenávist je pokřiví natolik, že to nikam nedotáhnou.“

„Ale ten můj kůň zvítězil.“

„Jen tak tak, a protože jsi ho jel ty. Nebudeme se o to hádat. Víš, já se vždycky rád dívám, když jedeš dostih. Tobě žádný Allardeck nesahá ani po kotníky.“

„Předpokládám, že jsi tenhle svůj názor sdělil samotnému Allardeckovi?“

„To víš že jo. A to víš, že měl vztek.“ Dědeček si povzdechl. „Stejně, od té doby, co už není, je život jaksi fádní. Myslel jsem si, že se mi uleví, když umře, ale bez něho je to nuda. Když jsem nad ním vyhrával, to byla radost, dívat se, jak se šklebí. Jednou se mi podařilo, že ho před St Leger nepustili ke startu, protože já se od svých špionů dozvěděl, že kůň má tasemnici. To jsem ti nevyprávěl? Tehdy by mě nejradši zabil. Ale on mě zase připravil o jednu důvěřivou zákaznici, které napovídal spoustu lží, že prý její koně nevyhrávají, protože je nikdy nehlásím tam, kde by měli šanci. U něj potom taky nevítězili, a to si jistě umíš představit, kolikrát jsem mu to omlátil o hlavu.“ Nakrájel oloupaný banán na úhledné kousky. „To Maynard,“ pokračoval, „Maynard mě sice taky nesnáší, ale kam se hrabe na svého otce, to byl formát! Maynard je sobec bažící po osobní moci, ale taky je plaz, a to jeho otec nebyl, navzdory všem svým jiným chybám.“

„Jak to myslíš, že je plaz?“

„Vytahuje se na slabší a za silnými dolézá. Maynard se vyškrábal tam, kde je, jen díky účelnému šplhání a soustavnému šlapání po jiných. Bylo mu jedno, na koho cestou šlápne. Už jako kluk byl nesnesitelný. Oškleba. Představ si, že měl tu drzost, že za mnou jednou na planinách přišel a řekl mi, že až bude velký, bude z něho lord a všichni se mu budou muset klanět, hlavně já.“

„To opravdu řekl?“

„Byl tehdy malý kluk. Mohlo mu být tak osm nebo devět. Já mu pověděl, že je ropucha a dal jsem mu facku. Okamžitě běžel žalovat tatínkovi a Allardeck mi pak poslal ostrou písemnou stížnost. Jo, to už je hodně dávno!“ Pojídal banán bez velkého nadšení. „Ale ono ho to nepustilo, ta touha, aby se mu lidi klaněli, pořád ho to drží, aspoň mně se to tak zdá. Proč by se jinak pouštěl do tolika obchodů?“

„Aby vyhrál, my přece taky rádi vyhráváme.“

„Jo, ale po nikom přitom nešlapeme a nejde nám o to, aby se nám lidi klaněli.“

Ušklíbl se. „S výjimkou Allardecků.“

Pak jsme si udělali kávu a já obtelefonoval několik dědových dodavatelů, jako třeba jeho kováře a veterináře, a zeptal se jich, jestli nedostali označený výtisk Flagu. Ne, nedostali, jen se divili, proč se ptám.

„Ten skrček musí mít zrádce ve vlastních řadách,“ řekl dědeček i suše a bez soucitu. „Koho má za sekretáře?“

„Teď nikoho, dělá si všechno sám.“

„Hm. Allardeck sekretáře měl.“

„Ano. Tos mi vyprávěl nejmíň padesátkrát. Allardeck si najal sekretáře jen proto, žes ho měl ty. Vytahoval ses před ním, že máš tolik koní v tréninku, že bys to bez sekretáře nestačil.“

„On prostě nemohl přežít, když jsem měl něco navíc.“

„Jestli se správně pamatuju, tak jsi skákal až do stropu, když si on opatřil zkušební startovní boxy, a honem jsi je taky musel mít.“

„Nikdo nejsme bez chyby.“ Pokrčil nedbale rameny. „Když ten skrček nemá sekretáře, tak mi řekni, kdo o něm může takhle všechno vědět?“

„To je, oč tu běží.“

„Maynard!“ řekl dědeček s přesvědčením. „V tom má prsty Maynard! Uvědom si, že Maynard v tom domě žil až do té doby, kdy se oženil. Ženil se v osmnácti, pěkná pitomost, ale to musel, Bobby už byl na cestě. Pak do domu pořád dojížděl, tehdy, když byl oficiálně Allardeckovým asistentem. Přitom utíkal do Londýna za svými obchody. Kakao! No řekni, kdo to v životě slyšel, aby si někdo vydělal celé jmění na kakau? To je celý Maynard. Allardeck se s tím vytahoval celé týdny, jak chytrého má kluka. Až jsem mu jednou připomenul, že můj kluk je mrtvý. Pak už dal pokoj.“

„Maynard by Bobbyho úmyslně nezničil.“

„Nevěř tomu! Přece na něho nepromluvil od chvíle, co si vzal Holly. Holly mi vyprávěla, že když chce Maynard něco Bobbymu sdělit, požádá vždycky svého právního zástupce, aby mu to napsal. Zatím šlo ve všech dopisech o to, aby mu Bobby něco zaplatil. Maynard mu kdysi, když Bobby ukončil školu, dal peníze na auto. Holly říká, že Bobby z toho měl takovou radost a byl mu tak vděčný, že se sám nabídl, že mu to jednou splatí. A Maynard to z něj teď vymáhá.“

„To snad není možné!“

„Je to fakt.“

„To je bastard.“

„Tak bastard tedy není, to ne,“ řekl dědeček suše. „Je, jako by Allardeckovi z oka vypadl. Stejně se šklebí, stejně se vytahuje. Nemá bradu. A ten skrček je taky po nich.“

Bobby, „ten skrček“, byl v očích všech ostatních (až na Fieldingy) docela normální mužský, s normální bradou a příjemným úsměvem. Nehádal jsem se. O zločinech a nedostatcích Allardecků se u Fieldingů nestranně hovořit nedalo.

Zůstal jsem u dědečka celé odpoledne. V půl páté jsme spolu prošli stáje. Už bylo šero, den se krátil a světla ve stáních žlutě zářila.

Stájníci měli jako vždy co dělat, čistili stáje, nosili seno a vodu ve džberech, poklízeli. Dlouholetý hlavní stájník (na toho dědeček nekřičel nikdy) procházel stáje s námi a probíral s dědečkem do podrobností každého koně, všech padesát či kolik jich bylo. Ti dva spolu mluvili polohlasem, se zaujetím a vážností, a taky s nádechem smutku, protože rok končil, všechny naděje a úspěchy minuly, vzrušení zmizelo.

Děsil jsem se okamžiku, kdy to příjemné vzrušení zmizí navždy: až jednou dědeček onemocní nebo zemře. Věděl jsem, že pracovat do té doby nepřestane, protože on opravdu žil jen pro svou práci. Ode mne se samozřejmě očekávalo, že až jednou ten osudný den nastane, vrátím se do domu, kde jsem vyrostl, a převezmu dědečkovu trenérskou licenci. Očekával to ode mne dědeček, počítali s tím majitelé koní, celý dostihový svět to považoval za samozřejmé. Jenže mně se ještě nechtělo, ještě hodnou chvíli ne. Chtěl jsem aspoň takové čtyři roky zůstat při práci, která mě těšila jako hra. Chtěl jsem jezdit dostihy, dokud to vydrží moje tělesná schránka a dokud mne budou chtít. Překážkoví jezdci končí vždycky dřív než rovinoví, protože pády z koně v rychlosti kolem padesáti kilometrů za hodinu snesou jen mladí. Počítal jsem s tím, že to vydržím do pětatřiceti.

Až mi bude pětatřicet, říkal jsem si, bude dědovi osmdesát sedm. Stejně… Otřásl jsem se a raději jsem se snažil myslet na něco jiného. S budoucností se budu muset vyrovnat, ale zatím je na to čas.

K dědečkovu znechucení jsem po prohlídce stájí odjel nazpět do nepřátelského tábora, kde se ve stájích odehrával týž rituál. Gravesovi koně byli ještě stále u klisen a Bobby už se trochu uklidnil, protože mu Nigel řekl, že Graves si při nedělní návštěvě dvakrát spletl svoje koně s cizími.

Díval jsem se na Bobbyho, jak se chová ke svým svěřencům, jak jim přejíždí dlaní po nohou, jestli někde nemají otok nebo zanícenou šlachu, jak zkoumá drobné oděrky, vřídky na jejich kůži, jak je přátelsky plácá po zadku. Bobby se pro koně narodil, o tom nebylo pochyb, a koně na něho reagovali jako na bytost, se kterou se cítí dobře. Je to těžké popsat.

Bobby mi občas připadal trochu nerozhodný, a geniální mozek taky neměl, ale byl v zásadě dobrý člověk a já se vůbec nedivil, že ho má Holly ráda. On miloval Holly do té míry, že se kvůli ní odpoutal od svého mocného, vlivného otce, od svých předků, a k tomu potřeboval nemalé odhodlání.

Bobby se narovnal z předklonu a zahlédl, jak se na něho dívám. Narovnal se a v očích mu zasvítil podvědomý lesk nenávisti.

„Fielding,“ řekl, jako by to byla nadávka nebo kletba, stvrzení nekonečného válečného stavu.

Řekl jsem stejným tónem: „Allardeck!“ A pak jsem se usmál. „Abych pravdu řekl, zrovna jsem uvažoval o tom, že tě mám vlastně rád.“

„Ale!“ Přestal být ve střehu. Tvářil se rozpačitě. „Víš… já nějak, prostě… chvíli jsem měl pocit…“

„Já vím. Že mě rád nemáš.“

„Když tys vypadal, jako když máš masku…, jak jsi měl zastíněné oči…“

To bylo přijatelné vysvětlení a současně svého druhu omluva. Stejně je to zvláštní, říkal jsem si, jak je v nás obou hluboko zakořeněný nepřátelský postoj a jak snadno vyplyne na povrch. Mně se to už vůči němu taky stalo, i když jsem se tomu bránil.

Mlčky dokončil prohlídku stájí. Pak jsme se společně vrátili do domu.

„Odpusť,“ řekl a mávl nemotorně rukou. „Předtím…, já to tak nemyslel.“

Zeptal jsem se zvědavě: „Máš někdy takový pocit s Holly? Jako že je vlastně Fieldingová? Když má třeba zastíněné oči a vyleká tě?“

„Ovšemže ne. To je přece něco docela jiného.“

„Proč je to něco jiného?“

Podíval se mi do očí a usoudil, že může být upřímný. „Protože ty jsi silný člověk. Myslím jako vůbec, nejen tělesně. Každý, kdo s tebou přijde do styku, to brzy pozná. Takže jsi…, nevím, jak bych to řekl, prostě když někam přijdeš, všichni si tě všimnou, třeba ve vážnici…, kdekoli. Když je po dostizích nebo po nějakém večírku, všichni vždycky vědí, jestli jsi tam byl nebo nebyl, i když je ti to třeba jedno. Asi blábolím nesmysly. Ale proto zřejmě jsi šampión mezi žokeji. A jsi typický Fielding. Holly taková není. Je mírná, klidná, vůbec není ctižádostivá, je neprůrazná, netouží po vítězství, takže vlastně opravdový Fielding není.“

„Hm,“ spíš jsem suše odfrkl, než řekl. Bobby se na mne rychle ohlédl. „Klid, v pořádku,“ ubezpečoval jsem ho. „Já se ke svému dědictví po předcích hlásím, a Holly z toho vyjímám. Ale ctižádostivá je.“

„Není,“ rozhodně potřásl hlavou.

„Je, za tebe. Za oba, abyste dokázali, že k sobě patříte. Oba. Abyste dokázali, že jste udělali dobře, když jste se vzali.“

Zastavil se s rukou na klice zadních dveří do kuchyně.

„Tys byl proti, viď? Jako ti ostatní.“

„Ano. Měl jsem k tomu několik důvodů. Teď už ne.“

„Ale když jsme se brali, tak jsi byl vlastně jediný, kdo se dostavil.“

„Přece jsem ji nemohl pustit k oltáři samotnou! Někdo ji tam dovést musel.“

Bez uvažování se usmál, jako mne předtím bez uvažování nenáviděl.

„Fielding předával Fieldingovou Allardeckovi. To bylo dobré. Myslel jsem tehdy, že snad nastane konec světa.“

Vstoupili jsme. Holly, naše pouto, zapálila v obývacím pokoji oheň v krbu a snažila se o dobrou náladu.

Usadili jsme se v křeslech a já vyprávěl, jak jsem pochodil na svých cestách, a taky jsem Bobbyho i Holly ubezpečil, že dědeček za nic nemůže.

„Ty červeně orámečkované výtisky Flagu někdo všem těm lidem doručil nejpozději v šest, to znamená, že je někdo přivezl odjinud, ne z Newmarketu. Nevím, kdy dovážejí noviny do Cambridge. Nejspíš někdy před pátou, nalepí na ně adresy a dodají je do Newmarketu všem rozvážkovým službám, pak je kluci na kolech začnou doručovat,“ vysvětloval jsem.

„Ty myslíš, že je dodali přímo z Londýna?“ zeptala se Holly.

„Skoro ano.“ Přikývl jsem. „To ovšem vůbec nevylučuje možnost, že za tím vším je někdo místní, kdo si to objednal, kdo to dokonce tady osobně rozvezl. Takže jsme se daleko nedostali.“

„Je to nepochopitelné. Proč?“

„Jak jsem zjistil, tak se v šest ráno nikdo nedíval z okna, i když: by člověk předpokládal, že v tomhle městě by lidé mohli být v tu dobu vzhůru. Já se ale ptal spousty lidí, a nikdo z nich neviděl nikoho, kdo by tak brzy nesl někomu ke dveřím noviny. Byla samozřejmě tma jako v pytli. V zimě prý lidé nevidí ani kluky, co noviny rozvážejí.“

Na psacím stole, Bobbymu u ruky, zazvonil telefon. Bobby ustaraně sáhl po sluchátku.

„Haló…, jo to jsi ty, Sebe,“ zřetelně se mu ulevilo.

„Kamarád,“ zašeptala Holly na vysvětlenou. „Má u nás koně.“

„Taky jsi to četl…“Bobby se ušklíbl. „Někdo ti poslal…,“ chvíli mlčky naslouchal. „Ne, samozřejmě že nevím, kdo to tam dal. Je to škodolibost, nic víc. Ne, samozřejmě to není pravda. Stáje fungují normálně dál, samozřejmě, nedělej si starosti, tvoje klisna je v pořádku. Před chvílí jsem se jí byl podívat na tu šlachu. Je úplně klidná, bez zánětu, bude to dobré. Cože? Otec? Ten se mi nezaručí ani za pětník, už mi to oznámil. Pokud říkáš, že je bezohledný sprosťák, nebudu se s tebou hádat… Ne, to vůbec nepřichází v úvahu. Naopak, on ze mne ještě peníze vymáhá, chce ode mne vrátit, co mi před čtrnácti lety půjčil na auto… Ano…, no, asi má peníze právě díky tomu, že je tak tvrdý… Co? Ne, to nebyla žádná velká částka. Já si tehdy koupil ojetý pekáč, bylo to moje první auto. Budu mu to muset splatit, aby mi jeho právníci dali pokoj. Ne, všechno je úplně v pořádku, jak jsem říkal. Toho Flagu si nevšímej. Jasně, Sebe, kdykoli, jistě. Samozřejmě. Na shledanou.“

Když položil telefon, netvářil se zdaleka tak sebejistě, jako když telefonoval.

„Další vyplašený majitel. Jsou to krysy. Krysy co utíkají, přestože nevědí, jestli se loď opravdu potápí. Přitom mi z nich dobrá polovička za uplynulé měsíce dluží.“

„Seb taky?“ zeptala se Holly.

Bobby přikývl.

„Pak je tedy pěkně drzý.“

„Dostal ten proklatý článek včera poštou, poslali mu jen výstřižek s tou rubrikou, ne celý výtisk. Bylo to v obyčejné hnědé obálce. Došlo mu to z Londýna, jako ostatním.“

„Dostali ten výstřižek všichni majitelé?“ zeptal jsem se.

„Už to tak vypadá. Většina z nich mi volá a já přece nebudu volat těm, kteří se neozvali a nebudu se jich vyptávat.“

Chvíli jsme ještě poseděli. Já se pak dovolil, jestli smím zatelefonovat, a zavolal jsem k sobě domů, kde jsem si poslechl zvukový záznam vzkazů. Pak jsem zatelefonoval dvěma trenérům, kteří mi v týdnu nabídli jízdy, a taky dvěma žokejům z Newmarketu, abych je požádal, jestli by mě následující den nemohli svézt na dostihy do Plumptonu v Sussexu. Prý jedou společně jedním autem a klidně mě přiberou.

„Vrátíš se sem?“ zeptala se Holly.

Zadíval jsem se na ni. Vypadala ustaraně a Bobby se netvářil odmítavě. Nečekal jsem, že by o moji přítomnost stál, ale asi jsem se pletl.

„Vrať se,“ řekl stručně. Bylo to skutečné pozvání, ne ústupek.

„Zatím jsem vám moc platný nebyl.“

„Máme lepší pocit, když tu jsi.“

Nechtělo se mi vracet, protože se mi to nehodilo. V úterý musím do Devonu. Usadil jsem se v Lambournu a ne v Newmarketu právě proto, že odtamtud jsem mohl zajet na kterékoliv anglické závodiště a týž den se vrátit. Lambourn byl ve středu všech spojnic.

Řekl jsem omluvně: „Budu se muset s někým svézt z Plumptonu do Lambournu, potřebuju si vyzvednout auto, abych se v úterý dostal včas do Devonu. Až se odtamtud vrátím, zavolám, uvidíme, jak se tady věci vyvinou.“

Holly se zatvářila zklamaně. „Dobře, to se nedá nic dělat.“ Nesnažila se mě umluvit.

Zadíval jsem se na její zarmoucený obličej, jako obvykle ve smutku krásnější než v radosti. Najednou mne zničehonic napadla otázka: „Holly, nejsi v jiném stavu?“

■ ■ ■ 5 ►

Bobby ztuhl, jako by do něj uhodilo.

Holly se na mne upřeně zadívala, ve světle hnědých očích úlek i radost.

, Jak jsi na to přišel?“ vyjel na mne Bobby.

„Nevím.“

„Holly to prostě ještě nedostala. Ale je to teprve krátce, nemohla si ještě nechat dělat žádné testy.“ Obrátil se k Holly. „Tys mu to řekla!“

„Ne, neřekla,“ zavrtěla hlavou. „Ale právě jsem v tu chvíli uvažovala o tom, jak je to všechno absurdní, jak jsem se v pátek ráno radovala, když mi bylo špatně. Tolik měsíců se snažíme a nic, a teď, když se nám miminko vůbec nehodí, tak se to možná podařilo.“

Bobby se mračil. „Určitě jsi mu to řekla,“ opakoval zachmuřeně, skoro jako by žárlil.

„Ale já mu to vážně neřekla,“ bránila se Holly nejistě.

„Řeklas mu to včera, cestou sem,“ trval na svém.

Vložil jsem se mezi ně. „Poslyš, Bobby, zapomeň, že jsem něco plácnul, přece o nic nejde.“

Podíval se na mne rozzlobeně, pak na Holly s porozuměním. Něco ho napadlo. „Tohle je to, o čem jsi mluvila, když jsi povídala, že jste si s Kitem jako děti četli myšlenky?“

Neochotně přikývla. „Ale my už to celá léta neděláme.“

Přidal jsem se k ní. „Ono nám to už ani nejde. Tohle byl výjimečný případ. Návrat do dětství. To se nebude opakovat.“

A kdyby se to opakovalo, říkal jsem si, dám si napříště dobrý pozor na to, co říkám. Náhlou intuici budu muset vždycky pečlivě zvážit.

Dobře jsem chápal, že Bobby žárlí, sám jsem to zažil taky, a to pořádně, když mi Holly poprvé oznámila, že se zamilovala. Tehdejší výbuch žárlivosti rychle přehlušilo pobouření nad tím, koho si Holly zvolila. Mám dodnes v živé paměti, jak se mi tehdy zoufale nechtělo s někým se o ni dělit, jak jsem se nechtěl vzdát výsadního postavení nejbližšího přítele ve prospěch cizího člověka.

Sám jsem se své žárlivé reakce vylekal a hodně jsem nad sebou uvažoval, nad sebou a nad svým vztahem ke své sestře, nad vztahem, o kterém jsem předtím nikdy nepřemýšlel. Došel jsem k uklidňujícímu a zároveň zarmucujícímu závěru, že ať si Holly klidně s Bobbym spí, mně to vadit nebude. Bude mi ale vadit, a to hodně, že už k sobě nebudeme mít tak důvěrný duševní vztah.

Já sám jsem samozřejmě měl několik milostných dobrodružství jak před Hollyiným sňatkem, tak po něm, ale byla to opravdu jen přechodná, krátká dobrodružství, nikdy nešlo o žádný opravdový vztah, jaký poutal Holly s Bobbym. Utěšoval jsem se frázemi jako: však mám času dost, nebo: ono se to jednoho krásného dne dostaví.

Bobby se snažil předstírat, že uvěřil, že si s Holly už myšlenky číst nikdy nebudeme. My se s Holly na sebe jen bleskově podívali a oběma nám bylo jasné, že to je jinak. Věděli jsme, že kdykoli bychom chtěli takříkajíc naladit na stejnou vlnovou délku, okamžitě se nám naše dávné telepatické umění vrátí.

Všichni tři jsme se zbytek večera snažili mluvit taky o něčem jiném a ne jen „proč“ a „kdo“, protože jsme stejně na nic nemohli přijít. Lehnout jsem si zase šel oblečený, v džínách, svetru a ponožkách, pro případ, že by nás v noci navštívil pan Graves. Myslel jsem si ale, že se nevrátí, že si to rozmyslí, až mu hlava vychladne.

Spletl jsem se.

V půl čtvrté ráno mě probudilo halasné zvonění. Okamžitě jsem se obul, vyletěl z domu a utíkal k bráně, jak jsme se předtím s Bobbym domluvili.

K bráně jsem doběhl, sotva zvonek přestal vyzvánět. Proběhl jsem ven a zahnul doleva. Na malé louce u cesty, kde občas tábořili cikáni, skutečně stál dopravní box. Tentokrát to byl malý přívěsný box pro dva koně, tažený osobním vozem. Box měl sundanou rampu, byl připravený k nakládání, ale zatím prázdný.

Běžel jsem rovnou k osobnímu vozu a prudce otevřel dvířka. Za volantem nikdo, nikoho jsem nevylekal. Zato v zapalování byly klíčky. Neuvěřitelné.

Šel jsem zdvihnout rampu přívěsného boxu a zavřel petlice. Pak jsem nastartoval auto a odjel asi o dvě stě metrů dál, k vedlejší cestě, kde jsem zaparkoval. Klíčky jsem nechal ve startéru. Pak jsem utíkal zpátky k Bobbymu na dvůr.

Tam se odehrávala skoro přesná repríza předchozího představení, aspoň pokud jde o hrdiny, křik a silná slova. Bobby a Jermyn Graves stáli před otevřenými vrátky prázdného stání, u kterého jsme nastraží-li poplašné zařízení, a div že se nedali do pěstního zápasu. O kousek dál postával asi šestnáctiletý mladík s velkou taškou v ruce, přešlapoval a tvářil se nešťastně.

„Chci svůj majetek!“ řval Graves. „Tohle je krádež!“

„Ne, není,“ promluvil jsem těsně u něho. „Krádež je nezákonné držení cizího majetku s úmyslem ponechat si ho trvale.“

„Cože? Vy tu jste zase?“ Otočil se a šlehl po mně vzteklým pohledem.

„Když se chcete ohánět zákonem,“ pokračoval jsem, „tak vezměte na vědomí, že zadržet majetek, na kterém je dluh, dokud dlužník dluh nevyrovná, je zcela v souladu se zákonem.“

„Já vás zničím,“ zasyčel pomstychtivě. „Oba vás zničím! Já si nenechám líbit, aby na mne vyskakoval nějakej zakrslej žokej a zkrachovalej trenér, to teda ne, to vám říkám!“ Jeho pomocník se nejistě ozval: „Strejdo…“

„Ty drž hubu!“ štěkl Graves. Mládenci vypadla taška z ruky, zakopl o ni a upadl, jak se ji snažil zdvihnout.

„Pane Gravesi, jděte pryč, jděte pryč a uklidněte se. Zkuste trochu uvažovat. Vraťte se pro své koně, až bude váš šek řádně proplacený. Pak to bude vyřízené.“

„Tak to teda nebude!“

„Vaše věc.“

S Bobbym jsme sledovali, jak se marně snaží se ctí vycouvat z nemožné situace. Na rozloučenou na nás vychrlil ještě několik výhrůžek a nakonec se obrátil ke svému synovci. „Jdeme!“ Vykročil energicky k vratům.

„Vyřadils mu box z provozu?“ zeptal se Bobby. „Přijel osobním autem s přívěsem a nechal v zapalování klíčky. Zajel jsem s ním kousek dál, z dohledu. Schválně, jestli ho najdou.“

„Bylo to možná zbytečné,“ řekl Bobby. „Graves šel přímo k stání, kde jsme měli poplašné zařízení.“

Napadlo nás předtím, že by Graves taky mohl jít nejdřív k druhému prázdnému stání, že by si mohl říct, že to popletl a mohl by naložit cizí koně ze sousedních stání. Taky nás napadlo, že by mohl přijít s posilou. Neudělal ani jedno, ani druhé. V každém případě neškodilo se pojistit.

Zavřeli jsme prázdné stání. Bobby o něco zakopl, sehnul se a zvedl to. Byl to kus silné plsti s řemínky, bačkory pro koně, aby nebylo slyšet kopyta. Zřejmě to vypadlo z té tašky.

„To je domácí výroba,“ poznamenal Bobby. „Kožené nejsou.“

Zhasl na dvoře a ještě chvíli se mnou stál u zadních kuchyňských dveří. Čekali jsme, až uslyšíme, jak naskočí motor a jak bude Gravesovo auto odjíždět. Místo toho jsme zaslechli čísi váhavé kroky, blížící se od brány.

Bobby znovu rozsvítil. Stál tam Gravesův synovec, přivíral oči před světlem a tvářil se rozpačitě.

„Někdo strýčkovi ukradl auto,“ řekl.

, Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

„Jasper.“

„Graves?“ Přikývl a polkl nasucho. „Strýc chce, abych zavolal na policii a objednal taxík.“

„Být tebou, tak vyjdu z brány, zahnu doleva, pak první odbočkou zase doleva, a o kousek dál najdeš budku.“

„Aha. Děkuju.“ Podíval se na nás skoro zoufale. „Měla to být jako legrace,“ řekl. „Pak se to nějak zvrtlo.“

Nepokoušeli jsme se ho utěšit. Po krátkém zaváhání se sebral a vykročil ven ze dvora. Jeho kroky tiše doznívaly.

„Co teď?“ zeptal se Bobby.

„Asi bychom měli nastražit zvonek tak, aby zvonil, jakmile někdo vejde do brány.“

„Taky si myslím. Ráno to zruším, než začnou stájníci chodit do práce.“

Natáhli jsme tmavý provázek napříč vjezdem asi ve výši kolen. Vtom jsme zaslechli motor Gravesova auta.

„Našel ho,“ usmál se Bobby. „Ale budka tam není, tys to věděl, viď?“

Dokončili jsme instalaci našeho primitivního poplašného mechanismu a se zíváním jsme si šli ještě tak na dvě hodinky lehnout. Když jsem se ukládal, napadlo mě, jak snadno může dojít k trvalému nepřátelství, jako třeba s Gravesem, a že takové nepřátelství může přetrvat celá staletí, jako mezi Allardecky a Fieldingy, že může mít politické i náboženské důsledky, vést k pronásledování zachvacujícímu celou zemi, hluboko zakořenit, stát se samozřejmou součástí myšlení a cítění, a že tak vzniká zničující nenávist, silná a nevykořenitelná. Budu proti tomu bojovat, aspoň u sebe, budu si stále opakovat, že miluju Allardecky, protože i moje jediná sestra, bůh jí odpusť, je Allardecková.

Důslednost zlého úmyslu se na mne druhý den zašklebila hned brzo zrána.

Když v půl osmé zazvonil telefon, zdvihl jsem to já, protože Bobby byl venku s koňmi a Holly bylo zase špatně. Volal obchodník s krmivem. Sdělil mi svým ušlechtilým tónem žáka Etonu, že dostal další označený Flag.

„Teď jsem ty noviny našel, dnešní, tedy pondělní. Je tam opět jeden odstavec, červeně orámovaný.“

„Co tam píšou?“ Svíral se mi žaludek.

„Myslím si…, asi by bylo lepší, kdybyste se pro ten výtisk u mne zastavil, pokud ovšem chcete. Je tam také Bobbyho snímek.“

„Přijedu.“

Vzal jsem Hollyino auto a jel. Obchodníka jsem našel v kanceláři. Mlčky mi podal noviny a já se poněkud zdrceně díval na Bobbyho snímek. Vybrali takový, na kterém vypadal jako šklebící se idiot. Pak jsem si přečetl zničující jedy v Intimních drobnostech.

Robertson (Bobby) Allardeck se topí ve finančních nesnázích. Má ještě hrstku koní v tréninku ve stájích, které kdysi za jeho dědečka v Newmarketu skvěle prosperovaly. Místní dodavatelé vyhrožují, že budou dlužné částky vymáhat soudně. Když majitelé zbývajících koní projevují obavy, Bobby jim to chabě vymlouvá, přestože mu už obchodník krmivy vypověděl další dodávky. Kam až to povede? Peníze nespadnou z nebe ani nevypadnou z pana otce.

Maynard „Mamonář“ Allardeck (50) se na Bobbyho hněvá, protože se nevhodně oženil, takže mu na pomoc nepřispěchá. O Maynardovi se ví, že mu jde o šlechtický titul, takže přebytečné peníze dává na dobročinné účely. Co na to Bobby? To radši nechtějte slyšet.? Příště se dozvíte víc na stejném místě.

„Pokud je Bobby nezažaluje za utrhání na cti, tak to zaručeně udělá jeho otec,“ řekl jsem.

„Čím větší pravda, tím větší pomluva,“ poznamenal obchodník suše a dodal: „Řekněte Bobbymu, že u mne má opět otevřený úvěr. Přemýšlel jsem o té věci. Bobby mi vždy platil pravidelně, i když se zpožděním. Přece nedopustím, aby mne ovlivnila taková špína.“ Ukázal na noviny. „Vyřiďte Bobbymu, že ho budu zásobovat jako dosud. A ať to vyřídí svým majitelům.“

Poděkoval jsem a vrátil se k Allardeckovým. Tam jsem si nad ranní kávou v kuchyni znovu přečetl ty intimity. Pak jsem zamyšleně sáhl po telefonu a zavolal obchodníkovi s krmivem.

„Buďte tak laskav, nevzpomínáte si, jestli jste s někým mluvil o tom, že hodláte Bobbymu zastavit dodávky?“

„Ne,“ řekl zamyšleně. „Řekl jsem to jen Bobbymu. Jinak nikomu.“

, Jste si tím jistý?“

„Naprosto.“

„Nemohl jste se o tom zmínit svému sekretáři? Nebo někomu z rodiny?“

„Ne. Přiznávám, že jsem byl v pátek trochu rozčilený a trval jsem na tom, aby mi Bobby okamžitě zaplatil, když jsem s ním telefonicky hovořil. Ale ten hovor nemohl nikdo slyšet, to vím jistě. Můj sekretář chodí v pátek do práce až v jedenáct a jinak u toho nikdo nebyl. Jak víte, tak mám kancelář mimo dům, v přístavku. Ubezpečuji vás, že u toho hovoru nikdo nebyl.“

„Takže díky za ochotu.“

„Informátora musíte hledat u Bobbyho,“ řekl ještě.

„Ano, asi máte pravdu.“

Zavěsili jsme. Pak jsem si Daily Flag přečetl od první stránky až do konce, což jsem do té doby neudělal. Řekl jsem si, že třeba přijdu na to, proč právě tenhle deník uspořádal nájezd na nevinného člověka, aby ho zničil.

Celé noviny zachovávaly důsledný tón sebevědomé, nabubřelé zloby a jedovatosti. Ve všem byl úšklebek, zlá vůle, pachuť nutící odběratele po přečtení listu vyrazit do ulic a někomu se mstít, dál rozsévat zlobu.

Jakýkoliv urážlivý článek měl zelenou, chvála byla zakázaná. Urážky a zlehčování jiných byly propracovány s řemeslnou dokonalostí. Jestliže list citoval ženu, ať byla sebeúspěšnější a vysoce postavená, pak vždy to či ono „zatrylkovala“, „zapištěla“, „zavrkala“, nikdy ne „řekla“. Muži zase „blekotali“, „zuřili“, „koktali“ nebo „blábolili“.

Slovo vztek se objevovalo na všech stránkách. Lidé vším možným (jenom ne dveřmi) a všechno možné „práskali“. Člověk se dočetl, že někdo něco „popíral“ vždy v takovém kontextu, že se to popření rovnalo přitakání. Podobně se rovnalo lži, když někdo něco „tvrdil“. „Tvrdí, že nic neviděl…“ ve Flagu znamenalo: „Viděl, a lže, když říká že ne.“

Flag považoval lidskou důstojnost za zbytečnou, závist za normu, uznával jen špinavou motivaci a náklonnost přiznával jen psům. Lidé takový brak asi rádi čtou, protože podle toho, co se ve Flagu uvádělo, počet odběratelů deníku stoupal každým dnem.

Vyšel jsem z předpokladu, že charakter novin vždy do určité míry zrcadlí charakter majitele, jako Towncrier zrcadlí povahu lorda Vaughnleyho. V tom případě je ale vlastník Flagu bezohledný, vypočítavý, zlý a nepřející člověk, a to je špatné, protože od takového není možné žádat v Bobbyho věci slitování. Daily Flag slitování nezná.

Pak přišla dolů Holly. Byla sice bledá, ale měla lepší náladu. Vzápětí se vrátil Bobby, taky už vypadal optimističtěji, a já dostal na Flag o to větší vztek, protože jsem musel tu křehkou slupku optimismu roztříštit.

Holly začala tiše plakat a Bobby rozlíceně přecházel po místnosti. Asi měl pocit, že by nejraději něco rozmlátil. Ve vzduchu i nadále visela neřešitelná otázka: Proč?

„Tentokrát se poraď s právníkem, ať to stojí, co to stojí. Taky zaplatíme ty faktury, které momentálně nejvíc hoří. Věřitelé, kterým teď zaplatíš, ti musí písemně potvrdit, že ses s nimi vyrovnal. Od všech, komu zaplatíš, musíš chtít písemné potvrzení, to si necháš rozmnožit v dostatečném množství kopií od každého. Pak to rozešleme všem, komu doručili tyhle noviny, a taky to pošleme přímo šéfredaktorovi Flagu Samovi Leggatovi, doporučeně. Dostanou to i majitelé a na koho si ještě vzpomeneme. Jo, a k tomu připojíme ještě kopie tvého prohlášení, že nemáš tušení, proč tě ve Flagu napadli, a že se ten útok vůbec nezakládá na pravdě, že stáje jsou v pořádku, normálně fungují a fungovat budou.“

„Ale banka už naše šeky nebude krýt,“ namítla Holly.

„Povídám dejte dohromady ty faktury, které nejvíc hoří, podíváme se na to. Hlavně faktury od kováře, veterináře, z dopravního, prostě od lidí, bez kterých to nejde. Ty zaplatíme, ostatní budou muset počkat.“

„Z čeho je zaplatíme?“ zeptal se Bobby podrážděně.

„Z mého.“

Oba najednou ztichli jak ohromení, a já si uvědomil, že je tohle jednoduché řešení do té chvíle ve snu nenapadlo. Prostě nepatřili mezi lidi zvyklé přijímat od jiných.

Na Holly bylo vidět, jak v ní znovu vzklíčila naděje. Řekla ale váhavě: „A co ten tvůj nový dům, do toho jsi musel dát všechny své úspory… a domeček jsi ještě neprodal.“

„Mám pořád dost. A radši se do toho dejte, protože já za chvíli musím do Plumptonu.“

„My ale přece nemůžeme…,“ začal Bobby namítat.

„Ale můžete, musíte. Nehádej se.“

Bobby jako omámený šel a přinesl hromádku faktur a já vypsal několik šeků.

„Tohle roznes ještě teď odpoledne a koukej, ať ti napíšou jasné potvrzení o zaplacení. Já ti teď ještě rychle napíšu to tvoje prohlášení, abys ho k tomu připojil. Zajdi někam na xerox, ať ti to rozmnoží, a naskládej to do sérií, aby to ještě dnes odpoledne odešlo. Já vím, že to bude pořádná práce a hon, ale čím dřív to odejde, tím líp, nemyslíš?“

„Gravesovi mám taky poslat jednu sadu?“

„Gravesovi samozřejmě.“

„Dáme se do toho hned,“ řekla Holly.

„A nezapomeňte na obchodníka s krmením, ten vám určitě napíše něco dobrého. Zlobí se, že ho Flag takhle zneužil.“

„Nerada to připomínám…,“ začala Holly nesměle.

„Myslíš banku, co?“

Přikývla.

„To zatím počká. Zítra do banky zajdi s jednou sadou těch dopisů, možná vám pak ředitel znovu otevře úvěr. Měl by. Přece na vás vydělává, hlavně na těch půjčkách na ročky. A ty ročky ještě máte v záloze.“

„Bohužel,“ vzdychl Bobby.

„Všechno najednou nejde.“

„Zavolám ihned svého právního zástupce,“ Bobby se podíval na hodinky a sáhl po sluchátku. „Teď už by tam měl být.“

„To bych nedělal.“

„Proč? Přece jsi říkal…“

„Máš v domě špiona.“

„Jak to myslíš?“

„Asi telefon.“

Podíval se znechuceně na telefonní přístroj. „Ach jo!“

„Nejsi první ani poslední, komu se to děje. V Lambournu bylo dokonce období, kdy všichni trpěli stihomamem, že je někdo odposlouchává, a všichni dělali, co mohli, aby netelefonovali z domova. Odposlouchávání je sice nezákonné, ale děje se pořád, to ví každý.“

Bez dalších odkladů jsme odšroubovali všechny telefony a hledali v nich přídavné zařízení. Jenže my byli odborníci na koně, ne na elektroniku. Bobby nakonec prohlásil, že půjde zavolat z budky a že pak požádá telekomunikační službu, ať mu to doma prohlédnou sami.

V jednu chvíli lezl Bobby na všech čtyřech po zemi u kuchyňské zdi, kde zašroubovával zásuvku, zatímco my s Holly stáli uprostřed místnosti a dívali se na něho. V tom okamžiku vstoupil do místnosti cizí člověk, jehož pohled padl právě na mne a na Holly.

Vysoký, urostlý, se světlými šedivějícími vlasy, pečlivě přičesanými. Pravidelné pěkné rysy, hladce oholený, štíhlý a elegantní v šedivém, dokonale padnoucím obleku, typickém pro pána z City.

Padesátiletý, na první pohled osobnost, jako kdyby náhle zaplnil celou místnost. Držel v ruce výtisk Flagu a na mne a Holly se díval s neskrývaným odporem.

Otec mého švagra. Maynard Allardeck.

V mých očích to byl nepřítel a já v jeho očích taky. Znali jsme se od vidění i z doslechu, odnepaměti. Vždy jsme se znali a vždy se jeden druhému vyhýbali.

„Fieldingové!“ zasyčel se žhavou nenávistí. Pak mě oslovil: „Co vy tu pohledáváte?“

„Já ho pozval,“ Bobby vstal ze země.

Jeho otec se k němu prudce otočil. Poprvé po čtyřech letech stáli oba tváří v tvář.

Dlouho se na sebe dívali jako uhranutí, jako by se znovu učili znát podobu toho druhého, jako by odhadovali své síly a sílu toho druhého. Možná, že jeden druhého najednou viděli jako cizího člověka. Pokud snad někdo z nás věřil či doufal v možné smíření, pak se mýlil. Naopak. Maynard nepřišel synovi na pomoc, ani ho nepřišel politovat, přišel proto, aby mu vše vyčetl.

Začal bez úvodu a bez pozdravu: „Jak ses mohl opovážit zatáhnout mě do svých ubohých, špinavých záležitostí!“ Mávl novinami. „Nemysli si, že ti budu trpět, abys před novináři brečel pro něco, za co si můžeš sám. Když ses mermomocí chtěl přiženit mezi podvodníky, musíš si taky sám nést následky.“

Všichni tři jsme zalapali po dechu. Maynard mluvil s takovým vztekem, tak útočně, že to bylo až k nevíře, a jeho argumentace postrádala všechnu logiku, to nás tolik ohromilo.

„Nebrečel jsem,“ Bobby se skoro potácel. „Chci říct, že já s žádným novinářem ani nemluvil. Ani by mě to nenapadlo. Prostě to tam tak napsali.“

„A co tohle? Že ti odmítám finanční výpomoc? Co! Jak tohle můžou vědět, tos jim říct musel! Čekám na odpovědi“

Bobby polkl naprázdno. „Tys vždycky říkal…, chci říct… myslel jsem, že to myslíš vážně, když jsi říkal, že bys mi nepomohl.“

„Samozřejmě, že jsem to myslel vážně.“ Otec se na Bobbyho vztekle podíval. „Ale o to tu teď nejde. Ty nemáš co právě to vykřikovat na veřejnosti a fňukat. To nestrpím. Slyšíš?“

„Nikde jsem si nestěžoval,“ bránil se Bobby nepřesvědčivě.

Uvědomil jsem si, jak velmi se otec a syn na pohled podobají, a jak velmi se liší povahou. Maynard měl nejmíň šestinásobně silnější vůli a energii než Bobby, ale zato zcela postrádal jeho smysl pro fair play. Maynard vydělával na penězích, Bobby pracoval, aby peníze vydělal. Maynard byl schopen zatvrdit se proti někomu navždy, Bobby váhal, uvažoval a zvažoval. Co by se mohlo zdát jako Bobbyho slabina, byla vlastně jeho síla.

„Zaručeně jsi někde zbytečně plácal.“ Maynard hovořil s důsledně urážlivým tónem, a mě napadlo, že pokud by Bobby někde chtěl světu oznámit, že ho otec nemilosrdně nechal, ať se utopí, měl by na to plné právo. Víc ho otec vydráždit snad ani nemohl.

„Myslíme si, že nám někdo odposlouchává telefon,“ vychrlil Bobby.

„Ale? Takže ty o mně blábolíš nesmysly do telefonu?“

„Ne.“ Bobby se rozčilením skoro zakoktával. „Ale několik lidí mi telefonicky radilo, ať si řeknu o peníze tobě, a já jim řekl, že nemůžu.“

„A tohle, co je tohle!“ Maynard zuřivě mával novinami. „Že se deru o šlechtický titul! Taková sprostá lež!“

Do hlasu se mu vloudil stín strachu a mě napadlo, že právě otázka šlechtického titulu je to, co Maynarda tak nepříčetně rozzuřilo.

To není lež, je to pravda, říkal jsem si. Byl jsem si tím jistý. Určitě vyvíjel aktivní úsilí titul získat. Můj dědeček přece vyprávěl, že Maynard chtěl být lordem už v devíti letech. Maynard v padesáti byl týž Maynard, k tomu bohatý, vlivný, se správnými známostmi. Možná, že je Maynard právě v těchto dnech uprostřed důležitého choulostivého a protizákonného jednání.

Sir Maynard Allardeck. Znělo to hezky. Sir Maynard. Pěkně se ukloňte, vy Fieldingové, já jsem víc než vy, klaňte se hluboko.

„O šlechtickém titulu jsem neřekl ani slovo,“ bránil se Bobby rozhorleně. „Chci říct, že já přece ani nevěděl, že ti o to jde. Mě to nikdy ani ve snu nenapadlo.“

„Proč ty noviny nezažalujete?“ ozval jsem se.

„Vy buďte zticha a nepleťte se do toho!“ okřikl mne ostře. Pak se zase otočil k Bobbymu. „Jestli jsi o mém povýšení do šlechtického stavu nemluvil ani po telefonu, tak kde k tomu přišli? Můžeš mi laskavě říct, kdo jim tuhle sprostou lež nakukal?“

„Nemám tušení,“ řekl Bobby zmateně. „Vůbec nemám tušení, kdo a proč to všechno napsal.“

„Někdo tě navedl, abys mě pošpinil,“ řekl Maynard a tvářil se vražedně a pomstychtivě.

Všichni tři jsme na něho zůstali civět. Jak na tohle mohl přijít? Nepochopitelné.

Bobby se znovu odhodlal promluvit. Už zadrhával. „To jistě ne. To je zkrátka nesmysl. Ty přece z toho, co do těch novin napsali, žádné nepříjemnosti nemáš, mám je já, a přece si je sám na sebe nepřivodím. To nemá žádnou logiku.“

„Dnes ráno volali tři lidi, tři lidi! Jen aby mi řekli, že ve Flagu je další článek,“ vztekal se Maynard. „Koupil jsem si jeden výtisk cestou sem, a hned mě napadlo, že za tím vězí ta svině, tvůj švagr, nebo jeho děda. Tahle špína na ně přesně vypadá, to jsou celí oni.“

„Ne,“ řekla Holly.

Maynard dělal, jako když ji nevidí a neslyší. „Přišel jsem vám říct, že vám patří, co jste si nadrobili, a ať koukáte Fieldinga donutit, aby noviny ty články vzaly zpátky.“

Bobbyho už z toho brněla hlava. „Ne, Kit za to přece nemůže, to by neudělal, ani jeho dědeček.“

„Jsi srab,“ zasyčel pohrdavě Maynard. „Ty prostě nikdy nepochopíš, že jsou lidi, co se ti budou do očí usmívat a přitom ti bodnou do zad nůž.“

„Neudělali by to, už kvůli Holly,“ bránil se Bobby. „Jsi naivní blázen. Jen si vzpomeň, jak ti chtěli zmařit manželství. Byli proti, vždycky. Jsou to křiví, pomstychtiví darebáci, celá ta rodina. A jestli někomu z nich důvěřuješ, dobře ti tak, až se ti to nevyplatí.“ Bobby se na mne bleskově ohlédl. V očích měl rozpaky, pochyby lne. Ani já, ani Holly jsme se nijak nebránili. Slova byla proti Maynardovu celoživotnímu přesvědčení příliš slabá a pěsti k ničemu. Ostatně, vyslechli jsme oba mnohokrát podobné urážlivé proslovy. Z úst našeho dědečka na účet rodiny Allardeckových. Bouřlivé výstupy a urážky už na nás neplatily, byli jsme imunní. Kupodivu se k protestu odhodlal Bobby.

„Kitovi a Holly záleží na mé budoucnosti,“ řekl. „Tobě ne. Kit mi přišel na pomoc, ty ne. Nesouhlasím s tím, co říkáš, a soudím podle toho, jak kdo jedná.“

Maynard jako by nemohl věřit svým uším, a já se přiznám, že jsem na tom byl podobně. Bobbyho výrok byl nejen kacířský a příčil se všemu, co mu odjakživa doma vštěpovali, ale hlavně a především vyjadřoval odvahu vzepřít se otci a říct mu pravdu do očí.

Byl nervózní, to je pravda. Všeobecně se říkalo, že z Maynarda je nesvůj každý, prý stačí, když Maynard vstoupí do zasedací síně kterékoli správní rady a všichni rázem zneklidní. Jeho absolutní bezohlednost a tvrdost tvořily základ jeho úspěchu. Před námi se taky ani v nejmenším nesnažil skrývat, jaký je, masku šarmu nenasadil.

Bobby bezmocně rozpřáhl paže, odešel ke dřezu a naplnil konvičku.

„Chceš kávu?“ zeptal se otce.

„Ani nápad!“ Maynard se zatvářil pohoršeně. „Musím na výborovou schůzi do Jockey Clubu.“ Zadíval se na hodinky a pak na mne. „Vy jste mne napadl,“ řekl. „To vás bude mrzet!“

Klidně a zřetelně jsem poznamenal: „Jestliže se doslechnu, že jste v Jockey Clubu prohlásil, že za ten článek ve Flagu nesou zodpovědnost Fieldingové, osobně vás zažaluju pro pomluvu.“

Tvářil se jako vrah. Pak řekl: „Jste špína, špinavý hadr, už od narození, a vůbec si nezasloužíte, jak s vámi nadělají. Nejradši bych vás viděl po smrti.“

Cítil jsem, jak se vedle mne Holly pohnula, chystala se k nějakému vášnivému projevu. Rychle jsem ji chytil za ruku a pevně přidržel, abych ji zarazil. Vlastně jsem byl spokojený. Viděl jsem na Maynardovi, že moji výhrůžku bere vážně, i když to nechce dát najevo. Taky jsem si poprvé uvědomil, že moje úspěchy, fakt, že jsem šampión, jsou pro něj při jeho nenávistném postoji vůči mně to nejnesnesitelnější.

Očekával jsem, že v Jockey Clubu Maynard obrátí útok ve Flagu, aspoň pokud se týkal jeho, v žert. Jockey Club sídlil na newmarketské hlavní třídě odpradávna a Maynard byl jeho členem už pět let. V organizaci vládnoucí dostihovému světu se bude projevovat zdvořile a nedovolí, aby jeho nenávist vyvřela na povrch. Zasedal tam v bezvýznamných podvýborech a trpělivě pracoval na cestě k vyšším metám. Možná se chtěl stát jedním ze sboru stevardů, členem vládnoucího triumvirátu, a proto si dá velmi dobrý pozor, aby neřekl nic, co by se mi mohlo donést.

V Jockey Clubu skoro žádní bývalí jezdci ani trenéři nebyli, do vznešených řad členů se dostalo jen několik ojedinělých představitelů obou profesí. Byla tam ale celá řada majitelů koní, pro které jsem léta jezdil, a byli to moji přátelé. Sto třicet stálých členů oddaných dostihovému sportu si členství udržovalo trvale, nebyli voleni. Kdyby se Maynard vplížil mezi členy klubu, pomohl by mu jedině původ ze starého dostihového rodu, a ovšem bohatství. Jedna věc ale byla jistá: před staršími, civilizovanými členy by nikdy nesměl dát najevo svou brutální, nesmiřitelnou nenávist vůči Fieldingům v podobě, jakou předvedl u Holly v kuchyni. Nic nemohlo vrcholně kultivované členy odradit tak jako neovládané, surové, přehnané projevy zloby.

Velice mi záleželo na tom, aby si Maynard uchoval na veřejnosti uhlazené chování.

Odešel tak, jak přišel. Hrubě, nezdvořile, bez pozdravu, zadním vchodem. Počkali jsme, až jeho kroky dozní a až venku v dálce bouchnou dvířka od auta a naskočí motor.

„Je ti jasné,“ řekl Bobby pomalu, „že jestli to někdy dotáhne na stevarda a ty budeš ještě aktivně jezdit…, budeš velmi snadno zranitelný?“

„Ano. Nebylo by to příjemné.“

■ ■ ■ 6 ►

V Plumptonu jsem jel jako obvykle ve čtyřech dostizích. V jednom jsem přišel první, v jednom třetí, v jednom skoro poslední, a v jednom vlastně nijak. Reakce majitelů byly přiměřené.

Od minulého týdne si Intimní drobnosti přečetlo mnoho lidí a já strávil valnou část dne tím, že jsem na četné dotazy kdekoho ubezpečoval, že Bobby není na pokraji krachu, ano, jsem si tím zcela jistý, ne, nevím, jak se k tomu postaví Bobbyho otec.

Byla tam taky jako obvykle hrstka dostihových reportérů, ale z Flagu nikdo. Tam měl dostihovou rubriku na starosti mladý ostrý hoch, který utrhačně psal o tom, co bude, a kriticky o tom, co bylo, a kterému se jezdci co možná vyhýbali. Ten den bych se s tím ostrým hochem nicméně rád setkal. Nezbývalo mi, než se spokojit s jeho kolegou z Towncrieru.

„Proč se ptáte na Flag?“ podivoval se. „K čemu je vám to dobrý? Taková špína!“ Rozložitý, dobromyslný Bunty Ireland hovořil se suverenitou pracovníka důstojnějšího deníku. „Jestli vám jde o to, jestli ty lahůdky o vašem švagrovi vzešly z pera našeho milého nosatého kolegy, tak to ne, tím jsem si skoro jistý. Byl v pátek v Doncasteru a ani nevěděl, co v těch přeintimních drobnostech vyšlo. Když to zjistil, byl z toho trochu nesvůj. Prý to s ním redakce vůbec nekonzultovala, což prý by se slušelo. Byl roztomilý jako obvykle.“ Bunty Ireland se zářivě usmál. „Ještě něco?“

„Ano. Kdo rediguje tu rubriku?“

„Jo tak to vám neřeknu. Ale můžu se poptat, jestli chcete. Ale to vašemu Bobbymu nepomůže. Nám novinářům přes čenich dát nemůžete, ať se zlobíte sebevíc, i právem.“

Tím bych si nebyl tak jistý, řekl jsem si v duchu.

Do Lambournu jsem se svezl se známým. Doma jsem se najedl krabího masa a zapíjel to pomerančovou šťávou. Pak jsem zatelefonoval Holly.

Byl jsem přesvědčený, že telefon někdo odposlouchává, a to už nějaký čas. Ten někdo musí odposlouchávat dlouho, když zná všechny Bobbyho newmarketské dodavatele, ví, u které banky má konto i to, jak si Bobby stojí se svým otcem. Někdo musel vyslechnout hovor s tím majitelem, který zničehonic oznámil, že si nemůže dovolit ročka za padesát tisíc, stejně jako Bobbyho marné pokusy udat hříbě jinde.

Někdo vyslechl všechny Bobbyho dostihové plány, jeho hovory s majiteli i jezdci. Neexistuje trenér, aby v průběhu delší doby občas nepronesl něco hanlivého o jezdci, když mluví s majitelem, či naopak. Noviny ovšem nic takového nepoužily, nikde nic o „informaci od pramene“ poskytnuté bookmakerům. Ani zmínka o porušení pravidel, o nepoctivosti, nedostatečném vyjíždění koní, a k tomu přece dochází každou chvíli, přestože za to jezdci i trenérovi hrozí ztráta licence. Terčem útoku nebyly Bobbyho trenérské úspěchy, ale výlučně jeho finanční situace.

Proč?

Nabízela se celá řada „proto“.

Vytočil jsem číslo a na druhém konci to okamžitě zdvihla Holly.

„Kite, jsi to ty?“

„Ano.“

„Nevolal jsi už jednou?“

„Ne.“

„Tak to je v pořádku. My jsme nechali telefon vyvěšený skoro celý den, protože ty hovory byly tak děsné. Teď mě ale napadlo, že třeba budeš volat, tak jsem asi před dvěma minutami zavěsila…“ V tu chvíli si uvědomila, co říká. „Už jsme to zase udělali.“

Musela poznat, že se usmívám, protože když se znovu ozvala, usmívala se taky.

„Poslyš…, napadlo mě…, já si ještě musím někam zajít…, zavolám ti později, ano?“

„Jasně.“

„Tak zatím…“ Zavěsil jsem a čekal, odkud se ozve. Zavolala za čtvrt hodiny, a to od obchodníka s krmivem. Překvapila mě. Obchodník ji ochotně pustil do kanceláře, zapnul topení a zanechal ji o samotě.

„Chová se hrozně slušně,“ hlásila Holly. „Asi má trochu výčitky svědomí, i když vlastně nemá proč. No nic. Řekla jsem mu, že si myslíme, že nám někdo odposlouchává telefon, a on řekl, že to je víc než pravděpodobné, a prý si smím kdykoli zatelefonovat od něj. Tak jsem řekla, že bych ráda zavolala tobě…“

„Tos udělala skvěle. Tak říkej, co se děje?“

„Pracovali jsme celý den na těch dopisech a už toho máme dost. Bobby spí vestoje. Všichni si od nás vzali šek bez řečí a bez řečí nám napsali potvrzení, že nejsme nic dlužní. Všechna potvrzení a naše prohlášení jsme nechali rozmnožit, a než jsme to všechno roztřídili a nastrkali do obálek, byl nejvyšší čas pro odpolední poštu. Listonoš byl dokonce tak hodný, že počkal, až na všechny obálky nalepíme známky. Ten dopis do Flagu šel doporučeně. Snad se to tím vyřídí, když všechno půjde dobře.“

„Hm. Doufejme.“

‚Jo, a Bobby byl u svého právního zástupce a ten mu poradil, aby napsal ostrý dopis redakci a žádal omluvu, jak ti radil lord Vaughnley. Bobby mu řekl, že to už dnes nestihne, a na to ten právník, že zase o tak moc nejde.“

„Ať si Bobby najde jiného právníka.“ Holly se málem dala do smíchu. „To mu vyřídím.“

Pak jsme naplánovali, že se domluvíme zítra večer, až se vrátím z Devonu. Zavolala mi ale už brzy ráno, nešťastná a rozrušená.

„Tady Holly. Prosím tě, kup si dnešní Flag. Budu zase tam kde včera. Jasné?“

„Ano.“

Zavěsila bez dalšího slova, a já se ihned rozjel do vsi pro noviny.

Rubriku tiskli v noci, zatímco dopis, který Allardeckovi do redakce poslali, tam mohl dojít teprve dnes dopoledne. Napadlo mne, že kdybych trochu uvažoval, poradil jsem Bobbymu, aby dopis doručil do Londýna osobně, třeba by kampaň zastavili.

Třetí frontální útok zněl následujícně:

Robertsona (Bobbyho) Allardecka, snažícího se pokračovat v tréninku koní bez jakékoli hotovosti, není třeba litovat. Když si větší zvířata nadělají dluhy, odnesou to v prvé řadě drobní obchodníci a řemeslníci.

Na dotaz, co je pravdy na tom, že se málem sepral s jedním ze svých majitelů, když se dotyčný snažil od něho svoje koně násilím odvézt, Bobby ve svém luxusním domě odmítl jakýkoli komentář. „ Všechno popírám,“ běsnil.

Zato tatíček Maynard (Mamonář) Allardeck získává titul největšího lakomce dneška. „Můj syn ode mne nedostane ani pětník,“ prohlásil důstojně, „protože si to nezaslouží.“

Mamonář Allardeck zato rozhazuje plnými hrstmi na všechny strany, především na ušlechtilé dobročinné účely, jakých si vláda cení. Že šlechtický titul není na prodej? Ó to jistě ne, co vás napadá!

Bobby naříká, že tatíček vrší peníze na svoji velkou šanci, zatímco on, Bobby, dostává výhružné dopisy od tatíčkových právníků, aby zaplatil dluh starý čtrnáct let. Mamonář údajně dal synkovi menší částku, aby si po skončení školy koupil nějakou ojetinu. Staré auto už je dnes jen vzpomínka a rezavějící kostra na vrakovišti, ale tatíček peníze vymáhá. Co si o tom myslí Bobby? Co si myslí o tatíčkovi? „Je to bezohledný sprosťák.“

Že by snad po něm lakota Maynard chtěl i úrok?

Příště více.

Zamyšleně jsem vytočil číslo informační služby a zeptal se na telefon obchodníka s krmivem. Pak jsem tam zavolal. Holly už čekala.

„Co si počneme?“ ptala se nešťastně. „Taková hrůza! A ty citáty… Všechno si vymysleli.“

‚Jistě. Poslyš…, zatněte zuby a dejte dohromady ještě několik sérií těch dopisů, co jste včera rozesílali, a pošlete je do redakcí jiných celostátních deníků, nezapomeňte na Sporting Life. Daily Flag nemá nikdo rád. Třeba ho některý konkurenční list zesměšní, třeba Flag zmlkne.“

„Možná,“ vzdychla Holly.

„Podívej se, vždycky je lepší udělat všechno, co je v lidských silách, než nedělat nic. Nakonec, když vystřelíš z brokovnice, nikdy nevíš, který brok kachnu zasáhne.“

„Velmi poetické,“ řekla suše Holly. „Ale dobře, zkusíme to.“

„Co jste podnikli s tím právním zástupcem?“ zeptal jsem se.

„Bobby říká, že se poohlédneme po někom šikovnějším už dnes. Chce někoho z Londýna, ne odtud, někoho, kdo má dobrou pozici.“

„Možná by mu v tom mohl poradit některý z jeho majitelů. Když ne, mohl bych zjistit, kdo je opravdu dobrý, od lidí, pro které jezdívám.“

„To by bylo výborné.“

„Poslyš, víš, co mě napadlo?“

„Co?“

„Že možná otec Maynard nebyl tak úplně vedle, že celá tahle komedie je vlastně namířená proti němu, ne proti Bobbymu.“ –

„Ano,“ řekla Holly pomalu. „Když jsme si přečetli tu dnešní špínu, došel Bobby ke stejnému závěru jako ty.“

„Vsadil bych se taky, že několik exemplářů Intimních drobností jedna až tři doputovalo na psací stůl příslušného potentáta na Downing Street. Proto se taky včera Maynard tolik vztekal. Pokud má Maynard opravdu naději na povýšení do šlechtického stavu, tak ji možná kvůli těm novinám vlastně už ztratil. Aspoň načas.“

„Myslíš, že by to mohlo mít takový vliv?“

„Co my víme. Celá záležitost kolem titulů je vysoce choulostivá. Určitě se právě teď rozesílají přísně tajné dopisy pánům X a Y, jestli by přijali vyznamenání, kdyby jim bylo uděleno. Teď už taky zaručeně připravují novoroční seznam osob navržených k povýšení do šlechtického stavu. Otázka zní: kdybys ty byla tím, kdo připravuje pro ministerského předsedu seznam ke schválení, dala bys tam například Maynarda?“

„Ale my přece vůbec nevíme, že by o něco takového šlo.“

„To opravdu nevíme.“

„Flag je možná jednoduše takový jako vždycky, sprostý, jedovatý zničující. „Je to možné.“

„Víš přece, jak tisk dokáže být bezohledný, když chce. A takový Flag určitě chce, vždycky a důsledně, ze zásady.“

„Možná máš pravdu,“ zabručel jsem.

„Ty se mnou ale tak úplně nesouhlasíš, viď?“

„Víš…, všechno by mi to nějak líp hrálo, kdyby ty útoky na Bobbyho plnily nějaký účel. Zmařit Maynardovi povýšení do šlechtického stavu se mi zdá být dostatečný důvod. Ale proč mu to někdo chce zmařit a jak se o tom vůbec dozvěděl…, ví čert.“

„V našem telefonu to nikdo odposlechnout nemohl,“ řekla Holly s jistotou. „Třeba je to všechno jen něčí fantazie.“

„Všechno, co až dosud otiskli, se aspoň zčásti zakládá na pravdě, všechny údaje citáty jsou něčím podložené. Použili pravdu k pokřivené verzi, tak, aby se jim hodila. Co kdybych napsal na Downing Street a zeptal se, jestli Maynard je na předběžném seznamu?“ | „Vskutku velmi vtipné.“

Povzdechl jsem si. „Teď jsem si vzpomněl…, pokročil Bobby nějak s těmi lidmi od telekomunikací?“

„Slíbili mu, že se na to podívají. Odposlouchávání telefonů je žalovatelné od roku 1985. Včera ale nikoho neposlali, prý napřed zkontrolují centrálu.“

„Centrálu. Copak se dá odposlouchávat přes centrálu?“

„Zdá se že ano.“

„To by ani nepotřebovali žádné zařízení.“

„Řekli jsme těm lidem, že jsme hledali a nic nenašli, a oni řekli, že asi nevíme jak a kde hledat.“

„Takže aspoň projevili zájem.“

„Prý jim každou chvíli někdo tvrdí, že ho někdo odposlouchává, a přitom o nic nejde, ale stejně prý se k nám přijdou podívat.“

„Musíš se jim připomínat.“

„Ano.“

„Večer ti zavolám, až se vrátím z Devonu. Kdyby něco…, tak ti zavolám někdy později.“

„Dobře. Dávej na sebe pozor.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem automaticky. Oba jsme věděli, že to dost dobře není možné. Jakmile na sebe překážkový žokej začne dávat pozor, přestane vítězit v dostizích. V běžném životě každého žokeje jsou dny, kdy se nedokáže sám odvézt domů. Já jsem dokonce tak pověrčivý, že si na dobu vzápětí po dostizích nikdy nic závazného nedomlouvám. Eventuální pozvání přijímám podmíněně, jako většina mých kolegů. Říkám: „Pokud budu moct…“ nebo: „Když všechno půjde dobře…“

V těch dvou hodinách jízdy na závodiště Devon and Exeter jsem myslel víc na Holly a Bobbyho než na práci, která mě čeká. Měl jsem jet pět koní a ani jeden z nich nebyl taková potvora jako North Face. Všechny jsem už několikrát jel, takže jsem znal jejich zvláštnosti i možnosti. Věděl jsem, co v nich je a že stačí, když jim pomůžu podat co nejlepší výkon.

Závodiště Devon and Exeter leží na náhorní planině Halden Moor. Je to imponující, zvlněná, pustá krajina, bičovaná větry vanoucími od Kanálu k Atlantiku. Samotná dráha, okruh dlouhý skoro dvě míle, se táhne jako hadovitá zelená stužka mořem divokých křovisek a vřesu. Vzdálené oblouky dráhy jsou vždy osamělé a souboje koní a mužů na nich tam probíhají beze svědků.

Ve srovnání s Ascotem je závodiště Devon and Exeter málo vznešené, taky je dost špatně dostupné, proto tam nebývá mnoho publika. Stejně ale patří mezi jedno z mých nejoblíbenějších závodišť. Je dobře spravované, dobře udržované a místní lidé tam jsou pohostinní a milí.

Princezna tam taky jezdí ráda, protože její devonští přátelé mají na tribuně soukromé prostory a hostí vždy princeznu po dobu dostihových dní ve svém domě na devonském pobřeží.

Už stála v padoku. Naobědvaná, mírně rozčilená, zachumlaná v kožichu, obklopená hloučkem známých. Přesně řečeno třemi lidmi, manželskou dvojicí svých hostitelů a jakousi mladou ženou.

Představila nás. „Kite…, pana a paní Inscombeovy znáte…,“ potřásli jsme si rukou, „a tu je moje neteř. Znáte moji neteř Danielu?“ Ne, tu jsem neznal. Podali jsme si ruku.

„Daniela de Brescou, těší mě,“ pravila neteř a mně bylo okamžitě jasné, že navzdory francouzskému jménu je Američanka. Bleskově jsem zaznamenal její krátký bílý vlněný kabátek, černé fdlouhé kalhoty, husté tmavé vlasy svázané širokým nařaseným pruhem květované jemné bavlněné látky. Taky se na mne pátravě podívala, klidně, nezúčastněně, bez velkého zájmu a bez závěru. Věnovala mi zdvořilý úsměv.

„Tak s čím můžeme počítat?“ zeptala se mne princezna. „Zvítězí Bernina?“

Wykeham pochopitelně do Devonu nejel. Když jsem s ním telefonoval, nevyjadřoval se příliš jasně, jako by si nebyl jistý, která vlastně Bernina je. O tom, zda je fit, už neměl představu vůbec. Naštěstí s klisnou přijel Dusty, a když jsem mu předával sedlo, řekl mi, že klisna „tancuje zdravím a vyvádí bujností“.

„Je v dobré formě,“ odpověděl jsem princezně.

„Jaké instrukce máte od trenéra?“ zeptal se Inscombe bodře. Wykehamovy instrukce byly jako obvykle nulové, jako ostatně už několik let. Řekl jsem diplomaticky: „Mám se držet tak na čtvrté pozici a jít dopředu na předposlední proutěnce.“

Inscombe dobromyslně přikývl a já si povšiml, jak se princezna: pobaveně usmívá. Věděla víc než dobře, že se Wykehamovy instrukce omezují na stručné: „Když to půjde, tak koukejte vyhrát.“ Taková Stručnost je prostým doznáním upřímnosti, s jakou se člověk u všech trenérů nesetká.

Wykeham připravoval svoje svěřence perfektně, do dokonalé formy. Dílem se mu to dařilo podvědomě, dílem zděděnou moudrostí, a trochu taky proto, že každého jednotlivého koně ctil jako výkonného sportovce a miloval jako dítě. Věděl přesně, jak je dostane do optimální formy, znal jejich nálady a slabosti. Vlastní dostihy už ho nezajímaly tolik jako příprava na ně, ale stejně patřil stále ke špičce. Jezdil jsem pro něho jako smluvní jezdec skoro celou svou kariéru, a on mě ještě stále často oslovoval jménem mého předchůdce. Často mi taky oznamoval, že pojedu koně, který však už dávno nežil. „V Sandownu pojedeš v hlavním dostihu Polonium,“ řekl třeba a já se zmateně ptal, čí že to je kůň, že jsem o něm jaktěživ neslyšel.

„Polonium? Prosím tě, co to plácáš, to je přece ten velký ryzák, co má rád peprmintky. Přece jste spolu přišli první minulý týden.“

„Aha, Pepperoni.“

„Cože? Samozřejmě že Pepperoni, to přece říkám. Jedeš ho v hlavním dostihu v Sandownu.“

Byl skoro stejně starý jako můj dědeček, a jak čas plynul, naučil jsem se dívat na dostihový svět očima těch starých pánů jako na nekonečný proud, protékající věky. Nové generace přicházely, staré se zvolna vytrácely. Dostihy jsou starší než většina sportů a v průběhu času se málo mění. Někdy mívám silný pocit, že prožívám, co přede mnou prožívaly celé generace jezdců různých dob a že jsem vlastně jen malá tečka v nekonečném pestrém průvodu, dnes ještě zářící, známá a oslavovaná, zítra už jen matná vzpomínka, ze které nakonec zbude jen petitem psaná poznámka. Pak nastane čas, kdy už nebude naživu nikdo, kdo mě viděl jezdit, a kdy všem bude úplně jedno, jestli jsem vítězil nebo prohrával. Takové pomyšlení člověku vnuká pokoru.

Berninu pojmenovali po hoře na jih od Svatého Mořice. Klisna ale ve čtyřech letech vznešenost alpských velikánů neměla a asi nikdy ji nezíská, aspoň podle mého. Tentokrát však měla slušnou šanci, protože obvykle podala dobrý výkon, když neměla příliš silnou konkurenci. Velmi jsem si přál, abychom spolu přišli první, ani ne tak kvůli sobě, jako kvůli princezně. Bylo mi zcela jasné, že je vždy ráda, když svým přátelům roztroušeným po Anglii dopomohla k výhře, vždy jí záleželo na tom, aby její koně dobře běželi a odvděčili se tak jejím hostitelům za pohostinství. Já si ale myslím, že ji lidé jako třeba Inscombeovi zvali hlavně kvůli ní samé, jinak by ji nezvali tak často. Princezniny tajné komplexy mne nepřestávaly přivádět v úžas.

Berninu žádné složité úvahy nezatěžovaly. Odnesla mne z padoku ke startu ve své nejlepší dovádivé, temperamentní náladě, pohazovala hlavou a tančila do stran jako baletka. To bylo dobré znamení. Když měla špatný den, šla ke startu ukázněně jako ovečka, a dostih pak běžela bez elánu a bez rychlosti. Když jsem ji jel naposledy, skončil jsem u rozhodčích, že prý jsem nevyvinul dostatečnou snahu zvítězit. Marně jsem pánům vysvětloval, že když klisna nechce, tak prostě nesoutěží, a že i koně mívají své špatné dny. Vyslechli mne bez dojetí a ať prý koukám zaplatit pokutu.

Princezna tehdy trvala na tom, že mi tu malou částku uhradí, zatímco jiný majitel by v podobné situaci zuřil. „Když nechce jít, tak nechce,“ prohlásila nakonec. „A protože to je můj kůň, cítím za ni odpovědnost, za ni i její dluhy.“ Takhle nelogicky a velkoryse smýšlející majitel se opravdu hned tak nenajde.

Před časem jsem princezně řekl, aby nikdy nedovolovala svým přátelům na Berninu sázet, když jde klisna ke startu ukázněně, a princezna mou radu přijala. Jak jsem tak v Devonu seděl na té tančící primadoně, tiše jsem doufal, že princezna s Inscombeovými a s neteří právě míří k sázkovým kancelářím. Klisna byla v dobré formě a soutěživé náladě. Běžely se proutěnky na dvě míle, což znamenalo, že koně šli přes osm překážek podobajících se plotu ovčína, propletenému proutím a rozdělenému na jednotlivé samostatné oddíly, aby nespadly všechny, když některý kůň jeden oddíl porazí. Dobří skokani jdou přes proutěnky lehce, nemusí jít do výšky, stačí, když ve skoku hodně skrčí přední. Tajemství úspěchu spočívalo v umění přimět je odskočit tak, aby byli nad překážkou na vrcholu skoku.

Bernina si ode mne v téhle věci dala milostivě říct a šla přes všechny překážky, aniž se dotkla jediného proutku. Taky se s chvályhodným zápalem snažila předběhnout všechny své soupeře, a to s takovou vervou, že bych se ani nedivil, kdyby rozhodčí pro změnu projevili podezření, že byla dopovaná. Jako by to byl jiný kůň než minule. Kdyby v sobě měla víc nadání, mohla přijít první o dvanáct délek, tím spíš, že její hlavní konkurent spadl a my z něho zahlédli jen kopyta sekající do vzduchu. Šla nicméně spolehlivě dopředu, a když jsem ji před poslední překážkou pobídl, dohonila na ní jediného koně před sebou a na cílové rovince ze sebe vydala takovou rychlost, že její jediný sok, zmatený a demoralizovaný jejím útokem, dočista odpadl. Když jsem ji chvíli pochvalně poplácával po vítězné šíji, brala to za samozřejmost. Pak odtančila do prostoru pro odsedlávání vítěze, vrtěla se, celá zpocená, koulela očima, vzrušená jako každý úspěšný veřejně vystupující tvor.

Princezna byla spokojená, ulevilo se jí. Když jsem rozepínal obřišník a sundával sedlo, držela se od mohutného zvířete v uctivé vzdálenosti. Mnoho nemluvila, řeči za ni obstarali Inscombeovi, ostatně ani nemusela nic říkat. Věděl jsem, co si myslí, a ona věděla, že to vím. Podobné situace jsme už společně prožili stokrát. „Páni!“ řekla neteř zamyšleně.

Ohlédl jsem se na ni. Tvářila se udiveně, ale já nevěděl, čemu se diví. Taky jsem neměl čas o tom přemýšlet, musel jsem se zvážit, převléknout a znovu jít do vážnice před dalším dostihem. Princeznin druhý kůň Icicle běžel až ve čtvrtém dostihu, ale já měl mezitím dvě jízdy pro jiné majitele.

Oba cizí koně skončili důstojně, jeden jako pátý, jeden druhý. Oba byli v tréninku v místních stájích, pro které jsem občas jezdíval, když jsem byl volný, pravidelně jsem jezdil pro Wykehama a pro jedny lambournské stáje. Když se ale stalo, že pro mne moji stálí zaměstnavatelé nic neměli, vzal jsem, co mi kdo nabídl. Příslušného koně jsem si samozřejmě napřed prověřil v Knize formy. Když jsem náhodou narazil na známého padáka, jízdu jsem odmítal s tím, že mi Wykeham nedal souhlas. Jezdit smluvně pro Wykehama mělo své výhody.

Icicle, věrný jménu samý led, byl velmi světlý bělouš s dlouhým hřbetem, statnou kostrou a vlídnou povahou. Býval výborný proutěnkář, však proutěnky jsou taky sport pro mladé koně. Když dospěl a musel skákat přes mohutnější překážky, byl už opatrnější a spíš spolehlivý než oslňující, ochotný, ale jako vítr nebyl.

Když jsem šel znovu do padoku v princezniných barvách, stála tam se svými přáteli a očividně se bavili o něčem jiném než o koních. Všichni se opakovaně dívali na hodinky.

„Vlak z Exeteru je opravdu rychlý,“ ubezpečovala paní Inscombeová princezninu neteř. Ta se na ni podívala s potlačovanou netrpělivostí.

„Je to nepříjemné,“ zahlaholil pan Inscombe hlubokým hlasem. „Ale nic jiného než vlak vám nezbývá.“

Princezna opakovala (asi už po několikáté): „Moji drazí, ten vlak jede bohužel příliš pozdě…“ Odmlčela se a roztržitě se na mne usmála. Pak mi vysvětlila, o co jde.

„Daniela, moje neteř, měla jet do Londýna se známými vozem, ale sešlo z toho.“ Odmlčela se. „Nevíte náhodou o někom, kdo jede po tomhle dostihu do Londýna?“

„Bohužel o nikom nevím.“

Podíval jsem se na neteř Danielu. Ta se tvářila ustaraně. „Musím být v Londýně v půl sedmé, v Chiswicku. Víte, kde to je? Hned na kraji, když se jede od západu.“

Přikývl jsem.

„Nemohl byste se tam prosím někoho zeptat?“ ukázala na vážnici.

„Zeptám se.“

„Musím do práce.“

Asi jsem se zatvářil překvapeně, protože dodala: „Dělám ve zpravodajské redakci a tenhle týden mám večer službu.“

Icicle, klidný a poslušný, obcházel padok. Čekal ho dostih na dvě míle s náročnými překážkami. Mě pak ještě čekaly v pátém dostihu dvě míle proutěnek.

Pak…

Ohlédl jsem se na princeznu, chtěl jsem vědět, jak se tváří, tvářila se vlídně a já si vzpomněl, jak za mne onehdy zaplatila pokutu, přestože nemusela.

Řekl jsem Daniele: „Já vás svezu, ale až po pátém dostihu. Pojedeme po dobré silnici, měli bychom to do Chiswicku stihnout včas.“

„Výborně!“ Jí i princezně se viditelně ulevilo a všichni se konečně soustředili na koně a bezprostřední budoucnost. „Jste hodný, Kite,“ řekla princezna. „O nic nejde.“

„Co myslíte, jak to dnes půjde našemu starému pánovi?“

„Je vytrvalý a houževnatý,“ řekl jsem. „Doufám, že zaběhne dobře.“

Usmála se, věděla dobře, že „vytrvalý a houževnatý“ je eufemismus, znamenající ve skutečnosti „bez skutečné jiskry a bez elánu do finiše“.

Znala Icicleovy možnosti stejně dobře jako já, ale jako všichni majitelé si ode mne přála slyšet o svém koni něco hezkého.

„Dělejte, co můžete,“ řekla.

„Jistě.“

Vyskočil jsem do sedla a vyjel s koněm na dráhu.

Kašlu na pověry, říkal jsem si.

■ ■ ■ 7 ►

S Iciclem všechno prošlo hladce.

Skákal dobře, i když ne brilantně, a na rovince cválal vytrvalým tempem, že přišel druhý, bylo spíš štěstí než jeho umění.

„Náš hodný starý dobrák,“ řekla princezna pyšně u odsedlávání a hladila koně po nose. „Umí se zachovat jako pravý džentlmen.“

K úrazu jsem přišel až v pátém dostihu. Můj kůň byl zkušený, ale chyběla mu inteligence. Jeden z jeho soupeřů, běžící těsně před námi vpravo, špatně odskočil, vzal za proutěnku a přistál na nose. Můj čtyřnohý partner ho přesně napodobil.

Vlastně to nebyl nijak zlý pád. Stočil jsem se do klubíčka a odkulil se. Tenhle artistický trik umějí všichni jezdci. Zůstal jsem skrčený a čekal, až přeběhnou ostatní koně. Vstát uprostřed hřmícího stáda je skoro sebevražda, když člověk zůstane stočený na zemi, koně ho spíš vidí a spíš se mu vyhnou. Je to první lekce v umění sebezáchovy. Když ovšem člověk spadne na začátku proutěnkového dostihu, má to tu nevýhodu, že při ostrém tempu, podstatně rychlejším než při překážkách, běží koně ještě v těsné formaci a jezdce ležícího na zemi zahlédnou, až když už nemají na vybranou kam šlápnout.

Což o to, na modřiny ve tvaru koňské podkovy jsem byl zvyklý. Když rány přestaly padat a pole zmizelo, pomalu, obtížně jsem se zvedl, vstal i druhý jezdec o kousek dál. , Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se. „Jo. A ty?“

Můj kolega pak několika nereprodukovatelnými slovy vyjádřil mínění o svém koni. Pak přijelo auto a odvezlo nás na ošetřovnu. V dřívějších letech jezdcům sem tam nějaká ta prasklá kost prošla, ale teď zavedli přísnější lékařské prohlídky, ani ne tak v zájmu zraněných jezdců jako v zájmu těch, kdo na ně sázejí. Vše pro diváka.

Modřiny se samozřejmě nepočítají, kvůli modřinám doktoři další činnost nezakazují. Ostatně úplně čerstvé modřiny nejsou moc vidět. Přesvědčil jsem místního lékaře, že všechny moje součástky, které se mají ohýbat, se skutečně ohýbají a že naopak ty, které se ohýbat nemají, jsou pevné, takže mě uznal za schopného další činnosti.

Někdo zaklepal na dveře a jedna z dobrovolných sester se šla podívat, co je. Vrátila se se zmateným výrazem, a že prý za dveřmi je žena, která tvrdí, že je princezna, a ptá se po mně.

„Dobře.“ Poděkoval jsem doktorovi a chystal se k odchodu.

„Ona opravdu je?“ zeptala se sestřička.

„Princezna? Ano, je. Jak často máte službu při dostizích?“

„Dnes prvně.“

„Aha. Princezna je nejúspěšnější majitelka už šest sezón a je to moc milá dáma.“

„To by se mělo zakázat,“ mladá ošetřovatelka se ušklíbla. Vyšel jsem ven. Moje „milá dáma“ se tvářila zachmuřeně. Když mě zahlédla, hned se rozveselila. Neměla ve zvyku čekat před ošetřovnou a ptát se po mém zdraví, a mně taky bylo jasné, že jí teď nejde o moje tělesné blaho jako o to, jestli jsem schopný odvézt její neteř do Londýna.

Neteři se taky ulevilo. Podívala se na hodinky. Řekl jsem jí, že se jenom rychle převléknu do civilu a přijdu. Princezna neteř políbila, mě pohladila po rameni a připomněla mi, že se uvidíme zítra v Newbury.

Šel jsem se převléct. Neteř na mne čekala před vážnicí. Pak jsme šli k mému vozu. Viděl jsem na své pasažérce, jak je netrpělivá. Trochu se uklidnila, jakmile zjistila, že pojedeme mercedesem, ale pak znovu podlehla panice, když viděla, jak pracně se soukám do vozu.

„Jste v pořádku?“ zeptala se úzkostlivě. „Nezkolabujete mi cestou?“

„Myslím že ne.“

Nastartoval jsem a vykličkoval mezi řadami těsně vedle sebe zaparkovaných vozů. Některá jiná auta už taky vyjížděla, ale nebylo jich tolik, aby zablokovala výjezd. Pokud nikde nebude žádná překážka, měli bychom mít snadnou, rychlou cestu.

„Já si skoro myslela, že je po vás,“ řekla neteř suše. „Jak vůbec může někdo přežít, když se přes něj přežene celé stádo koní?“

„To chce mít štěstí.“

„Viděla jsem na tetě, jak se jí ulevilo, když jste se postavil na nohy.“

„Mně se taky ulevilo.“

„Proč to vůbec děláte?“ zeptala se.

„Proč jezdím dostihy?“

„Ano.“

„Protože mě to baví.“

„Když po vás šlapou?“

„To zrovna ne. Ani se to nestává tak často.“

Sjeli jsme z náhorní plošiny a uháněli po prázdné silnici, v létě zaplavené turisty. Nikde žádné obytné přívěsy, žádné zvracející děti na odpočívadlech, žádné přehřáté chladiče se skupinkami ustaraných cestujících, čekajících na záchranu. Devonské silnice jsou v listopadu pusté a prázdné, rychle navedou na dálnici a po té je člověk v Chiswicku za chvíli.

„Teď mi ale opravdu řekněte, proč to děláte.“

Zíral jsem na ni. Ptala se s opravdovým zájmem dobré žurnalistky. Měla velké šedé oči, úzký nos a pevná ústa. Byla sympatická, hezká a pěstěná.

Položila mi otázku, kterou jsem vyslechl už nesčetněkrát od jiných novinářů. Odpověděl jsem jako obvykle.

„Jezdím, protože mě to těší, protože jsem se pro to narodil. Vyrostl jsem v dostihových stájích a jezdím vlastně odmalička, kam až moje paměť sahá. Dostihy jsem chtěl jezdit odjakživa.“

Poslouchala s hlavou trochu ke straně a dívala se na mne.

„Já vlastně nikdy žádného žokeje nepoznala,“ řekla zamyšleně „V Americe se překážkové dostihy moc nejezdí.“

„To je pravda,“ přikývl jsem. „Zato v Anglii se pořádá skoro stejný počet překážkových dostihů jako rovinových, ne-li víc.“

„Tak proč to děláte?“

„Už jsem vám řekl.“

„Hm.“

Odvrátila se ode mne a sledovala ubíhající krajinu.

Napadaly mě všelijaké fantastické myšlenky, jako že pro mne jsou dostihy to, co hudba pro houslistu. Já nalézám hudbu v souladu pohybu, v intuici. Jezdím, protože mě okouzluje dokonalé spojení s koněm, sjednocení v rytmu, ve vzrušení, ve společné touze odevzdání…, ale takové básnické bláboly přece nemůžu nikomu vykládat.

„Když jsem v sedle, cítím, že žiju,“ řekl jsem pak.

Podívala se na mne s nepatrným úsměvem. „Teta říká, že umíte koním číst myšlenky.“

„To umí každý, kdo s nimi žije.“

„Někomu to ale jde líp, někomu hůř, ne?“

„To nevím.“

Přikývla. „Mně je to jasné. Teta taky říká, že umíte číst myšlenky lidem.“

„Teta vám toho pověděla hodně.“

„Moje teta chtěla, aby mi bylo jasné, že s vámi můžu jet bez nebezpečí úhony,“ řekla suše.

„To snad ne!“

„Vidím, že se nemýlila.“

Napadlo mě, že sáhnout na slečnu Danielu de Brescou by mělo smysl jedině tehdy, kdybych si přál dostat okamžitou výpověď. Pravda, za jiných okolností a se souhlasem výše zmíněné by to nebylo tak špatné. Daniela de Brescou se pohybovala s nedbalou štíhlou elegancí a na svět se dívala jasnýma očima. Měla hezké lesklé voňavé vlasy, pěknou pleť, a já zjišťoval, že mít ji za spolucestující není nudná povinnost, ale potěšení.

Jeli jsme z Exeteru směrem na Bristol a pomalu se už začínalo šeřit. Vyprávěla mi, že je v Anglii teprve tři týdny, že prozatím bydlí u strýce a tety, než si najde vlastní byt. Národní rozhlasová společnost, kde byla zaměstnaná, ji přeložila do Londýna. Pracovala v redakci zpráv teprve druhý týden, a proto za žádnou cenu nechtěla přijít pozdě.

„Nebojte se, přijdete včas,“ ubezpečoval jsem ji.

„Ano… Vždycky jezdíte sto dvacet za hodinu?“

„Jenom když nespěchám.“

„Vtipné.“

Pak mi vysvětlila, že Roland de Brescou, manžel princezny, je nejstarší bratr jejího otce. Otec odjel z Francie do Kalifornie už v mládí a vzal si Američanku. Daniela byla jeho jediné dítě.

„Když tatínek odešel z domova, tak z toho asi byla pěkná rodinná aféra, ale nikdy mi o tom nevyprávěl. Zato teď v poslední době příbuzným často píše. Asi se mu přece jen stýská po zemi, v níž zanechal kořeny. Strýci Rolandovi sdělil, že se chystám do Londýna, a princezna ihned odepsala, ať bydlím u nich. Nikdy předtím jsme se nesetkali. A v Evropě jsem poprvé v životě.“

„Jak se vám tu líbí?“

Usmála se. „Vám by se nelíbilo bydlet v paláci na Eaton Square, kde mají kuchařku, služebné, komorníka a šoféra? Minulý týden mě denně vozil do práce a z práce. Včera taky. Teta Casilia tvrdí, že podzemní dráha je po půlnoci nebezpečná jako v New Yorku. Nadělá se mnou víc než moje vlastní maminka. Ale věčně u tety a strýce bydlet nemůžu. Jsou ke mně sice hrozně milí a tetu mám opravdu ráda, rozumíme si, ale přece jen bych chtěla bydlet sama. Nejlíp někde blíž ke kanceláři. Taky si nejspíš budu muset opatřit auto.“

„Jak dlouho zůstanete v Anglii?“

„To nevím. Možná tři roky, možná míň. On s námi podnik dost strká.“

Pak řekla, že o sobě jí toho nemusím moc povídat, protože má informace od tety.

Prý ví, že žiju v Lambournu, že jsem ze staré dostihové rodiny a že mám dvojče, sestru, provdanou za dostihového trenéra v Newmarketu. Prý taky ví, že jsem svobodný. Poslední poznámku vyslovila jaksi do vzduchu, jako otazník. Doplnil jsem, na co se nezeptala.

„Nejsem ženatý, ani nemám stálou známost. Kdysi jsem měl.“ Tušil jsem, že se usmívá.

„A co vy?“ zeptal jsem se.

„Totéž.“

Pak jsme jeli hodnou chvíli mlčky. Uvažoval jsem o tom, jak by se asi princezna tvářila, kdybych její neteř pozval na večeři. Princezna a já jsme byli dobrými přáteli, ale vždy s určitým odstupem. Kdybych neteř pozval, náš vztah by se změnil. Možná k horšímu.

Mezi Bristolem a Chiswickem, když už jsme s rozsvícenými světly uháněli po dálnici M4, mi Daniela vyprávěla o svém povolání. Spočívalo zřejmě v umění logických kombinací a organizačním umění. Rozesílala reportéry tam, kde se něco dělo.

„Trávím většinu času čtením jízdních řádů a automap ve snaze vymyslet nejrychlejší trasu nebo spojení. Proto jsem si myslela, že to dnes nemůžu stihnout, když jsem vzala v úvahu odkud, kdy a kudy pojedeme.“ Podívala se na tachometr. „Nenapadlo mě, že pojedeme i sto čtyřicet.“

Ubral jsem na sto třicet. Ihned nás někdo předjel. Daniela zavrtěla hlavou. „Asi jde o zvyk. Jak často platíte pokutu za nedovolenou rychlost?“

„Během posledních deseti let třikrát.“

„Takhle jezdíte denně?“

„Skoro.“

Povzdychla si. „To v našich drahých Spojených státech považujeme stodvacítku za zločin. Byl jste tam?“

„Myslíte v Americe? Dvakrát. Jednou jsem jel Maryland Cup.“

„To je amatérský dostih,“ konstatovala bez důrazu, abych si snad nemyslel, že o mých slovech pochybuje.

„Ano, je. Já jako amatér začínal. Připadalo mi, že nejlepší bude nejdřív zkusit, jestli na to opravdu jsem, než se rozhodnu pro celou svoji budoucnost.“

„A kdybyste zjistil že ne, co pak?“

„Nastoupil bych na univerzitu, kam jsem udělal přijímačky.“

„Proč jste tam nešel?“ Žasla.

„Protože jsem začal vítězit a bavilo mě to ze všeho nejvíc. Zajistil jsem si tu možnost na univerzitě jen pro případ, že bych neměl na žokeje. Jako pojistku.“

„Co jste měl studovat?“

„Veterinu.“

To jí otřáslo. „Chcete říct, že jste se vzdal možnosti být veterinářem ve prospěch dostihů?“

„Ano. A proč taky ne?“

„Ale…, ale…“

„Já vím. Všichni atleti, všichni sportovci…, všem hrozí, že v pětatřiceti budou přestárlí. No a co…, mám před sebou ještě pět let, když všechno půjde dobře.“

„Co pak?“

„Nejspíš ze mě bude trenér. Budu připravovat koně pro jiné.“ Pokrčil jsem rameny. „To je ještě daleko.“

„Dnes odpoledne se to zdálo blízko.“

„To ne.“

„Teta Casilia říká, že sjezdovka Cresta Run je možná ještě nebezpečnější než život žokeje. Možná. Nebyla si jistá.“

„Cresta Run je veliké vítězství nebo horor pro celý život, není to povolání.“

„Jel jste ji?“

„Jistěže ne. Je to nebezpečné.“

Dala se do smíchu., Jsou všichni žokejové jako vy?“

„Ne. Každý jsme jiný. Jako princezny.“

Zhluboka se nadechla, jako by ucítila mořský vzduch. Na chvíli jsem se odvrátil od silnice a podíval se na ni. Ať už jí teta navykládala cokoliv o tom, jak umím číst myšlenky, s mladými dívkami mi to nešlo. S výjimkou Holly… Ale věděl jsem, že chci, aby se to změnilo, protože dokud se mi nepodaří spojit umění čtení myšlenek s láskou, nebude to ono.

Uvědomil jsem si, že nebýt Holly a mého vztahu k ní, asi bych se už dávno oženil, vzal si jednu z těch, se kterými jsem chodil. Takhle jsem nedospěl ani k tomu, abych s některou společně bydlel.

Nikdy mě nenapadlo, že bych chtěl Holly za ženu, že bych s ní chtěl mít poměr, ani ve snu, ale měl jsem ji hluboce rád. Obával jsem se, že se mi nikdy nepodaří spojit sex s telepatií a že se nejspíš díky tomu neožením.

„O čem přemýšlíte?“ zeptala se Daniela.

Usmál jsem se. „Přemýšlel jsem o tom, že nevím, o čem přemýšlíte vy.“

Po krátké odmlce řekla: „Teta Casilia tvrdí, že jste výjimečný.

„Přemýšlela jsem o tom, že teď vím, jak to myslí.“

„Cože tvrdí?“

„Že jste výjimečný. Ptala jsem se jí, v jakém směru, ale ona se jen sladce usmála a začala mluvit o něčem jiném.“

„Kdy se tenhle rozhovor odehrál?“

„Dnes ráno cestou do Devonu. Co jsem přijela, tak se teta snažila přimět mne, abych s ní jela na dostihy. Dnes jsem se nechala přemluvit, protože mi dojednala dopravu zpátky a sama se chystala na noc u Inscombeových, kde bude nějaká velkolepá party. Moc si přála, aby se mi dostihy líbily tak jako jí. Aspoň si to myslím. Co vy si myslíte, necítí se ona někdy osamělá, když jezdí na takové vzdálenosti vždycky sama, jen se šoférem?“

„Myslím, že se do vašeho příjezdu osamělá necítila.“

„Ach…“

Chvíli jsme oba mlčeli. Pak jsem suše podotkl, že za tři minuty dojedeme do Chiswicku.

„Už?“ podivila se skoro zklamaně. „Tedy… chci říct, to je dobře. Ale byla to příjemná cesta.“

„Pro mne taky.“

V tu chvíli se mi ale najednou zjevila Holly. Nedokázal jsem myslet na nic jiného. Živě jsem ji viděl před sebou, nešťastnou a ustrašenou.

Rychle jsem se Daniely zeptal: „Je poblíž vašeho podniku telefonní budka?“

„Asi ano…“ Byla zmatená, protože jsem se tvářil tak soustředěně a vážně. „Ale můžete si zavolat z mé kanceláře. Co se stalo? Vzpomněl jste si na něco důležitého?“

„Ano…, totiž… já…“ Uvědomil jsem si, že neexistuje žádné racionální vysvětlení. „Mám pocit, vím, že bych měl co nejdřív zavolat sestře,“ vysvětloval jsem chabě.

„Máte pocit?“ Tvářila se pátravě a řekla, že já se tvářím, jako bych si právě vzpomněl, že jsem zmeškal schůzku s prezidentem. Přinejmenším.

Zavrtěl jsem hlavou. „Už jsme v Chiswicku. Teď mě musíte navigovat vy. Trefíte?“

Radila mi kudy jet a zavedla mne na parkoviště poblíž budovy připomínající velké moderní skladiště. Bylo šest dvacet, měla ještě deset minut času.

„Pojďte se mnou,“ řekla Daniela. „Pojďte si zatelefonovat. To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat.“

Když viděla, jak se pracně soukám z auta, řekla provinile: „Neměla jsem vás nechat řídit, neměla jsem dopustit, abyste se trmácel tak daleko.“

„To byla jen malá zajížďka.“

„Lžete, jako když tiskne. Minuli jsme výjezd na Lambourn dobře sedmdesát kilometrů před Londýnem.“

„Co to je!“

Bedlivě sledovala, jak zamykám vůz. „Teď ale vážně, jste v pořádku?“

„Vlezu do vany s horkou vodou a bude to dobré, opravdu.“

Přikývla a vedla mne do budovy. Prošli jsme skleněnými dveřmi do haly s pohodlnými křesly, zelení v květináčích a uniformovaným strážným ve vrátnici. Za jeho asistence mne zapsala do knihy návštěv, přišpendlila mi k bundě povolení ke vstupu a prostrčila dveřmi otevírajícími se jen na elektrický bzučák.

„Omlouvám se, že to tu máme jako v pevnosti,“ řekla. „Ale náš podnik trpí stihomamem, pokud jde o časované bomby.“

Prošli jsme krátkou chodbou do větší rozsáhlé kanceláře s šesti až sedmi psacími stoly. U většiny stolů byli lidé, skládali si věci a chystali se k odchodu. Podlahu kryly metry zeleného koberce, bylo tam taky nejmíň tucet počítačů a na jedné stěně jedna televizní obrazovka vedle druhé. Na každé běžel jiný program a žádná nevydávala zvuk. Daniela se s přítomnými krátce pozdravila. Nikdo se neptal, co tam pohledávám. Zavedla mne přes velkou kancelář do své pracovny, kde byly jen dva psací stoly sestavené do pravého úhlu a u nich pohodlná otočná čalouněná židle. Na stolech bylo několik kartotéčních krabic, počítač, psací stroj, stoh novin a telefon. Na zdi za otočnou židlí byla velká tabule, na kterou se dalo psát černě a zase to smazat. Tabule měla nahoře nadepsané rubriky: Hit, Štáb, Místo, Čas, Stopáž.

„Posaďte se,“ vyzvala mě Daniela a ukázala na židli. Zdvihla sluchátko a stiskla svítící tlačítko telefonu. „Můžete volat.“ Pak se šla podívat na tabuli.

„Tak co se všechno dělo, když jsem byla pryč…“ Dívala se na jednotlivé rubriky. Pod Hit někdo napsal Velvyslanectví. Daniela křikla do vedlejší místnosti: „Hanku, co je to za věc, to velvyslanectví?“ Čísi hlas odpověděl: „Někdo napsal červeně na schody americkýho velvyslanectví Yankee go home a teď je průšvih, že ambasáda není dost střežená.“

„No nazdar.“

„Budeš se na to muset podívat pro pozdní noční.“

„Jasně… Už někdo mluvil s velvyslancem?“

„Zatím jsme ho nedohonili.“

„Pokusím se o to taky.“

„Teď je tvůj, drahá, zcela tvůj.“

Daniela se na mne usmála a já s údivem pochopil, že má v práci mnohem vyšší postavení, než jsem tušil. Taky jsem pochopil, že tu ožívá.

„Tak si zavolejte,“ vyzvala mne znovu.

„Ano.“

Jen jsem namačkal patřičná čísla, Holly to okamžitě zdvihla.

„Kite…,“ vzdychla rozrušeně.

„Ano, to jsem já.“

Holly mluvila v rozčilení tak hlasitě, že ji slyšela i Daniela.

Daniela zašeptala ohromeně: „Ona věděla, že zavoláte…, jak to věděla? čekala u telefonu a vy jste to věděl!“

Mlčky jsem přikývl. Poslouchal jsem Holly. „Kite…, kde jsi teď? Jsi v pořádku? Tvůj kůň upadl.

„Jsem úplně v pohodě. V Londýně. Co se děje?“

„Všechno. Všechno je horší. Hrozný. Přijdeme o všechno…, o dům, o stáje…, o všechno. Bobby je teď někde venku…“

„Holly, pamatuj na telefon.“

„Co? To odposlouchávání? Mně už je to jedno. A zítra ráno sem přijedou z telekomunikací se na to podívat. Mně už to je jedno. Co na tom záleží. My jsme v koncích…, už je to ztracený.“ Mluvila vyčerpaně. „Nemohl bys sem přijet? Bobby tě potřebuje. Oba tě potřebujeme. Držíš nás nad vodou.“

„Co se vlastně stalo?“

„Banka. Nový ředitel banky. Šli jsme dnes za ním a on říká, že nám nedá úvěr ani na mzdy. V pátek je výplata. Donutí nás všechno prodat..., říká, že nemáme dost jistin na to, co mu dlužíme… a my dlužíme čím dál tím víc, protože jsme teď pořád pasivní a nestačíme ani platit úrok z toho, co nám půjčil na ty ročky. Víš, co nám teď navalil za úrok? Základní úrok plus sedm procent! Sedm! To znamená, že teď platíme sedmnáctiprocentní úrok. A ten ředitel chce, abychom platili ještě úrok z úroku… Je to jako lavina…, je to děsný… a nespravedlivý.“

Je to nanic, říkal jsem si. Banky věru nepatří mezi dobročinné organizace.

„Přiznal, že takhle vůči nám postupuje kvůli těm proklatým novinovým článkům,“ pokračovala Holly, celá zdrcená. „Prý je to nemilé…! Nemilé…, že nám Bobbyho otec odmítá vypomoct…, že nám nedá ani pětník… Tohle jsem Bobbymu způsobila já…, já můžu za to, že…“

„Holly, přestaň. To je nesmysl. Klid. Jedu k tobě. Teď jsem v Chiswicku, takže mi to bude trvat asi hodinu a půl.“

„Ředitel banky taky říká, že musíme vyzvat majitele koní, aby si ty svoje odvezli. Prý nejsme jediná dostihová stáj, kterou tohle potkalo…, prý je to běžné… Je tak studený a bez slitování, že bych ho nejradši uškrtila.“

„Hm. Tak s tím chvíli počkej. Dej si něco k pití. A něco mi uvař, třeba špenát. Mám hrozný hlad. Já už radši pojedu… Pak si všechno řekneme.“

S povzdechem jsem položil sluchátko. Byl jsem celý rozlámaný a hladový, nechtělo se mi do Newmarketu, nechtělo se mi brát na bedra starosti Allardeckových, ale spojenecká smlouva platí pro celý život. Moje dvojče je moje pouto a tak dál. Nedalo se nic dělat.

„Starosti?“ Daniela se na mne tázavě dívala.

Přikývl jsem. Stručně jsem jí vyprávěl o útočných článcích ve Flagu a o tom, jaký mají katastrofální dopad. Shrnula situaci stejně jako já.

„Bobbyho otec je idiot.“

„Vystihla jste to přesně.“

Opatrně jsem se zdvihl a poděkoval za možnost si zatelefonovat. „To není k zvládnutí, když jste v tomhle stavu,“ řekla suše. „Nevěřte tomu.“ Předklonil jsem se a políbil ji na voňavou tvář. „Přijdete zase někdy s tetou na dostihy?“ Podívala se mi do očí. „Asi ano.“

„To je dobře.“

Bobby a Holly seděli v kuchyni a mlčky hleděli do prázdna.

„Tak co? Kde je víno? Umírám na všechno možné a potřebuju se rychle něčeho napít.“

V zasmušilé atmosféře zněl můj hlas příliš zvučně. Holly těžce vstala a šla k příborníku pro sklenice. Zdvihla ruku a zase ji spustila.

Ohlédla se na mne.

„Když jsme spolu domluvili,“ řekla, „tak mi zavolali výsledky testů. Už je to jisté. Jsem v jiném stavu. Tohle měl být nejšťastnější večer našeho života.“ Vzala mě kolem krku a tiše se rozplakala. Objal jsem ji a tiskl k sobě. Bobby seděl, příliš zdrcený a ubitý, než aby mu zbyla síla žárlit.

„Dobře. Tak se napijeme na miminko. Vzhůru, miláčkové. Podniky vznikají a zase zanikají. Miminka jsou na věky, uličníci malí.“

Odstoupil jsem od Holly a vyndal sklenice z příborníku. Holly si Utírala oči rukávem svetru.

Bobby řekl dutě: „Ty nás nechápeš.“ Jenže já je chápal, taky jsem v životě zažil trpká zklamání. Viděl jsem, že Bobby už nemůže, že složil zbraně, že to vzdává. To jsem znal. Není vůbec snadné se vzchopit a místo rezignace začít konat.

Obrátil jsem se k Holly. „Pusť nějakou muziku. Hodně nahlas.“

„Ne,“ ozval se Bobby.

„Ale ano, Bobby, ano. Vstaň a křič. Vyplázni jazyk na osud. Něco rozbij. Řvi, nadávej.“

„Tebe přerazím,“ řekl s ožívajícím vztekem.

„Výborně, tak do toho.“

Zdvihl hlavu, podíval se na mne a prudce vstal. Vracela se mu síla do svalů a vztek a energie do duše.

„Tak jo, přerazím tě, urazím ti hlavu, ty Fieldingu jeden!“

„Výborně, to je ono. A taky mi dej najíst.“

Přešel k Holly, vzal ji do náruče. Stáli tam v objetí, trochu v slzách, trochu v smíchu, spojení, patřící k sobě. Vraceli se do života. Rezignovaně jsem se vnořil do mrazicího pultu, abych si tam našel něco, po čem se netloustne a co se dá rychle připravit. Strčil jsem to rozmrazit do mikrovlnné trouby, nalil si skleničku červeného a vypil ji na jeden zátah.

U večeře se Bobby přiznal, že byl tak zničený, že odpoledne ani neobešel stáje. Tak jsme se spolu po kávě vydali na obhlídku. Byla chladná, větrná noc a za tmavými, chvátajícími mraky občas vykoukl měsíc. Všude bylo ticho a klid. Koně za zavřenými vrátky stání pokojně podřimovali a sotva se pohnuli, když jsme si je prohlíželi.

Stání, kde původně byli ustájeni koně Jermyna Gravese, byla prázdná. Provázek poplašného systému u dvířek prvního byl odpojený a zplihle visel podél stěny. Bobby sledoval, jak provázek znovu připevňuju na vrátka.

„Není to zbytečné?“ zeptal se váhavě.

„Myslím že ne. Obchodník s krmením dal včera Gravesův šek do banky, ale ten šek jistě ještě není proplacený. Já Gravesovi nedůvěřuju ani za mák a k tomu zvonku bych nastražil tolik provázků, kolik můžu.“

„Ten už se nevrátí.“ Bobby zavrtěl hlavou.

„Chceš se na to spolehnout?“

Chvíli se na mne díval, pak řekl že ne.

Ve výši kolen jsme nastražili tři další provázky přes cestu a přesvědčili se, že opravdu zvonek rozhoupají, jestliže do nich někdo vkročí. Nebyl to příliš důmyslný systém, ale přece jen byl lepší než vůbec nic a dvakrát se už osvědčil.

V jednu hodinu ráno se osvědčil potřetí.

■ ■ ■ 8 ►

Navzdory tomu, co jsem předtím kázal Bobbymu, byla mou první reakcí nevíra a úžas. Pak jsem si uvědomil, že tentokrát nedokážu rychle vyskočit z postele, i když jsem se předtím poctivě máčel v horké vodě ve vaně. Byl jsem rozklížený, rozlámaný a rozvrzaný po celém těle.

Vždy s sebou nosím základní potřeby pro přenocování, mívám je v tašce v autě. Holicí strojek, čistou košili, kartáček na zuby. Spal jsem v modrých trenýrkách. Za normálních okolností bych se nejspíš oblékl, ale jak jsem byl neohebný, nazul jsem si jen boty. Venku přede dveřmi jsem se srazil s Bobbym, rozespalým, nerozhodným, oblečeným jen v kabátku od pyžama. „Byl to ten zvonek?“ zeptal se.

„Ano. Já zase půjdu k vratům a ty se jdi podívat na dvůr.“ Zadíval se na svůj a můj nedostatečný oděv. „Moment,“ řekl a zmizel v ložnici, odkud obratem přinesl pro mne svetr a pro sebe kalhoty. Vydali jsme se do větrné noci a oblékali se cestou. Naštěstí svítil měsíc, bylo trochu vidět, a to bylo dobře, protože jsme si nevzali baterky.

Belhal jsem se po cestě k vratům. Provázek, připojený ke zvonku, byl nedotčený. Pokud přišel Graves, tak musel jít jinudy.

Šel jsem zpět, na pomoc Bobbymu na dvůr. Stál tam ve tmě a nejistě se rozhlížel. „Nemůžu Gravese najít,“ řekl. „Nemohl se ten zvonek rozhoupat větrem?“

„To ne, je příliš těžký. Zkontroloval jsi všechny provázky?“

„Všechny, až na ten u vrátek do zahrady. Ale tam nikdo nebude, odtamtud nemůže nikdo přijít.“

„Stejně…“ Vydal jsem se k vrátkům vedoucím do zahrádky a Bobby šel za mnou. Stará dřevěná branka byla otevřená dokořán. Oba jsme věděli, že se nemohla otevřít sama, protože normálně ji nahoře zajišťoval řetěz navlečený na sloupku. Někdo řetěz sundal. Vítr dělal takový rámus, že jsme se sotva slyšeli. Bobby se váhavě otočil zpět ke dvoru a chystal se tam vrátit. Zarazil jsem ho: „Co když je na zahradě?“

„Co by tam dělal? Jak by se tam dostal?“

„Mohl prolézt živým plotem u padoku a pak sem mohl dojít po stejné pěšince jako my. Tak mohl minout všechny provázky až na tenhle.“

„K čemu by mu to bylo? Koně zahradou vyvést nemůže, kolem dokola je přece zeď. O to by se přece nepokoušel.“

To byla sice pravda, ale zůstávala skutečnost, že branku do zahrady někdo otevřel.

Obezděná zahrádka byla jen z jedné strany domu. Vjezdová cesta byla z další strany, na třetí byl dvůr a na zbývající straně hospodářské budovy. Do zahrady byl přístup jedině brankou, u které jsme stáli, a pak dveřmi z obývacího pokoje.

Bobbyho nejspíš napadla tatáž nevítaná myšlenka jako mě. Bez zaváhání mne následoval do zahrady, po trávě, vedle kameny dlážděné pěšinky, aby naše kroky nebylo slyšet.

Rychle a tiše jsme došli ke dveřím do obývacího pokoje. Dveře byly zavřené a skla v nich se zdála neporušená, odrážela matné světlo nebe.

Právě jsem se chystal vzít za kliku, abych zjistil, jestli dveře jsou opravdu zamčené, když vtom jsme oba mezi poryvy větru zaslechli nějaké cinknutí a zarachocení. Vzápětí někdo zřetelně a jasně řekl: „Do prdele!“

Zůstali jsme nehnutě stát. Nikoho jsme neviděli, i když už jsme se ve tmě rozkoukali.

Čísi hlas řekl: „Slez dolů, mně se to nelíbí.“

„Drž hubu.“

Najednou mi přišlo, že musím být příliš viditelný, s nahýma bílýma nohama. Rychle jsem po trávě vykročil do tmy, odkud zazněly hlasy. To prý se nemá, říká policie. V takové situaci se prý má jít domů a zavolat na nejbližší stanici.

A tak jsme s Bobbym objevili cizího člověka, jak stojí u žebříku opřeného o dům a kouká nahoru. Neměl ani masku, ani punčochu na obličeji, byl normálně civilně oblečený. Absurdní.

Nebyl to ani Jermyn Graves, ani jeho synovec Jasper.

Asi čtyřicetiletý, tmavovlasý, neznámý.

Díval se nahoru s takovým soustředěním, že nás zahlédl až v posledním okamžiku. Když jsem mu křikl do ucha: „Co tu sakra děláte?“ nadskočil leknutím.

Bobby se mu vrhl po nohou jako ragbista a já vzal za žebřík a trhl s ním stranou. Nahoře někdo zaječel, ozval se rachot a vedle nás sletěl na zem další neznámý. Přistál s žuchnutím, obličejem do záhonu.

Okamžitě jsem na toho druhého skočil a tiskl mu hlavu do listopadového bláta. Volnou rukou jsem se mu pokoušel prohledat kapsy, jestli nemá zbraň. Bránil se, trhal sebou. Když jsem nenašel zbraň, hledal jsem něco, podle čeho by se mohla zjistit jeho totožnost. Lidé, kteří se vydají do cizího domu oblečení jako do kanceláře, nejsou třeba dostatečně obezřetní.

Nedařilo se mi nahmatat kapsy, příliš pode mnou cvičil. Držel jsem ho ale za límec saka a táhl sako dozadu a dolů, čímž jsem mu částečně znehybnil ruce. Mlátil sebou a kopal tak dlouho, až mne shodil, ale sako jsem nepustil, takže se mě nezbavil. Zuřil.

Nakonec se vyprostil tím, že se ze saka vysoukal. Než jsem stačil zareagovat, vyskočil a utekl. Sako mi zůstalo v rukou. Místo zbytečného pronásledování jsem šel na pomoc Bobbymu. Ten se válel po zemi a rval se s tím prvním, s tím, který držel žebřík. Hodil jsem ukořistěné sako do tmy u zdi domu a pustil se do boje. Společně s Bobbym jsme vetřelce přidrželi tváří k zemi. Bobby mu seděl na nohou, já mu kolenem přidržoval krk. Bobby toho člověka zběsile tloukl.

„Něco, čím ho svázat…,“ zasípěl.

Sehnul jsem se, chytil oběma rukama toho chlapa za límec od saka a táhl dozadu a dolů, jako u toho předchozího, až jsem mu sako svlékl. Pak jsem mu uvolnil krk, odstoupil a řekl Bobbymu: „To stačí.“

„Cože? Ani mě nenapadne.“

Vetřelec se mu vysmekl, ještě stále plný odhodlání se rvát. Bobby ho vší silou praštil za ucho a do týla.

Sáhl jsem do kapsy saka a nahmatal náprsní tašku. Ukázal jsem ji Bobbymu. „Koukej, co mám!“ Nedbal na mne. Nechtěl se rozptylovat. Zastrčil jsem náprsní tašku zpět do kapsy saka a hodil sako taky ke zdi domu. Chvilku jsem se díval na oba zápasníky, jak se bijí, potácejí, chvíli stojí, pak zase padají, jak se jeden snaží toho druhého udržet, druhý se snaží uniknout.

Bobby byl statný a silný a kromě toho byl na vetřelce rozzuřený. Nepochybně si taky odreagovával nastřádaný bezmocný vztek posledních zoufalých dní. Vrhal se na svého protivníka s neúměrnou nenávistí a tvrdostí. Náhle jsem si uvědomil, že to je opravdu příliš, že toho člověka napadá skoro vražedně, takhle se obyčejný zloděj nechytá.

Vzal jsem Bobbyho za zápěstí a táhl mu ruku dozadu. Na chvíli ztratil rovnováhu a vetřelec se mu stačil vysmeknout, klečel, dusil se a kašlal. Držel se za břicho.

Bobby na mne vztekle zařval: „Srabe!“ a praštil mě. Mezitím se vetřelec sebral, postavil se a odpotácel k vratům.

Bobby ho chtěl pronásledovat a já se ho snažil zadržet. Tloukl mě a nadával mi do srabů, smradlavých Fieldingů, hajzlů a podobně. „Nech ho běžet, Bobby.“

Praštil mě po hlavě a vzápětí do žeber. K tomu na mne vychrlil jadrně formulovaný názor na mou osobu, povahu a mé předky. Nemohl jsem ho zkrotit. Kopal mne do holení a dal mi pěstí do hlavy takovou ránu, až mi zachrastily zuby. Násilím se mi vytrhl.

Po dvou krocích jsem ho dohonil. Vztekle se ke mně obrátil, spílal mi a bil kolem sebe. „Prosím tě, Bobby…“ Chytil jsem ho za vražedné pěsti a snažil se je zneškodnit, snažil jsem se přežít jeho zuřivé běsnění. Muselo přece vyprchat.

Ve tváři se mu obrážely vášně celých generací: Allardeckové a Fieldingové bojovali od nepaměti, na nože, na kordy, pěstmi, v neutuchající zlobě. Zuřivost, jakou v něm roznítili ti dva vetřelci, obrátil Bobby proti mně, představiteli dávných nepřátel, všechny rozumové zábrany vymizely. V tu chvíli se snažil zničit mne, nepřítele své krve, na mne soustředil nahromaděný vztek, strach a zoufalství.

Spoutaní v tomto pradávném objetí nenávisti jsme se potáceli k bráně. Teprve tam, když mne zatlačil proti sloupu a když mi hrozilo skutečné nebezpečí, v něm běsnící žár vyhasl. Spustil ruce. Vášeň zchladla, síla vzteku se vytratila.

Tupě se na mne zadíval. Oči měl jak ze skla, leskly se měsíčním světlem. Ještě zasyčel „hajzle“, ale už v tom nebyla jiskra. Pak se ode mne odvrátil a odcházel po pěšince na dvůr.

Třaslavě jsem si oddechl úlevou. Stál jsem opřený o sloup a čekal, až mi přestane bušit srdce. Zhluboka jsem nabíral dech. Pak jsem se teprve od sloupu odpoutal a šel pro saka těch vetřelců. Pravda, Bobbyho pěsti neměly razanci koňských kopyt, ale docela rád bych se bez nich obešel. No co, řekl jsem si, za dvanáct hodin musím jet v Newbury tři nevypočitatelné hurdlery, ať se mi chce, nebo nechce.

Kabáty ležely tam, kam jsem je odhodil, mezi záhonem a zdí domu. Zdvihl jsem je a díval se na stříbřitý žebřík, předtím přistavený až ke střeše. Pak jsem se zadíval na hladkou, strmou stěnu, tyčící se do výše, ničím nepřerušenou. A nikde žádná okna.

Když se někdo chce vloupat do domu, tak si přece nevybere místo, kde nejsou žádná okna!

Zamračil jsem se, zvrátil hlavu dozadu a znovu se zadíval vzhůru. Nad hranou střechy vystupoval proti nebi obrys mohutného cihlového komína a nad ním stíny dvou starodávných nástavců. Spočítal jsem si, že komín je nejspíš nad krbem v obývacím pokoji. Krb byl za zdí, u které jsem právě stál.

Nejistě jsem se zadíval na žebřík a na komín. Roztřásl jsem se v chladném větru zimou. Pak jsem pokrčil rameny, položil zase kabáty tam, kde byly, vzal žebřík, opřel ho o hranu střechy a dole jsem ho pevně zašlápl do záhonu. Začal jsem lézt.

Byl to hliníkový skládací žebřík a já tiše doufal, že se nesloží, než dolezu nahoru.

Výšky nemám moc rád. V půli cesty vzhůru už jsem litoval, že jsem se do toho pustil. Co mě to jen napadlo, lézt po nezajištěném žebříku potmě bůhví kam! Co když spadnu, něco se mi stane a nebudu moct zítra jezdit? Bylo to šílenství, nesmysl.

Dolezl jsem na střechu. Žebřík ale dosahoval dál, až ke komínu. Nahoře na střeše jsem našel otevřené pouzdro s nářadím, kleště, šroubováky, štípačky, všechno uložené v úhledných kapsičkách v plátěném pouzdře. Vedle ležel kotouč něčeho, co vypadalo jako tmavé stočené pevné lanko. Jeden konec lanka vedl k železné svorce na komíně.

Podíval jsem se pořádně a málem jsem se dal do smíchu. Je to absurdní, jak často člověk věci míjí, aniž je vnímá. Ke svorce na komíně vedla telefonní přípojka k Bobbyho domu. Viděl jsem ty dráty nejmíň stokrát, ale nikdy jsem si nevšiml, že vedou ke komínu.

Od komína se napjatý telefonní drát ztrácel ve tmě ke sloupu. Starý systém telefonního rozvodu u starého domu.

Na svorce na komíně, u přípojky, na konci tmavého lanka, jsem našel malý předmět, hranatý, čtvercový, velký asi jako kostka cukru, z něhož dole vyčnívala tenká tyčinka. Natáhl jsem opatrně ruku, abych se té věci dotkl. Viklala se, jako by byla uvolněná. V tu chvíli zašel měsíc. Právě když jsem ho potřeboval. Šmátral jsem kolem té kostičky, až jsem narazil na šroub. Neviděl jsem na něj, ale snadno jsem s ním otočil. Otáčel jsem tak dlouho, až mi spadl do dlaně.

Kostka s tyčinkou spadla ze svorky a nebýt toho, že byla připevněná na lanku, skutálela by se do tmy. Kus lanka z kotouče se odvinul, než jsem ho stačil chytit, ale nebyl dlouhý. Vzal jsem svinutý kotouč, kostku s tyčinkou, a dal je k nářadí. Plátěné pouzdro jsem svinul a stáhl přezkou.

Když to všechno spadne na záhon, nic se tomu nestane, řekl jsem si a hodil svázaný uzlíček přímo pod sebe. Pak jsem opatrně slezl ze žebříku, stejně opatrně, jako jsem lezl nahoru, pečlivě jsem udržoval rovnováhu. Marná sláva, v sedle jsem se cítil líp.

Vzal jsem obě saka, našel uzlíček s nářadím a vydal se pěšinkou přes zahradu ke kuchyňskému vchodu. Žebřík jsem nechal tam, kde byl. Holly stála ve dveřích jen v županu, vyděšená a třesoucí se zimou.

„No konečně!“ vydechla, když mne uviděla. „Kde máš Bobbyho?“

„Nevím. Pojďme dovnitř. Uděláme si něco horkého k pití.“

V kuchyni bylo jako obvykle tepleji než kdekoli jinde. Postavil jsem vodu, zatímco Holly vyhlížela z okna ztraceného manžela.

„Však on se objeví,“ utěšoval jsem ji. „Je v pořádku.“

„Viděla jsem utíkat nějaké dva chlapy…“

„Kam běželi?“

„Přes plot k výběhu. Nejdřív běžel jeden, pak za chvilku druhý. Ten druhý naříkal.“

„Hm. Bobby ho zmlátil.“

„Vážně?“ Dělalo jí to dobře! „Co to bylo zač? To přece nebyl Jermyn. Přišli si pro jeho koně?“

„Co chceš? Kávu, čaj nebo čokoládu?“

„Čokoládu.“

Udělal jsem jí čokoládu a sobě čaj. Oba kouřící hrníčky jsem postavil na stůl.

„Pojď si sednout, on se za chvíli vrátí.“

Neochotně uposlechla. Když jsem ale začal po stole rozkládat obsah pouzdra na nářadí, zatvářila se zvědavě.

„Tak se podívej,“ řekl jsem. „Vidíš tady na tom lanku tu malou škatuličku s tyčinkou? Vsadím se, o co chceš, že právě tohle vám odposlouchávalo telefon.“

„Že je to tak miniaturní!“

„Viď? Já se v tom ale nevyznám, škoda. Zítra se dozvíme, jak to funguje.“ Podíval jsem se na hodinky.

„Vlastně už dneska.“ Řekl jsem jí, kde jsem tu věc našel a jak jsme s Bobbym vyrušili ty dva vetřelce.

Zamračila se. „Takže ti dva…, oni nám to tam přidělávali?“

„Spíš oddělávali. Nebo měnili baterku.“

Chvíli přemýšlela. „Já ti dnes večer do telefonu řekla, že se k nám na to zítra přijdou od telekomunikací podívat.“

„Ano, to je pravda.“

„Takže to nejspíš slyšeli a řekli si…, že když se jim podaří to odposlouchávací zařízení odstranit ještě v noci, zítra se nic nenajde a my zase nebudeme vědět, na čem jsme.“

„Máš asi pravdu.“ Vzal jsem jedno sako a probral mu všechny kapsy. Co jsem našel, jsem položil na stůl.

Holly s úžasem přihlížela. „Neříkej mi, že tu zapomněli kabáty.“

„Schválně je tu nenechali, neměli na vybranou.“

„Ale že tam mají tolik věcí…“

„Jsou to amatéři. Neopatrní osli.“

V prvním saku jsem objevil notes, tři tužky, diář, kapesník, dvě párátka a náprsní tašku, kterou jsem předtím ukazoval Bobbymu. V tašce byl celkem slušný obnos v bankovkách, pět úvěrových karet, fotografie mladé ženy a objednávka k zubaři. Úvěrové karty byly na jméno Owen Watts. V diáři bylo nejen stejné jméno, ale i domácí adresa a telefonní číslo do práce. Na stránkách diáře byly poznámky o celé řadě schůzek a jednání, svědčící o pilném, spořádaném životě.

„Ty předeš jako kočka!“ řekla Holly.

„Podívej se na to, uvidíš.“ Přistrčil jsem jí celou kupičku věcí a jal se prohledávat druhé sako. Našel jsem další notes, pero, hřeben, cigarety, zapalovač, dva dopisy a šekovou knížku. V přední kapse saka jsem objevil v plastikovém obalu zlatavou legitimaci hlásající, že pan Jay Erskine je členem londýnského Press Clubu, členské číslo 609, a na rubu legitimace pak adresu pana Erskinea a jeho podpis.

Řekl jsem si, že neuškodí si to ověřit.

Vytočil jsem telefonní číslo do zaměstnání pana Owena Wattse. Na druhém konci se okamžitě ozval mužský hlas.

„Tady Daily Flag.“

Mlčky, spokojeně jsem telefon položil.

„Nikdo to nebere, viď?“ řekla Holly. „Taky není divu, v tuhle hodinu.“

„Daily Flag nikdy nespí. V centrále byli vzhůru.“

„Takže to byli… ti darebáci!“

„No, víme jen, že ve Flagu pracují. Nemůžeme vědět, co mají společného s těmi články, a ani se to teď dozvědět nemůžeme. Pokusíme se o to až zítra.“

„Nejraději bych je uškrtila.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Uškrtit bys měla toho, kdo je sem poslal.“

„Toho taky.“ Neklidně vstala. „Sakra, kde je ten Bobby? Co kde může dělat?“

„Nejspíš kontroluje, jestli je všude všechno v pořádku.“

„Ty myslíš, že by se mohli vrátit?“ zeptala se vyplašeně.

„Ne, to si nemyslím. Bobby přijde, až se mu bude chtít.“

Nepřestávala být nesvá. Vyšla ze dveří a volala na něho. Vál ale tak prudký vítr, že její slova nemohla na dvůr doletět.

„Prosím tě, jdi se po něm podívat. Je venku už příliš dlouho.“

„Dobře.“ Vzal jsem odposlouchávací zařízení a všechny věci pánů od tisku a shrnul na jednu hromadu. „Buď tak hodná a najdi na tohle nějakou šikovnou krabici a schovej to.“

Přikývla a začala se po něčem nejistě rozhlížet. Já mezitím bez nadšení vyšel na dvůr. Ať byl Bobby, kde byl, určitě si nepřál, abych za ním šel právě já. Rozhodl jsem se, že půjdu znovu nastražit poplašný systém, a třeba přitom na Bobbyho narazím. Pokud on bude chtít.

Po chvíli jsem se rozkoukal a šel uložit zvonek do správné polohy. Bobbyho jsem zastihl u branky do zahrady. Vynesl odtamtud žebřík a položil ho na cestu. Stál u branky, díval se do prázdna a nedělal nic.

„Holly si dělá starosti, kde vězíš,“ řekl jsem jakoby nic.

Neodpověděl.

„Myslíš, že odtud ten zvonek může být slyšet? Být ty na jejich místě, lezl bys do cizího domu, kdybys slyšel poplašný zvonek?“ Mlčel. Nehybně přihlížel, když jsem znovu upevňoval provázek, zavíral branku a nachystal všechno tak, aby se zvonek na druhé straně domu rozkýval, jakmile by se branka otevřela.

Přihlížel a mlčel. Pokrčil jsem rameny a zkusil branku otevřít.

Když jsem pozorně poslouchal, zvonek bylo slyšet. Být klidná, tichá noc, každého by vyplašil, ale v tom větru ho člověk snadno mohl přeslechnout.

„Pojďme dovnitř,“ řekl jsem. „Holly si dělá starosti.“

Vykročil jsem po pěšince zpět.

„Kite,“ ozvalo se za mnou.

Okamžitě jsem se otočil.

„Řekls jí to?“ zeptal se.

„Ne.“

„Omlouvám se.“

„Pojď dovnitř. O nic nejde.“

„Ale ano, jde.“ Odmlčel se. „Jde, protože já se prostě nedokázal ovládnout. Tím je to horší.“

„Víš co? Já bych už z toho větru radši vypadl, je mi zima. Taky mě zebe. Když si chceš povídat, můžeme si povídat zítra. Ale o nic nejde. Pojď osle, je to v pohodě, vážně.“

Zastrčil jsem krabici s věcmi těch novinářů pod postel a pak jsem se teprve celý bolavý znovu uložil ke spánku. Majitelé ukořistěných předmětů se už ale neukázali, nesnažili se získat svůj majetek zpět. Když jsem tak zeširoka zíval, s potěšením jsem si představoval, jak jim je asi po duši i po těle, a že mají, co si vysloužili. Dobře jim tak.

Owen Watts a Jay Erskine. Jay Erskine a Owen Watts.

Určitě pracně hledají nebolavou polohu. Pořádné modřiny umějí pohnout světem. Zákeřný, tvrdý Owen Watts, zbitý díky Bobbymu málem do bezvědomí, a omezený, zbabělý slídil Jay Erskine. Ten spadl ze žebříku a skončil čenichem v blátě. Dobře jim tak.

K ránu se mi zdálo, že mě převálcoval traktor, a když jsem se vzbudil, měl jsem pocit, že jsem to opravdu prožil. Rána po větších pádech byla vždycky neveselá.

Když jsem se konečně vypravil do kuchyně, bylo už skoro devět. Venku bylo ještě šero, v kuchyni se svítilo, ale nikdo nikde. Udělal jsem si kávu a sáhl po Bobbyho novinách. Odbíral Towncrier, Flag ne.

Strana sedm byla vždy ve středu věnovaná komentářům a postřehům jisté chytré, významné a vlivné paní novinářky.

Tentokrát té stránce vévodil hlavní titulek:

KAM SE PODĚLA OTCOVSKÁ LÁSKA?

Pak následovaly dlouhé sloupce, líčící nezadržitelný vzestup Maynarda Allardecka. Žádný čtenář tohoto deníku článek nemohl přehlédnout.

Maynard začínal jako malý makléř, aby to posléze dotáhl na finančního magnáta, pohlcujícího menší podniky a plivajícího slupky, psala ta dáma.

Dále čtenářům náležitě osvětlovala jeho metody. Když prý se nějaký podnikatel ocitne ve finančních nesnázích, protože příliš investoval a investice se mu dostatečně rychle nevracejí, Maynard mu s úsměvem přispěchá na pomoc a nabídne mu záchranu ve formě půjčky. Takto získaný nový obchodní partner slzí vděčností a vynáší svého dobrodince do nebes. Půjčka na neomezenou dobu, šlechetná výše úroku, splatnost podle možností. Rád pomůžu, když můžu. Ale pak to zklamání! Jakmile se příslušný podnik postaví na nohy, Maynard slušně požádá o jednorázové splacení půjčky. Zděšení! Pohoršení.

To prostě nejde, to bychom museli podnik pustit za babku, a co naši zaměstnanci, dovedete si představit, kolik osobních tragédií by to způsobilo? To jistě nechci, řekne Maynard, to nemohu dopustit, víte co, místo peněz převezmu váš podnik a slibuji vám, že nikdo o místo nepřijde (s výjimkou majitele a ředitele samozřejmě). Tak se stane a za nějakou dobu pak Maynard nově získaný podnik prodá většímu podniku pátrajícímu po malých rybách k spolknutí. A je to. Může se začít znovu. Maynard na věci samozřejmě nezchudl, naopak.

„Ptáte se, jak to všechno vím?“ táže se nakonec paní redaktorka a sama si hned odpovídá. „Před necelými třemi týdny nám to všechno vysvětlil sám pan Maynard v televizním vysílání Jak jdou obchody. Sám se sebou celý spokojený pravil, že to je klasický postup anexe, to že může udělat každý. Prý každý, kdo by chtěl, může tímto způsobem získat celé jmění.“

Zdá se, psala dále paní novinářka, že další podnik ve značných momentálních finančních nesnázích je dostihová stáj Maynardova vlastního jediného syna Robertsona (stáří 32).

Maynard údajně v tomto výjimečném případě pražádnou finanční pomoc kymácejícímu se podniku nenabízí.

Dále ta zkušená žena poskytuje někomu, kdo se nachází v Robertsonově situaci, osobní radu: nesahat na tatíčkovy peníze ani klackem. Raději se dál potácet. Kdyby prý se přivinul do otcovské náruče, mohl by také skončit jako metař. Pamatujte, praví nakonec, že tento podivuhodný rodič vymáhá od svého syna peníze za auto, ačkoli mu je zapůjčil, když byl Robertson ještě chlapec.

„Zaslouží si Maynard vůbec povýšení do šlechtického stavu za služby našemu průmyslu?“ táže se pisatelka a odpovídá: „Podle mého určitě ne.“

K článku byla připojena fotografie uhlazeného, našlechtěného Maynarda, cenícího zuby v umělém úsměvu. Vypadal jako žralok. No nazdar, řekl jsem si, Maynarda z toho raní mrtvice.

První skupina Bobbyho koní se vrátila z práce na planinách, slyšel jsem jejich kopyta na dvoře. Vzápětí se Bobby objevil v kuchyni. Vypadal hodně sklesle. Uvařil si kávu a ani se na mne nepodíval. Upíjel z hrníčku vestoje u okna a díval se ven.

„Jak je Holly?“ zeptal jsem se.

„Blbě.“

„V novinách je o tvém otci.“

„Já to číst nebudu.“ Odložil hrníček. „Předpokládám, že nejspíš odjedeš?“

„Jistě, jedu dnes v Newbury.“

„Já myslel vůbec…, kvůli včerejšku.“

„Ale kvůli tomu ne.“

Přišel ke stolu. Sedl si, ale nedíval se na mne. Prohlížel si odřené klouby na rukou. „Proč ses nebránil?“

„Protože se mi nechtělo.“

„Kdybys byl chtěl, mohls se mnou zatočit. To je mi jasný. Proč jsi to neudělal? Mohl jsem tě zabít.“

„Jedině přes mou mrtvolu.“

Potřásl hlavou. Podíval jsem se na něj, na jeho svěšenou hlavu, sklopené modré oči. Tušil jsem, kolik je v něm zoufalství, nejistoty a zmatku.

„Já se peru jedině s předsudky. Nesnáším, když se mi vnucuje názor. Proč mám jako ovce pokračovat v nesmyslné nenávisti? Ty ses včera pokoušel zničit Fieldinga, prostě Fieldinga, ne mě, Kita, svého švagra, který tě má docela rád, i když po včerejšku nechápu proč. Ale já se zblbnout nedám, nedopustím, aby mi poroučeli naši předkové, s těmi jsem ochotný se poprat, s tebou ne, s mužem své sestry, proti kterému vlastně nic nemám, ne.“

Chvíli si dál mlčky prohlížel otlučené ruce. Nakonec řekl tiše: „Jsi“ silnější než já.“

„Nejsem. Pro útěchu ti povím, že sám nevím, jak bych se zachoval kdybych zažil, co jsi zažil v minulém týdnu ty, a připletl by se mi do cesty některý z Allardecků a já bych si na něm mohl vybít vztek.“

Zdvihl hlavu a oči mu nepatrně ožily. „Příměří?“ řekl.

„Jasně,“ přikývl jsem. Jen mne napadlo, jestli na to příměří přistoupí i naše podvědomí.

■ ■ ■ 9 ►

Vozy vjely do dvora skoro současně, jako by spolu závodily. Jedna červená dodávka, jedna „žlutá. Z obou se vynořili pánové v tmavých šatech. Ten z červené dodávky nesl dopisy, ten ze žluté objednávku V deskách. Britská pošta a Britský Telecom.

Bobby šel otevřít dveře. Převzal poštu a zavedl pána od telekomunikací do kuchyně.

„Takže hledáme uši,“ pravil pán ze žluté dodávky zvesela, zatímco červená dodávka vyjížděla ze dvora. „Tak říkáte, že máte v telefonu termity? Slyšeli jste snad, jak to v telefonu klape? To je normální, bývá to často. Co chvíli máme falešný poplach.“

Byl vysoký, rozložitý, s černým knírem, a vynikal nemastnou bodrostí. Bobby se statečně ovládl a nabídl návštěvníkovi čaj nebo kávu. Já šel nahoru k sobě pro věci z komína. Ty určitě nebyly falešné. Jak jsem se vracel, slyšel jsem, že telekomunikační pán káže: „Jo, občas se stane, že nám zavolá někdo, kdo má proč, ale jinak je to samej levičáckej aktivista, samej falešnej poplach.“

Bobby divže neskřípal zuby. „Tohle není falešný poplach.“

„Podívejte se, co jsme našli,“ řekl jsem klidně, položil na stůl pouzdro s nářadím, rozprostřel a předložil před pana odborníka tu malou kovovou kostku s tyčinkou, připevněnou na tvrdém lanku.

Telekomunikační pán rázem začal projevovat zájem. „Ale to se podívejme! Víte, co tohle je, že jo?“

„Ucho,“ odpověděl jsem stručně.

„Abyste teda věděli, tak to je transformátor a vysílač s uzemněním. Kde máte to ostatní? „Co ostatní?“

Útrpně se na nás podíval. „Přece někde musí být odposlouchávací zařízení. Kde jste našli tohle?“

„Na komíně, u telefonní přípojky.“

„Ale to se podívejme! To abysme se tam radši koukli, co?“

Vedli jsme ho ven přes kuchyň, po pěšince k brance do zahrady a pak zahradou. Skládací hliníkový žebřík ještě stále ležel na pěšince, ale telekomunikačnímu pánovi se nelíbil, když se podíval, kam až by po něm musel dolézt. Zašel si do vozu pro pevnější žebřík, široký pás, nářadí. Pás si zapnul kolem objemného břicha.

Žebřík se samozřejmou lehkostí zapíchl do země a šplhal nahoru, jako kdyby kráčel po korze. Každý umí to své, řekl jsem si.

Na střeše se natáhl ke konci telefonní přípojky, chvíli tam něco vrtal, štípal, přidělával a oddělával a pak zase hravě slezl.

„Pěkná práce, fakt. Bylo to hezky udělaný. Podle mýho to tam bylo dobře dva týdny, teda podle toho, jak je to zašpiněný. To se dá odhadnout, jak dlouho na to pršelo a padaly saze.“

Natáhl širokou dlaň. Měl na ní malý váleček, ze kterého vedly tenké drátky.

„Vidíte, tohle přebere signál z vašeho telefonu a vede ho do transformátoru, co jste sundali v noci. Teda, zvuková frekvence se pohybuje od padesáti hertzů až do třech kilohertzů, jenže to nejde přenášet rádiem, to se musí transformátorem změnit asi tak na tři tisíce megahertzů. Na to potřebujete zesilovač, aby vám změnil frekvenci. Mikrovlnným vysílačem by to nešlo. Vy ale, jak koukám, na elektroniku moc nejste, co?“

„Ne,“ odpověděli jsme.

S lehce povýšeným uspokojením se před námi vydal zpět zahradou. Těžký žebřík nesl, jako by nic nevážil. V kuchyni položil ukořistěný váleček vedle věcí z minulé noci a pokračoval v přednášce.

„Tyhle dva drátky, co vedou z toho válečku, se napojí na transformátor a tahle tyčinka je anténa.“

„K čemu je to lanko?“ zeptal jsem se.

„Lanko?“ Zeširoka se usmál. „To není lanko, ale uzemnění, s tím je to komplet.“

Tupě jsme se na něho zadívali.

„Kdybyste se pořádně koukli na zeď baráku na tý straně pod komínem, teď, v posledních dvou týdnech, tak byste viděli, že se tam vine to vaše lanko, od vysílače ke zdi pěkně přidělaný svorkama až do země.“

„My tam v tuhle roční dobu zřídkakdy přijdeme,“ poznamenal Bobby.

„Ale byla to pěkná prácička, pěkná,“ pochvaloval si pán od telekomunikací.

„To zařízení je k dostání těžko?“ zeptal jsem se.

„Ale kdeže, to se dostane snadno, to vám pošlou poštou na objednávku podle katalogu, kdy si vzpomenete.“

„Dobře. Takže tedy máme odposlouchávací zařízení a transformátor a vysílač. Kde by tak mohl být přijímač?“

Odborník se zatvářil moudře. „Tenhle vysílač je slabý, to dá rozum, když je tak malý. Funguje na baterky, je to jasný? Takže abyste zachytil signál, musíte mít velký přijímač, parabolu, a musí být na dostřel a nesmí být v cestě žádný barák ani nic, co by signál rušilo. Tak asi do půl kilometru, řekl bych. Pak by to mohlo jakž takž chodit.“

„Jenže parabola ve vzdálenosti půl kilometru by byla hodně vidět, ne?“

„Kdyby ji měli v náklaďáku, tak ne.“ Zamyšleně ohmatával kostku vysílače. „Máte tu pěkně vysoký komín. Jinak člověk najde tyhle hračičky nejspíš venku na telegrafním sloupu. Čím výš je vysílač, tím dál se dá chytit signál.“

„Aha.“ Konečně mi to bylo jasné.

„Tohle je teda neoficiální, soukromý odposlouchávání, že jo,“ pokračoval ve svém poučovatelském živlu. „Dobrý. To nepoznáte. Žádný klapání v telefonu. Prostě to nepoznáte.“ Popotáhl si široký pás na nářadí. „No nic. Tady mi to podepište, a já zase poběžím. A být váma, tak si občas vemu dalekohled a prohlídnu si komín a sloupy tady kolem. A kdyby se tam na drátech objevily nějaký ty hračičky, tak mi zavolejte a já hned přijedu.“

Bobby podepsal fakturu, poděkoval a vyprovodil pana odborníka k autu. Díval jsem se na němé „ucho“, a tak mě napadlo, na čí telefon bych ho nejspíš přidělal, kdybych to uměl.

Holly sešla do kuchyně, když vůz od Telecomu odjel. Měla na sobě džíny a plandavý svetr. Byla bledá. Vlasy měla ještě mokré ze sprchy.

„Takové ranní zvracení je na zastřelení. Máte čaj?“

„Ne, kafe.“

„Kafe nechci ani vidět.“ Šla si postavit vodu. „Bobby je venku? poslyš, co se včera mezi vámi dvěma stalo? Prý mu to nikdy neodpustíš, ale nechtěl mi říct co. Myslím, že vůbec nespal. Celou noc prochodil po baráku. Co se vlastně stalo?“

„Mezi námi je všechno v pořádku. Opravdu. Buď klidná.“

Polkla nasucho. „Kdybyste se vy dva pohádali, to už bych asi nepřežila.“

„Ne. Je to v pohodě.“ Moc mi nevěřila, ale už se na nic neptala. Když se Bobby vrátil, nastrkala do opékače krajíčky chleba. Pak jsme všichni tři svorně seděli u stolu, podávali si máslo a marmeládu a každý si myslel na své. Já osobně přemýšlel o novinářích, o Bobbyho řediteli banky a o tom, jak se zahřeju a rozhýbu před prvním dostihem.

Bobby otevíral došlé dopisy se strachem. Bál se zbytečně. Žádné ultimátum z banky, žádné výhrůžky a vymáhání plateb. Naopak. Samé šeky.

„To snad není pravda,“ žasl Bobby. „Majitelé platí!“

„To šlo rychle, ty dopisy mohli dostat nejdřív včera. Asi je hodně tlačilo svědomí.“

„Seb zaplatil,“ řekl Bobby. V duchu sečetl celkovou částku toho, co přišlo, a šeky mi podal. „To si vezmi.“

Váhal jsem.

„Jen si to vezmi. V pondělí jsi za mě zaplatil dluhy. Mít ty šeky už v pondělí, nemusel bys.“

Holly přikývla.

„Jak chceš zaplatit v pátek stájníkům?“ zeptal jsem se.

Bobby pokrčil bezmocně rameny. „To ví bůh.“

„Co vlastně řekl ten tvůj ředitel banky?“

„Je to cynický sprosťák,“ ulevil si Bobby. „Seděl přede mnou, povýšeně se usmíval, tvářil se jako pan páter a kázal mi, že bych měl podnik prodat sám, dobrovolně a ihned. Dobrovolně! Prý když na to nepřistoupím, tak mi banka zahájí konkursní řízení, prý nemají jinou volbu. Že nemají jinou volbu! Ovšemže mají! Proč mně tedy vůbec na ty ročky půjčovali, když pár minut potom takhle otočili?“

Nejpravděpodobnější odpověď na tu otázku byla, že Bobby je Maynardův syn, a že se bance Maynardovy miliony zdály jako dostatečná záruka, aspoň do té doby, než Flag vypálil své jedovaté salvy.

„Ty neznáš v Newmarketu žádného trenéra, který by ti je odkoupil?“ zeptal jsem se.

„To je bez šance. Většina je na tom stejně jako já, nemůžou prodat ty, co mají.“

Zamyslel jsem se. „O exekutorech se náhodou nezmínil?“

„Ne,“ řekl Bobby a Holly byla rázem ještě bělejší než předtím.

Máme na to tak týden, říkal jsem si. Snad. Já o likvidaci zkrachovalého podniku dohromady nic nevěděl, neměl jsem tušení, jak rychle taková exekuce může probíhat. Třeba už vůbec na nic nemáme čas. Ačkoli, nikdo přece jistě neočekává, že Bobby prodá podnik ze dne na den.

„Víš co?“ řekl jsem. „Já si ty šeky vezmu a nechám si je proplatit.

V pátek z toho vyplatíš stájníky a zbytek hotovosti si necháš pro okamžitou potřebu. Svému bankéři nic neříkej, ten si určitě myslí, že každá libra, kterou dostaneš, patří bance.“

„Půjčili nám ale náramně ochotně, vůbec jsme nemuseli prosit,“ řekla Holly trpce.

Maynard není jediný, kdo s úsměvem půjčí a pak nemilosrdně dluh vymáhá.

„Je to marný,“ řekl Bobby. „Budu muset požádat majitele, aby si koně odvezli a stájníky budu muset propustit.“ Náhle se zarazil. Holly měla slzy v očích. Bobby vzdychl. „Je to na nic.“

„Stejně… Ještě s tím nějaký ten den počkej.“

„K čemu to bude?“

„Chtěl bych se pokusit získat nějaké peníze.“

„Jak to myslíš?“

Moc přesně jsem nevěděl, jak to vlastně myslím, a hlavně jsem se o tom nehodlal bavit. Místo odpovědi jsem řekl: „Koukej, stáje nepouštěj, dokud nebudeš mít draka přímo na dvoře a nebude ti chrlit plameny do kuchyně.“

„Co kdyby přijel svatý Jiří,“ přidala se Holly.

„Cože?“ Bobby se tvářil zmateně.

„To je tak v té pověsti,“ řekla Holly. „Měli jsme s Kitem takovou knížku se skládacími obrázky, a v té nakonec přijel svatý Jiří a draka zabil. Četli jsme si o tom pod dekou s baterkou a krásně jsme se báli.“

„Aha.“ Podíval se na nás. Viděl tmavovlasé blížence spojené společnými tajnými zážitky. Možná, že se v tu chvíli cítil odstrčený. Sevřel rty, chvíli mlčel, a pak s určitou dávkou humoru (naděje si nedělal) řekl: „Dobře, svatý Jiří, už abys sedal na koně.“

Odjel jsem do Newbury a rozhýbal ztuhlé tělo v sauně jednoho svého přítele rovináře. Ten v sauně trávil denně hodiny celé léto, aby shodil přebytečná kila, v zimě saunu naštěstí nepotřeboval. Já osobně takové násilné snižování obsahu vody v těle nemám rád (diuretika už teprve ne), ale uznávám, že jsem se po dvaceti minutách v objetí horkého vzduchu opravdu cítil líp.

První dvě jízdy jsem jel pro svého lambournského trenéra. Protože oba koně měli fungujícího jezdce a byli slušně připravení, zdolali zdárně všechny překážky, aniž se ozdobili vavříny či hanbou. Mohl jsem pak právem ubezpečit dychtivé majitele že ano, jejich kůň jednoho dne zvítězí (taky jsem tomu věřil), když ponese výhodnou váhu, poběží po dobré půdě a sem tam některý lepší kůň vypadne. Je pravda, že jsem jel už několik „psů“, které bych já osobně nikdy ani ze stáje nevyvedl, a nakonec přišli první.

Ten den jsem jako posledního jel koně, patřícího princezně. Čekala mne jako obvykle v padoku sama, což jsem očekával. Bylo zcela nelogické, že jsem byl trochu zklamaný, když tam nebyla Daniela. Princezna měla na sobě rozevlátý sobolí kožich, na krku světle žlutý hedvábný šátek, zlaté náušnice se žlutými kameny. Takhle oblečenou jsem ji viděl už mnohokrát, ale v tu chvíli mi připadalo, že jí to obzvlášť sluší. Nepatrně jsem se uklonil. Podali jsme si ruce. Usmála se.

„Tak co myslíte? Jak dnes dopadneme?“ zeptala se.

„Myslím, že vyhrajeme.“

„Jindy nemluvíte takhle optimisticky,“ řekla udiveně.

„Vaši koně jsou ve formě. Ostatně…,“ zarazil jsem se.

„Ostatně co?“

„Já jen…, vy si taky myslíte, že vyhrajeme.“

Co jsem řekl, ji nepřekvapilo. „Ano, myslím si to.“ Dívala se na koně procházející kolem. „Co jsem si ještě myslela?“

„Že…, že… jste šťastná.“

„Ano.“ Po krátké odmlce se zeptala: „Nebojíte se, že nám uteče ta irská klisna? Dost lidí na ni sází.“

„Nese velkou váhu.“

„Lord Vaughnley si nicméně myslí, že zvítězí.“

„Lord Vaughnley?“ To mě zajímalo. „On je dnes tady?“

„Ano. Obědval v lóži kousek ode mne. Teď jsme spolu sešli dolů.“

Zeptal jsem se, jestli se náhodou nepamatuje, u koho byl lord Vaughnley v lóži, ale nepamatovala si to. Zmínil jsem se, že bych s ním rád mluvil, kdybych ho někde objevil.

„On by s vámi jistě taky rád mluvil,“ přikývla. „Ještě stále se raduje z toho, jak se vydařila Towncrier Trophy. Prý mu gratulovaly doslova stovky lidí, tak prý to bylo letos zdařilé.“

„To jsem rád. Chci ho požádat o laskavost, tak mi snad vyhoví.“

„Vy ho můžete požádat o cokoli.“

„To snad přece jen ne.“

V tu chvíli ale už zazněl povel „jezdci do sedel“. V sedle svého partnera jsem pak uvažoval, jak na tu irskou klisnu. Nakonec jsem to vyřešil tak, že jsme šli dopředu ostrým tempem hned zkraje a drželi jsme tempo celý dostih. Irská klisna musela cítit každou libru navíc. V závěru, na rovince jsme ze sebe vydali, co se dalo, a nechali jsme ji za sebou o jeden a půl délky. To bylo příjemné.

„Výborně,“ radovala se princezna při odsedlávání vítěze. „Bylo to skvělé!“ Poplácávala svého steeplera po šíji. „Kite, až se převlečete, přijďte nahoru za mnou.“ Viděla, že váhám, a správně si to vysvětlila. „Potkala jsem se nahoře zase s lordem Vaughnleym, tak jsem ho poprosila, aby se u mne také zastavil.“

„Jste nesmírně laskavá.“

„Jsem nesmírně potěšená, že mi takhle hezky vítězíte.“ Převlékl jsem se do civilu a vyšel nahoru na tribunu do důvěrně známých místností přímo nad cílovým sloupem. Princezna tam byla výjimečně sama, žádné houfy hostí. Prý jede nazpět do Devonu, na ten den ji přivezl šofér a zase ji odveze.

„Včera volala neteř, že se dostala do práce včas. Je vám moc vděčná,“ řekla princezna.

Ujistil jsem ji, že mě těšilo, že jsem mohl být užitečný. Nabídla mi čaj a sama mi šálek nalila. Pak jsme seděli bok po boku jako už tolikrát a já jí popisoval průběh dostihu skoro překážku po překážce.

„Bylo mi jasné, že to ženete,“ přikývla spokojeně. „Držel jste od začátku tempo. Jakmile přidala ta klisna, přidal jste také, když si pod kopcem trochu ulevila, vy též, ale stále jste se držel vpředu. Jak potom její žokej sáhl po biči, tak jste toho svého sebral a vložili jste se do toho…, věděla jsem, že přijedete první. Věděla jsem to od začátku. Bylo to krásné.“

Taková absolutní jistota se snadno roztříští na poslední překážce, může snadno skončit na nose, ale to jsme oba dobře věděli. Taky nás to už potkalo. O to líp chutnal úspěch.

„Slyšela jsem od Wykehama, že zítra v Towcestru pojedete Kinleyho v jeho prvních proutěnkách. Bude to vůbec jeho první dostih.“

„Ano,“ přikývl jsem.

„A Dhaulagiri poběží první překážky. Jezdil jsem oba koně minulý týden u Wykehama v práci. Neříkal vám to? Oba skákali skvěle… Přijedete tam?“

„To bych si přece nemohla nechat ujít! Moje neteř chce jet také.“

Podíval jsem se na ni. „Ano?“

„Alespoň to říkala.“

Princezna se na mne klidně zadívala, ale já v nejmenším netušil, co si myslí. Škoda, byl bych to rád věděl.

„Docela dobře jsme se bavili,“ poznamenal jsem.

„Ano. Neteř říkala, že jí cesta hezky uběhla.“

„Ano.“

Princezna mne nezávazně poplácala po rameni. V tu chvíli už vcházeli do dveří lord a lady Vaughnleyovi, zdravili se s námi a tvářili se trochu zvědavě. Princezna je uvítala a nabídla jim portské. Prý mají portské rádi, zvlášť když je chladno. Pak princezna pod nějakou záminkou odvedla lady Vaughnleyovou na balkon a my jsme s lordem Vaughnleym v místnosti osaměli.

Vyprávěl mi, jak ho těší, že sobotní dostih měl tak dobrou odezvu. Já ho pak poprosil, jestli by mi nemohl prokázat laskavost.

„Ale můj milý příteli, jen ven s tím. Udělám, co se dá.“

Vysvětlil jsem mu, v jaké se Bobby ocitl situaci díky těm útokům ve Flagu, o kterých už nepochybně ví.

„Ale samozřejmě že o tom vím. Viděl jste naše dnešní číslo? Ta naše Rose Quinceová má jazyk jako ještěrka, ale co napíše, má vždycky hlavu a patu. Co tedy pro vás mohu udělat?“

„Napadlo mě, jestli v redakci Towncrieru nemáte zvláštní složku materiálů o Maynardu Allardeckovi. Pokud máte, byl bych moc rád, kdybych si ty materiály mohl prohlédnout.“

„Prosím vás! Předpokládám, že víte, proč to chcete.“

Vysvětlil jsem mu, že vycházím z předpokladu, že Bobby přišel k úrazu v bitvě vedené proti jeho otci. „Docela rád bych se dozvěděl, kdo může mít na Maynarda takový vztek, že mu stojí zato pokazit mu šanci na povýšení do šlechtického stavu.“

Lord Vaughnley se dobromyslně usmál. „Jako třeba někdo, kdo zničehonic přišel o podnik?“

„Ano, tak nějak.“

„Chcete snad říci, že by někdo mohl redakci Flagu přitlačit k tomu, aby zahájila pomlouvačnou kampaň?“ Zamyšleně našpulil ústa.

„To by snad ani velký tlak nepotřebovalo, přece celé ty noviny jsou samá pomluva.“

„Ale, ale!“ řekl káravě, ale s jiskrou v oku. „No dobře. Sice mi není jasné, jak by to mohlo prospět vašemu švagrovi, ale souhlasím, umožním vám, abyste si ty materiály mohl prostudovat.“

„To je skvělé,“ řekl jsem nadšeně. „Moc vám děkuju.“

„Kdy by se vám to hodilo?“

„Co nejdřív.“

Podíval se na hodinky. „V šest?“

Zalapal jsem po dechu. Dodal: „Mám dnes domluvenou večeři v City a předtím se musím zastavit v redakci. Řekněte službě, že jdete za mnou.“

V domluvenou hodinu jsem se poslušně v recepci ohlásil. Poslali mě do redakce ve třetím patře, kam jsem dorazil v okamžiku nejintenzivnější činnosti, protože zřejmě v tu chvíli chystali další číslo do tisku. Lord Vaughnley byl zvláštním způsobem oblečený ve frakových kalhotách s dokonalou košilí a bílým motýlkem, a k tomu měl tvídové sako. Stál za zády člověka sedícího v košili s vyhrnutými rukávy u ústředního stolu, před sebou rozložený obtah novin. Velká místnost byla rozdělená přepážkami do výše ramen na menší kóje, v každé tak tři až čtyři pracovní stoly, psací stroje, telefony, kořenáče s květinami, lidé ve stavu pracovního vzrušení a napětí.

„Co tady chcete?“ zeptal se mne někdo ostře, jak jsem tam tak váhavě stál. Řekl jsem, jdu za lordem Vaughnleym, a ten člověk na něho mlčky ukázal. Vydal jsem se tedy do středu té mravenčí píle a tiše lorda oslovil: „Promiňte prosím…“

Hlavu nezvedl, ale podíval se na mne. „Á, to jste vy, příteli. Hned se vám věnuji.“ Pak se znovu soustředil na čerstvě vytištěnou první stránku čísla pro příští ráno.

Se zájmem jsem ho sledoval a rozhlížel se po místnosti. Ruch, jaký tam probíhal, se asi od časů prvního lorda Vaughnleyho mnoho nezměnil. Jistě se vyměnily psací stoly a jiné zařízení, ale z celé prostory, z prkenné podlahy a nalakovaných stěn dýchala tradice i neměnná budoucnost.

Lord Vaughnley dočetl, povstal a poplácal toho člověka v košili po rameni. (Později jsem se dozvěděl, že to byl sám velký bílý náčelník, Šéfredaktor.)

„Skvělé, Marty, má to náboj. Výborně.“

Člověk v košili přikývl a četl dál. Lord Vaughnley se obrátil ke mně. „Rose Quinceová je tady. Asi byste se s ní rád sešel.“

„Ano, to bych rád.“

„Tak pojďte tamhle.“ Vyrazil k jedné z kójí, kde hnízdila, jak se ukázalo, dáma s ještěrčím jazykem, píšící články, které mají hlavu a patu, autorka tvrdého soudu o Maynardovi.

„Rose, buďte tak hodná a věnujte se Kitu Fieldingovi,“ požádal ji majitel listu a věhlasná paní Rose Quinceová ho ujistila, že se mi bude věnovat, ano.

„Ukažte mu naše materiály, spisy, cokoli, co ho bude zajímat,“ dodal lord Vaughnley.

„Dobře.“

Potom se obrátil ke mně: „Máme lóži v Ascotu. Tedy, má ji Towncrier. Slyšel jsem od princezny, že tam něco pojedete v pátek i v sobotu. Já tam budu v sobotu. Předpokládám, že nemá smysl vás zvát na oběd, ale mohl byste se aspoň zastavit na skleničku, až si to odjezdíte. Byl byste vítán.“

Řekl jsem, že přijdu rád.

„Výborně. Výborně. Moje paní bude mít radost. Tak. Teď vás zanechám Rose, budete v dobrých rukou. Rose se prakticky na Fleet Street narodila, stejně jako já. Její otec byl Conn Quince, někdejší šéfredaktor starého Chroniclu. Zná Fleet Street lépe než kdokoli jiný. Řekne vám co a jak, viďte, Rose?“

Na Rose bylo vidět, že má sto chutí odporovat, ale přikývla že ano, že mi poradí. Lord Vaughnley se s námi rozloučil s výrazem člověka, který učinil dobrý skutek, a pak odešel. Zanechal mě v ještěrčích rukou.

Pravda, hadi té Růžence z hlavy nerostly jak Medúze, ale jméno se k ní ani v nejmenším nehodilo. Ten, kdo jí ho kdysi přidělil, to ovšem nemohl tušit.

Kdepak růže! Spíš rulík zlomocný nebo snad divizna. Byla vysoká, hubená, asi o deset až patnáct let starší než já. Měla umně načechrané, rozcuchané tmavé vlasy se světlými odbarvenými pramínky. Zřejmě jí šlo o kontrast barev. Hubený obličej měla pečlivě nalíčený. Krásná jistě nebyla nikdy, zajímavá ano. Ostrý výrazný nos, světlé modré oči. Její parfém jsem ucítil na několik metrů, těžký a sladký.

Odvážné módní šaty doplňovalo množství náhrdelníků, cinkajících náramků a prstenů, kolem pasu široký pás s kováním. Napadlo mě, že ta chtěná výstřednost je nejspíš zbraní proti tlaku nastupující generace pisatelů, zbraní v boji s přibývajícími lety.

Pokud tomu tak bylo, měl jsem pro ni pochopení. Všichni jezdci, jakmile překročí třicítku, cítí ohrožení mladými devatenáctiletými nadějemi, protože ty je jednoho krásného dne vyhodí ze sedla. Každý žokej, každý šampión, musí znovu a znovu dokazovat, v každém dostihu, že neztratil nic ze svých schopností. Být na špičce je těžké, protože se na špičku tlačí tolik jiných. Cinkající náramky sice nepotřebuju, ale když v zrcadle vidím šedivý vlas, vytrhnu si ho.

Rose Quinceová si mě od hlavy až k patě kriticky prohlédla a pak prohlásila: „Na žokeje jste trochu velký, co?“ To tedy příliš původní konstatování nebylo. Slyším podobný soud skoro od každého, s kým se setkám.

„Ujde to.“

Mluvila ostře a se značnou dávkou sebejistoty, taky tak celkově působila.

„Vaše sestra má za muže syna Maynarda Allardecka.“

„Ano.“

„A to se panu otci nelíbí.“

„Ne, nelíbí.“

„Proč se mu to nelíbí? Je kurva?“

„Ne. Kapuletová.“

Rose trvalo zlomek vteřiny, než jí to došlo. Pak rozzlobeně potřásla hlavou.

„Tohle mi ušlo!“

„Žádná škoda.“

Přivřela oči a upřeně, s hlavou skloněnou ke straně, se na mne zadívala.

„Minulou sobotu jsem se dívala v televizi na Towncrier Trophy. Byla to vlastně skoro vlastenecká povinnost.“ Zase si mne prohlédla. „Ale že jste to nechal až na poslední chvíli, co? Taky jste to mohl prošvihnout.“

„Možná.“

Podívala se mi do očí. „Žádné omluvy?“

„Zvítězili jsme.“

„Jo, to jo sakra, ale spousta lidí málem padla na infarkt. Víte vy Vůbec, že si v tomhle baráku dobře polovička zaměstnanců na vás vsadila celý plat?“

„Ne, to nevím.“

„Náš sportovní redaktor tvrdil, že nemůžete prohrát.“

„Bunty Ireland?

„Jo. Bunty Ireland. Ten si myslí, že vám inteligence tryská i ze zadku,“ Potřásla náramky na znamení nevážnosti k Buntyho názorům. „Žádný žokej není Einstein,“ dodala.

„Hm. A co takhle že bychom začali hovořit o Maynardovi?“ Povytáhla tmavé obočí. „Ale? Vy si s ním říkáte křestním jménem?“

„Takže Maynard Allardeck.“

„To je král všech hajzlů.“

„Naprostá jednička.“

Usmála se. Měla pěkné zuby. „V novinách se nic nového nedočtete, můj vážený. Nechcete se podívat na jednu kazetu?“

„Jakou kazetu?“

„Záznam pořadu Jak jdou obchody. Ještě to tu máme, dole. Pokud byste to chtěl vidět, tak teď, nebo nikdy.“

„Chtěl bych.“

„Dobře. Tak jdeme. Máme tu nesestříhaný původní záznam. Vysílali vykuchanou, učesanou verzi. Zajímala by vás ta nesestříhaná věc? Je to dynamit.“

■ ■ ■ 10 ►

Jak se pak ukázalo, zmocnila se moje průvodkyně jak desetiminutového sestřihu toho, co se vysílalo, tak původního nesestříhaného půlhodinového záznamu.

„Viděl jste to v televizi?“ zeptala se Rose.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak napřed si pustíme ten sestřih.“

Zavedla mne do malé místnosti, kde byla před televizní obrazovkou do půlkruhu rozestavená pohodlná křesla. Vedle obrazovky byly na stolcích nejrůznější videoaparatury se zdánlivě zcela neuspořádanou změtí kabelů.

„Lidi nám posílají záznamy všech možných událostí, aniž jsme o to žádali,“ vysvětlovala Rose suše. „Posílají všechno možné. Lochnesskou nestvůru, toho máme hodně. Většinou dostáváme srágory, ale co člověk může vědět. Už se nám takhle dostalo do rukou tak tucet, možná až šestnáct trháků. Náš velký bílý náčelník to miluje. Pak taky pořizujeme záznamy sami. Máme reportéry, co chodí do terénu na rozhovory s videokamerou. Já to někdy taky tak dělám. Když člověk něco natočí bez přípravy, má to pak většinou lepší atmosféru, než když se s tím předtím kdovíjak dlouho píše.“

Během řeči vzala dva volné konce kabelů plazících se po zemi a zapojila je vzadu do televizoru. Namačkala správné knoflíky. Při každém jejím pohybu cinkaly náramky a liliový parfém naplňoval celou místnost. Sáhla po videokazetě ležící na stole za jedním z přístrojů a vložila ji do příslušného otvoru.

Sedli jsme si do křesel, ona bokem, aby na mne viděla. Obrazovka rychle ožila. Předváděla zajímavou sněhovou vichřici. Následovalo asi desetivteřinové absolutní ticho, než naskočil záznam rozhovoru s Maynardem z programu Jak jdou obchody, v krásných jasných barvách a s jasným zvukem. Během úvodních titulků a komentáře jsme měli to potěšení hledět na uhlazeného, civilizovaně vyhlížejícího Maynarda, jeho ručně šité klopy a hedvábnou kravatu.

Reportér Maynardovi položil několik zcela neškodných otázek a Maynard s nepatrným nádechem povýšenosti či shovívavosti odpovídal. Reportér mu co chvíli skočil s úsměvem do řeči s další otázkou. Byl to pro mne zcela neznámý člověk, asi třicátník, možná starší, zcela nenápadný, až na chytré číhavé oči a cílevědomě nezaujatý projev. Počíná si jako prokurátor, řekl jsem si. Nebyl mi sympatický.

Na otázku jak získal tak velké jmění, odpověděl Maynard, že „tak jednou, dvakrát vypomohl solidnímu podniku v okamžitých nesnázích. Že příslušnému podniku pomohl postavit se na nohy do té míry, aby nemusel vyhlašovat úpadek. Když pak podnik nebyl schopen dluh splatit, odkoupil ho, což bylo prý výhodné pro všechny zúčastněné.

„Až na bývalé majitele, že?“ poznamenal reportér věcně, bez sebemenšího náznaku útočnosti.

Maynard řekl, že majitel samozřejmě dostal nemalou finanční kompenzaci.

„Jak se věci vyvíjely dál?“

Maynard mu vysvětlil, že když se pak setkal s výhodnou nabídkou, získaný podnik odprodal. Tak přišel ke kapitálu, který zase mohl pomoci jiným podnikům v okamžitých nesnázích. Kupovat, prodávat a spojovat podniky, když z toho plyne rozumný zisk a lidem se zajistí pracovní příležitost, je rozumné. Sám prý udělal pro náš průmysl, co bylo v jeho skromných silách, a zachránil pracovní příležitosti mnoha lidem. Prý ho těší, že mohl prospívat svým bližním.

Maynard i televizní tazatel mluvili krajně civilizovaně a ani jedinkrát nezvýšili hlas. Byla to dost nuda. Celý záznam končil tím, jak komentátor Maynardovi děkoval za zajímavý rozhovor, pak se na obrazovce znovu objevila Maynardova ušlechtilá podoba.

Obrazovka, jako by se unudila k smrti, zčernala a zase na ní začalo chumelit.

„Allardeck dobroděj,“ ušklíbla se Rose a zacinkala náramky. Přehodila nohu přes nohu. „Znáte ho?“

„Ano.“

„Podle mýho je to hrabivý zmetek.“

„Toho taky znám.“

Pátravě se na mne zadívala a pak čekala, až se husté sněžení zase promění v civilizovanou přívětivou Maynardovu tvář a odezní úvodní komentář a první neškodné otázky. V okamžiku, kdy komentátor začal klást dotěrné otázky týkající se přebírání cizích podniků, začal pořad náhle nabírat obrátky. V téhle verzi zněl novinářův hlas zcela jinak, byl ostrý, útočný, neodbytný a kritický, výslovně provokoval k podrážděné reakci.

Maynard se po určitou dobu ovládal, reagoval spíš pohoršeně a s výrazem člověka, který ví, že právo je na jeho straně. (Tyhle jeho odpovědi byly i v předchozím sestřihu.) Nakonec se ale jeho civilizovaný, zdvořilý projev nadobro rozpadl. Zvyšoval hlas a začal výhružně mávat ukazováčkem.

„Já si počínám přísně v mezích zákona! To, co mi tu předhazujete, je absurdní. Když dlužník nemá na zaplacení, má věřitel právo na jeho majetek. Stát taky takhle postupuje! U každého soudu by takový postup obstál. Na to jsou zákony! Jestli chcete něco vědět, tak když majitel dostihovýho koně nemá na to, aby trenérovi zaplatil, má trenér právo příslušného koně prodat k vyrovnání dluhu. Povídám, na to jsou zákony, a taky je to správný!“

Komentátor se zmínil o nešlechetných držitelích hypoték, takových, kteří hypotéku vypovědí a vyhodí nájemníky z objektu. Je pravda, zeptal se, že Maynard půjčil peníze rodině majitelů činžovního domu, rodině platící za údržbu víc, než kolik dostávala v nájemném? Rodině, která už neměla na povinnou údržbu, předepsanou městem? Když rodina díky Maynardově půjčce dala dům do pořádku, nechtěl náhodou Maynard, aby mu okamžitě peníze vrátila? A když to dotyčná rodina nemohla učinit, nenabídl se náhodou Maynard, že od ní ten dům odkoupí, že stejně bude vždycky pasivní? Když se pak koupě uskutečnila, neobjevily se náhodou zcela náhle hrozivé trhliny v základech domu, takže dům se musel zbourat a všichni nájemníci ztratili domov? A nestalo se poté, že sotva se dům zlikvidoval, Maynard prodal pozemek jedné stavební firmě za desetinásobek půjčky na opravy?

To už se reportér choval nezastřeně jako inkvizitor. Otázky padaly jedna za druhou, útočné a odsuzující. Maynard odpovídal čím dál podrážděněji. Už zuřil.

„Do toho vám nic není!… To bylo už dávno… Ten barák se sesypal, protože pod ním byla podzemní dráha… Na takové otázky odmítám odpovědět.“

Při posledním výroku už křičel. Komentátor se ho snažil posunky uklidnit a s úmyslným klidem si sám sedl pohodlněji. Maynard přestal chrlit lávu, ale ještě stále vřel a mračil se jako čert. Ta tam byla civilizovaná uhlazenost.

Novinář se ho pak s promyšlenou rafinovaností vlídně zeptal: „Zmínil jste se o dostizích… Pokud se nemýlím, tak byl váš otec trenérem dostihových koní, že? A vy jste po jistou dobu působil jako jeho asistent, je tomu tak?“

Maynard nerudně přiznal že ano.

„Mohl byste nám laskavě prozradit, co si myslíte o výnosnosti obchodu s chovnými koňmi?“

Maynard prohlásil, že zisk lze docílit jen tehdy, radí-li se člověk s odborníky.

„Vy ovšem žádného poradce nepotřebujete, sám jste odborník.“

Maynard pokrčil rameny. „Možná.“

Reportér mu nevinně položil další otázku: „Mohl byste nám povědět, jak jste získal dostihového koně jménem Metavane?“

Maynard odpověděl ostře: „Převzal jsem ho jako náhradu za nesplatitelný dluh.“

„Podobně jako všelijaké ty podniky, že?“

Maynard neodpověděl.

„Pak se ukázalo, že Metavane je skvělý kůň, že? A vy jste na něho založil syndikát za čtyři miliony liber… To musel být váš největší tah…, dokonce větší než převzetí patentového práva bratří Bourneových, že? Ještě stále vám přináší zisk.“

„Poslouchejte, vy,“ Maynard už zuřil. „Kdybyste měl jen zlomek smyslu pro obchod, co mám já, tak byste dělal něco pořádnýho, místo abyste tady seděl zelenej závistí a navážel se do lidí.“

Prudce vstal, řítil se ze studia, cestou strhl ze saka mikrofon a hodil ho na zem. Moderátor se ho nesnažil zadržet. Obrátil se ke kameře a s viditelnou nevolí oznámil světu, že mezi podniky, kterým Maynard nezištně pomohl, náleží tiskárna Downs & Company, restaurace Benjys, sportovní potřeby Zdravý život, Applewood Centrum (zahradnictví), Purfleet Elektronics a firma strojních inženýrů bratrů Bourneových.

Načež dále vysvětlil, že bratři Bourneové vlastnili staré, zapomenuté a nedoceněné patenty na speciální ventily, právě takové, které náš průmysl právě teď potřebuje. Jakmile Maynard vlastnictví patentů převzal, ihned je nabídl nejvýhodnějšímu zájemci a smluvně si vymínil procenta z budoucího zisku. A co bratři Bourneové? Komentátor zavrtěl hlavou. Bratři Bourneové netušili, co mají, až když to nenávratně ztratili… Věděl Maynard Allardeck, co získává? Je skoro jisté, že věděl. Pak se novinář škodolibě usmál a dodal, že kdyby Maynard bratrům vysvětlil, jaký mají poklad, mohli se zachránit sami, desetkrát, bez jeho pomoci. Moderátorův samolibý, sarkastický úsměv zmizel a místo něj na obrazovce začalo chumelit. Rose Quinceová vstala a vypnula přístroj.

„Tak co?“ zeptala se.

„Ošklivé.“

„Víc nic?“

„Proč nevysílali v pořadu Jak jdou obchody celý záznam? Je přece jasné, že chtěli Maynarda vyprovokovat a znectít. Proč to pak zahodili?“

„Už jsem se bála, že se nezeptáte.“ Rose si sedla na stůl a pobaveně se na mne dívala. „Podle mého je Allardeck uplatil, aby to nepouštěli.“

„Cože?“

„Vy jste ale hodně naivní, co? Moderátor a producent měli vrabce v hrsti a sestřelili holuba na střeše, jenže pak toho vrabce pustili, na obrazovku se nedostal. Vím s jistotou o jednom politikovi, co ho producent pozval, ať se jde podívat na záznam vlastního, zcela zničujícího rozhovoru. Politik byl náležitě zděšený a ptal se, jestli se nedá nějak zařídit, aby se to sestříhalo na přijatelnou podobu. Jistě, řekl producent, dá se to zařídit, stačí na to šeková knížka. Stará osvědčená metoda vyjádření vděčnosti.“

„Jak tohle víte?“

„Vím to od toho politika. Chtěl, abych o tom napsala článek. Zuřil. Jenže já to nemohla napsat, protože si nepřál, abych ho jmenovala.“

„Maynard má mimořádný talent na získávání hmotných statků.“

„To jistě. A naprosto v mezích zákona. Ledaže by podplatil podzemní dráhu, aby roztřásla ten činžovní dům, to už by bylo slabší.“

„To se ovšem nedozvíme.“

„To ne.“

„Jak ten váš reportér všechny ty věci vyhrabal?“

Rose pokrčila rameny. „Z materiálů. Z archívu. Tak to děláme všichni, když hledáme nějakou bombu.“

„Musel na to obětovat hodně času.“

„Očekával, že se mu to vyplatí.“

„Hm. Jestli Maynardovi opravdu jde o povýšení do šlechtického stavu, byl jistě ochotný zaplatit cokoli. Dobře možné, že z něho mohli dostat i víc, než dostali.“

„To už teď vědí a jistě se kroutí vzteky.“ To pomyšlení ji viditelně těšilo.

„Jak jste přišla k té nahrávce?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Dá se říct že přímo od producenta. Byl mi za něco hodně zavázaný. Řekla jsem mu, že bych ráda Allardecka rozcupovala na kousky a že bych se proto ráda znova podívala na ten pořad, co odvysílali, ale pokud možno na celý, nesestříhaný. Byl neobyčejně ochotný, šlo to jako po másle. Já mu samozřejmě nevykládala, že vím, jak to s Maynardem sfoukli a proč.“

„Že byste mi mohla pořídit kopii…,“ řekl jsem váhavě. „To by asi nešlo, co?“

Rose se na mne dlouze, chladně zadívala. Všiml jsem si, že má temně fialově nalíčená víčka, aby zvýraznila světlé, modré oči.

„Co s tou kopií chcete dělat?“

„To ještě nevím.“

„Podléhá autorskému právu.“

„Hm.“

„Neměla bych vám ji dávat.“

„Ne.“

Natáhla se k videu a stiskla tlačítko, kterým se kazeta vyhazuje. Kazeta jí vklouzla do dlaně. Rose ji vložila do pouzdra a za mohutného cinkotu náramků mi ji podala.

„Vezměte si tuhle. Je to kopie. Sama jsem si ji pořídila. Originál samozřejmě nikdy neopustil budovu. Ta televizní společnost taky fanaticky dbá na bezpečnost, ale já si umím poradit. Nechali mě samotnou ve střižně a měli tam celou zásobu prázdných kazet, zastrčenou v rohu. Udělali chybu.“

Převzal jsem od ní krabici s nápisem Nesahat! „Poslouchejte ale, kamaráde, kdyby vás s tím chytili, tak ne abyste mě dostal do průšvihu, jasný?“

„Zcela jasné. Mám vám to pak vrátit?“

Povzdechla si. „Já vlastně nevím, proč vám tak věřím. Pitomýmu žokejovi! Když to budu chtít zpátky, tak si řeknu. Dobře si to někam schovejte, prosím vás, ne abyste to nechal jen tak povalovat, probůh. Jo, měla bych vás upozornit, že vám to obyčejné video nevezme, je to tři čtvrtě palce široká profipáska, to chce profivideo.“

„Co byste s tím jinak dělala vy?“

„Nejspíš bych to smazala,“ řekla rozhodně. „Obstarala jsem si kopii včera odpoledne a několikrát jsem si ji přehrála, abych necitovala nic z tý nesestříhaný verze. Pak jsem napsala tu věc a dnes jsem toho měla moc…, kdybyste přišel zejtra, už to bylo smazaný.“

„To jsem měl kliku.“

„Jo. Tak co ještě? Nějaký materiály? Na tý kazetě je toho víc, než co máme v materiálech, ale Bill říkal… spis, tak…“

„Bill?“

„Bill Vaughnley. My spolu zamlada dělali. Bill začal od píky, k tomu ho donutil starý pán. Já taky začínala. Když se člověk s někým dělí o vajgly při noční, tak mu pak neříká sire.“

Chodili spolu, napadlo mě, je na ní vidět, že spolu něco měli.

„Říká, že mám jazyk jako ještěrka. Vám to jistě o mně taky řekl, co?“

Přikývl jsem.

Usmála se. „Kdykoli se začne chovat nabubřele a důležitě, hned ho osolím.“

Vstala. Tmavá, blyštivá a cinkající jako ve větru. Vyšli jsme z promítací místnosti, pak chodbou, zajeden roh, za druhý, až jsme se ocitli ve velké místnosti, vypadající na první pohled jako knihovna. Místo knih tam ale byly police s nekonečným množstvím šanonů. Na vše dohlížel přísný brýlatý mladík, zapsal si nás, vyhledal v indexu, co potřebujeme, a ukázal nám kde hledat.

Jak Rose správně předpovídala, materiály ve spise byly chudší než televizní záznam. Našli jsme tam nejrůznější Allardeckovy fotografie, černobílé, lesklé, většinou z dostihů, protože tam se k němu fotoreportéři nejspíš dostali. Byly tam taky snímky několik let staré, jak Maynard vede skvělého koně Metavanea po jeho vítězství v Two Thousand Guineas, Goodwood Mile a Champion Stakes. Bližší informace a data byla uvedená na potrhaných tenkých proužcích papíru nalepených na zadní straně fotografií.

Byly tam taky dva svazky výstřižků z novin, jeden svazek z Towncrieru, druhý z jiných listů, Financial Times, Sporting Life a dalších. Zjistil jsem, že před útokem ve Flagu o Maynardovi nepsali nic kritického. Články byly dost nudné: Maynard Allardeck, potomek jedné z nejstarších rodin věnujících se dostihovému sportu… Pyšný majitel Allardeck… Maynard, člen Jockey Clubu… Maynard, úspěšný obchodník… Maynard, mecenáš dobročinných organizací… dobrotivý a úspěšný Maynard. Před jeho jménem se objevovala lichotivá adjektiva jako odvážný, plný pochopení, předvídavý, zodpovědný a spolehlivý. Osobnost v tom nejlepším slova smyslu.

„Z toho by se člověk posral,“ utrousila Rose.

„Hm. Nemohla byste se třeba toho vašeho producenta zeptat, proč si vybral Maynarda jako cíl těch útoků?“

„Možná. Proč?“

„Někdo po něm očividně jede. Nevylučoval bych, že ten televizní rozhovor byl nezdařilá součást promyšlené kampaně, nevyšlo to díky úspěšné korupci. Vy jste se do té kampaně taky zapojila. Kdo si to objednal u Flagu, a má ten někdo prsty i v té televizi? To by mě zajímalo.“

„Beru všechno zpátky. Jsou žokejové, co jsou chytřejší než jiný.“

„Hloupých žokejů je málo.“

„Prostě jen mluví jiným jazykem?“

„Přesně.“

Vrátila šanon na místo. „Ještě něco? Třeba nějakou prkotinu?“

„Ano. Co mám udělat, když si chci promluvit se Samem Leggattem, šéfredaktorem Flagu?“

„Se Samem Leggattem? To se prostě nedá.“

„Proč?“

„Chodí v brnění.“

„Opravdu?“

„Obrazně řečeno.“

„Znáte se s ním?“

„Jasně že se s ním znám. Ne že bych ho měla v lásce. Býval politickým korespondentem Recordu, pak přešel k Flagu. Vždycky si o sobě myslel, že je hvězda. Všechno zlehčuje. On a Flag jsou duševní bratři.“

„Mohla byste mu zatelefonovat?“

Potřásla hlavou nad mou naivitou. „Teď tisknou první vydání a on už určitě pracuje na druhém. Přidává, ubírá, přehazuje věci. Teď by se nebavil ani s ministrem, natož se skokanem.“

„A co kdybyste řekla, že jste sekretářka vašeho šéfa a že to spěchá?“

S úžasem se na mne podívala. „Proč bych to dělala?“

„Protože poskytujete služby za protislužby.“

„Páni.“

„Odměním se, kdykoli řeknete. Tohle…,“ ukázal jsem kazetu. „Beru jako že na úvěr.“

„Když tam zavolám, budou to už dvě služby.“

„Jistě.“

Zeptala se pobaveně: „Vyhráváte závody touhle metodou?“ Nečekala na odpověď a vedla mne tam, odkud jsme vyšli. Nakonec mne zavedla do malé místnosti, kde byla jen asi tři nebo čtyři křesla, stůl a telefon.

„To je místnost určená pro rozhovory. Slouží ale všemu možnýmu. Používá se nicméně zřídka. Jde o to, aby tenhle hovor nikdo neslyšel. To bych nerada.“

Sedla si do jednoho z křesel, vypadala exoticky a smyslně, ale chovala se věcně a normálně. Pod dekorativní fasádou, kterou si držela lidi od těla, se skrývala rozumná ženská.

„Budete na to mít tak deset vteřin, jestli hodně,“ poznamenala a natáhla ruku ověšenou náramky po telefonu. „Leggattovi bude okamžitě jasné, že nejste šéf. Šéf je z Yorkshiru a je to slyšet.“

Přikývl jsem.

Stiskla tlačítko, aby naskočila státní linka, a pak prsty s rudě nalakovanými nehty vytočila číslo Flagu. Uměla číslo nazpaměť. Během minuty, jen co řekla, co bylo třeba, mi podala sluchátko. „Nazdar, Martine, co se děje?“ ozval se otrávený hlas.

Pomalu a zřetelně jsem řekl: „Owen Watts zapomněl svoje úvěrové karty na zahradě Bobbyho Allardecka.“

„Cože? Nechápu…“ Pak bylo náhle ticho. „Kdo volá?“

„Jay Erskine zanechal na tomtéž místě svou novinářskou legitimaci. Komu mám tu ztrátu hlásit? Svazu novinářů, policii nebo svému poslanci?“

„Kdo mluví?“ zeptal se chladně.

„Mluvím z kanceláře Towncrieru. Pozvete mě k sobě do kanceláře, nebo mám Towncrieru poskytnout bombu?“

Dlouho bylo ticho. Čekal jsem. Pak řekl: „Zavolám vám zpátky. Dejte mi číslo linky.“

„Ne. Musíte se rozhodnout ihned.“

Tentokrát bylo ticho kratší. „Dobře. Přijďte k recepci a řekněte, že jdete z Towncrieru.“

„Jdu.“

Sotva jsem domluvil, praštil s telefonem. Rose se na mne vyděšeně dívala, jako by měla strach, že jsem se zbláznil.

„Takhle se s šéfredaktory nemluví, to si nikdo nedovolí,“ hlesla.

„Jo…, jenže já nejsem jeho zaměstnanec. A taky jsem se naučil, že se člověk lidí nesmí bát. Koní jsem se nebál nikdy. S lidmi je to pravda horší.“

Zvážněla: „Lidi můžou člověku ublížit.“

„To nepochybně. Ale se Samem Leggattem bych nic nepořídil, kdybych nejednal z pozice síly.“

„O co vám jde? Co to je za bombu, co nám nehodláte dát?“

„Nic zvláštního. Jen trochu špíny na straně Flagu, špíny, kterou použili, aby získali podklady pro ty útoky na Allardecka do těch svých intimit.“

„To bychom asi stejně neotiskli.“

„Možná že ne. Jak daleko je novinář ochotný zajít, když mu jde o opravdový trhák?“

„Až na konec světa. Na Mount Everest, do bitevní vřavy. Do brlohů, kamkoli, kde je naděje na skandál. Já si taky odbyla tažení za reportážemi do nezdravých sanatorií, za zkorumpovanými městskými radními, za pomatenými náboženskými sektami. Určitě jsem viděla víc špíny, víc hladu, víc bídy, víc tragédií, než na co mám žaludek. Proseděla jsem noci s rodiči zavražděných dětí, byla jsem v rybářské vesnici, kde vdovy oplakávaly své muže. A teď si nějaký blbec představuje, že mě posadí na kudrlinkatou pozlacenou židli a že budu omdlévat nadšením nad délkou sukní v nějakým posraným pařížským saloně. Já jsem nikdy nepsala pro ženský a teď s tím přece sakra nebudu začínat!“

Zarazila se a kysele se usmála. „Přece jen ze mě kouká ženská.“

„Řekněte, že tam nepůjdete. Pokud to považujete za degradaci, tak to odmítněte. Máte na to. Nikdo od vás neočekává, že budete psát o módě. Máte pravdu, to pro vás není.“

Dlouze se na mne zadívala. „On mě nevyhodí, to ne, ale je tu nový, má svý předsudky a může mi sakra znepříjemnit život.“

„Jenže vy jste velmi žádaná dáma. Tak na něho vyceňte zuby. A přidejte kapku jedu, to neuškodí.“

Vstala, narovnala se v celé výšce a dala ruce v bok, na těžký kožený pás. Vypadala jako Amazonka připravená k boji, ale já z ní navzdory tomu cítil dávku nejistoty. Vstal jsem taky. Byli jsme stejně velcí. Políbil jsem ji na tvář.

„Neobyčejně bratrské,“ řekla. „Víc nic nebude?“

„Víc nic nechcete.“

„Ano,“ řekla trochu překvapeně. „Máte pravdu.“

Budovu Daily Flagu buď postavili mnohem později než budovu Towncrieru, nebo ji od základu zoufale zmodernizovali.

V hale tryskaly z fontány negativní ionty a světelná tělesa z malých kolmých skleněných tyčinek pokrývala celý strop. Svítily dolní hroty tyčinek. Podlaha byla z mramoru, křesla přímo futuristická a v recepci stáli čtyři strážní v odstrašujících uniformách.

Ohlásil jsem jednomu z nich, že přicházím z Towncrieru za panem Leggattem, a skoro jsem očekával, že mne vynese za límec z budovy. Nic takového se nestalo. Podíval se do nějakého seznamu na stole a pak mne poslal do prvního patra se stejným nezájmem o moji osobu, jakou předtím projevili i na pohostinnější půdě.

Interiér v prvním patře byl neméně odvážný. Stěny byly světle oranžové s červenými skvrnami, psací stoly se zelenou pracovní deskou z umělé hmoty, na zemi oranžový koberec s rudými klikyháky. Všechno vyvolávalo neklid, každá stránka novin samý nepokoj a zloba. Jde to k sobě, pomyslel jsem si.

Sam Leggatt sídlil v kanceláři za dveřmi z mléčného skla s bílým nápisem Šéfredaktor. O něco níž jiný nápis menším typem písma hlásal, že návštěvníci mají zazvonit a vyčkat.

Zazvonil jsem a vyčkal. Pak se ozval bzučák a velké dveře se pootevřely. Sam Leggatt sice opravdové brnění nenosil, ale obrannou bariéru proti uraženým občanům měl zbudovanou obdivuhodně.

Strčil jsem do dveří a vešel do další prostory oplývající hrubým nevkusem: černý psací stůl z umělé hmoty, červené tapety s geometrickým vzorem, tlumeně zelený koberec. Kdybych v takovém prostředí musel pracovat, asi bych se zbláznil nebo bych se dal na pití.

V místnosti stáli dva muži v košilích. Jak se zdálo, prostředí snášeli dobře. Jeden z těch dvou byl menší, zavalitý, světlovlasý, druhý vyšší, s kulatými zády, brýlemi na nose a s řídnoucími vlasy. Mohlo jim být k padesáti. Třetí, mladší muž v saku, seděl mlčky v rohu a vyčkávavě se díval.

„Pan Leggatt?“

Ten menší světlovlasý řekl: „Já jsem Leggatt. Máte na to pět minut.“

Ukázal na toho vyššího brýlatého. „To je Tug Tunny, rediguje Intimní drobnosti. A tamhle je pan Evans z našeho právního oddělení. Tak prosím, kdo jste a co chcete?“

Tug Tunny luskl prsty. „Už vím. Vím, kdo to je. Ten žokej.“ Usilovně vzpomínal na moje jméno. „Ano, Fielding. Žokej, šampión.“

Přikývl jsem a všem jako by se ulevilo. Leggatt se tvářil možná trochu arogantně, ale podle mého ta suverenita vcelku odpovídala jeho postavení i dané situaci. Nic víc. Mluvil a choval se s důsledným ovládáním.

„Tak prosím, co chcete?“ opakoval. Už ale nebyl tolik ve střehu, jako při mém příchodu. Když promluvil, napadlo mě, že pokud tak důsledně dbá na bezpečnostní opatření, jistě má někde v místnosti zapojený mikrofon a nahrává si mě.

Řekl jsem opatrně: „Přišel jsem se dohodnout o tom, jakým způsobem vám vrátíme věci vašich zaměstnanců Owena Wattse a Jaye Erskinea.“

„Prostě to vrátíte.“

„Já bych byl velmi rád, kdybyste mi mohl sdělit, proč ti dva lezli po žebříku na dům mého švagra Bobbyho Allardecka, a to v jednu hodinu ráno.“

„Co vám je do toho?“

„Abych vám to osvětlil: našli jsme ty dva s nářadím a zařízením k odposlouchávání telefonu. Na žebříku, v místě, kde je telefonní přípojka k domu pana Allardecka. Co tam prosím dělali?“ Chvíli bylo ticho, pak Tug Tunny znovu luskl prsty a řekl: „Už vím. Je to Allardeckův švagr, bratr paní Allardeckové.“

„Ano, správně. Byl jsem u sestry na noc, když se tam ti dva vloupali.“

Jakto vloupali?“ ohradil se Leggatt. „Naopak, byli surově napadeni, podle mých informací. Allardecka bychom mohli žalovat pro ublížení na těle.“

„Mysleli jsme nejdřív, že to jsou zloději. Co byste si myslel vy, kdyby vám někdo lezl uprostřed noci po žebříku po domě? Teprve když jsme ty dva zahnali, zjistili jsme, že nepřišli krást.“

„Jak zjistili?“

„Oni tam oba nechali saka s plnými kapsami úvěrových karet a dalších předmětů, na kterých byla jejich jména.“

„Což vy hodláte vrátit.“

„Samozřejmě. Ale nejdřív žádám o vysvětlení, odkud se tam ti dva vůbec vzali. Odposlouchávat telefon je protizákonné a my vaše lidi vyrušili v okamžiku, kdy právě odstraňovali odposlouchávací zařízení. Dnes ráno byl u nás odborník a podle jeho slov tam to zařízení muselo být nejméně dva týdny. Ten odborník, stálý zaměstnanec Telecomu, zbytek odposlouchávacího zařízení demontoval.“ Ani nehlesli. Jen se na mne vyčkávavě dívali. Pokračoval jsem tedy: „Váš list napadl mého švagra Bobbyho Allardecka, a tím ho výrazně hmotně poškodil. Útok vycházel z informací získaných protizákonným způsobem. Proč?“ Mlčeli dál.

„Pane Leggatte, obdržel jste doporučený dopis obsahující doklady o tom, že všem věřitelům pana Allardecka bylo zaplaceno a že tudíž jeho podnik není na pokraji bankrotu. Mohl byste tedy aspoň do určité míry odčinit škody, které jste mému švagrovi a sestře přivodil. Co kdybyste v Intimních drobnostech otiskl omluvu a vysvětlení, že údaje z předchozích čísel neodpovídaly skutečnosti? Co kdybyste takový odstaveček dal u příslušného počtu výtisků vašeho listu orámovat červeně a nechal noviny doručit týmž lidem, kterým jste nechal doručit předchozí exempláře? Také byste jako předtím nechal noviny zaslat Bobbyho majitelům. To by bylo velmi uspokojivé, nemyslíte?“

Netvářili se uspokojeně ani v nejmenším.

„Je mi líto,“ pokračoval jsem. „Ale je povinností každého občana, aby příslušným orgánům hlásil protizákonnou činnost, pokud se o ní dozví.“

Sam Leggatt se s naprosto klidnou tváří obrátil k mlčenlivému panu Evansovi. Ten po krátké úvaze přikývl.

Leggatt se obrátil k Tunnymu: „Udělej to.“

Tunny byl ohromený. „To ne!“

„Napište omluvu a rozešlete to.“

„Ale…“

„Žádné ale. To sakra nepoznáte, když na vás míří pistole?“ Ohlédl se na mne. „Co za to?“

„Wattsovy úvěrové karty a Erskineovu novinářskou legitimaci.“

„Takže vy ještě budete mít…“

„Ta dvě saka, šekovou knížku, fotografie, dopisy, notesy, diář a to pěkné odposlouchávací zařízení.“

„A co za to?“

„Tak mě napadlo,“ mluvil jsem pomalu, ‚jestli by nebylo dobré, kdybyste se zeptal svých právníků, co by vás stálo, kolik byste Bobbymu musel zaplatit, kdyby se ten případ s odposloucháváním dostal před soud. Pokud byste byl ochotný Bobbyho asi tak v té výši odškodnit, nebudeme žalovat a ušetříme vás zbytečné ostudy, dalších výdajů a nepříjemností soudního jednání.“

„To nemám právo rozhodnout.“

„Můžete ale to právo získat.“

Jen se na mne díval. V jeho očích nebyl ani souhlas, ani nesouhlas.

„Pak tu jde taky o onu základní otázku, proč jste vůbec na mého švagra zaútočili. Čí to byl nápad? To vy jste navedl své zaměstnance, aby porušili zákon? Zaplatil jim za to někdo? Pokud ano, tak kdo?“

„Na to vám neodpovím.“

„Znáte vy sám odpovědi na ty otázky?“

Řekl suše: „Máte dostatečně pevnou pozici, abyste z nás vymohl omluvný článek, uvolili jsme se doručit ho, ano, jsme ochotni udělat to. Pokud jde o finanční kompenzaci, v té věci se ještě musím poradit.“

Když narazím na kamennou zeď, zastavím se. Bylo mi jasné, že u šéfredaktora nastoupila pevně zakořeněná reakce „nikdy nevyzrazuj prameny“. Leggatt mi ve skutečnosti sděloval, že odpověď na mé otázky by novinám způsobila větší škodu než žaloba pro nezákonné odposlouchávání. Takže bylo jasné, že z něho víc nedostanu.

„Rádi bychom se dohodli o odškodnění,“ řekl jsem. „Jinak bychom museli hlásit to odposlouchávání. Jestliže se ale v pátečním vydání objeví přijatelná omluva a já se v Newmarketu přesvědčím, že noviny skutečně dostali všichni, kteří je dostat měli, postarám se o to, aby úvěrové karty a novinářská legitimace byly ještě týž den u vás.“

„To je přijatelné,“ řekl Leggatt a přísným pohledem zarazil Tunnyho, chystajícího se protestovat. „Souhlasím.“

Přikývl jsem a otočil se k odchodu. Sotva jsem ale udělal tři kroky, cítím, že mě Sam Leggatt drží za ruku. Vyšel za mnou. „Jen mezi námi dvěma, co byste udělal, kdybyste věděl, kdo přišel s těmi útoky na Bobbyho?“

Zadíval jsem se na něj. Měl světle hnědé oči, stejně jako vlasy. Z jeho pracovní činnosti, ze stránek jeho novin čišela zloba, posměch, znevažování, pomluvy, až nenávist. Z jeho osoby ne.

„Jen mezi námi dvěma – dal bych mu přes hubu.“

■ ■ ■ 11 ►

Že by se Bobbyho bankéř dal obměkčit omluvným článkem ve Flagu, jsem nepředpokládal. Taky jsem se bál, že pokud se opravdu podaří získat z Flagu nějakou finanční náhradu, nebude dostačující a nepřijde včas.

S povzdechem jsem zavzpomínal na svého ředitele banky. Ten se mnou bez reptání prožil moje svízelná období, později riskoval a půjčil mi kapitál na jednu nebo dvě obchodní transakce. Nikdy ze mne nevymáhal splacení dluhu předčasně. Teď když jsem na tom byl dobře a bylo jasné, že v nejbližší budoucnosti to tak nadále zůstane, se ke mně choval stále stejně. Přátelský, ochotný, vždy připravený nezištně poradit.

Uveřejnění omluvy v tisku, to byla spíš věc zásady, určitě Bobbyho na nohy nepostaví. Snad upokojí jeho majitele koní a obchodníky v Newmarketu vyvede z přesvědčení, že stáje jsou úplně na dně. Pokud ale jde o to stáje zachránit, bylo by lepší zachránit je živé a ne zkomírající.

Sam Leggatt více méně doznal, že Flag není v právu, taky určitě znal odpovědi na moje otázky. Já však ty odpovědi potřeboval rychle, hned, a z Leggatta jsem je vypáčit nemohl.

Malomyslně, s pocitem marnosti, jsem si šel opatřit pokoj v blízkém hotelu. Byl jsem příliš unavený, víc než je zdrávo, a bál jsem se, že bych během noční jízdy domů (bylo to přes stovku kilometrů) mohl usnout. Objednal jsem si nějaké jídlo na pokoj a pak jsem střídavě zíval a telefonoval.

Nejdřív k Holly.

„Gratuluju k dnešku,“ řekla.

„Jak to myslíš?“

„K tomu vítězství samozřejmě.“

„Jo tak.“ Přišlo mi, že jsem v tom dostihu jel před tisíci lety. „Děkuju.“

„Kde jsi? Volala jsem tě domů a tys tam nebyl.“

„Jsem v Londýně.“ Nadiktoval jsem jí jméno hotelu a číslo pokoje. „Jak je u vás?“

„Hrozně.“

Vyprávěl jsem jí, jak jsem pořídil ve Flagu, že slíbili uveřejnit omluvu, ale nepodařilo se mi ji rozveselit, jen maličko.

„Bobby je někde venku. Šel se projít na vřesoviště. Je to všechno děsné. Chtěla bych, aby už přišel.“

Bylo snadné poznat, že má strach. Snažil jsem se ji utěšit. Řekl jsem jí, že se Bobby jistě brzy vrátí, že ho přinejmenším napadne, že by Holly mohla mít starost. V duchu jsem si ale říkal, že Bobby se možná do té míry utápí ve svém vlastním zoufalství, že na to její ani nepomyslí, nesnaží se o to.

„Poslyš,“ řekl jsem po chvíli. „Mohla bys pro mne něco udělat?“

„Ano. Co?“

„Podívej se do knih a najdi mi tam Maynardova koně Metavanea. Jestli si vzpomínáš, tak vyhrál v Two Thousand Guineas asi tak před osmi lety.“

„Matně si vzpomínám.“

„Chtěl bych vědět, komu Metavane patřil před Maynardem.“

„Je to důležité?“ Nejevila zájem ani nadšení.

„Je. Snaž se to zjistit a hned mi pak zavolej zpátky.“

„Dobře.“

„A přestaň se trápit.“

„Já si nemůžu pomoct.“

Nikdo si nijak nemůže pomoct, říkal jsem si, když jsem zavěsil telefon. Holly jako by přenesla své zoufalství i na mne, jako by vzešlo z mé hlavy.

Pak jsem zavolal Rose Quinceové domů (dala mi své soukromé číslo, když jsem od ní odcházel). Ozvala se celá udýchaná. Prý právě v tu chvíli vstoupila do dveří.

„Takže vás nehodili do tiskařských strojů?“ řekla.

„To ne, ale obávám se, že jsem si to tam řádně polepil.“

„Ani se nedivím.“

„No nic. Ale v pátek si určitě přečtěte Intimní drobnosti. Mimochodem, znáte nějakého Tuga Tunnyho? Rediguje tu rubriku.“

„Tunny, Tug Tunny. Ten má paměť jako počítačová disketa. Ve zlomku vteřiny se mu vybaví všechno, co chce. Dělá novinářský drby celý život. Jako dítě nejspíš trhal motýlům křídla a teď se cítí celý spokojený, když nějakýho chudáka dožene k trapnýmu rozvodu.“

„Nevypadá na to.“

„Nenechte se mejlit tím, jak kdo vypadá. Čtěte jeho rubriku.

Takový doopravdy je.“

„Dobře. Děkuju. A co takhle Owen Watts a Jay Erskine?“

„To jsou ty lidi, co nechali věci v zahradě vaší sestry?“

„Ano.“

‚Jméno Owen Watts slyším prvně,“ řekla Rose. „Jay Erskine… Teda pokud je to ten Erskine, kterýho myslím, tak ten v Towncrieru redigoval černou kroniku, teda kriminální.“

Vycítil jsem, že se jí na něm něco nezdá, proto jsem ji poprosil: „Povězte mi o něm něco.“

„Hm.“ Chvíli uvažovala, pak se rozhodla. „Díky svému povolání byl pořád ve styku se zločinci, až mu začali být sympatický. To se občas stává i policajtům. Nakonec ho zavřeli za spiknutí s cílem zabránit průchodu zákona. Prostě jestli je to ten Erskine, tak je tvrdej jako kámen, ale píše fantasticky. Pokud on psal ty články o vašem švagrovi, tak za pořádný prachy.“

„Jíst musí.“

„Jen ho nelitujte,“ řekla Rose přísně. „On nelituje nikoho.“

„To je pravda. Děkuju. Byla jste někdy v budově Flagu?“

„Od rekonstrukce ne. Prej to tam je hrozný. Když Pollgate ten podnik koupil, tak tam pustil nějakýho šílenýho architekta, co byl zřejmě odkojenej na oranžový umělý hmotě. Jaký to tam je?“

„Hroznější než hrozný. Jaký je Pollgate?“

„Nestor Pollgate koupil Flag před rokem. Prý je to poměrně mladej, ctižádostivej prevít. Já ho osobně nikdy neviděla. Ale říká se, že rozzuřenej nosorožec je proti němu beránek.“

„Plete se do redakčních věcí?“ zeptal jsem se. „Řídí Sam Leggatt noviny podle jeho pokynů?“

„Bývaly časy, kdy se majitelé novin nikdy do redakční práce nemíchali.“ Povzdychla si. „Dnes je to tak, že se některý pletou, jiný ne. Bill Vaughnley jen jaksi obecně radí. Starý lord Vaughnley kdysi dávno sám Towncrier řídil jako šéfredaktor, ale to bylo něco jinýho. Pollgate koupil Flag přes několik mrtvol. Pokud jde o starou gardu, z těch ještě celá řada brečí na Fleet Street v hospodě do piva nad tím, jaký srágory musej psát. Bývalý šéfredaktor, ten před Samem Leggattem, to vzdal a šel od toho. Pod Pollgatem se Flag zaručeně povznesl na vyšší úroveň, pokud jde o sprosťárny. Jestli stojí Pollgate nad Leggattem s bičem v ruce, to nevím.“

„Dnes tam nebyl,“ poznamenal jsem.

„Tráví hodně času v City a snaží se získat co největší vliv, to jsem aspoň slyšela. Mimochodem, ve srovnání s Pollgatem je ten váš Maynard troškař, aspoň pokud jde o likvidování podniků, a chování má výběrové. Říká se, že Pollgate kašle na to, co si o něm lidi myslí. Prej na tom stupni, kde Maynard s finančním ničením druhých končí, Pollgate teprve začíná.“

„Roztomilý člověk.“

„Sama Leggatta mám přečtenýho, Pollgatea ne. Být vámi, tak už bych Flag víc nezlobila.“

„Možná máte pravdu.“

„Zvažte, co udělali vašemu švagrovi. Z toho se poučte.“

„Ano,“ řekl jsem věcně. „Já vám děkuju.“

„Rádo se stalo.“

V dobré náladě se se mnou rozloučila. Seděl jsem nad skleničkou vína a uvažoval o Samu Leggattovi a o nebezpečném manipulátorovi, kterému sloužil. Přemýšlel jsem o tom, zda kampaň proti Bobbymu vzešla z hlavy Leggatta, nebo Tunnyho, Wattse, Erskinea, nebo úplně shora či vůbec odjinud, od některé z mnoha Maynardových obětí, rozsetých v jeho stínu.

Zazvonil telefon. Byla to Holly. Bez jakéhokoliv úvodu hlásila: „Maynard získal Metavanea jako dvouletka, tehdy ještě nic neběžel, a já nemohla najít jména předchozích majitelů v Knihách formy. Teď ale přišel Bobby a říká, že má dojem, že se ti lidé jmenovali Perrysideovi. S určitostí si vzpomíná, že jeho dědeček pro nějaké Perrysideovy trénoval, ale pak se z dostihového světa docela vytratili.“

„Hm. Poslyš, máš nějaké staré ročníky dostihového Whos Whof. Tam jsou seznamy majitelů koní i s adresou. Já to mám, ale doma, takže mi to není moc platné.“

„Pochybuju, že bychom měli deset let staré ročníky,“ řekla váhavě. Slyšel jsem, jak se na to ptá Bobbyho. „ Bobby říká že ne.“

„Zavolám dědovi a zeptám se ho na to. Ten má všechny ročníky, vím to.“

„Bobby chce vědět, co je na Metavaneovi tak důležitého, když už je to tolik let.“

„Zeptej se Bobbyho, jestli Maynard má na Metavaneovi ještě nějaký podíl.“ Zase jsem slyšel, jak si něco u telefonu mumlají. Pak se znovu ozvala: „Myslí si, že Maynard ještě jeden podíl má, že si jeden ponechal. Koně syndikalizoval za miliony.“

„Vlastně nevím, co je na Metavaneovi tak důležitého, ale zítra to už vědět budu. Drž se, slyšíš?“

„Bobby ti vzkazuje, že drak už leze do dvora.“

S úsměvem jsem položil telefon. Jestliže Bobby dokáže žertovat, tak přišel z vřesoviště s čistou hlavou.

Dědeček bručel, že už se prý chystal do postele, ale pak se uvolil sejít v pyžamu dolů do přízemí a podívat se. Předčítal mi: „Perryside. Major Clement Perryside, bydliště: The Firs, St Albans, Hertfordshire, a telefon.“ Děda se mě zhnuseně zeptal: „Věděls, že ten chlap svěřil koně Allardeckovi?“

„Ano, je mi líto.“

„Ať jdou všichni k čertu. Ještě něco? Ne? Tak dobrou noc.“

Vytočil jsem číslo Perrysideových, jak mi ho děda nadiktoval. Hlas na druhém konci mi potvrdil, že jsem se skutečně správně dovolal do domu jménem The Firs, ale že tam Perrysideovi už sedm let nebydlí, dům prodali, ale jestli budu mít chvíli strpení, řeknou mi číslo jejich telefonu.

Čekal jsem. Noví majitelé domu mi nadiktovali číslo a já poděkoval.

Na novém čísle mi kdosi sdělil že ne, Perrysideovi už tam nebydlí. Ten kdosi domek koupil od Perrysideových před několika měsíci. Perrysideovi se snad přestěhovali do nějakého zařízení pro penzisty v Hitchinu. Nebo někde poblíž. Snad.

Poděkoval jsem a povzdechl si.

Major Perryside a jeho paní nejspíš zestárli a zchudli, a přitom vědí, že na jejich koni Maynard vydělal miliony. Pronásledovala je ta křivda do té míry, že by se mstili ještě teď, na konci své životní pouti? V každém případě nemůže škodit, řekl jsem si, když s nimi promluvím.

Pokud je ovšem v Hitchinu a blízkém okolí najdu.

Zatelefonoval jsem domů, abych vyslechl, co pro mne nastřádal můj záznamník: volali čtyři trenéři, Holly a pak nějaký neznámý člověk, který si přál, abych mu zavolal na určité telefonní číslo.

Nejdřív ze všeho jsem zavolal Wykehama Harlowa, protože jsem věděl, že stejně jako můj dědeček chodí brzy spát. Taky že už byl v pyžamu, jak mi řekl.

Povídali jsme si o koních, kteří dnes běželi, a o dalších, kteří měli běžet zítra a další dny do neděle. Takhle jsme si většinou povídali každý večer. Jako obvykle mi ohlásil, že do Towcesteru zítra nepřijede, prý je to moc daleko, ale v pátek nebo v sobotu do Ascotu určitě. Aspoň na jeden den se zaručeně dostaví.

„Výborně,“ řekl jsem.

„Však víte, jak to se mnou vypadá. Paule, stárneme, stárneme.“

„Ano, vím, ale já jsem Kit.“

„Kit? Samozřejmě že jste Kit. Kdo jste myslel, že si myslím, že jste?“

„Nic. Já vám zítra večer zavolám.“

„Tak dobře. A s těmi nováčky pěkně opatrně. Tak dobrou noc, Paule.“

„Dobrou noc.“

Pak jsem ještě hovořil s ostatními třemi trenéry o koních, které jsem měl jet do konce týdne a příští týden. Než jsem se propracoval k tomu, abych zavolal tomu cizímu člověku, bylo už po desáté a já beznadějně zíval.

„Tady Kit Fielding.“

„Ach!“ Chvíli bylo ticho, pak jsem slyšel zřetelné klapnutí. ,.Nabízím vám zcela mimořádnou příležitost,“ pravil čísi civilizovaný hlas.

Odmlčel se a já nepromluvil. Hlas pokračoval: „Tři tisíce před, tři tisíce po.“

„Ne,“ řekl jsem.

„Ještě jste nevyslechl nic bližšího.“

„Co jsem vyslechl, mi úplně stačí.“ Taky mi to stačilo. Bez dalších řečí jsem zavěsil a chvíli tupě civěl do zdi.

V minulosti jsem už podobné nabídky dostal, ale nikdy nebylo ve hře tolik peněz, bylo to zcela jiné. Když někdo nabízí zálohu před dostihem a doplatek po dostihu, jde vždycky o to, aby jezdec vědomě a úmyslně podle instrukcí zahodil vítězství. Léta už to ode mne nikdo nežádal, protože už všechny takové podvodníčky omrzelo slyšet, jak je odmítám.

Dnes ke mně mluvil zcela cizí hlas, nebo hlas známý tak málo, že jsem ho nepoznal. Velmi kultivovaný, vzdělaný. Po zádech mi přeběhl mráz. Zbarvení hlasu, způsob, jakým se mnou ten člověk mluvil, částka, kterou uvedl, fakt, že s tím přišel právě tu noc, z toho jsem měl velmi nepříjemné mrazení, že na mne někdo něco šije.

Zadíval jsem se na telefonní číslo, které jsem volal.

Londýnské číslo, první trojčíslí 722. Zavolal jsem na informace a zeptal se, které části města patří. Prý moment. Pak mi řekli, že to je předvolba pro Chalk Farm-Hampstead.

Zdvořile jsem poděkoval. Chalk Farm-Hampstead mi říká jen tolik, že je to předměstská oblast nemající s dostihy nic společného. Spíš asi naopak. V Hampsteadu bydlí spíš intelektuálové.

Proč Hampstead…

Usnul jsem v křesle.

Část noci jsem nakonec přece jen prospal v posteli. Ráno jsem si dal kávu a vydal se na nákupy. Stál jsem v průvanu u stažené rolety v Tottenham Court Road a čekal, až kouzelníci-elektronici otevřou železnou mříž před vchodem do obchodu.

Našel jsem obchod, kde mi přehráli třičtvrtěpalcovou profipásku od Rose na normální kazetu, kterou si můžu přehrát doma. O autorských právech nepadlo ani slovo. Světaznalý a ochotný mladík pořizující kopii záznamu byl celý otrávený, když zjistil, že nejde o porno. Pak se ale trochu rozveselil, protože jsem si u něj koupil lehkou videokameru s baterií a sadu prázdných kazet. Ukázal mi podrobně, jak se s ní zachází, a dokonce mne donutil, abych si to hned na místě vyzkoušel. Taky utrousil, že kdybych prý potřeboval psychoterapii, může mi doporučit velmi slušný klub starých mládenců.

Nabídku jsem odmítl, naložil nákupy do vozu a vyrazil na sever Směrem na Hitchin. Nebylo to sice při cestě domů, ale ani to nebylo v opačném směru.

Nakonec jsem Perrysideovy našel snadno, protože byli v telefonním seznamu. Major C. Perryside, Ingle Barton 14 Conway Retreat,. Ochotní místní obyvatelé mi vysvětlili, jak se do osady Ingle Barton dostanu, bylo to asi pět kilometrů za městečkem. K domkům vedly cestičky mezi ostrůvky trávníků. Auta museli obyvatelé a návštěvníci nechat na parkovišti a k domkům se šlo pěšky. Říkal jsem si, že se to asi stěhovákům moc nelíbí, ti asi pěkně nadávají, když tam musejí. Je ale pravda, že u domků se člověk ocitl v atmosféře neobvyklého klidu a míru, přestože bylo nevlídné listopadové ráno.

Došel jsem k číslu čtrnáct, tašku s videokamerou v ruce. Zazvonil jsem a čekal.

Všude bylo ticho. Nic. Zkoušel jsem to znovu. Když se po opakovaném zvonění a klepání nikdo neozýval, zkusil jsem to u sousedů zprava.

Přišla mi otevřít kulaťoučká, živá stará dáma.

„Šli do krámu,“ hlásila.

„Myslíte, že se tam zdrží dlouho?“

„No, spěchat nebudou.“

„Buďte tak hodná, mohla byste mi říct, jak bych je poznal?“

„Major je bělovlasý a chodí o holi. Lucy bude mít na hlavě nejspíš rybářský klobouk. Jestli se chystáte jim pomoct odnést nákup domů, mladý muži, tak děláte dobře. Jestli jim ale chcete vnutit nějakou encyklopedii nebo pojištění, tak to byste darmo tratil čas.“

„Já nic neprodávám,“ ubezpečil jsem ji.

„Tak tedy… obchody jsou za parkovištěm, po cestě vlevo.“ Krátce mi zamávala a zmizela za světle fialovými dveřmi. Šel jsem, jak mi poradila.

Perrysideovy jsem opravdu poznal snadno. Právě vycházeli z místního obchůdku s potravinami. Šli velmi pomalu. Došel jsem beze spěchu až k nim a zeptal jsem se, jestli jim můžu s nákupem pomoct.

„To jste laskavý,“ řekl major a podal mi svůj košík.

„Co prodáváte?“ zeptala se Lucy podezíravě. „Ať je to co, chce, my nic nekoupíme.“ Podala mi svůj košík skoro neochotně.

Košíky byly lehké a nákup vypadal chudě.

„Já nic neprodávám,“ řekl jsem a vykročil s Perrysideovými šnečím tempem, odpovídajícím možnostem majorových roztřesených nohou. „Říká vám něco jméno Fielding?“ zeptal jsem se.

Oba zavrtěli hlavou.

Lucy měla vskutku na hlavě obnošený tvídový klobouk, jaký se nosí na ryby. Tvář měla vyhublou a zvrásněnou věkem. Ústa rozhodná, velitelský výraz, a záda rovná jako strom, jakoby navzdory ránám osudu. Takové paní Perrysideové v různých převlecích a různých dobách čelily nepřízni života a útrapám s hrdým čelem a nikdy se nezlomily.

„Jmenuju se Kit Fielding a můj dědeček byl trenérem dostihových koní v Newmarketu.“

Major zůstal stát na místě. „Fielding. Už si vzpomínám. My o dostizích mluvíme neradi, takže raději změňte téma, mladíku.“

Přikývl jsem a ploužil se s nimi zvolna dál po úzké cestičce v chladném zimním vzduchu, kolem stromů, jejichž holé větve byly orosené po dešti. Lucy po chvíli řekla: „Jenže on přišel právě proto, aby s námi mluvil o dostizích.“

Major se zatvářil ustaraně: „Je to tak?“

„Obávám se že ano.“

Tentokrát se nezastavil, pokračoval v chůzi. Snad z rezignace. V tu chvíli jsem cítil, kolik zklamání prožil, jak se musel smiřovat s málem, polykat bolest, aby si zachoval důstojnost tváří v tvář neštěstí.

„Jste novinář?“ zeptala se Lucy.

„Ne…, žokej.“

Pořádně si mne prohlédla. „Na žokeje jste příliš velký.“

„Jezdím steeplechase.“

„Ach tak. My steeplery nikdy neměli.“

„Točím teď film…,“ řekl jsem. „Je to o lidech, které v dostihovém světě potkala velká smůla. Tak bych vás rád poprosil, abyste mi v jedné sekvenci vypomohli. Samozřejmě že za honorář.“

Podívali se na sebe, snažili se uhádnout, co si myslí ten druhý, pak se beze slov dohodli, že by bylo bláhové odmítnout nabídku, aniž mne vyslechli.

„Co od nás budete chtít?“ zeptala se Lucy věcně.

„Abyste vyprávěli. Abyste vyprávěli přímo do kamery.“ Ukázal jsem na tašku, kterou jsem nesl s jedním z košíků. „Nebude to těžké.“

„O čem?“ zeptal se major, a než jsem měl možnost odpovědět, dodal: „O Metavaneovi?“

„Ano.“

Tvářili se, jako když jdou na popravu. Pak Lucy řekla: „Říkal jste za honorář. Dobře.“

Zmínil jsem se o konkrétní částce. Neřekli nic, ale viděl jsem na nich, že jsou rádi, že nutně potřebují peníze. Oba souhlasně přikyvovali.

Pomalu jsme kráčeli přes parkoviště a po pěšince, až jsme vešli jasně modře natřenými dveřmi do domu. Když mě k tomu vybídli, vytáhl jsem kameru z tašky a zasunul do ní kazetu.

Sedli si docela přirozeně vedle sebe na pohovku s květovaným, na několika místech jinou látkou spravovaným potahem. Obývací pokoj byl překvapivě prostorný a vedly z něj zasklené dveře na malý hezký oddělený dvoreček, kde jistě v létě sedávali na slunci. Prý mají ještě ložnici, kuchyň a koupelnu, a prý se jim tu docela dobře bydlí, jak jistě vidím, řekla Lucy.

Taky jsem viděl, že sice mají nábytku málo, ale zato samý starožitný. Tušil jsem, že prodali, co se prodat dalo. Nařídil jsem kameru tak, jak mě v obchodě naučili, postavil ji na stoh knih na stůl, klekl si k ní a podíval se hledáčkem.

„Výborně. Budu se vás ptát a vy se prosím dívejte přímo do kamery.“

Přikývli. Paní Perrysideová vzala muže za ruku, ne proto, aby si dodala odvahy, ale aby dodala odvahy jemu, aspoň se mi tak zdálo.

Začal jsem natáčet. „Majore,“ řekl jsem. „Mohl byste nám prosím říct, jak se stalo, že jste koupil Metavanea?“

Major polkl naprázdno, zamžikal, důstojný, ale nešťastný.

„Majore,“ opakoval jsem vemlouvavě. „Prosím, vyprávějte nám o tom, jak jste koupil Metavanea.“

Odkašlal si. „Já…, my… Vždycky jsme měli koně, tedy většinou. Vždycky jenom jednoho, víc jsme si nemohli dovolit. Moc jsme se z toho těšili. Já je miloval.“ Odmlčel se. „Vždycky jsme řekli našemu trenérovi…, jmenoval se Allardeck…, aby nám v dražbách koupil nějakého ročka, ne příliš nákladného, tak do deseti tisíc. To byl náš limit. Ale i tak jsme se z toho vždycky radovali a užili jsme si hezké vzrušení a zábavu. Každé čtyři roky nebo pět let několik tisíc za ročka a pak platby trenérovi. Byli jsme na tom finančně dobře.“

„Pokračujte prosím, majore,“ rychle a dychtivě jsem ho pobídl, když se odmlčel. „Jde vám to výborně.“

Polkl naprázdno. „Pak nám Allardeck koupil jednoho ročka, který se nám tuze líbil. Ne že by byl tak skvělý na pohled, byl trochu malý, ale měl výborný původ. Byl tak zrovna pro nás. Radovali jsme se z něj. Během zimy si zvykl na sedlo a pak na jaře začal náhle velmi rychle růst. Allardeck nám radil, abychom ho nenechali běhat, až na podzim, a my ho poslechli.“ Znovu se zarazil. „Během léta se krásně vyvinul, zestatněl, a od Allardecka jsme věděli, že je opravdu rychlý, a že se nám možná podařilo trefit na opravdovou naději, pokud všechno půjde dobře.“

Vzpomínka na ty krásné časy zažehla jiskru v majorových očích. Představoval jsem si, jaký asi býval, chlapecky dychtivý nadšenec, naplněný nevinnou pýchou.

„A pak, majore? Jak to bylo dál?“

Jiskra zhasla. Pokrčil rameny. „Pak nás jaksi opustilo štěstí, rozumíte.“

Váhal, nemohl se rozhodnout co říct a co ne. Zato Lucy, když už se jednou k něčemu zavázala za odměnu, neměla zábrany.

„Clement byl společníkem u Lloydů,“ vysvětlovala. „Byl v jednom z těch syndikátů, co se položily. Tenkrát to postihlo víc lidí z dostihového světa, možná se pamatujete. Pak samozřejmě musel zaplatit svůj podíl na ztrátách.“

„Je mi to jasné.“ Vskutku mi to bylo jasné. Být společníkem pojišťovacího syndikátu je krásné, pokud člověk nemusí jako ručitel platit ztráty.

„Sto devadesát tři tisíce liber,“ řekl major hořce, jako by ta těžká rána byla ještě čerstvá. „Tedy, vedle mého původního vkladu u Lloydů, ten činil dvacet pět tisíc a společnost si ho samozřejmě převedla na své konto. Ještě k tomu to bylo v době, kdy se těžko prodávaly ostatní akcie. Situace na trhu nebyla příznivá. Marně jsme uvažovali co dělat.“ Zasmušile se odmlčel. „Dům byl zatížený hypotékou. Naši finanční poradci nás opakovaně přesvědčovali, že je lepší mít hypotéku a peníze investovat. Jenže ty investice se nevyplácely…, některé z nich až do konce zůstaly pasivní.“

Tvář jako by mu poklesla pod tíží vzpomínek na ty pohromy. Lucy se na něj úzkostlivě dívala a hladila ho pro útěchu ukazováčkem po ruce.

„Nemá smysl se tím teď zabývat,“ řekla neklidně. „Řeknu vám, jak to probíhalo. Allardeck se dozvěděl, v jaké jsme situaci, a řekl, že by nám mohl pomoct jeho syn Maynard, že se vyzná ve finančnictví. Maynarda jsme znali, asi jednou nebo dvakrát jsme se s ním setkali a vždy se choval velmi mile. Tehdy přišel za námi a řekl, že prý kdybychom chtěli, když jsme staří zákazníci jeho otce, že by nám mohl půjčit jakoukoli částku. Naše banka nám odsouhlasila půjčku padesáti tisíc na zbývající akcie. Tak nám zbývalo vypůjčit si sto čtyřicet tisíc. Nenudí vás to?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem důrazně. „Prosím povídejte dál.“

Povzdechla si. „Metavane měl běžet svůj první dostih za šest týdnů od toho dne a my se chytali každého stébla naděje. Doufali jsme, že by mohl zvítězit. Tolik jsme to potřebovali. Nechtěli jsme koně prodat dřív, než by začal běhat. Kdyby zvítězil, stoupl by ohromně v ceně. Maynardovou nabídkou jsme proto byli úplně nadšení. Byli jsme mu vděční. Všechno se tím vyřešilo. Samozřejmě jsme nabídku přijali. Měli jsme ohromnou radost. Inkasovali jsme Maynardův šek a Clement splatil svůj podíl ztráty u Lloydů.“

Hořkost jí zkroutila ústa. Šíji ale měla vztyčenou.

„Chtěl od vás Maynard úrok?“ zeptal jsem se.

„Velice nízký,“ odpověděl major, jen pět procent. Řekli jsme si, jak to je od něho slušné.“ Koutky úst se mu hořkostí taky stočily dolů.

„Bylo nám jasné, že před námi jsou těžké časy, ale byli jsme si jisti, že se nakonec zase postavíme na nohy. Budeme muset šetřit. Něco prodáme. Postupně dluh splatíme. A Metavanea prodáme, až jestli zvítězí.“

„A co bylo pak?“ zeptal jsem se.

Odpověděla Lucy. „Asi pět týdnů se nedělo nic. Pak se u nás zase objevil Maynard, že prý pro nás má dvě špatné zprávy. Že je nucen nás požádat, abychom mu část půjčených peněz vrátili, protože se sám ocitl ve finanční tísni. A co bylo ještě horší, prý se dozvěděl od svého otce, že si Metavane při práci poškodil šlachu a že kulhá. Veterinář snad řekl, že kůň do konce sezóny už nebude moct startovat. To bylo v září, a my doufali, že by v říjnu něco běžel. Zdrtilo nás to. Nemohli jsme si v dané situaci samozřejmě dovolit platit trenéra dalšího půl roku až do začátku následující sezóny, tedy do března. Nejhorší bylo, že kůň, který ještě vůbec nestartoval a ještě ke všemu kulhá, má na konci sezóny minimální cenu. Bylo nám jasné, že za něj nedostaneme ani tolik, kolik jsme sami dali.“

Odmlčela se. Vzpomínala na ty trpké dny. „Prosím povídejte.“

S povzdechem pokračovala: „Maynard se nabídl, že Metavanea odkoupí, aby nás zbavil aspoň jedné starosti.“

„Takhle to doopravdy řekl?“

„Ano, přesně tak. Aby nás zbavil aspoň jedné starosti, to řekl. A že z našeho dluhu odečte deset tisíc, jako by kůň ještě tu cenu měl. Ale že opravdu zoufale potřebuje nějakou hotovost a ať se snažíme nějak sehnat sto tisíc a vrátit mu je.“ Podívala se na mne. „To prostě nešlo. Probírali jsme to s ním horem dolem, snažili jsme se mu to vysvětlit. Pak řekl, že je mu to jasné, že bychom si jedině museli půjčit od lichváře a to prý že on nemůže dopustit. Byl smutný, plný pochopení, milý, nakonec jsme my utěšovali jeho a ubezpečovali ho, že uděláme všechno, co je v lidských silách, abychom mu co nejdřív splatili, co se dá.“

„A pak?“

„Řekl, že bychom to měli všechno pro jistotu sepsat. Tak jsme podepsali, že se vlastníkem Metavanea od té chvíle stává on, on podepsal, že už mu nedlužíme sto čtyřicet tisíc, ale jen sto třicet, a my ještě podepsali pokyn bance, aby mu pravidelně měsíčně vyplácela splátky. Byli jsme velmi nešťastní, ale jinou cestu jsme neviděli.“

„Vy jste na něho převedli vlastnictví Metavanea bez jakýchkoli podmínek? Nevymínili jste si žádnou úlevu pro případ, že by kůň byl úspěšný?“

Lucy zavrtěla unaveně hlavou. „Nás to ani nenapadlo. Vy byste o něčem podobném uvažoval, když jde o chromého koně?“

„Maynard pak řekl, že nám bude muset zvýšit úrok na deset procent,“ řekl major. „Nepřestával se za to omlouvat, prý je mu to trapné.“

„Možná mu to bylo trapné.“

Lucy přikývla. „Musel se sám za sebe stydět! Když odešel, byli jsme upřímně nešťastní. Ale to nebylo nic proti tomu, jak nám bylo o dva týdny později. Metavane běžel dostih pro dvouleté v Newmarketu a zvítězil o tři délky. Nechtěli jsme věřit svým očím, když jsme se to dočetli v novinách. Okamžitě jsme volali Allardeckovi. Asi uhádnete, co nám řekl.

Přikývl jsem.

„…že prý neví, kde jsme přišli na to, že by Metavane kulhal, prý nikdy nekulhal. Prý byl po celou dobu před dostihem při práci perfektní.“

■ ■ ■ 12 ►

„Vás tehdy náhodou nenapadlo vyžádat si veterinární nález? Nebo se přinejmenším spojit s Allardeckem a ověřit si to?“

Lucy zavrtěla hlavou. „My jsme Maynardovi důvěřovali.“

Major zachmuřeně přikývl: „Věřili jsme mu, přece byl Allardeckův syn.“

„Samozřejmě jsme namítali, že nám Maynard vědomě lhal,“ vyprávěla Lucy. „Jenže ten tvrdil, že to není pravda. Jednoduše popřel, že by nám kdy řekl, že Metavane do jara nebude moct startovat. Vzalo nám to dech. Clement si pak stěžoval v Jockey Clubu, ale to nebylo k ničemu. Maynard je tam brilantně obalamutil. Prý jsme ho špatně pochopili. Stevardi se pak ke Clementovi chovali velmi odměřeně. Víte, co si já o tom myslím? Já jsem přesvědčená, že jim namluvil, že se z něj snažíme vymámit další peníze poté, co se k nám zachoval tak velkoryse a pomohl nám z neřešitelné situace.“

Oba se tvářili nešťastně a mě začalo hlodat svědomí. „Buďte tak hodní, můžete mi říct, jak na tom jste s tím dluhem teď? A kolik vám Maynard vyplatil ze svých peněžních výher a ze syndikalizace Metavanea?“

Nechápavě se na mne podívali. Pak major řekl: „Přece nic. Ani pětník.“

„Koně ale syndikalizoval za několik milionů,“ vysvětloval jsem. Major přikývl. „To jsme se dočetli.“

„Napsala jsem mu,“ Lucy měla zardělé tváře. „Prosila jsem ho, aby nám aspoň odpustil ten dluh.“

„A?“

„Ani neodpověděl.“

„Lucy mu napsala dvakrát, podruhé to poslala doporučeně, k rukám adresáta, takže ten druhý dopis určitě dostal, to víme.“

„Neodpověděl,“ řekla Lucy.

„Půjčili jsme si peníze a tím to končí,“ major se tvářil odevzdaně. „Skoro celý náš příjem jde na splátky a na úroky. Nikdy to neskončí.“

Lucy ho bez zábran hladila po ruce. „Nám je oběma dvaaosmdesát, víte?“

„Děti nemáte?“

„Ne, to nám nebylo dopřáno.“

Sbalil jsem kameru, poděkoval a předal jim část hotovosti určené na výplaty Bobbyho stájníků. Můj dostihový šatnář, živá banka, mi proměnil jeden z Bobbyho šeků, považoval to za normální a slíbil, že mi hotovost za ostatní šeky přiveze do Towcesteru.

Major a Lucy přijali peníze s mírnými rozpaky, ale hlavně s úlevou. Napadlo mě, že se možná báli, abych neodešel bez placení, když už mám, co jsem chtěl. Měli tvrdou školu, život je poučil.

Podíval jsem se na hodinky a zeptal se, jestli si smím zavolat na svou telefonní kartu. Oba svorně přikyvovali. Zavolal jsem řediteli své banky.

„Dobrý den, Johne.“

„To je Kit…“

„Ano. Poslyš, já teď chvátám, jsem na cestě do Towcesteru, ale tak mě napadlo… Je pravda, že někdo může člověku poukázat peníze na konto, aniž by o tom člověk věděl?“

„Jistě, přímým převodem z banky do banky, tak ti přece proplácejí honoráře za jízdy. Máš to pak na příštím výpisu z konta.“

„Aha. Prosím tě, mohl bys zařídit, aby se mi kromě honorářů nic na konto nepřevádělo? Kdyby přišly nějaké peníze, můžeš je pozastavit?“

„Ano, to můžu,“ řekl váhavě. „Ale proč?“

„Včera večer se mě někdo pokoušel podplatit, a mně se to zdálo divné, jako by na mne někdo něco šil. Nerad bych, aby mi někdo za mými zády platil za něco, co nehodlám udělat. Nerad bych vyšetřovací komisi vysvětloval, že jsem ty peníze nechtěl.“

Po krátké odmlce se zeptal: „To je taky jedna z těch tvých intuicí?“

„Napadlo mě raději se pojistit.“

„Dobře. Pokud by ti něco přišlo, nebudu to na tvoje konto převádět, dokud se s tebou nedomluvím.“

„Děkuju ti. Platí až na další.“

„Ale neškodilo by, kdybys mi tenhle pokyn dal písemně. Pak bys mohl být opravdu klidný, kdyby došlo až na tu komisi.“

„Nevím, jak bych bez tebe existoval.“

Pak jsem se rozloučil s Perrysideovými a odjel. Uvědomil jsem si, že mě k opatrnosti vedla právě jejich neopatrnost a důvěřivost a naprostý nedostatek předvídavosti.

V prvé řadě se měli proti úpadku pojistit, dále měli nechat Metavanea vyšetřit nějakým nezúčastněným veterinářem. Jenže člověk je vždycky chytrý, až když je pozdě. Chce-li přežít, musí myslet dopředu.

Towcester je pravé venkovské závodiště na zvlněné zelené pahorkatině severně od Londýna. Cestou tam jsem myslel na všechno možné, jenom ne na koně, které jsem měl jet.

Většinu času jsem strávil úvahami o tom, jaká bych měl udělat bezpečnostní opatření.

V autě jsem vezl tašku s osobními věcmi na noc, ale hlavně jsem s sebou měl videonahrávku Maynarda, Perrysideových a samotnou videokameru, a pak Hollyinu malou cestovní kabelu s věcmi Owena Wattse a Jaye Erskinea a se saky těch dvou. Bez toho nikdy nevymůžu finanční náhradu a slušnou budoucnost pro Bobbyho a Holly, to mi bylo jasné. Proto mě napadlo, že se musím pojistit, aby mi to všechno nikdo nemohl ukrást.

Sam Leggatt a ostatní lidé z Flagu dobře vědí, že kdyby se těch věcí nějak zmocnili, přišlo by jim to na podstatně míň než vyplacení finančního odškodnění. Taky by si zachovali tvář, nemuseli by ani uveřejňovat omluvu.

Owen Watts a Jay Erskine nepochybně žízní po pomstě, po tom výprasku, co utržili. Nemohl jsem tušit, kde v tu chvíli jsou a co mají v plánu.

Ve většině deníků však jasně a zřetelně stálo, kdy a kde v ten den přesně budu já. Moje jméno se vyskytovalo černé na bílém ve všech dostihových rubrikách s údajem, že mám jet jeden dostih v půl druhé, další ve dvě, ve tři a v půl čtvrté.

Já být Jay Erskine, říkal jsem si, dobýval bych se do mercedesu Kita Fieldinga v půl druhé, ve dvě, ve tři a v půl čtvrté.

Já být Owen Watts, vloupal bych se v tutéž dobu do Fieldingova domku v Lambournu.

Možná že to udělají.

Mohli by.

Vycházel jsem z předpokladu, že takové menší vloupání by jim velké svědomí nedělalo, zvlášť po zvážení, že dnes je za trestný čin nezákonného odposlouchávání telefonu pokuta do dvou tisíc liber nebo trest odnětí svobody do dvou let. Nebo oboje.

Neměl jsem tušení, jestli bych je vůbec poznal jen podle toho, jak jsem je zahlédl při té potyčce na dvoře. Oni se ale možná postarali o to, aby poznali mne. Můžou hlídat u parkoviště, vyhlížet moje auto.

Od Perrysideových k towcesterskému závodišti to trvá tři čtvrtě hodiny. Dobrou polovinu cesty jsem se přemlouval, že si zbytečně vymýšlím.

Pak jsem ale ostře odbočil do centra města Bletchley a zamluvil si pokoj ve starobylém prosperujícím hotelu Golden Lion. Otiskli si moji úvěrovou kartu a zavedli mne do příjemného pokoje. Tam jsem pověsil do skříně obě saka, vlastní věci na spaní jsem rozložil po koupelně a do zásuvek jsem dal všechno ostatní. Když jsem odevzdával klíč, recepční se na mne neosobně a příjemně usmál. Jinak si mě nikdo nevšímal. S menším mrazením jsem se podíval na hodinky, ale celkově jsem měl mnohem větší pocit bezpečí a jistoty. Do Towcesteru jsem pak dojel rychlostí, která určitě neodpovídala předpisům.

Jeden z princezniných dvouletků běžel v prvním z mých čtyř dostihů, které jsem měl ten den jet, druhý v posledním. Jednoho koně jsem měl jet pro Wykehama, dalšího pro svého lambournského trenéra.

Princezna na mne čekala v padoku, zahalená nenápadným půvabem jako vždy. Taky tam byla Daniela, v černých dlouhých kalhotách a v zářivě červeném plášti proti deštivému počasí. Asi na mně bylo vidět, že mám radost. Obě se spokojeně usmívaly, jak dovedou ženy, když vědí, že jsou obdivovány. Daniela mne bez rozmýšlení krátce políbila na tvář, místo co by mi podala ruku. Sotva se mne dotkla, ale pocit to byl překvapivě elektrizující.

Rozesmála se. „Tak jak se vede?“

„Dobře. A vám?“

„Skvěle.“

Princezna se zeptala: „Co si myslíte, jak dopadne Kinley, Kite?“

Zlomek vteřiny jsem vůbec nevěděl, o čem mluví, než mi došlo, že Kinley se jmenuje její kůň, kterého právě pojedu. Tříletý hřebeček, bělouš, kráčel ke startu poprvé ve svém životě. Nejvyšší čas, pomyslel jsem si, abych se soustředil na práci.

„Říkal Dusty, že cestu snesl dobře, že je rozčilený, ale nepotí se,“ hlásila princezna.

Daniela se zeptala, jestli to je dobře.

„Ano, to je dobře,“ přikývla princezna.

„Je na tři roky hodně vyspělý, doma skákal skvěle a mám pocit, že bude rychlý.“

„Takže teď záleží jen na tom, jestli ho to dneska bude bavit.“

„Udělám pro to, co můžu.“

„Jestli ho to bude bavit?“ zeptala se Daniela překvapeně.

„Většinu koní to baví,“ vysvětloval jsem jí. „Kdyby je to nebavilo, nesnažili by se závodit.“

„Pamatujete se na Snowline?“ zavzpomínala princezna a já přikývl. Pak se obrátila k Daniele: „Snowline byla klisna, před lety mi patřila. Byla neobyčejně krásná na pohled a asi tak dvakrát nebo třikrát zvítězila na rovině. Já ji koupila, aby běhala proutěnky. Je pravda, že taky trochu proto, že se mi líbilo její jméno. Jenže ona nerada skákala. Držela jsem ji v tréninku dva roky, protože jsem pro ni měla slabost, ale byla to ztráta peněz i nadějí.“ Usmála se. „Wykeham to zkoušel s jinými žokeji, vzpomínáte, Kite? S jedním z nich odmítla jít už od startu. Tehdy jsem se poučila. Když kůň nerad běhá překážky, je lepší to vzdát.“

„Co se nakonec stalo s tou Snowline?“

„Prodala jsem ji do chovu. Dva z jejích potomků vítězili jako rovináři.“

,. Daniela se podívala na svou tetu a pak na mne. „Vy to oba absolutně milujete, že mám pravdu?“

„Absolutně,“ řekla princezna.

Já řekl: „Naprosto.“

Vyhoupl jsem se na Kinleyho a šel s ním zvolna kolem tribun, aby se seznámil s novými zvuky a novými pachy. Cestou ke startu jsem ho vedl tak, aby měl možnost pořádně si prohlédnout překážky, aby se u nich zastavil, aby viděl, že mu sahají až po hruď, aby viděl přes ně, skoro se proutěnky dotýkal. Vztyčil uši, nozdry se mu rozšířily a já vycítil, jak se v něm krásně pohnulo to nutkavé cosi, co zdědil a co mu proudilo v krvi jako melodie, touha soutěžit a zvítězit.

Kinley, povídal jsem si s ním v duchu, naučil jsem tě všechno, co jsem tě o překážkách naučit mohl, jestli to dnes zpackáš, zmaříš všechnu naši práci, všechno, co jsme spolu celý podzim po tolik dní brzy zrána trénovali doma na cvičné dráze.

Kinley pohodil hlavou. Pohladil jsem ho po šíji a vedl ke startu. Tam jsme se připojili ke dvěma nebo třem dalším koním, kteří taky startovali poprvé, a asi k deseti, kteří už sice startovali, ale nezvítězili. Koně smějí ve Velké Británii startovat v překážkových dostizích teprve v srpnu po dosažení tří let a Kinley se právě chystal běžet proutěnky na dvě míle pro nezvítězivší tříleté.

Někteří žokejové se vyhýbají práci v tréninku, ale já k nim nikdy nepatřil. Myslím si, že když si člověk koně sám vychová, ví, co od něj může očekávat a co ne. Někteří trenéři zase posílají zcela nezkušené koně, ať se probourávají překážkami, jak umějí, koně mající jen matné tušení jak na překážku správně jít. Byl jsem s Wykehamem zcela zajedno v názoru, že není možné očekávat virtuózní výkon na veřejnosti od někoho, kdo necvičil doma stupnice.

Když Wykeham mluvil o Kinleym, většinou mu říkal Kettering (Ketteringa trénoval kdysi pradávno). Někdy mi připadalo s podivem, že na závodiště nakonec pošle správného koně. Nejspíš zásluhou Dustyho.

Kinley kroužil kolem startu mezi ostatními s přesně správnou mírou nervozity. Jakmile startovní pásky vylétly vzhůru, vyrazil závratným tempem. Všechno pro něj bylo neočekávané, nové, práce na domácí cvičné dráze koně nikdy nemůže připravit na dramatický zážitek dostihu. Zvolna jsem ho srovnal, rukama i nohama, ale zase ne moc, aby si nemyslel, že to, co instinktivně cítí, není správné, jen aby věděl, že se musí trochu ovládat, že musí mít něco v záloze.

Na první proutěnku šel perfektně a čistě a já cítil, že se mu v tu chvíli vybavily zkušenosti z domova, že překážku jako takovou poznal a že získal jistotu. Pak poslušně zkrátil krok před druhou proutěnkou, takže na ni zase šel bezvadně, aniž musel před odskokem zpomalit. Na třetí doskočil tak daleko za překážkou, že se mi zdálo, jako bychom měli křídla. Stoupla mi nálada. Kinley bude dobrý. Jsou koně, u kterých se to pozná hned, jako se pozná velký herecký talent, když herec poprvé dostane slušnou roli.

Dal jsem si záležet a vedl koně tak, aby měl dobrý rozhled a viděl na překážky, většinou na zevním okraji dráhy. Teoreticky je sice vnitřní okraj nejkratší, a tedy nejrychlejší, ale taky je svízelný. Dost času na to, aby se učil probíhat skulinkami, zatím ať se učí běžet rovně.

„Běž Kinley, kamaráde běž, jde ti to dobře. Teď uber…, musíš se na tu příští srovnat…, a teď do toho…, sakra Kinley, ty mi utečeš zpod sedla, jestli budeš takhle skákat! Počkej…, teď se musím srovnat já…, sakra, nevím, proč bychom nemohli zkusit všem utéct… Nebylo by to poprvé, co se to povedlo napoprvé…, Kinley…, dělej, co můžeš, když budeš takhle skákat až do konce, tak fakt můžeme přijít první!“

Na posledním stoupajícím úseku jsem mu trochu povolil a Kinley se skoro urazil, že ho dostatečně nevyjíždím. Jakmile jsme ale byli za posledním obloukem a čekala nás před rovinkou už jen jedna překážka, zatřásl jsem jím a řekl mu nahlas, že teď naplno, stiskl jsem ho nohama, posílal mu naléhavé rytmické pobídky rukama, říkal jsem mu vším a jak jsem mohl, teď, teď leť, Kinley, synu můj, sakra, hlavu dopředu a leť, tohle je ono, to je život, to je tvoje budoucnost, tvá šance, drž se jí a už ji nepouštěj, je tvá.

Když jsem ho za cílem přitáhl do kroku, nadýmal se pýchou. Okamžitě věděl, že dobře splnil úkol, že když ho stále plácám po šíji, je to na znamení pochvaly, že potlesk, vítající ho v prostoře pro odsedlávání vítěze, je potlesk pro něho, jako by se klaněl před oponou. To umí stoupnout do hlavy jak víno. Doufal jsem, že díky dnešku ze sebe v budoucnosti vždycky vydá i nemožné, jen aby vítězil.

„Bavilo ho to,“ princezna zářila radostí.

„Určitě.“

„A jak skákal…“

Zamyšleně se na mne zadívala a já přikývl. „Co víme, to se nikdy neví.“

„Proboha, o čem to mluvíte?“ Daniela se tvářila zmateně.

„O startu v Triumph Hurdle,“ odpověděla princezna. –

Šel jsem k vážení, pak do šatny, abych si převlékl dres a prošel znovu celým kolotočem s Wykehamovým druhým svěřencem. Ten nepatřil princezně, ale dvěma starým lidem, kterým záleželo na koni stejně jako jí.

Ti dva, asi sedmdesátiletí, měli jen jediného, stárnoucího překážkáře. Svého času už ho poslali do penze, ale byl tak nešťastný, že ho dali znovu do tréninku. Upřímně mne potěšilo právě kvůli těm dvěma, že zkušený kůň udatně prošel třímílovým dostihem, když jiní různě popadali, a proti všemu očekávání proběhl cílem jako první.

V duchu jsem musel Wykehamovi přiznat, že sice nejezdí na dostihy a že se mu mozkové závity jaksi pořád stáčejí do minulosti, ale že zato sakra dobře umí vychovávat vítěze.

Na další dostih jsem se díval z tribuny, z oddělení vyhrazeného jezdcům, další jsem jel pro lambournského trenéra a vyhrál. Asi je to můj den, říkal jsem si spokojeně. Tři vítězství v jednom dni, to se člověku zdaří tak dvakrát, třikrát za sezónu, víc ne.

Když jsem v prostoře pro vítěze odsedlával, vzpomněl jsem si, že majitel koně Eric Olderjohn, v tu chvíli na vrcholu štěstí, má cosi společného s ministerstvem vnitra, a to na hodně vysoké úrovni. Věděl jsem to, protože několikrát bědoval, že mu vládní povinnosti brání v tom, aby mohl přihlížet, jak jeho koně, jeho radost a pýcha, vítězí.

Bez uvažování jsem ho poprosil, jestli by mi věnoval několik minut, až se zvážím a až se převleču pro příští dostih, že bych s ním rád mluvil. Podobně jako lord Vaughnley blaženě a velkoryse rozhodil rukama a řekl: „Pro vás cokoli.“ Skutečně na mne pak před vážnicí čekal.

Chvíli jsme si povídali o vítězství, o jeho koni, protože stejně na nic jiného nedokázal myslet. Pak se mne zeptal, co potřebuji. Řekl jsem mu, že bych nutně potřeboval znát odpověď na dvě otázky a že bych mu byl velmi vděčný, kdyby byl ochoten…, kdyby mohl… pro mne ty odpovědi získat.

„Tak jen spusťte, poslouchám,“ řekl.

Vyprávěl jsem mu, jak Flag napadl Bobbyho a Maynarda. K mému překvapení kývl.

„Ano, o té věci vím. A vaše otázky?“

„Tak… za prvé, jestli se opravdu uvažovalo o Maynardově povýšení do šlechtického stavu. Za druhé, pokud ano, kdo o tom ví?“

Skoro se rozesmál. „Skromný zrovna nejste!“ Potřásl hlavou. „Čestné hodnosti a tituly nejsou můj obor.“ Zadíval se do nebe a pak na mne, na můj dres, měl jsem v tu chvíli na sobě princezniny barvy pro příští dostih. „K čemu by vám to bylo?“

„Já vlastně nevím,“ řekl jsem upřímně., Jenom si myslím, že někdo by měl napravit, co způsobil Bobbymu a mé sestře.“

„Hm. A proč se neptají oni?“

Hloupě jsem vyhrkl: „Oni se přece ptát nebudou.“

„Oni ne, vy ano.“ Prohlížel si mě zkoumavě i pobaveně.

„Ty články byly napsané ve zlém úmyslu a neodpovídaly pravdě,“ prohlásil jsem rozhodně. „Bobby a moje sestra jsou mírní, neškodní lidé, snažící se vést svůj podnik co nejlíp.“

„Vás ten výpad v novinách rozhněval, že?“

„Ano. Vás by to nerozhněvalo?“

Chvíli uvažoval. „Kdyby takhle napadli moji dceru, tak ano.“ Krátce přikývl. „Uvidím, co se v tom dá dělat, ale nic neslibuji!“

„Mockrát vám děkuju.“

Usmál se a než se otočil k odchodu, řekl: „Koukejte pro mě zase vyhrát!“

Řekl jsem, že doufám, že se mi to podaří. Pak jsem se sám sobě divil, jak jsem o Bobbym přesvědčivě tvrdil, že je mírný a neškodný, a přitom jsem mezi modřinami od koňských kopyt měl na těle modřiny po Bobbyho pěstích. V beránkovi se skrývalo tornádo.

Vrátil jsem se do vážnice pro helmu a bičík a pak jsem se znovu vydal do padoku. Měl se běžet šestý, poslední dostih dne, dvoumílový steeple pro nováčky.

Stála tam Daniela. „To bylo absolutně ohromující!“ řekla.

„Co?“

„My jsme se svezly se sanitkou k jedné z překážek. Stály jsme přímo u ní a viděly jsme je skákat. V té rychlosti…, je to děsně rychlé…, člověk si to na tribuně nějak neuvědomuje.“

„Dívaly jsme se při třímílovém steeplu,“ řekla princezna.

„Ten člověk v sanitce říkal, že přes překážky jdete přes čtyřicet kilometrů za hodinu. Prý jste všichni blázni. Má pravdu.“

Princezna se mne zeptala, co si myslím, jestli je možné, že bych si vítězství zopakoval počtvrté. Považoval jsem to za krajně nepravděpodobné, protože Dhaulagiri nebyl zdaleka tak nadaný jako Kinley.

„V tomhle dostihu jede jedna žena.“ Daniela si prohlížela jezdce stojící ve skupinkách s majiteli a trenéry. „Jaké máte pocity, když se vám stane, že nad vámi zvítězí žena?“ zeptala se bez sebemenšího nádechu jedovatosti.

„Že měla rychlejšího koně.“

„Dobře mi tak.“

Princezna se usmála, ale neřekla nic. Věděla velmi dobře, že nerad jezdím proti těm několika málo jezdkyním překážkových dostihů z povolání. Ne že bych měl strach z toho, že by mohly zranit moji mužskou ješitnost, ale ze strachu, aby nepřišly ke zranění ony. Prostě jsem se nedokázal zbavit pocitu, že ženy je nutné ochraňovat. Mužský ať si klidně nějakou tu bouli na překážce riskuje. Ale abych jel tvrdě proti ženám, to prostě nešlo. Nesnesl jsem představu, že by do nich mohla bušit koňská kopyta – jim byla moje ohleduplnost protivná a využívaly jí, jak mohly.

Díval jsem se na Dhaulagiriho kráčejícího kolem. Vypadal výborně, za týden, kdy jsem ho neviděl, se očividně zlepšil. Byl jaksi pevnější. Měl statnější záď a hlavu nesl úplně jinak. „Co je, Kite?“ zeptala se princezna.

„Já jen že se zřejmě za poslední týden zlepšil.“ .

„Wykeham tvrdí, že chodí raději přes překážky než přes proutěnky.“

„To je pravda.“

Oči se jí smály. „Myslíte, že by.

„Bylo by to krásné, kdyby.“

„Přímo nádherné.“

Šel jsem s Dhaulagirim ke startu jako na výlet, s větším elánem, a ten se nějak přenesl i na mého koně. Po třech vítězstvích člověku věru stoupne nálada. Dhaulagiri skákat umí, říkal jsem si. Tak proč ne, proč sakra ne, proč ne počtvrté? Dhaulagiri, jako jiní koně, moji náladu dobře vycítil. Myslím, že to odpoledne byl v tak rozjařeném rozpoložení, že by skočil i ze skály, kdybych to od něho žádal.

Jít už od startu naplno s koněm, který běží překážky poprvé, není zrovna nejchytřejší taktika, a Wykeham by se nejspíš děsil, kdyby nás viděl. Šli jsme ale s Dhaulagirim celé tři míle dostihu s takovou vervou a společnou odvahou, že jsem i pak při odsedlávání vítěze znovu říkal (a to nejmíň potisícáté), že není na světě větší radost než radost ze společného vítězství. Ačkoli vlastně hezčí radost možná existuje, ale ta je docela jiná. Když jsem koně za cílem přitahoval, smál jsem se nahlas.

Tenhle stav blaženosti mi vydržel celou cestu zpět do šatny, do sprchy, a zeslábl jen o nepatrný kousek, když mi můj šatnář předal široký pás na zip, plný Bobbyho peněz. Šatnáři jezdcům perou rajtky, sedla a ostatní náležitosti z jednoho závodiště na druhé a denně mají) pro člověka čisté oblečení. Kromě toho fungují šatnáři taky jako tamtamy, utěšovatelé, maséři a bankéři. Ten můj mi oznámil, že mi půjčuje pás, se kterým jezdí na dovolenou, protože se mu nelíbilo pomyšlení, že bych nosil tolik tisíc po kapsách.

Ach Bobby, povzdechl jsem si v duchu. Teď abych jel do Bletchley a vyzvedl si věci v hotelu Golden Lion, pak musím do Newmarketu, abych Bobbymu ty peníze odevzdal a aby on mohl včas vyplatit stájníky a zbytek peněz uložit do sejfu. Zůstanu tam na noc a ráno pojedu rovnou do Ascotu.

Připevnil jsem si pás přímo na holé tělo, pod košili. Šatnář pochvalně přikývl, že prý to není vůbec vidět.

Poděkoval jsem mu, že na takovou důležitou drobnost pamatoval, dooblékl jsem se a šel za princeznou. Tentokrát jsem náš rozhovor chtěl trochu zkrátit. Oči jí ještě zářily radostí. Mlhavý nápad, že bych třeba mohl s Danielou oslavit své čtyři vítěze, se zcela rozplynul, když nám oznámila, že zase musí být v kanceláři v půl sedmé, a že proto všichni budou muset za chviličku vyrazit.

„Pracujete i o sobotách a nedělích?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„V tom případě…, směl bych vás v sobotu večer někam vyvést?“

Krátce se podívala na tetu (já taky), ale z princeznina výrazu člověk jako obvykle vůbec nic nevyčetl. Netvářila se však odmítavě, to jsem poznal a její neteř asi taky.

„Ale ano, to byste mohl. Přijedu do Ascotu, takže se můžeme domluvit až po dostizích.“

„To je zvláštní,“ říkal jsem si, ona to chápe. Je pravda, že byla svědkem toho, jak se v Devonu všechny plány na cestu do Londýna mohly zhroutit spolu se mnou na třetí proutěnce. Ale stejně…, před dvěma dny… to taky bylo zvláštní, přece jsem měl pocit, že se známe už dlouho.

„Tak zítra v Ascotu,“ princezna mi podala ruku. „Jak dlouho budeme takhle vítězit?“

„Do vánoc.“

Usmála se. „Christmas Fielding.“

Daniela se nechápavě zeptala: „Co je Christmas Fielding?“

„Já. Já se tak jmenuju.“

„Vážně? To jsem netušila. Viděla jsem, že na tabuli bylo napsáno před vaším jménem C, ale myslela jsem si samozřejmě, že C je Christopher.“

Zavrtěl jsem hlavou. „My se narodili o Vánocích, tak se jmenujeme po Vánocích a cesmíně, Christmas a Holly. Za rodiče člověk nemůže.“

Daniela i princezna se na mne dívaly s upřímným přátelstvím. Opustil jsem je, když se loučily se svými místními hostiteli, a spokojeně jsem se vydal k autu.

Jakmile jsem dorazil na dohled, bylo po radosti. Všechna kola byla prázdná, jedno okénko vypáčené a kapota zavazadlového prostoru otevřená.

Ulevil jsem si nahlas několika krátkými, ale jadrnými slovy, a vracel se na závodiště zatelefonovat. Šel jsem zamyšleně. Autoklub se mi postará o poškozený vůz a já si nakonec můžu zatím pronajmout jiný. Hlavně že jsou v bezpečí všechny ty věci, které jsem nechal v hotelu, o ty jsem se přece hlavně bál, a jestli je ti vandalové v autě hledali, měli smůlu.

Většina diváků už zmizela, ale na parkovišti stálo ještě několik vozů. Měl jsem trochu vztek, a tak jsem se moc nerozhlížel. Najednou mi kdosi zasyčel do levého ucha: „Stůj a ani se nehni, Fieldingu.“ Jiný chlap stál zprava a tlačil se na mne.

Zůstal jsem skutečně stát, zaskočilo mě to do té míry, že jsem ani nestačil něco chytřejšího vymyslet.

Z obou stran zněl stejný signál, zcela srozumitelný.

Oba signály procházely mým sakem, až se mi zapíchly do kůže kousek nad pásem s penězi.

„Správně jsi to odhadnul, přišli jsme pro věci, co ti nepatřej. Nechceš, abychom tě pořezali, že nechceš?“

■ ■ ■ 13 ►

To jsem tedy nechtěl.

„Vidíš tamhle toho šedivýho forda u silnice?“ zeptal se mne ten nalevo. „Tak do toho si hezky nalezeš, hezky bez rámusu. Pak nám povíš, kam si máme jet pro dvě saka a věci, co byly v kapsách. Sedneme si dozadu, ty doprostřed, my vedle tebe po každý straně. Pak ti svážeme ručičky a kdyby ses náhodou chtěl zavrtět, tak ti přeřežem šlachy, že už se v životě nepostavíš na nohy, natož aby sis sednul na koně. Je ti to jasný?“

Měl jsem sucho v ústech. Mlčky jsem přikývl.

„Je na čase, aby ses naučil, že nemůžeš s lidma jen tak mávat. My jsme tady vod toho, abysme tě to naučili. Tak a teď pochod!“

Nebyl to Owen Watts s Jayem Erskinem. Byli to jiní chlapi, měli jiné postavy, jiné, cizí hlasy, byli oba starší a mnohem mohutnější. Dloubli mě z obou stran pod žebra, abych pochopil, že to myslí vážně. Dal jsem se na pochod. Kráčel jsem po křečovitě ztuhlých nohou k šedivému fordu.

Dal bych jim, co chtěli, to bylo jednoduché. Úvěrové karty Owena Wattse a novinářská legitimace Jaye Erskinea jistě nestály za to, abych se nechal na celý život zmrzačit. Spíš mně vadilo pomyšlení, co asi bude, až odjedeme z hotelu Golden Lion. Až se mi svíral žaludek. Jistě se se mnou nehodlají zdvořile a s úsměvem rozloučit. Ostatně to řekli dost jasně.

Měli ještě třetího, řidiče. Seděl v autě, a jak jsme se k němu blížili, vystoupil a otevřel na obou stranách zadní dvířka. Auto stálo otočené k výjezdu z parkoviště.

Nikdo nebyl v doslechu. Nikdo nebyl poblíž, aby mi přišel na pomoc. Pak jsem se bleskově rozhodl, že do toho auta nenastoupím.

Pokusím se utéct. Když, tak pod širým nebem, a ne v bůhvíjakém smrdutém koutě nebo se svázanýma rukama na zadním sedadle auta. Venku, pod širým nebem. Dal bych jim, co chtěli, ale čišelo z nich, že jim jde především o násilí. Surovost z nich proudila jako ničivé záření, cítil jsem to.

Nastal okamžik, kdy jsem věděl, že buď teď, nebo nikdy, a už jsem napínal svaly, když tu se k výjezdu zvolna přisunul velký černý rolls a zastavil kousek ode mne a těch dvou pochopů. Zadní okénko na naší straně sjelo dolů a známý hlas na mne zavolal: „Kite? Máte nějaké potíže?“

V životě jsem se tolik neradoval z toho, že slyším princeznu. „Řekni že ne,“ zasyčel mi ten zleva do ucha a zadloubal nožem. „Zbav se jich!“

„Ano!“ zavolal jsem.

Princezna ani nehnula brvou. Zadní dvířka jejího vozu se zeširoka otevřela. „Naskočte si!“

Skočil jsem. Ba přímo jsem tam vletěl. Přistál jsem co možná měkce na rukou, princezně a Daniele u nohou, a skulil se na podlahu. To už se vůz rychle rozjížděl, ještě než princezna stačila říct: „Jeďte, Thomasi.“ Zahlédl jsem ještě vzteklé tváře svých zklamaných únosců, jak nakukují okénky, slyšel, jak mlátí pěstmi do karoserie a marně berou za centrálně zamčené kliky.

„Mají nože,“ vydechla Daniela zděšeně. „Chci říct…, mají skutečné dýky!“

Thomas, řidič, zrychloval. Chlapi chvíli utíkali za námi, pak to vzdali. Vyhrabal jsem se na nohy a sedl si najedno ze skládacích sedátek čelem k zadnímu sedadlu. Omluvil jsem se. „Přece se nebudete omlouvat!“ řekla Daniela. „Omlouvám se, že jste se zapletla do tak ošklivé situace,“ obrátil jsem se k princezně. „Opravdu se omlouvám.“

Thomas promluvil klidně a věcně: „Madam, ti tři muži nás hodlají sledovat v šedém fordu.“

Zadíval jsem se zadním kouřovým sklem a zjistil, že se nemýlí. Dva chlapi už byli ve voze, třetí rychle nastupoval a ukazoval za námi.

„Pak asi uděláme nejlépe, když vyhledáme policii,“ prohlásila princezna bez vzrušení. Policie ale bohužel už v tu dobu na závodišti nebyla, jako většinou, služba odjela ze závodiště, sotva se hlavní nápor diváků rozešel. U brány parkoviště už nestál ani dopravní policista, aby řídil provoz, protože už to nebylo třeba. Thomas zpomalil a zabočil na Londýn. Pak plynule přidával.

„Kdybyste laskavě dovolila, měl bych návrh…“

„Poslouchám, Thomasi.“

„Pro nás všechny bude bezpečnější, pojedeme-li dál. První město, kterým budeme projíždět, je Stony Stratford, a já nevím, kde tam mají policejní stanici. Musel bych zastavit a ptát se.“

„Kdybychom šli na policii,“ namítla Daniela ustaraně, „zdrželi by nás tam celou věčnost, sepisovali by protokoly, a já bych se strašně zdržela.“

Princezna se obrátila ke mně: „Kite?“

„Jeďme dál, pokud proti tomu nic nemáte.“

„Tak tedy jeďte dál, Thomasi.“ Thomas přikývl a mířil k Londýnu. „Tak, a teď nám Kite vysvětlete, proč jsme vás museli takto dramaticky zachraňovat, jak jste se do té situace dostal.“

„Šli na něho s noži!“ řekla Daniela.

„Toho jsem si povšimla. Proč?“

„Chtěli, abych jim něco dal.“ Zhluboka jsem se nadechl. Měl jsem co dělat, abych se vyrovnal s nesmírným pocitem úlevy, že nesedím jako zajatec v šedivém voze za námi, skoro jsem se třásl. „Všechno začalo několika odstavci v novinách o mém švagrovi Bobbym Allardeckovi.“

Přikývla. „O tom vím, vyprávěl mi to včera lord Vaughnley, když jste odešel.“

Vtom se ozvala Daniela: „Já mám na noze krev! Jak se…“ Zadívala se dolů na boty, pak na mne. „Když jste sem tak vletěl jako artista…, vy jste krvácel? Nekrvácíte ještě?“

„Je to docela možné.“

„Jak to myslíte, docela možné…, to byste snad věděl, ne?“

„Ne.“ Podíval jsem se pod sako, vpravo i vlevo.

„Tak co?“

„Trochu ano.“

Ti pochopové nejspíš nečekali, že se jim vytrhnu, když už mě doslova na nože brali. Reagovali pomalu, snažili se mě sice pořezat, ale pozdě. Pálivá bolest byla krátká a pak zcela zanedbatelná. Jenže ono i trochu krve vypadá hrozivě.

Princezna řekla rezignovaně: „Thomasi, snad tu máme krabici pro první pomoc?“

„Ano, madam.“ Thomas sáhl do zvláštní přihrádky pro černou krabici a podal nám ji přes rameno. Vzal jsem si ji, otevřel a uvnitř našel sterilní obvazové polštářky použitelných rozměrů, dále všechny možné masti a náplasti. Vytáhl jsem jeden obvazový balíček a zjistil, že mě pozorují dva páry očí.

„Já se omlouvám,“ řekl jsem rozpačitě.

„Vám je to trapné!“ Daniela ze mne nespustila oči.

„Hm.“

Bylo mi to trapné. Celá situace mi byla trapná. Princezna se okamžitě odvrátila a až na další pozorně sledovala míjející krajinu. Já mezitím šmátral pod košilí ve snaze vymyslet, jak bych ty obvazy nejlíp přilepil. Řezné rány byly bohužel vzadu, takže jsem si na ně neviděl.

Daniela se na mne stále dívala. „Probůh ukažte, já vám to ošetřím.“

Zvedla se ze zadního sedadla a usadila se vedle mne na skládacím sedátku. Vzala mi obvaz z ruky a nařídila mi, abych si nadzvedl sako a košili, aby se mohla podívat, o co vlastně jde. Když si to pořádně prohlédla, zvedla hlavu a podívala se mi zpříma do očí.

„Nevykládejte mi, že tohle necítíte. To vám prostě nevěřím.“

Usmál jsem se na ni. Pokud jsem vůbec něco cítil, bylo to úplné nic proti tomu, co mi předtím hrozilo. „Stačí, když to zalepíte,“ řekl jsem.

„Dobře.“

Zalepila mi jednu stranu, pak jsme si přesedli a zalepila i druhou. „Vy jste ale zřízený.“ Utřela si ruce a přestěhovala se zpět na zadní sedadlo. Já si mezitím nešikovně zastrkával košili do kalhot. „Ta první rána by se měla sešít, vypadá ošklivě a je dlouhá a hluboká.“

Princezna v tu chvíli přestala sledovat krajinu a zadívala se na mne.

„Zítra klidně můžu jet,“ ubezpečil jsem ji.

Pousmála se. „Očekávala jsem, že právě to řeknete. Vy byste tvrdil, že jste fit, i kdybyste měl obě nohy zlomené.“

„Nejspíš ano.“

„Madam,“ přerušil nás Thomas. „Blížíme se k dálnici a ten šedý ford se nás ještě stále drží.“

Princezna nerozhodně rozhodila rukama. „Snad bude lepší, když pojedeme dál. Co myslíte?“

„Určitě,“ řekla Daniela. My s Thomasem jsme mlčky kývli.

„Tak tedy dobře. Jedeme na Londýn. A vy nám teď Kite vyprávějte, co se vlastně děje.“

Vyprávěl jsem jim o tom, jak jsme s Bobbym nachytali ty dva novináře, právě když se pokoušeli demontovat odposlouchávací zařízení, a jak jsme z nich demontovali saka, než jsme jim dovolili utéct.

Princezna zamžikala.

Pak jsem jim vyprávěl, jak jsem se zavázal, že saka a ostatní věci vrátím, jakmile Flag uveřejní omluvu Bobbymu a dá mu nějakou finanční náhradu. Pak jsem ještě dodal, že jsem na parkovišti zjistil, že se někdo vloupal do mého auta a potom že mě zcela nečekaně odněkud ze zálohy přepadli ti dva.

„Chtěli ta saka,“ řekl jsem., Je pravda, že jsem s možností vloupání počítal, ale s osobním násilím ne.“ Vlastně to bylo s podivem, že mne to nenapadlo, když Bobby postupoval tak tvrdě proti Owenu Wattsovi a Jayovi Erskineovi. Na chvíli jsem se odmlčel. Pak jsem dodal: „Jsem vám nesmírně zavázán.“

„Děkujte Thomasovi,“ řekla princezna. „Thomas tvrdil, že jste zaručeně v nesnázích, mně by to nebylo napadlo.“

„Děkuju vám, Thomasi.“

„Bylo mi to jasné už z dálky,“ řekl.

„Ale že jste jim pak ujel, to bylo opravdu rychlé.“

„Zúčastnil jsem se kdysi přednášky o tom jak si počínat, aby vám neunesli zaměstnavatele.“

„Thomasi! Opravdu?“ Princezna žasla.

Thomas s vážnou tváří odpověděl: „Madam, nerad bych vás ztratil.“

Pro jednou princeznu nenapadla žádná vhodná nezávazná poznámka. Byla dojatá. Thomas ji věrně a oddaně vozil už celou řadu let. Byl to rozložitý, statný Londýňan středních let. Často jsem si s ním povídal na různých dostihových parkovištích, kde seděl v autě a četl si. Jednou jsem se ho zeptal, jestli se nenudí, když takhle denně jezdí na dostihy a přitom se sám o koně nezajímá ani nesází. Řekl že ne, že se nenudí, že rád jezdí na delší vzdálenosti, je rád sám, rád si čte knížky, ale hlavně má rád princeznu. Ačkoli jsme se jeden od druhého v lecčem lišili, v tomhle ohledu jsme na tom byli stejně. Oba bychom za princeznu ochotně obětovali život, každý po svém. Věděl jsem, že situace, ve které jsme se všichni ocitli, princezně jistě není příjemná. Zadíval jsem se dozadu, na šedé auto, které se nás vytrvale drželo. Už už jsem uvažoval o tom, že bych mohl z vozu vyskočit, skulit se někam na krajnici do hustého křoví, vtom ale vůz za námi vybočil ze směru, překřížil dva dopravní pruhy a s hlasitým troubením zmizel na odbočce.

Thomas spokojeně zabručel. „Jeli k pumpě,“ řekl.

„Takže jsme se jich zbavili?“ zeptala se Daniela a dívala se dozadu.

„Odlepili se od nás,“ řekl jsem. Nejspíš jeli k telefonu, poreferovat o nezdaru.

Princezna řekla: „Ano,“ jako by tím záležitost byla vyřízená. S úlevou si s námi začala vyprávět o svých koních a skvělých výsledcích toho dne. Soustředila se na příjemné vzrušení, na něco, co znala, aby zaplašila myšlenky na krvavé násilnosti, jí tak vzdálené, a aby mohla hovořit o obyčejných nebezpečích, jako je třeba zlomený vaz za překážkou.

Než jsme dojeli do Londýna, atmosféra ve voze se zcela uklidnila, aspoň na povrchu. Princezna se chovala, jako by bylo zcela běžné, že jedu s nimi, a jako by úplně zapomněla, jakým způsobem jsem se ve voze ocitl. Chovala by se zdvořile a společensky, i kdyby kráčela na popravu, říkal jsem si a byl jí za tu klidnou atmosféru vděčný.

Za posledním kilometrem se soumrak změnil ve tmu. Princezna požádala Thomase, aby zavezl její neteř do Chiswicku jako obvykle a po směně pro ni zase přijel.

„Zajisté, madam.“

„Nemohl bych jet pro Danielu já?“ nabídl jsem se. „Thomasovi by to ušetřilo jednu jízdu.“

„Ve dvě ráno?“ zeptala se Daniela.

„Proč ne?“

„Dobře.“

Princezna neřekla ani slovo, nehnula brvou. „Zdá se, že máte dnes v noci volno, Thomasi,“ řekla stručně. Pak se obrátila ke mně: „Pokud chcete jít na policii, může vás tam Thomas odvézt.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Na policii nepůjdu.“

Váhavě se na mne zadívala. „Ale když přece…, ti hrozní chlapi…“

„Kdybych šel na policii, psali by o vás v novinách.“

„Ach tak,“ hlesla zaraženě. Uvědomila si, jak by se v denících vyjímaly historky o tom, jak dramaticky zachraňovala život svému žokejovi. O takovou reklamu věru nestála. „Dělejte, jak myslíte.“

„Ano.“

Thomas zastavil před jejím domem na Eaton Square a otevřel zadní dvířka, abychom mohli vystoupit. Když už jsme stáli na chodníku, poděkoval jsem princezně za cestu. Zdvořilost zmůže vše. S nepatrnou jiskrou pobavení v oku poznamenala, že se jistě uvidíme zítra v Ascotu. Rozloučili jsme se jako po zcela běžném dni, podali jsme si ruce a já se nepatrně uklonil.

„Mně to připadá neskutečné,“ řekla Daniela.

„Když zvolíš správnou formu,“ poučila ji princezna sladce, „zmůžeš i nejhorší situace.“

Koupil jsem si košili a bundu a ubytoval se v hotelu, kde jsem si nejdřív v příslušné kanceláři v hale objednal od jedné firmy půjčení auta.

„Rád bych něco lepšího, nejraději mercedes, pokud máte.“

Prý se vynasnaží vyhovět.

V pokoji jsem svlékl zakrvácenou košili a sako, vzal si nové věci a zahájil telefonické orgie.

Nejdřív jsem na informacích zjistil číslo hotelu Golden Lion. Tam mi pak řekli, ať prý jsem klidný, že mi pokoj budou držet dál, škoda, že už tam ten večer nestihnu dojet, o své věci se však vůbec nemusím bát.

V autoklubu mi taky řekli, ať si nedělám starosti, že jejich havarijní služba moje auto vysvobodí z towcesterského závodiště do hodiny. Ať zavolám ráno, že mi řeknou, do které opravny vůz dali.

Pak jsem zavolal do svého domečku. Můj záznamník musel být hodně pilný, vyslechl jsem opakované vzkazy od policie, ať zavolám na místní stanici, ať zavolám sousedku, ať zavolám Rose Quinceovou, ať zavolám svého bankéře, tři trenéry a Sama Leggatta. Protože hlas mojí sousedky, starší ovdovělé paní, zněl z přístroje hodně vzrušeně, zavolal jsem napřed jí.

„Kite, doufám, že jsem neudělala chybu,“ hlásila mi. „Zahlédla jsem totiž ve vašem domku cizího člověka, tak jsem zavolala na policii.“

„Udělala jste dobře.“

„Víte, ono to bylo v poledne a já věděla, že jste v Towcesteru, já vždycky sleduju, kde jedete. Čtyři vítězství! právě to hlásili v rádiu. Gratuluju!“

„Děkuju vám…, tak jak to u mne dopadlo?“

„Nakonec nijak. Když přijela policie, šla jsem jim otevřít svými klíči, co od vás mám. Přijeli rychle, do pěti minut, ale v domku už nikdo nebyl. Připadala jsem si trochu jako blázen, ale jeden z policistů pak zjistil, že je jedno okno rozbité, tak se tam rozhlídli pořádně a prý že tam někdo musel něco hledat. Že by ale něco chybělo, to se mi nezdálo. Vaše trofeje tam jsou určitě všechny. To rozbité okno bylo v šatně.“

Povzdechl jsem si. „Moc vám děkuju, jste zlatá.“

„Poprosila jsem Pedra, co bydlí dole u silnice, aby vám to zasklil. Přišlo mi, že to tak nemůžu nechat, mohl by vám tam kdekdo vlézt.“

„Až se vrátím, pozvu vás na skleničku.“

Zasmála se. „Jste hotový miláček, to přijmu ráda.“

Na policii jsem se nic dalšího nedozvěděl. Prý se mám dostavit domů, abych si ověřil, co se ztratilo.

Pak jsem zavolal řediteli banky do bytu. Povídal si se mnou a cosi přežvykoval. „Promiň, jím topinku. Chtěl jsem ti říct, že do banky přišel v poledne nějaký člověk, aby ti složil na konto tři tisíce.“

„Jak vypadal?“

„Já ho bohužel neviděl, zrovna jsem tam nebyl, šel jsem na oběd. Přinesl bankovní šek, ne osobní.“

„Sakra!“ ulevil jsem si.

„Neboj se, na kontě to mít nebudeš, zastavil jsem všechny platby na tvoje konto, jak sis přál. Ten bankovní šek mám zamčený v trezoru u sebe v kanceláři. Co s ním mám udělat?“ ,

„Roztrhat na kousíčky. Před svědky.“

„To nejde. Někdo za ten šek skutečně dal tři tisíce.“

„Z které banky je ten šek?“

„Odněkud z City.“

„Nemohl by ses zeptat, jestli si nevzpomenou, kdo ho vystavil?“

„Mohl, ale až zítra. A ty mi koukej prosím tě poslat písemné instrukce, pokud jde o tvé konto.“

„Dobře.“

„Taky ti gratuluju k těm vítězům. Hlásili to v rádiu.“

Poděkoval jsem mu a zavěsil. Chvíli jsem uvažoval. Pak jsem se sebral, vyšel z hotelu a zamířil k podzemní dráze. Tam jsem si našel telefonní budku a zavolal Samu Leggattovi do Flagu.

Tentokrát mě přepojili okamžitě. Leggattův hlas zněl nekompromisně a stroze.

„Naši právníci tvrdí, že vaše včerejší vystoupení tady se rovná vydírání.“

„To, co vaši novináři prováděli u mého švagra, se rovná trestnému činu, za který se jde za mříže.“

„Naši právníci říkají, že pokud je váš švagr přesvědčen, že má oprávněný nárok na finanční odškodnění i mimosoudně, má se spojit s našimi právníky!“

„To určitě. Jak dlouho myslíte, že by se mimosoudní jednání táhlo?“

„Naši právníci jsou proti finančnímu odškodnění, protože informace uvedené v naší rubrice se v zásadě zakládaly na faktech.“

„Uveřejňujete tu omluvu?“

„Ještě ne. Ještě nejsme v tisku.“

„Uveřejníte ji?“

Příliš dlouho váhal.

„Víte o tom, že se dnes někdo vloupal do mého domku? Že se někdo taky vloupal do mého auta a že mě přepadli dva chlapi ozbrojení noži? Víte o tom, že se mě někdo pokusil podplatit třemi tisíci librami a že se pokoušel složit mi je přímo na konto?“

Opět ticho.

„O tom odposlouchávání budu vyprávět každému, koho potkám. Začnu neprodleně.“

„Kde teď jste?“

„U telefonu.“

„Počkejte ještě. Zavolejte mi za chvíli.“

„Za jak dlouho?“

„Za patnáct minut.“

„Dobře.“

Položil jsem sluchátko a uvažoval, jestli Flag může mít zařízení, kterým by se dalo zjistit, odkud volám, nebo jestli si jen tak zbytečně vymýšlím. Já si ale další bití nemohl dovolit. Vyšel jsem ze stanice podzemní dráhy a prochodil jsem asi deset minut po ulici. Pak jsem zašel do první hospody a zavolal do Flagu znovu. Zase mne hned přepojili. Čekali, že budu volat.

Když se mi ozval Sam Leggatt, slyšel jsem u něho v místnosti hlasitý hovor.

„Voláte brzy,“ řekl Leggatt a hovor okamžitě zmlkl.

„Vaše rozhodnutí?“

„Chceme s vámi mluvit.“

„Právě se mnou mluvíte.“

„Chceme s vámi mluvit tady, v kanceláři.“

Když jsem se hned neozval, ostře se zeptal: „Jste tam?“

„Ano. Kdy jdete do tisku?“

„První vydání v půl sedmé, abychom stačili noviny doručit na západní expres. Nejpozději v sedm.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo šest hodin čtrnáct minut. Na dohadování už bylo pozdě.

„Poslyšte,“ řekl jsem. „Proč tu omluvu jednoduše nevytisknete a nerozešlete, to vám přece nic neudělá. Bude vás to stát jen to, co dáte za benzín na cestu do Newmarketu. Až budu mít jistotu, že jste udělali aspoň tohle, přijdu za vámi do redakce.“

„Vy byste věřil mému slovu?“

„A vy mému?“

„Asi ano,“ řekl neochotně. „Očekával bych, že skutečně vrátíte ty věci, jak jste slíbil.“

„Taky to udělám. Vycházím z dobré vůle, ale to vy byste měl taky. Vy jste opravdu přivedli Bobbyho Allardecka do velmi vážné situace a měli byste se aspoň pokusit to napravit.“

„Naši právníci tvrdí, že kdybychom otiskli omluvu, přiznali bychom nactiutrhání a to prý nesmíme dopustit.“

„V tom případě se nedá nic dělat. Sbohem.“

„Ne, Fieldingu, počkejte!“

„Máte hloupé právníky,“ řekl jsem a zavěsil.

Vyšel jsem na ulici. Přetřel jsem si obličej rukama, projel si prsty vlasy. Měl jsem pocit deprese a prohry. Čtyři vítězství, říkal jsem si. Kolikrát se to komu povede! Měl bych se správně koupat v šampaňském, místo abych bil hlavou do zdi, ze které na mne padá kamení.

Rány na žebrech začaly bolet. Už jsem je nedokázal ignorovat. Vydal jsem se bez nálady k dalšímu telefonu a zavolal svému dlouholetému spojenci chirurgovi.

„Ale dobrý den!“ zdravil mne vesele. „Tak copak to dneska bude? Ilegální repozice?“

„Ne, šití.“

„Aha. A kdy máte zase jet?“

„Zítra.“

„Tak přijďte.“

„Děkuju.“

Sedl jsem si do taxíku a jel se dát zašít.

„Tohle není od koňské podkovy,“ poznamenal chirurg, když mi opichoval ránu na pravé straně místním anestetikem. „To je řezná rána nožem.“

„Víte o tom, že to je až na kost?“

„Ne, já si tam nevidím.“

„Ne abyste si to zítra zase roztrhl.“

„Tak to pořádně zadrátujte.“

Hodnou chvíli tiše pracoval. Pak mne poplácal po rameni. „Máte tam podkožní stehy, svorky a ještě jsem vám to stáhl náplastí. Jestli by to ale vydrželo čtyři vítězství, to je u boha.“

Ohlédl jsem se na něj. Předtím jsem se o těch vítězstvích slovem nezmínil.

„Slyšel jsem to ve zprávách,“ dodal.

S ránou na levé straně strávil míň času. Řekl jakoby nic:,,Měl jsem dojem, že nemáte ve zvyku rvát se na nože.“

„Já jsem si to taky myslel.“

„Nechtěl byste mi říct, jak k tomu došlo?“

Bylo mi jasné, že to chce vědět pro svůj klid. Byl vždy svolný přispěchat mi v tichosti, tajně na pomoc, ale očekával ode mne, že před ním nic nebudu skrývat.

„Chcete vědět, jestli jsem se náhodou nedostal do konfliktu s hazardéry a dostihovými podvodníky, že?“

„Asi tak.“

„Pak vás můžu upokojit.“ Vyprávěl jsem mu ve stručnosti Bobbyho příběh. Viditelně se mu ulevilo. „A co ty modřiny?“

„To jsem spadl předevčírem proutěnkářům pod nohy.“ Věcně přikývl. Zaplatil jsem mu v hotovosti.

Když mě vyprovázel ke dveřím, popřál mi mnoho štěstí, a ať přijdu, kdybych zase něco potřeboval.

Poděkoval jsem mu, vzal jsem si taxík zpět do hotelu a cestou jsem si v duchu představoval, jak tiskařské stroje Flagu chrlí stránku za stránkou a jak na těch stránkách chybí omluva Bobbymu. Přemýšlel jsem o Leggattovi a těch, kdo stáli za ním, o právnících, o Nestoru Pollgateovi, o Tunnym, Wattsovi a Erskineovi, uvažoval jsem o temných silách, které jsem uvedl do pohybu, o běsech puštěných ze řetězu. „Koukej se naučit, že s lidma nemůžeš jen tak mávat,“ řekl jeden z těch zabijáků.

Už jsem se poučil.

V hotelu, u okénka kanceláře půjčovny aut, mi sdělili, že mám štěstí, protože pro mne mají mercedes. Zde jsou prosím klíče a vůz je dole v podzemních garážích, až budete chtít, tak vás tam hotelový zřízenec zavede. Poděkoval jsem. Prý rádi poslouží.

Objednal jsem si na pokoj něco k jídlu a zavolal Wykehamovi. Chvíli jsme si povídali o jeho čtyřech vítězstvích a já ucítil aspoň ozvěnu toho blaženého odpoledne.

„Dostali se domů v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Jo. Všichni žerou normálně. Dhaulagiri vypadá, jako že má za sebou náročný dostih, ale Dusty tvrdí, že to zvládl lehce.“

„Dhaulagiri běžel skvěle,“ řekl jsem. „A Kinley bude patřit k vašim nejlepším.“

Pak jsme si vyprávěli o Kinleyho budoucnosti a o dalších koních startujících v Ascotu zítra a v sobotu. Říjen, listopad a prosinec byly pro Wykehama nejrušnější měsíce, protože tou dobou byli jeho koně každoročně v nejlepší formě, se současnými úspěchy se tedy předem počítalo, byly řádně naplánované.

Wykeham nechával všechny své svěřence mezi třicátým zářím a prvním lednem příštího roku běhat co nejčastěji, jak jen to šlo. „Člověk musí umět využít příležitost,“ říkával. Po Vánocích, kdy dostihy mařil mráz a sníh, stáj víceméně přezimovala v klidu, koně odpočívali, přeskupovali se a zvolna se chystali k novému rozkvětu na březen. Můj život plynul skoro ve stejném rytmu jako Wykehamův. Všem nám to připadalo přirozené, jemu, mně i koním.

„Tak si na zítřek dobře odpočiňte,“ řekl Wykeham.“Máte šest jízd, v pátek vás jich čeká pět. Dobře se vyspěte.“

„Jistě. Dobrou noc, Wykehame.“

„Dobrou noc, Paule.“

Přinesli mi večeři a zatímco jsem z ní uždiboval a zapíjel to vínem, zavolal jsem ostatním trenérům a pak Rose Quinceové.

„Čtyři vítěze! Nepřeháníte to trochu?“ řekla.

„Občas se to tak sejde.“

„Jasně. Držte se svého okamžiku slávy, kamaráde, protože já pro vás mám špatný zprávy.“

„Jak špatné?“

„Naprosto a dočista negativní výsledek u producenta Jak jdou obchody. Není boha, aby z něho vyrazil, kdo ho nasměroval na Maynarda Allardecka.“

„Někdo ho ale nasměroval?“

„Určitě. Jenže on nám to neřekne. Podle mýho dostal zaplaceno, aby to natočil, a zaplaceno, aby ne, teda jestli mi rozumíte.“

„Kdo mu zaplatil, aby to natočil, musí teď mít pocit, že ho podvedli.“

„Má smůlu. Takže se mějte hezky.“

‚Ještě moment…,“ zarazil jsem ji rychle. „Prosím vás, za co seděl Jay Erskine?“

„Už jsem vám to řekla. Za spiknutí s cílem zabránit průchodu zákona.“

„Ale co konkrétně udělal?“

„Pokud si pamatuju, tak poslal nějaký gorily, aby vyděsily hlavního svědka obžaloby. Ten svědek pak zmizel z Anglie a nikdy se k soudu nedostavil, takže padoucha nemohli odsoudit. Proč se ptáte?“

„Tak. Zajímalo mě to. Jak dlouho seděl?“

„Dostal pět let, ale pustili ho o hodně dřív.“

„Děkuju.“

Rádo se stalo. Mimochodem, jednu ochotu jste mi už splatil. Ta kapka jedu, co jste mi poradil, účinkovala bezvadně. Už pod toho blbce nespadám a nemusím ho poslouchat. Takže díky a dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Kdykoli Flag potřeboval na něco gorily, měl Jaye Erskinea, ten je uměl obstarat.

Povzdechl jsem si a myslel na Holly. Myslel jsem na ni podvědomě už dlouho, jako by mi říkala, ať jí zavolám. Bude potřebovat peníze, co nosím kolem pasu, říkal jsem si, a já ji budu muset přemluvit, aby si pro ty peníze s Bobbym přijeli zítra ráno do Ascotu.

Budu jí muset přiznat, že to s tou slíbenou omluvou nakonec nevyšlo a že kdyby se Bobbyho právníci snažili, jak chtěli, trvalo by to věčně a k ničemu by to nevedlo. Když rozhlásím všude, kde to půjde, jak odposlouchávali Bobbymu telefon, bude to sice pro Flag nepříjemné, ale jí a Bobbymu to nijak nepomůže, ani to nijak nepohne jejich bankéřem. Bez nadšení jsem vytočil její číslo.

„Samozřejmě, že si pro ty peníze zajedeme,“ řekla. „Ale teď prosím tě poslouchej, zmlkni.“

„Už mlčím.“

„Volal Sam Leggatt, šéfredaktor Flagu.“

„Cože? Kdy volal?“

„Asi před hodinou, možná víc než před hodinou, asi v sedm. Řekl mi, že jsi někde v Londýně, prý někde v Knightsbridgi, a jestli prý nevím, kde ses ubytoval.“

„Cos mu řekla?“ zeptal jsem se jí polekaně.

„Řekla jsem mu, kde ses ubytoval včera, ať to zkusí tam. Prý to není v Knightsbridgi. Tak jsem ho upozornila na to, že taky existují taxíky. Prý ti musí za každou cenu předat vzkaz. Ať prý si ho napíšu: Že v tu chvíli ve Flagu tisknou tu omluvu a že nechá noviny rozeslat.“

„Nepovídej! Proč jsi to neřekla hned?“

„Ale tys mi přece řekl už včera, že to otisknou. Chci říct, že jsi s tím přece počítal.“

„Můj ty milý bože!“

„Taky prý chce, abys ještě teď večer přišel do Flagu, před desátou, prý tam bude někdo, s kým ses chtěl sejít.“

■ ■ ■ 14 ►

Bez ohlášení jsem stiskl bzučák a vstoupil, jakmile se dveře otevřely. Byl v kanceláři sám. Seděl za černým lesklým psacím stolem a četl nejnovější Flag.

Vzepřel se rukama o stůl a pomalu vstal. Menší, statný člověk, vyzařovala z něho přirozená, samozřejmá autorita. Čekal někoho jiného, mne nikoli. Za mnou se ozval cizí hlas: „Tady ti to nesu, Same,“ a do místnosti vstoupil cizí člověk, v ruce nějaké desky.

„Dobře Dane, nech mi to tu,“ Leggatt se natáhl a vzal dotyčnému Danovi slohu z ruky. „Já ti pak řeknu.“

„Co? Jo.“ Dan se na mne zvědavě podíval a odešel. Dveře za ním zaklaply.

„Vyřídili mi vaši zprávu,“ řekl jsem.

Zadíval se na svůj výtisk Flagu, otočil stránku, přeložil noviny a podal mi je přes stůl.

Přečetl jsem si Intimní drobnosti, uchystané jako pikantní lahůdka k páteční snídani milionů čtenářů. Ihned jsem zjistil, že se Leggatt zachoval fér. Odstaveček byl vytištěný tučným, výrazným písmem, a byl orámovaný.

Stálo tam:

Daily Flag přiznává, že newmarketské dostihové stáje Robertsona (Bobbyho) Allardecka (32) stojí na dobrém základě a jejich majitel není místním dodavatelům dlužen. Daily Flag se tímto panu Allardeckovi omlouvá za eventuální nepříjemnosti, které mu mohly vzejít z rozporných zpráv, uveřejněných v této rubrice dříve.

„Tak co?“

„Děkuju vám.“

„Bobby Allardeck by měl děkovat pánubohu za to, že má takového švagra.“

Překvapeně jsem se na něho podíval. Vybavil se mi Bobbyho naprosto nevypočitatelný vztah vůči mně, rozpolcený a nespolehlivý. Vzpomněl jsem si na svou sestru, protože pro tu jsem to všechno podstupoval. Doufal jsem, že ten odstaveček v novinách trochu uklidní rozčeřené vlny v Newmarketu a hlavně majitele, že se stáje vzpamatují aspoň do té míry, aby mohly fungovat. Budoucí provoz stájí však závisel na upevnění nejistých finančních základů podniku.

„Co způsobilo, že jste si to rozmyslel?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Vy. Právníci tvrdili, že couvnete, já tvrdil že ne. Oni tvrdili, že se nakonec každý zalekne hrozby nekonečných, nákladných soudních jednání.“ Ušklíbl se. „Já zase tvrdil, že nám budete dělat velké, jedovaté nepříjemnosti, když to neotiskneme. A to byste taky dělal, co?“

„Jistě.“

Přikývl. „Přesvědčil jsem je, že by nebylo dobré, kdyby Owen Watts a Jay Erskine museli před soud, a tam byste je vy dohnal.“

„Nebylo by to dobré tím spíš, že Jay Erskine nemá čistý rejstřík.“

Chvíli mlčel, pak utrousil: „Ano.“

Aha, takže to byl zřejmě ten rozhodující prvek, řekl jsem si.

„Psal Jay Erskine ty útočné články proti Bobbymu?“

Po krátkém zaváhání přikývl. „Psal všechny, až na tu dnešní omluvu. Tu jsem psal já.“

Zmáčkl knoflík na telefonu a řekl do prázdna: „Je tu Fielding.“ Potom se obrátil ke mně.

„Teď, když jsme to otiskli, tak nám ale dáte ty úvěrové karty.“

„Dám vám je zítra, jakmile noviny roznesou, jak jsme se domluvili.“

„Vy se hned tak nevzdáte, co? Owen Watts už s novinami vyjel do Newmarketu a ostatní exempláře šly poštou.“ Zasmušile se na mne zadíval. „Jak jste přišel na tu banku?“

„Tak. Napadlo mne, že se možná pokusíte mne diskreditovat. Pro jistotu jsem zastavil všechny platby na své konto.“

Stiskl rty. „Oni nevědí, s kým mají tu čest,“ řekl.

Ozval se bzučák a Leggatt ihned stiskl knoflík, kterým se otvíraly dveře. Otočil jsem se. Vstoupil mně neznámý člověk.

Pohyboval se sebejistě a zvědavě si mne prohlížel. Vyšší, málo vlasů, vysoké bledé čelo, obyčejný tmavý oblek, pestře pruhovaná kravata. Měl zřejmě ve zvyku mnout si stále prsty, jako když se učitel snaží zbavit ulpívavé křídy.

„David Morse, vedoucí našeho právního oddělení,“ řekl Sam Leggatt stručně.

Žádné potřásání rukou nenastalo. David Morse si mne prohlížel jako muzeální exponát, prohlížel si i mou bundu na zip, modrou košili a kravatu.

„To je ten žokej,“ řekl věcně. „Ten, co dělá potíže.“

Neodpověděl jsem, nebylo na co. Vtom otevřenými dveřmi za našimi zády vstoupil další člověk. Z toho sálala síla jako z uranu radiace.

Šel tak, že ho ani nebylo slyšet. Byl asi stejně velký jako ten právník, měl tmavé uhlazené vlasy, olivovou pleť, kulatou bradu, drobná ústa a tmavé oči jako dva korálky. Ramena měl široká a pas úzký. Tmavomodrý oblek. Přestože byl mladší než právník a než Sam Leggatt, bylo na první pohled zřejmé, že ti dva jsou jeho podřízení.

„Jsem Nestor Pollgate,“ prohlásil a pak si mne prohlédl od hlavy k patě, jako předtím jeho právník Opět žádné pozdravy. Ostře. „Už mě ty vaše kejkle nebaví. Okamžitě vraťte majetek mých novinářů.“

Měl nejen mužnou postavu, ale i zvučný bas. Hovořil jednoduchou angličtinou bez přízvuku.

„Pozval jste mě sem snad jen proto, abyste mi tohle řekl?“

Rose Quinceová mi radila, ať je zbytečně nedráždím. A co, vem to čert!

Pollgate stiskl rty a přešel za psací stůl k Leggattovi. Právník ho následoval. Pak stáli všichni tři bok po boku jako tříčlenný soudní tribunál a já před nimi jako na koberci.

Stál jsem podobně asi jednou dvakrát před dostihovou disciplinární komisí, takže jsem věděl, že nesmím dát najevo ani vzdor, ani strach. Jak je vidět každá zkušenost, i špatná, se může hodit, když to člověk ani nepředpokládá. Trpělivě, bez hnutí jsem stál a čekal.

„Vaše tvrzení, že jsme vědomě napadli vašeho švagra, zahájili proti němu tažení, nemůže obstát, je to nesmysl,“ řekl Pollgate suše. „A pokud se chystáte něco podobného prohlašovat na veřejnosti, budeme vás žalovat.“

„Zahájili jste tažení proti Maynardu Allardeckovi, abyste mu zhatili šanci na šlechtický titul, abyste mu narušili pověst, a bylo vám úplně jedno, koho přitom poškodíte. Váš list se zachoval naprosto bezohledně. Často si počíná bezohledně. A tento názor budu prohlašovat na veřejnosti, kdykoli a kdekoli se mi zachce.“

Pollgate viditelně ztuhl a právník pootevřel ústa. Sam Leggatt se tvářil skoro pobaveně.

„Proč jste chtěli odrovnat Maynarda Allardecka?“ zeptal jsem se.

„Do toho vám nic není,“ řekl Pollgate stroze a s konečnou platností, jako když zapadnou dveře trezoru. V tu chvíli mi bylo zcela jasné, že pokud se kdy dozvím odpovědi na klíčové otázky, musím je hledat jinde než u přítomných.

„Vy jste zřejmě usoudil,“ řekl jsem, „že výpad ze strany bude účinnější než přímý útok na Maynarda, proto jste na to šel přes jeho syna, a bylo vám srdečně jedno, jak jeho synovi škodíte. Prostě jste ho použil. Za to si zaslouží odškodnění.“

„Ne,“ řekl Pollgate.

„Nic nepřiznáváme,“ ozval se právník zcela typicky. Ano, možná jsme se provinili, ale nic nedoznáváme. Pak ještě dodal: „Jestliže nepřestanete z našeho deníku vymáhat peníze výhrůžkami, budeme vás žalovat a necháme vás zavřít.“

Poslouchal jsem spíš jeho hlas než slova. Byl mi povědomý, snažil jsem se vybavit si, odkud znám ten vysoký tón, nadnesenou dikci a nádech přesvědčení, že jsem zcela bez inteligence.

„Bydlíte v Hampsteadu?“ zeptal jsem se váhavě.

„Co to má s věcí společného?“ zeptal se Pollgate podrážděně.

„Tři tisíce před, tři po.“

„Blábolíte nesmysly.“

Zavrtěl jsem hlavou. Pan Morse se tvářil, jako by kousl do šťovíku.

Otočil jsem se k němu: „Udělal jste to nešikovně. Nemáte vůbec představu čím začít, když se podplácí žokej.“

„Čím začít?“

Málem jsem se usmál. „Neřekl jste jméno koně.“

„Takže přiznáváte, že umíte přijmout úplatek.“

„Vůbec ne. Ale kdysi se čas od času na mne někdo s něčím podobným obrátil, vy jste podle hlasu na takový druh člověka nevypadal. Kromě toho jste si náš rozhovor nahrával, slyšel jsem, jak to v telefonu klaplo. To úplatkáři nemají ve zvyku.“

„Doporučoval jsem opatrnost,“ poznamenal Sam Leggatt tiše.

„Tohle nedokážete,“ řekl rozhodně Pollgate.

„Můj bankéř zadržel šek na tři tisíce, vystavený v City, zaslaný na můj účet. Hodlá se poptat, kdo ten šek vystavil.“

„Nic se nedozví,“ Pollgate zavrtěl hlavou.

„Pak možná udělá to, co jsem mu hned radil. Roztrhá šek na kousíčky.“

Nastalo hluboké ticho. Kdyby chtěli, abychom jim šek vrátili, přiznali by, že je od nich. Když to nepřiznají, přijdou o slušnou částku.

„Taky ty peníze můžeme převést na konto Bobbyho Allardecka jako první splátku odškodného.“

„Tak to už by stačilo.“ Nestor Pollgate byl dopálený. „Okamžitě vraťte majetek obou našich novinářů. Žádné odškodné se platit nebude, je vám to jasné? Žádné! Nic! Budete trpce litovat, že jste ty peníze vůbec z nás vymáhal.“

Pod elegantním oblekem skrčil ramena jako boxer, pohnul rameny, jako by člověka varoval, než nasadí páky násilí duševního. Z jeho tváře vyzařovala stejná brutalita jako ze stránek jeho novin, spolu s pohrdlivou, suverénní nadřazeností absolutní moci. Tomu člověku nedokáže nikdo dlouho vzdorovat, pomyslel jsem si. A on se rozhodl, že já nebudu výjimka potvrzující pravidlo.

.Jestli nám hodláte dělat potíže u soudů,“ zasyčel, „tak vás zničím. To myslím zcela vážně. Postarám se o to, aby na vás padlo podezření z něčeho, co by vám bylo obzvlášť odporné, ono se něco najde. Poženu vás před soud a docílím, abyste šel za mříže. Spadnete až na dno, to vám slibuju, ztratíte čest a úctu ostatních, každý vámi bude pohrdat, budou po vás plivat, a v tisku se to rozmaže, jak nejvíc to jde, budete se topit v bahně, až se utopíte.“

Poslední slova byla jako břitva, zlá, opravdová, visela ve vzduchu jako jed.

Leggatt i Morse se tvářili zcela klidně a mne napadlo, co asi vidí v mé tváři. Nedat najevo strach… Ach, ach!

Myšlenky se mi zběsile honily hlavou. To by přece neudělal, říkal jsem si, jenom mne straší. Přece člověk v jeho postavení neohrozí svoji pověst tak, aby úmyslně a vědomě objednával křivopřísežníky proti mně, když přece chci tak málo, neohrožuju ani jeho, ani existenci jeho novin, proč by to dělal? Přece mu za to riziko nestojím.

Ať tak či tak, znělo to strašlivě. Žokejové jsou zranitelní, věčně je obviňují z nepoctivosti a cynické, nedůvěřivé publikum takovým pomluvám ochotně věří. Všichni by snadno uvěřili v mou vinu. Pollgate to může zkusit znovu, líp, šikovněji na mne může uvalit podezření, že beru úplatky, může k tomu účelu shromáždit falešné důkazy, může na mne nalíčit i horší provinění. O co se pokusili jednou, svedou ve Flagu podruhé a dokážou pro mne vybrat zločin, který by mi byl co nejodpornější.

V tu chvíli mě vůbec nenapadlo, co bych mohl říct. Stál jsem tam, ticho bylo čím dál tím neúnosnější, když tu zazněl bzučák, až sebou Morse trhl.

Sam Leggatt přehodil páčku na telefonní aparatuře. „Kdo je?“

„Erskine.“

Leggatt se podíval na Pollgatea, a když ten přikývl, stiskl knoflík a otevřel dveře. Vstoupil člověk, kterého jsem setřásl ze žebříku.

Byl asi tak velký jako já, měl prořídlé vlasy, zplihlý knír a studené, bezúsměvné oči. S přítomnými se pozdravil jen posunkem, jako by s nimi už předtím mluvil, a ihned se otočil ke mně. Skloněnou hlavu, vystrčené břicho, člověk s pokaženým životem, plný nenávisti.

„Koukejte navalit moje věci.“ Byl to rozkaz, ba skoro výhrůžka.

„Až pak.“

Nastalo napjaté ticho. Zadíval jsem se na Pollgatea, tvářil se jako vrah. Uvědomil jsem si, že jsem vlastně těmi dvěma krátkými slovy dal najevo, že na mne jeho strašení, jeho výhrůžky neplatí.

„Je tvůj, Jayi,“ řekl.

Bylo zbytečné uvažovat, jak to myslí, stejně na to nebyl čas. Jay Erskine mne chytil za pravé zápěstí a stočil mi ruku za záda s takovou silou a rychlostí, že to musel mít nacvičené. Já vlastně udělal totéž s ním, když jsem mu tiskl obličej do hlíny na Bobbyho záhonu. Zasyčel mi do ucha se sebeuspokojením člověka, který si právě vyrovnává účty: „Koukej říct, kde ty věci jsou, nebo ti utrhnu rameno, že už si na koni nezajezdíš, to si piš.“

Bolelo to. Zadíval jsem se rychle na naše tři diváky. Žádný z nich se netvářil překvapeně, ani ten právník ne. Že by to snad v kanceláři šéfredaktora Flagu byl běžný způsob diskuse?

„Tak povídej,“ Erskine přitlačil.

Prudce jsem o krok ustoupil dozadu, tím jsem do Erskinea vrazil, a sjel jsem do dřepu, hlavu až u země. Jediným prudkým trhnutím jsem si ho přes hlavu hodil před sebe. Pustil se mě a letěl přes celou místnost, až přistál vzadu u zdi na velikém květináči s palmou. Já udělal rychlý kotoul a vstal jsem. Celá operace trvala sotva vteřinu. Mrtvé ticho po akci bylo delší.

Jay Erskine vyplivl kus listu a vztekle, pracně se snažil zdvihnout, hrabal se po koberci jako býk před útokem.

„To stačí,“ řekl jsem. „To by snad už sakra stačilo.“

Zadíval jsem se na Nestora Pollgatea. „Žádám odškodnění. Další bankovní šek. Na sto tisíc. Zítra. Bobby Allardeck přijede dopoledne do Ascotu, tak mu tam ten šek můžete hned předat. Kdybyste chtěl pro mě vyčarovat podvodem nějaký zločin, stálo by vás to taky tolik, pokud by vám šlo o to, aby mě opravdu odsoudili. Takhle to máte jednodušší.“

Jay Erskine už stál a tvářil se vražedně.

Řekl jsem mu: „A vy se modlete, aby někdo to odškodné zaplatil…, nebo chcete znovu sedět?“

Šel jsem ke dveřím. Ještě jednou jsem se ohlédl. Pollgate, Morse a Leggatt měli kamenný výraz, Jay Erskine mlčky zuřil.

Na okamžik jsem se lekl, že dveře budou zamčené, že se nedostanu ven. Byly jen zaklapnuté. Klika snadno povolila, dveře se hladce otevřely do místnosti a uvolnily mi cestu ke svobodě.

Jak jsem šel chodbou k výtahům, nohy jako by mi nepatřily.

Kdybych uvěřil, že to Pollgate myslel vážně, čekala by mě velmi chmurná budoucnost. Kdybych uvěřil zlobě sálající z Erskinea, přišla by na mne krutá pohroma v nejbližších dnech. Proč jen jsem jim nedal ty zatracené věci, říkal jsem si zoufale. Tak by se Bobby položil! No a co?

Vtom se za mnou ozvaly rychlé kroky, to už jsem byl u výtahů. Bleskově jsem se otočil, myslel jsem, že to je Erskine, nebezpečí, ale byl to opět, jako už jednou, Sam Leggatt.

Zatvářil se překvapeně nad mojí hbitou piruetou.

„Vy jste čekal další přepadení!“ řekl.

„Hm.“

„Doprovodím vás dolů,“ přivolal výtah, a než přijel, upřeně si mne prohlížel. Mlčky jsme čekali.

„Sto tisíc!“ ozval se Leggatt konečně. „To je trochu hodně. Předpokládal jsem, že budete požadovat míň.“

„Včera ano.“

„A dnes?“

„Dnes jsem poprvé uviděl Pollgatea. Menší požadavek by vůbec nebral vážně. Pro něho by to byly drobné.“

Sam Leggatt ze mne nespouštěl oči. Zamžikal světlými řasami, ale sebemíň nedal najevo, co si myslí.

„To vyhrožování…,“ řekl jsem pomalu, že mne dostane za mříže… Použil to už někdy předtím?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli to zkusil na někoho jiného?“

„Proč vás napadlo že ano?“

„Protože to nepřekvapilo ani vás, ani vašeho právníka.“

Výtah tiše dojel do našeho patra a dveře se rozevřely. Nastoupili jsme. Když se dveře zavřely, dodal jsem: „Taky se mi zdálo, že ten proslov má už nacvičený… Spadnete až na dno, to vám slibuju, ztratíte čest a úctu ostatních…, budete se topit v bahně, až se utopíte.“

Zvědavě se zeptal: „Vy si to pamatujete doslova?“

„Ono se to jen tak lehko nezapomene.“ Odmlčel jsem se. „Myslel to doopravdy?“

„Asi ano.“

„Jak to dopadlo v minulosti? Splnil, co sliboval?“

„Nemusel.“

„Takže ty výhrůžky zapůsobily?“

„Dvakrát.“

„Ach ne!“

Roztržitě jsem si mnul pravé rameno pod bundou. „To vždycky docílí všeho jen takhle, vyhrožováním?“

„Vyhrožování se případ od případu liší,“ řekl Leggatt klidně. ‚Bolí vás to?“

„Co?“

„To rameno.“

„Jo tak. Trošku, moc ne. Není to o nic horší než obyčejný pád.“

, Jak jste se ho tak zbavil? Že jste s ním tak zamával?“

Ušklíbl jsem se. „To je trik, který jsem naposled použil, když mi bylo asi patnáct. Můj protivník byl stejně starý. Dnes jsem si nebyl jistý, jestli se mi to povede, když jde o dospělého mužského, ale jak jste viděl, šlo to docela krásně.“

Dojeli jsme do přízemí a vystoupili.

,.,Kde bydlíte?“ zeptal se jakoby nic.

„U známých,“ odpověděl jsem.

Vyprovodil mne doprostřed křiklavě vyzdobené haly a zastavil se u malé kašny.

„Proč vlastně jde Pollgate po Maynardu Allardeckovi?“ zeptal jsem se.

„To nevím.“

„Váš nebo Erskineův nápad to ale nebyl, přišlo to shora?“

„Shora.“

„A ještě z větší výšky,“ dodal jsem.

„Proč myslíte?“

Zamračil jsem se. „To nevím. Vy ano?“

„Co já vím, tak s tím přišel Nestor Pollgate.“

„Tak tomu jsem tedy moc nenatloukl.“

„Ale nandal jste mu to. Skoro.“

V jeho slovech nebyl sebemenší stín nepřátelství nebo nedostatku loajality vůči nadřízenému, ale jaksi jsem měl dojem, že se trochu omlouvá. Styčný důstojník utěšuje vyvrhele. Je to šéfův člověk, Kite, pamatuj si to!

„Co teď podniknete?“

„Pojedu do Ascotu.“

Jeden druhému jsme se dívali do očí. Kdyby řídil loď jiné linky, možná by mi byl i sympatický.

„Takže sbohem,“ řekl jsem.

Vteřinu váhal, pak taky řekl sbohem, otočil se a odešel k výtahům. Já vyšel na Fleet Street a nadýchl se zhluboka volného vzduchu pod hvězdným nebem.

Šel jsem do hotelu pěšky, byly to asi tři kilometry. Pak jsem ve svém pokoji jen tak seděl a koukal do zdi, než jsem se sebral, došel dolů pro půjčený mercedes a vyjel do Chiswicku.

„Vy jste tu strašně brzy,“ trochu se lekla Daniela, když jsem se dostavil, „přece jsem říkala, že jdu domů až ve dvě, a ne v půl dvanácté.“

„Tak mi přišlo, že bych tu třeba mohl tiše sedět a dívat se na vás, protože minule to nikomu nevadilo, aspoň jsem měl ten dojem.“

„Budete se k smrti nudit.“

„Nebudu.“

„Jak myslíte.“

Ukázala na židli a psací stůl vedle svého. „Dnes tu nikdo není, takže tady můžete klidně být. Dal jste si zašít ty rány?“

„Ano, to je v pořádku.“

Usadil jsem se a sledoval prazvláštní americký způsob shromažďování aktualit pro televizní diváky doma. V tu chvíli běželo po vlnách éteru hlavní vysílání v půl sedmé večer amerického času, takže největší nápor práce pro ten den už minul. Jak mi Daniela vysvětlila, úkolem noční služby je střádat všechny zajímavosti, které by se mohly hodit do zpráv v jedenáct (stále amerického času) anebo ráno.

„Co se vůbec u nás může dít v tuhle noční dobu?“ zeptal jsem se.

„Teď právě ve Skotsku nezvladatelně hoří naftová věž a o půlnoci vystoupí na královském dobročinném galapředstavení věhlasný Devil Boy, aby předvedl nové hity.“

„Kdože vystoupí?“

„Na tom nezáleží. Hlavně že ho zbožňují miliony mladistvých.“

„Potom bude co?“

„Až přinesou, co natočili? Dovezou to sem naším vozem, tady se to střihne a hotový sestřih se pak vysílá do studia v New Yorku. Občas tu přes den děláme rozhovory pro ranní vysílání doma ve Státech, ale v noci nic takového nebývá.“

„Střižnu máte někde tady?“

„Jistě. Chtěl byste se tam podívat?“

„Moc rád.“

„Já si ale napřed vyřídím telefony.“ Přikývl jsem. Pak jsem poslouchal, jak se baví s někým, kdo je u toho požáru.

„Náš talent je na cestě, letí helikoptérou z té demonstrace, měl by tam u vás být asi do deseti minut. Ať mi pak hned zavolá, jak jen to bude možné. Jak daleko jste od toho ohně? Dobře, tak až dorazí Cervano, snažte se dostat blíž, z té vzdálenosti, kde jste, by i chrlící sopka vypadala jako prskavka. Dobře. Hlavně ať mi zavolá, až přijede. Dobře, ano, řekněte mu, ať hned volá.“

S ušklíbnutím položila sluchátko. „Zatím jsou od požáru přes kilometr. To mohli rovnou zůstat v Brooklynu.“

„Kdo je talent?“

„Talent? Ed Cervano. Jo tak…, talent je prostě každý, kdo mluví do mikrofonu na kameru…, hlasatel, komentátor, kdokoli.“

Ohlédla se na nápisy na tabuli za svými zády. „Hit – to je to, co teď běží, ten naftový požár, pak Devil Boy a velvyslanectví a tak dále.“

„Ano.“

„Místo, to je jasné, tam se má točit. Čas je taky jasný. Štáb…, to je tým kameraman a talent, přidělený pro tu či onu reportáž. Stopáž…, to je kolik se toho má natočit, kolik tomu věnujeme. Produkce…, to je všechno dohromady, posádky kamer, talent, rozhovory, všechno. Postsynchrony jsou komentář k obrazu, který se natočil bez zvuku, a tak dále.“

„O tom, kdo kdy kam pojede, rozhodujete vy?“

Přikývla. „Šéf, ostatní koordinátoři a já, kdo má zrovna službu.“

„To je ale náročná práce.“

Oči se jí rozesmály. „Když se nám daří, dostaneme přidáno, když ne, letíme.“

„Ale přece zprávy jsou zprávy, co se na nich dá zkazit?“

„Co? Kupříkladu…, zajímal by vás víc pohled na požár ze vzdálenosti jednoho kilometru nebo zblízka, kdy byste skoro cítil, jak vás olizují plameny?“

„Hm.“

Zazvonil telefon. „Zprávy,“ ohlásila se, a pak poslouchala. „Poslyšte,“ řekla podrážděně, „i kdyby přišel pozdě, bude to lidi zajímat. I kdyby byl nemocný, je to něco. A pokud by se vůbec nedostavil na to královské galapředstavení, je to taky něco. Počkejte, jak se to vyvine, v každém případě to půjde do zpráv, jasné? A kdyby všechno selhalo, tak aspoň natočte někoho z královské rodiny, jak odchází.“ Položila telefon. „Devil Boy se do této chvíle ještě nedostavil do divadla a přitom mu trvá hodinu, než se nalíčí a převleče do kostýmu.“

„Takže vy berete, i když se něco nekoná?“

„Přece nedopustím, aby mi to vyfoukla konkurence, to uznejte!“

„Jak se vůbec dozvídáte, kde se co děje?“

„Různě. Od tiskových agentur, z novin, z policejního vysílání, z tiskovek, všelijak.“

„Víte, mne vlastně nikdy nenapadlo uvažovat o tom, jak se vůbec zprávy na obrazovku dostávají.“

„Někdy trvá celý den, aby člověk nasbíral a připravil materiál na deset vteřin.“

Znovu zazvonil telefon. Tentokrát volal Ed Cervano, nikoli z helikoptéry, ale už z místa katastrofy. Daniela mu velmi zdvořile poradila, aby si zašel pořídit popáleniny prvního stupně. Z toho, jak se usmívala, jsem pochopil, že Cervano by pro Danielu šel nejspíš doslova až do ohně.

„Je to strašně milý člověk, skvěle mluví a píše jako básník,“ řekla s rozzářenýma očima, když položila telefon. Zářila nad talentovaným talentem.

„Píše?“

„Sám si píše, co pak komentuje. Všichni naši reportéři si sami píší.“

Pak přišla další zpráva o galavečeru. Devil Boy, ďábel i se svými rohy, je prý na cestě do divadla, údajně v sanitce se zapnutou sirénou.

„Je nemocný? Jestli ne, jestli je to fór, tak to koukejte natočit.“ Položila telefon s bezmocným pokrčením ramen. „Ten křepčící satanáš dostane ve zprávách dvojnásob prostoru než naftový požár. Skutečné peklo nemůže konkurovat s maškarádou. Chcete se teď podívat do střižny?“

„Ano.“ Šel jsem za ní přes velkou kancelář a obdivoval její svižnou, elegantní chůzi. Měl jsem sto chutí hrábnout jí oběma rukama do bohatých tmavých vlasů, měl jsem sto chutí ji políbit, tuze rád bych se s ní vyspal.

Řekla: „Ukážu vám napřed studio, to vás bude zajímat víc.“ Vedla mne do postranní chodby ke dveřím, na kterých byl varovný nápis: Nevstupuj, dokud svítí červené světlo. Červené světlo nesvítilo. Vešli jsme dovnitř. Místnost nebyla nijak zvlášť veliká a vypadala poloprázdná, nezařízená. Viděl jsem jen dvě křesla, malý stolek, světla, televizní kameru, monitor a kávovar s papírovými kelímky. Nejvíc mě překvapilo veliké okno s pohledem na Temži a Hammersmith Bridge. Všude svítila světla a proudil život.

„Točíme rozhovory proti tomu oknu,“ vysvětlovala Daniela. „Většinou tu máme politiky, ale taky herce, autory, sportovce, prostě lidi, kteří jsou právě nějak aktuální. Když máme v pozadí řeku, most, červené autobusy projíždějící po mostě, vypadá to působivě.“

Krátce se na mne podívala. „Nenudí vás to?“

„Vůbec ne!“

Měla na rtech světlou rtěnku a řasy jako perutě. Tmavé úsměvné oči, jemnou pleť, štíhlé hrdlo, ňadra jako jablka na útlém kmeni… Kite neblázni, probůh, okřikoval jsem se v duchu, nemysli na ni a radši se na něco rozumného zeptej.

„Jak se dostane to, co natočíte, do Ameriky?“

„Tamhle odtud.“ Ukázala na jedny zavřené dveře a otevřela je. Dveře vedly do menší, tlumeně osvětlené místnosti. Bylo tam teplo, ticho narušovalo jen šumivé hučení přístrojů.

. „To je translační stanice,“ řekla. „Odtud jde všechno přes satelit, ale neptejte se mne jak, na to máme člověka, který se pořád tváří jako štvanec a umí kroutit tady těmi knoflíky. Do toho se mu nepleteme.“

Zavřela dveře, prošla se mnou studiem, zpět na hlavní chodbu a pak do jedné ze tří střižen.

„Tak jsme tady.“ Rozsvítila. V malé prostoře zabíraly jednu celou zeď samé televizní obrazovky, několik videorekordérů a stohy kazet. „My ještě pořád stříháme takhle, i když se teď používá úplně nová technologie. Naši střihači pracují raději na starých střihacích stolech, takže doufáme, že se nás ještě nějakou chvíli budou držet.“

„Co vlastně dělají?“

„Projíždějí nesestříhaný záznam, který se jim objevuje tady na té obrazovce vlevo. Vyberou nejlepší záběry, ty přehrají na druhou pásku, a co nahrají, se jim objeví na druhé obrazovce. Přehazují to dle libosti sem a tam, až s tím jsou spokojení. Pak to vyšleme do New Yorku, ale tam si to někdy ještě přistřihnou. Záleží na tom, kolik toho mají odjinud.“

„Vy s těmi přístroji taky umíte?“ zeptal jsem se.

„Mně to jde strašně pomalu. Kdybyste opravdu chtěl vidět, jak se to dělá, tak se přijďte podívat, až bude Joe stříhat ten naftový požár a Devila Boye, Joe je výborný.“

„To se podívám rád.“

„Žasnu, že vás to tak zajímá.“

„Víte, já mám videozáznam, který bych sám potřeboval sestřihnout. Tak bych se rád naučil, jak se to dělá.“

„Proto jste přišel tak brzy?“ Podle toho, jak se zeptala, jsem poznal, že by se neurazila, kdybych řekl že ano.

„Do určité míry ano…, ale hlavně jsem přišel kvůli vám, chtěl jsem vás vidět…, byl jsem zvědavý na to, co děláte.“

Byla tak blízko, že jsem ji mohl snadno obejmout, jenže já vůbec netušil, co si myslí. Jako by mezi našimi myšlenkami byla nějaká zeď. Nepříjemné.

Přátelsky se na mne podívala, nic víc. Z jejího výrazu jsem poznal jen jediné: že nesdílí moje přání milovat se hned, přímo na místě.

Zeptala se mne, jestli bych se chtěl podívat do knihovny, a já řekl že rád. V knihovně nebyly knihy, ale stohy videokazet se záznamy, staré události zaznamenané na věky, slova vyslovená, zaznamenaná a nepopiratelná.

„Využíváme archív, hlavně když někdo významný zemře, na nekrology. Nebo když se znovu rozbouří starý skandál.“

Vrátili jsme se do její kanceláře. Další hodinu jsem tam jen tak seděl a sledoval vývoj událostí. (Devil Boy se dostavil ke vchodu pro herce kompletně nalíčený, v kostýmu, v záři světlometů, za hysterického jásotu svých obdivovatelů a obdivovatelek.) Seznámil jsem se s Danielinými spolupracovníky, s hlavním koordinátorem, vedoucím redakce, se střihačem Joem, s uštvaným odborníkem na přenosy, se dvěma kameramany t. č. bez úkolů a jedním talentem ženského pohlaví, rovněž t. č. bez úkolů. Od Daniely jsem se dozvěděl, že podnik zaměstnává šedesát lidí, ale že se nikdy všichni nesejdou, pracují na směny. Na denní směnu dochází víc lidí, ve dne tam s Danielou je vždy ještě jeden koordinátor.

V jednu hodinu v noci zavolal Ed Cervano, že natočil celou spoustu skvělých záběrů požáru, ale teď už se daří oheň likvidovat, takže už to ztrácí na zajímavosti, a ráno to nebude zajímat nikoho.

„Stejně přivezte, co jste natočili,“ řekla Daniela. „V archívu nic takového nemáme, nemáme žádný naftový požár.“

Otráveně položila telefon. „Tak to u nás chodí.“

Štáb vyslaný na královský galakoncert se vrátil celý rozjařený, jako by se všichni členové týmu nakazili od Devila Boye. Současně se štábem přišel i novinový doručovatel a položil na stůl celou horu ranních vydání. Čirou náhodou ležel na vrchu Flag. Sáhl jsem po novinách, nalistoval Intimní drobnosti a četl si znovu Leggattova slova.

„Co si tam prohlížíte?“ zeptala se Daniela.

Ukázal jsem jí to. Zamžikala.

„Byla jsem přesvědčená, že to nemá šanci,“ řekla upřímně. „Přistoupili také na finanční odškodnění?“

„Zatím ne.“

„To budou muset, vždyť tady přiznávají urážku na cti.“

„Britské soudy za pomluvy moc nedávají. Kromě toho je sporné, jestli by Bobby vůbec vyhrál, kdyby Flag žaloval, nemluvě o tom, že si nemůže dovolit advokáta, protože i kdyby vyhrál, není jisté, že by soud rozhodl, aby Flag hradil soudní výlohy a výlohy za zastoupení.“

Upřeně se na mne dívala. „To u nás člověk v takovéhle věci platí advokáta, jen když vyhraje. Zato si advokát účtuje pořádný krajíc částky, o kterou se klient soudil, i čtyřicet procent.“

„U nás je to jinak.“

U nás, říkal jsem si zasmušile, se smlouvá vyhrožováním. Jedna strana: Postarám se o to, abyste dostali přes prsty od výboru pro tisk. Postarám se o to, aby se tahle věc provětrala ve sněmovně. Postarám se o to, aby váš novinář, který byl už jednou trestaný, stál před soudem. Protistrana: Přesekáme vám šlachy, přijdete o žokejskou licenci za korupci, pošleme vás za mříže. Budou po vás plivat, zostudí vás v tisku, utopíte se v bahně.

Ale to byste mě napřed museli chytit, miláčkové!

■ ■ ■ 15 ►

Přihlížel jsem, jak se Joe hbitými prsty probírá hlučným pestrobarevným materiálem, jak si pomlaskává do rytmu, když vybírá záběry a spojuje je dohromady, aby byly co nejpůsobivější. Kaleidoskopický příjezd Devila Boye, předtím příchod členů královské rodiny, pak temperamentní a zcela nesrozumitelná nová píseň.

Projel znovu hotový sestřih. „Třicet vteřin,“ řekl. „Je možné, že to použijou komplet nebo taky ne.“

„Mně to připadá výborné.“

„Třicet vteřin na jednu aktualitu je hodně.“ Vzal z přístroje pásek navinutý do kotouče, strčil ho do předem označené krabice a předal uštvanému odborníkovi na přenos. Ten už na hotový pásek čekal a ihned ho odnesl. „Daniela říká, že prý se chcete naučit stříhat. Co vlastně chcete vědět?“

„Já…, pro začátek, co tyhle přístroje dovedou.“

„Dovedou hodně.“ Přejel prsty nad početnými knoflíky a páčkami na pultu, sotva se jich dotýkal. „Tenhle vám vezme jakýkoli pásek, jakékoli velikosti a výroby a přehraje na kterýkoli jiný. Můžete zesílit nebo zeslabit zvukový záznam jak chcete, můžete přes reálný zvuk nahrát jiný. Můžete přehrát zvuk z jednoho záznamu k obrazu jiného záznamu. Můžete sestříhat dva záznamy tak, že to vypadá, jako by si lidi spolu povídali, zatímco je někdo natočil každého zvlášť, jindy a jinde. Můžete všechno možné zfalšovat a pokřivit pravdu.“

„A dál?“

„To je nejspíš všechno.“

Ukázal mi, jak se docílí toho, o čem mluvil, ale počínal si tak rychle, že jsem ho nestačil sledovat.

„Vy máte nějaký konkrétní videozáznam, který byste chtěl sestříhat?“ zeptal se.

„Mám, ale ještě bych k tomu rád něco přitočil, pokud to bude možné.“

Pátravě si mne prohlédl. Byl asi stejně starý jako já, s jiskrou humoru v očích, ale s bezúsměvnými rty v černé tváři. Měl na sobě tmavý oblek a světlou košili a já si vedle něho připadal jako upocený, ušmudlaný a hloupý vandrák. Co se dá dělat, mám za sebou příliš dlouhý den, říkal jsem si.

„Daniela tvrdí, že jste OK,“ řekl Joe k mému překvapení. „Nevidím tedy důvod proč nepožádat šéfa, aby vám tuhle střižnu někdy v noci, když tu bude klid, pronajal. Vy mi řeknete, co chcete, a já vám to střihnu, kdybyste chtěl.“

„Joe je moc milý.“ V mercedesu z půjčovny se Daniela vedle mne cestou líně protahovala na sedadle pro spolujezdce. „Jistě, když řekl, že vám to střihne, tak to myslel vážně. On se tady nudí. Dnes v noci čekal tři hodiny, než přivezli, co natočili s tím Devilem Boyem. On stříhá vášnivě rád, opravdu. Chtěl by pracovat u filmu. To, co jste natočil, ho bude bavit.“

Šéf redakce aktualit byl předtím taky velkorysý. „Pokud to bude dělat Joe, nemám námitky,“ řekl. Pak se podíval na Danielu. Ta právě se skloněnou hlavou zatrhávala zajímavosti v novinách. „Dnes večer mne volal New York, gratulovali mi, že prý máme v poslední době výborné věci. To je její zásluha. Když říká, že jste OK, tak jste OK.“

Daniela měla za sebou taky dlouhý den.

Zívla na celé kolo. „Towcester mi připadá vzdálený několik světelných roků,“ vzdychla.

„Hm. Co princezna Casilia? Neřekla nic, když jste se vrátily na Eaton Square a já odjel?“

Daniela se na mne pobaveně zadívala. „V hale poznamenala, že dobré chování je znamením síly. Když jsme došly do obývacího pokoje, tak se mě zeptala, jestli si myslím, že budete na Ascot opravdu dostatečně fit.“

„Co jste jí odpověděla?“ zeptal jsem se poplašeně.

„Že myslím že ano.“

Uklidnil jsem se. „Tak je to v pořádku.“

„Teta poznamenala, že to je pro překážkové jezdce typické, a já neřekla, že si myslím, že jste blázen a zřejmě vůbec nevnímáte nějaký ten šrám.“

„Jenže já to vnímám.“

„Ale?“

„No… když nejezdím dostihy, nevydělávám. A co je horší, když propasu dostih a kůň, kterého jsem měl jet, zvítězí, blažený majitel příště na koně posadí toho, s kým zvítězil, takže já nejenže přijdu o honorář za tu jednu jízdu, ale i o všechny další jízdy na příslušném koni už navždycky.“

Tvářila se skoro zklamaně. „Takže vy ta pořezaná žebra ignorujete z čistě finančních důvodů?“

„Zpoloviny.“

„A jinak?“

„Kvůli tomu, jaký vztah ke své práci máte vy, i jaký má Joe. Totéž.“

Přikývla a po chvilce ticha prohlásila: „To by teta Casilia nikdy neudělala. Určitě by si nenechala jiného jezdce, kdybyste vy byl už zase v pořádku.“

„Ne, ta ne, neudělala to nikdy. Jenže vaše teta je mimořádná.“

Daniela se zamyslela. „Teta řekla, abych o vás neuvažovala jako o žokejovi.“

„Ale já jsem žokej.“

„Řekla to, když jsme jely ráno do Towcesteru.“

„Vysvětlila vám, jak to myslí?“

„Ne, ačkoli jsem se jí na to ptala. Jen se nějak mlhavě zmínila o hodnotách.“ Zívla. „No nic. Když dnes večer vyprávěla strýci Rolandovi všechno o těch hrozných chlapech s noži, tedy jak ona říká, strýc byl strašně pohoršený, že se zamíchala do tak ošklivé, nechutné historie, ale teta zachovala naprostý klid. Vypadá sice jako z porcelánu, ale je jako z oceli. Čím víc ji znám, tím víc si jí vážím a mám ji ráda.“

Cesta z Chiswicku na Eaton Square ve dne, kdy jsou ulice ucpané vozy, je pomalá až zdlouhavá. Ve čtvrt na tři ráno trvala nemilosrdně krátce. Na křižovatkách, ke kterým jsme se přiblížili, naskakovala zelená světla místo červené, a i když jsem velice poctivě dodržoval maximální rychlost, nedařilo se mi cestu nijak protáhnout. Zastavili jsme před princezniným domem na Eaton Square příliš brzy.

Ani jeden, ani druhý jsme se nehrnuli z auta. Chvíli jsme jen tak seděli, aby den uhasl v klidu.

„Takže se uvidíme v sobotu,“ řekl jsem pak.

Povzdechla si. „Už to tak vypadá.“

„Nemusíte tam jezdit.“

Rozesmála se. „Ale to ne! Já to myslela jinak…, já jen že je do soboty ještě daleko.“

Vzal jsem ji za ruku. Neucukla, vyčkávala.

„Třeba spolu prožijeme ještě hodně sobot,“ řekl jsem.

„Možná.“

Předklonil jsem se a políbil ji na ústa. Cítil jsem její růžovou rtěnku, její dech na své tváři, cítil jsem, jak se zachvěla. Neodtahovala se ode mne, ale ani se ke mně netiskla. Políbila mne tak jako já ji. Bylo to malé vyznání, příslib či povzbuzení.

Pustil jsem ji a s úsměvem se na ni zadíval. Pak jsem vystoupil a šel jí otevřít dvířka.

Pak jsme spolu ještě krátce postáli na chodníku.

„Kde budete spát?“ zeptala se. „Je strašně pozdě.“

„V hotelu.“

„Máte to daleko?“

„Ne, blízko, sotva kilometr.“

„To je dobře, jsem ráda, že nemusíte jezdit daleko.“

„Je to kousek.“

„Takže dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Ještě jednou jsme se políbili tak jako předtím. Pak se se smíchem odvrátila, přešla k hlavnímu vchodu a odemkla si dveře. Když jsem odjížděl, uvažoval jsem o tom, že kdyby princezna něco namítala proti přátelství svého žokeje a své neteře, už dávno by nám to oběma dala najevo.

Pět hodin jsem spal jako zabitý. Pak jsem se celý ztuhlý skulil z postele a zadíval se napolo slepýma očima ven. Padal ledový déšť, aby zkazil celý den. Vyjel jsem v půjčeném mercedesu na Bletchley.

V hotelu Golden Lion bylo krásně teplo, živo a vonělo to tam horkou snídaní. Najedl jsem se, zatímco mi připravovali účet. Pak jsem zavolal do autoklubu, abych zjistil, jak to vypadá s mým vlastním vozem (prý v pondělí), a pak Holly, abych si ověřil, jestli opravdu všichni, kdo měli Flag dostat, noviny mají. Zdálo se že ano, protože Holly předtím volal obchodník krmivem a potvrdil jí, že mu ranní vydání skutečně doručili. Pak jsem zabalil, odnesl věci do auta a namířil zpět k hotelu, ve kterém jsem tu noc spal.

V recepci ochotně slíbili, že mi věci uschovají v bezpečnostní schránce a pokoj budu mít rezervovaný, jak dlouho si budu přát.

Pak jsem nahoře v pokoji vložil novinářskou legitimaci Jaye Erskinea a úvěrové karty Owena Wattse do obálky, na obálku jsem velkým písmem napsal NALÉHAVÉ. Prosím, odevzdejte hned osobně panu Leggattovi. Natočené kazety a zbývající věci pánů novinářů (až na jejich saka) jsem zabalil do papírového pytle na špinavé prádlo, udělal z toho úhledný balíček, zalepil, popsal a odevzdal do úschovy.

Pak jsem zajel na Fleet Street, zaparkoval, kde se nesmí, proběhl deštěm do budovy Flagu a nechal obálku pro Sama Leggatta v recepci. Běžel jsem zpět k autu a vyjel s ním těsně před nosem dopravnímu policistovi. Jel jsem do Ascotu s lehčím srdcem.

Odpoledne bylo krajně nepodařené, a to z mnoha důvodů. Jednak vytrvale padal déšť se sněhem, píchal do tváří a oslepoval nás, takže jsme všichni byli ještě před startem promočení až na kůži a po startu jeli skoro poslepu. Ochranné brýle byly k ničemu, protože se okamžitě zalepily blátem, člověk měl mokré rukavice a otěže mu prokluzovaly mezi prsty, promočené boty se lepily na nohy. V takovém počasí musí jezdec zatnout zuby a soustředit se na to, aby se bez úhony dostal do cíle, aby šel na překážky co nejlíp, aby sebou kůň za překážkou neplácl do bláta. Syrové listopadové počasí jak se patří, horší být nemůže.

Diváků bylo málo, většinu lidí odradilo počasí, vytrvalý liják a truchlivá předpověď na celý den. Hrstka věrných na tribunách vypadala v mokrých pláštích jako skupinky hříbků, jak se všichni schovávali pod deštníky.

Přijeli Bobby s Holly, ale nezdrželi se. Dorazili po prvním dostihu, ve kterém jsem zvítězil spíš štěstím než umem, a odjeli ještě před druhým. Převzali peníze a já vrátil pás, ve kterém jsem je přechovával, svému šatnáři. Upřímně jsem mu poděkoval.

Holly mne chytla kolem krku: „Od té doby, co jsme spolu mluvili, už volali tři lidé, že mají radost z té omluvy. Už nám zase nabízejí úvěr. Zapůsobilo to nevídaně.“

„Utrácejte s rozumem,“ varoval jsem ji.

„Samozřejmě. Pořád se bojíme, co udělá náš ředitel banky.“

Řekl jsem Bobbymu, že jsem si z jeho peněz menší částku půjčil, ale že mu ji do týdne vrátím.

„Jsou to vlastně tvoje peníze,“ namítl. Hovořil klidně a přátelsky, ale já dobře vycítil, že je zase bez elánu, bez energie, apatický. To byla chyba.

Holly se třásla zimou. „Koukejte se postarat, aby to miminko nezmrzlo. Jděte se zahřát do členského baru.“

„Pojedeme domů,“ políbila mne ledovými rty. „My bychom tu zůstali a dívali se, jak pojedeš, ale mně je dost špatně. Teď je mi špatně skoro pořád. Je to docela hrůza.“

Bobby ji vzal útěšně kolem ramen a nad hlavou jí držel veliký deštník. Odešli sklonění proti náporu deště, sněhu a větru. Dělali mi starost. Přemýšlel jsem o všem možném, co je může ohrozit, než se opravdu postaví pevně na nohy.

Princezna ten den pozvala do svých prostor dva páry přátel, o které jsem opravdu nestál. Byli to aristokraté z její otčiny. Kdykoli je pozvala, držel jsem se stranou. Přišla s jedním z obou párů do padoku před startem prvního ze svých koní. Vlídně se usmívala v mrznoucím dešti a zeptala se mne, jaké asi máme šance. S druhým párem přišla se stejnou otázkou asi o hodinu a půl později, než jsem jel jejího druhého koně.

Při obou příležitostech jsem odpověděl že „slušné“. První kůň přišel „slušně“ jako čtvrtý, druhý jako druhý. K odsedlávání se nedostavila, a ani jsem jí to neměl za zlé. Sám jsem za ní nahoru taky nešel. Jednak jsem většinou nechodíval, když tam měla právě tyhle lidi, jednak jsem při posledním dostihu měl pád na nejvzdálenějším úseku dráhy, takže než jsem se stačil vrátit, umýt a převléknout, musela být už stejně pryč.

Po pádu jsem se sebral, oklepal bláto a říkal si: šest jízd, z toho jeden vítěz, dvakrát druhý, jednou čtvrtý, dvakrát bez umístění, jeden pád. Milý hochu, nemůžeš každý den zvítězit čtyřikrát. Hlavně že nemáš nic zlomeného. Dokonce i stehy přežily mé kotrmelce a nepřetrhly se. V mizerném počasí jsem čekal, až pro mne přijede vůz. Sundal jsem si helmu, aby mi voda protékala promočenými vlasy. A ten ošklivý den byl najednou můj živel, zima a koně, to je přece ono, tak to mám rád.

V šatně už nebyl ani kousek koláče.

„Uličníci,“ povzdechl jsem si.

„Vy přece nikdy koláče nechcete.“ Šatnář mi stahoval promočené boty.

„Někdy přece. Jako třeba v pátek, když leje a mrzne a já spadnu při posledním dostihu.“

„Kdybyste chtěl, tak tu zbylo trochu horkého čaje.“ Napil jsem se a cítil, jak mne čaj zevnitř zvolna zahřívá. V šatnách vždycky mívali čaj a ovocné koláčky jako okamžitý zdroj útěchy a energie. Každý z nás si občas nějaký ten koláček vzal.

Do dveří strčil hlavu jeden z funkcionářů, že prý na mne venku někdo čeká.

Obul jsem se, natáhl si košili a vyšel přes vážnici ven. Za celý den se pochopitelně neukázal nikdo, kdo by mi předal šek od Pollgatea, a ve mně v tu chvíli nejspíš přece jen zahořela jiskřička naděje co když… Brzy zhasla. Byl to jen Dusty. Stál schoulený u dveří vážnice, obličej promodralý chladem a zaslzené oči.

„Je kůň v pořádku?“ zeptal jsem se. „Prý jste ho chytil.“

„Jo. Darebák je to. A co vy?“

„Nic, v pořádku, doktoři mě uznali. Zítra můžu jet.“

„Dobře. Řeknu to šéfovi. Takže my jedeme. Mějte se.“

Zmizel v odpoledním zimním šeru. Drobný člověk, zcela oddaný své práci. Vždy se přišel na vlastní oči přesvědčit, jestli jsem po pádu opravdu natolik fit, abych jeho svěřencům mohl příště dát, co jim patří. Doslechl jsem se, že Dusty kdysi řekl Wykehamovi, aby mě neposílal do sedla, a taky jsem se doslechl, že Wykeham ho poslechl. Dusty byl někdy přísnější než doktoři.

Osprchoval jsem se, převlékl a odešel ze závodiště přes vedlejší tribuny zadním vchodem. Šel jsem pěšky houstnoucím šerem do města, kde jsem nechal půjčený mercedes na veřejném parkovišti. Sice bylo málo pravděpodobné, že by mi zase hrozilo přepadení na opuštěném parkovišti jezdců tak dlouho po posledním dostihu, ale nechtěl jsem riskovat. Bez úrazu jsem nasedl do vozu a bezpečně dojel do Londýna.

Tam jsem ve svém pohodlném úkrytu nejdřív ze všeho podstatně zvýšil svůj už beztak astronomický telefonní účet. Zavolal jsem své ochotné sousedce a poprosil ji, aby ráno zašla ke mně do domku a zabalila mi do kufru jeden oblek, pár košil a kravatu a ještě nějaké drobnosti.

„Samozřejmě Kite, ráda to udělám, ale já myslela, že sem dorazíte, když jste dnes jel v Ascotu.“

„Zůstanu na noc u přátel. Poprosím někoho, aby mi ty věci u vás ráno vyzvedl, někoho, kdo pojede do Ascotu taky, pokud vám to nevadí.“

„Ale to víte že ne.“

Pak jsem požádal jednoho kolegu z Lambournu, aby mi kufřík vyzvedl a dovezl. Prý rád, pokud na to nezapomene.

Wykehamovi jsem zavolal, až když už jsem předpokládal, že bude doma z večerní obchůzky stájí. Řekl jsem mu, že jeho vítěz se projevil jako vytrvalý a spolehlivý bojovník, že koně princezny si vedli podle očekávání a že jeden z těch dvou neumístěných mne zklamal.

„Dusty říká, že jste to při posledním na té proutěnce dole, při Swinley Bottomu, pěkně zbabral.“

„Ale! Jestli Dusty vidí na jeden a půl míle v hustém dešti a sněžení, pak má věru lepší zrak, než by člověk předpokládal.“

„Hm. Jak to tedy bylo?“

„Spadl kůň, co šel před námi, a porazil toho mého. Ale ten náš by stejně nevyhrál, to vám může být útěchou. Byl už unavený a znechucený tím strašným počasím.“

Wykeham souhlasně zabručel. „Je horkokrevný, má rád sluníčko, to je fakt. Kite, zítra běží v hlavním dostihu princeznin Inchcape, je ve skvělé formě, přímo z něho lítají jiskry, od minulého týdne, co jste ho naposledy viděl, se neuvěřitelně zlepšil.“

„Inchcape už nežije,“ namítl jsem odevzdaně.

„Cože? Řekl jsem Inchcape? No jistě že ne Inchcape. Jakže se jmenuje ten princeznin kůň?“

„Icefall.“

„Jo. Je to vlastní bratr Iciclea,“ prohlásil oznamovacím tónem.

„Ano.“

„Samozřejmě.“ Odkašlal si. „Icefall, jasně. Měl by přijít první, Kite, vážně.“

„Přijedete?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem, že se tam ukážete už dneska.“

„V tomhle počasí?“ podivil se. „Kdepak. Bude tam Dusty a princezna, to přece stačí.“

„Vám v tomhle týdnu běželo tolik vítězů, a vy jste žádného z nich neviděl.“

„Přece je denně vídám tady, na dvoře a taky na videozáznamech. Poslyšte, řekněte Inchcapeovi, že je nejlepší z nejlepších, a on vám přeskočí i horu.“

„Dobře.“ Inchcape nebo Icefall. Vždyť je to nakonec jedno.

„Výborně, výborně. Dobrou noc, Kite.“

„Dobrou noc, Wykehame.“

Vytočil jsem číslo svého záznamníku a vyslechl, že se mnou chce mluvit Eric Olderjohn z ministerstva vnitra, majitel koně, se kterým jsem vyhrál v Towcesteru pro svého lambournského trenéra. Nechal mi své londýnské číslo.

Ihned jsem mu zavolal a zastihl ho jen tak tak, už na odchodu.

„Á, to jste vy, Kite. Předpokládám, že jste v Lambournu?“

„Ne, jsem momentálně v Londýně.“

„Opravdu? To je vynikající! Mám pro vás něco, co vás bude zajímat, ale to až osobně.“ Chvíli uvažoval. „Máte čas dnes večer po deváté?“

„Ano, mám.“

„Výborně. V tom případě se u mne zastavte, určitě se do té doby vrátím.“ Vysvětlil mi, jak se k němu dostanu. Bydlel jižně od Sloan Square, málo přes kilometr od mého hotelu. „Mohu vám nabídnout jen kávu a brandy, ano? Teď musím chvátat. Uvidíme se.“

Bez dalších řečí zavěsil. Já pokládal sluchátko zvolna. „Páni!“ ulevil jsem si v duchu. Ve snu mne nenapadlo, že vládní zaměstnanec Eric Olderjohn začne v mé věci skutečně jednat, a ještě ke všemu tak promptně.

Pak jsem jen tak seděl a snažil se vybavit si jména společností, uvedená na konci záznamu rozhovoru s Maynardem, jména obětí Maynardovy dobročinnosti. Videozáznam jsem si neměl kde přehrát, musel jsem se tedy spolehnout jen na svou paměť. Jediné jméno, které se mi vybavilo, bylo Purfleet Electronics, protože jsem kdysi u Purfleetu strávil se svým kamarádem prázdniny u moře.

Na informacích mi sdělili, že firma Purfleet Electronics není uvedená v seznamu.

Po delší úvaze jsem došel k tomu, že nejlepší bude poptat se na místě samém. Ráno se vypravím do Purfleetu, jako jsem se vypravil do Hitchinu.

Další část večera jsem strávil jídlem a telefonováním. V devět jsem se vydal na Sloan Square. Eric Olderjohn už byl doma. Bydlel v úzkém dvoupatrovém domě, postaveném v řadě dalších v době viktoriánské pro chudší měšťany. V současné době tu přebývají zámožní občané, sídlící jinak někde na venkově. Tyto informace mi sdělil Eric Olderjohn, když mne vítal u tmavozeleně natřených domovních dveří a vedl mne dál.

Vešli jsme přímo do obývacího pokoje, táhnoucího se celou hloubkou domu až do dvora, asi čtyři metry. Překvapivě útulná místnost zářila odstíny růžové a světle zelené, tapety byly reliéfní jako štukování, nařasené saténové závěsy, malé kulaté stolečky s volánky, porcelánové sošky, fotografie ve stříbrných rámečcích, baculatá malá křesílka, na zemi světlé čínské koberce, tlumená světla, na stropě rovněž plastická textilní tapeta, to vše uzavíralo útulnou prostoru jako barevnou umělou jeskyňku.

Můj hostitel sledoval, jak se rozhlížím a pochvalně se usmívám, jako by takovou reakci očekával.

„Krásné,“ řekl jsem.

„Je to dílo mojí dcery.“

„Té, kterou byste bránil proti Flagu?“

„Ano, té. Je to má jediná dcera. Ale posaďte se. Ještě venku prší? Asi byste si dal brandy?“ Jediným krokem byl u stolku se stříbrným tácem s láhvemi a nalil koňak do dvou buclatých skleniček. „Káva je hotová,“ řekl. „Stačí pro ni dojít. Ale posaďte se prosím vás.“ Zmizel ve dveřích ztrácejících se ve vzorované tapetě. Prohlížel jsem si fotografie v rámečcích. Hezká upravená mladá žena, nejspíš jeho dcera. Vrátil se s dalším malým tácem a postavil ho na kulatý stoleček. Zahlédl, co si prohlížím. „To je moje dcera,“ vysvětloval. „Bývá tady jen občas, jinak žije se svou matkou.“ Pokrčil rameny. „Takový je život.“

„To je mi líto.“

„Ale co, tak už to chodí. Dáte si kávu?“ Nalil kávu do dvou malých f hrníčků. „Sladíte? Vlastně vy jistě nesladíte. Posaďte se prosím. Tady máte brandy.“

Byl úhledně oblečený a taky se úhledně, úsporně pohyboval, napadlo mě slovo „elegán“, ale vzápětí jsem je zavrhl. Můj hostitel byl pod vrchní slupkou cílevědomý a schopný, naučil se jednat tak, aby jeho jednání skutečně vedlo k cíli. Posadil jsem se na jedno z křesílek, kávu a brandy u ruky na stolečku. Sedl si taky, pomalu upíjel kávu a prohlížel si mne přes okraj šálku.

„Máte štěstí,“ řekl. „Dnes ráno jsem trošku zasondoval a dozvěděl jsem se, že jistý člověk má obědvat ve svém klubu.“ Na chvíli se odmlčel. „Vaše záležitost mne zaujala do té míry, že jsem zavolal jednomu ze svých přátel, který se s tím člověkem dobře zná, a poprosil jsem ho, aby se s ním sešel a snažil se z něj něco dostat. Rozhovor těch dvou byl… dalo by se říci… plodný. Nakonec jsem sám šel za jistým člověkem do kanceláře a následně získal informace, které vám posléze předložím.“

Volil slova velmi pečlivě, to bylo jistě pro zaměstnance státní správy typické. Pohybovali soukolím v tichosti, nenápadně, na nic nešli přímo a nikdy nic přímo neřekli. Nikdy jsem se nedozvěděl, kdo byl ten „jistý člověk“, nejspíš proto, že jsem to skutečně nepotřeboval vědět. Vzhledem k tomu, co mi pak můj hostitel ukázal, neměl jsem nač si stěžovat.

„Mám zde jisté dopisy,“ řekl Eric Olderjohn. „Přesněji řečeno mám fotokopie dopisů. Můžete si je přečíst, ale mám striktní příkaz nedávat je z ruky. A musím je v pondělí vrátit: je vám to… hm… jasné?“

„Zcela.“

„Výborně.“

Beze spěchu dopil kávu a odložil hrníček, pak nadzdvihl volánek u stolku, na kterém byly tácy, sehnul se a vytáhl hnědý kožený plochý kufřík na spisy. Položil si kufřík na kolena, otevřel zámek a opět se na chvilku zarazil.

„Ty materiály jsou zajímavé,“ řekl zamyšleně.

Mlčky jsem čekal. Pak jako by došel k rozhodnutí, které až do té chvíle odkládal. Vytáhl z kufříku jediný list papíru a podal mi ho.

Dopis byl adresovaný ministerskému předsedovi a byl odeslaný v září firmou zabývající se exportem drahého porcelánu. Dopis psal předseda správní rady. Psal, že on i ostatní členové správní rady jednomyslně doporučují, aby bylo uděleno mimořádné čestné ohodnocení panu Maynardu Allardeckovi za jeho obětavé, vlastenecké služby našemu průmyslu.

Pan Allardeck údajně přispěchal historickému podniku na pomoc v tísnivé situaci a díky této jeho finanční pomoci se zdařilo zachovat pracovní příležitosti pro dvě stě padesát lidí. Řada z nich byli umělečtí řemeslníci nenahraditelných kvalit, znalí ruční malby a zlatého dekoru porcelánu na špičkové úrovni. Společnost prý nyní vyváží více zboží než kdy v minulosti a hledí s důvěrou do světlé budoucnosti.

Správní rada si dovoluje navrhnout, aby pan Allardeck byl povýšen do šlechtického stavu.

Dočetl jsem a zadíval se přes list na Erika Olderjohna.

„Je taková forma návrhu běžná?“ zeptal jsem se.

„Zcela běžná,“ přikývl. „Většina udělených poct vzniká na základě podobných doporučení adresovaných kanceláři ministerského předsedy. Kdokoli může kohokoli navrhnout na jakoukoli poctu. Jestliže se návrh zdá být oprávněný, pocta je udělena. Pracovníci oddělení pro čestná uznání sestaví seznam osob, jež se zdají být vhodné, a listinu pak předloží ministerskému předsedovi ke schválení.“

„Takže všichni, kdo dostanou nějaké vyznamenání…, jako třeba požárníci, učitelé hudby, poštovní doručovatelé, všichni dostanou medaili díky tomu, že to jejich kamarádi navrhli?“

„Skoro tomu tak je. Většinou tedy podávají návrh zaměstnavatelé, ale někdy také spolupracovníci.“

Vytáhl z kufříku další listinu a podal mi ji. Byl to dopis od exportní firmy, zdůrazňující Maynardovu pomoc významným průmyslovým podnikům. Vedení firmy navrhuje, aby byl pan Allardeck povýšen do šlechtického stavu.

„Předpokládám, že lidé z příslušného oddělení si ověřují pravdivost |těchto údajů?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě.“

„Samozřejmě byly pravdivé?“

„Byl jsem o tom ujišťován. Ten jistý člověk, se kterým jsem dnes odpoledne hovořil, mi řekl, že když se stane, že dostanou kvůli jedné osobě několik podobných dopisů a ve všech je stejný návrh na ocenění někoho zcela neznámého, vzniká samozřejmě podezření, že si to ten člověk obíhá, že si u svých přátel ty dopisy objednává. Příslušní pracovníci se na to pisatelů těchto dopisů výslovně tázali, neboť ty si jsou tolik podobné. Zeptali se proto, jestli návrh nevzešel od samého Maynarda. Oba pisatelé to energicky popřeli.“

„Hm. To by snad ale popřeli v každém případě, kdyby jim z Maynardova titulu něco kynulo, že?“

„To je dost troufalá poznámka.“

„Zajisté,“ řekl jsem vesele. „A co ten váš jistý člověk, dal Maynarda na tu listinu, aby z něho byl SIR?“

Přikývl. „Dal ho tam předběžně, s tím, že se to ještě prověří. Pak přišel třetí dopis, zdůrazňující Maynardovu dobročinnost, o které se už vědělo. Pak už to bylo jasné. Maynard Allardeck byl na cestě k tomu, aby se stal rytířem. Už mu byl dokonce napsán a k odeslání připraven dopis, zda by chystanou poctu přijal, který by za normálních okolností už před deseti dny odešel, aby se všechno stihlo do novoročních poct.“

„Dopis by odešel?“

Ušklíbl se. „Přesně tak. Teď už to není považováno za vhodné, následkem těch článků v Daily Flagu a posléze v Towncrieru.“

„Článek Rose Quinceové.“

Tvářil se nechápavě.

„Tak se jmenuje autorka článku z Towncrieru,“ vysvětloval jsem mu.

„Ach tak.“

„To ten váš jistý člověk opravdu bere v úvahu několik odstavců v novinách?“

„Samozřejmě. Tím spíš, že mu ty články někdo doručil červeně orámované až do kanceláře.“

„Ne!“

Eric Olderjohn se zatvářil významně. „Vám to něco říká!“

Vyprávěl jsem mu, jak Bobbyho dodavatelé nacházeli výtisky Flagu před svým prahem se stejně zarámovanými odstavci.

„Tak to vidíte,“ řekl. „Někdo si skutečně dal práci, aby mu to zmařil. Nic nebylo ponecháno náhodě.“

„Vy jste se předtím zmínil o třetím dopisu…, o tom rozhodujícím…“

Znovu nahlédl do kufříku a vytáhl třetí list papíru. „Možná budete překvapený,“ řekl.

Třetí dopis nebyl od žádného podniku, ale od dobročinné organizace, kterou podporovala celá řada lidí, jejichž jména zabírala polovinu stránky. Organizace podporovala pozůstalé po státních zaměstnancích, když se ocitli v nouzi. Vdovy, děti, osoby přestárlé či nemocné.

„Co je státní zaměstnanec?“

„Každý, kdo pracuje ve státní správě, od shora až dolů.“

V dopise psali, že Maynard Allardeck již několik let vynakládá neúnavnou péči, aby usnadnil život celé řadě osob, které se ocitly nezaviněně v nouzi. Nešetřil vlastními finančními prostředky ani časem, postiženým rodinám se věnoval s obdivuhodným a mimořádným porozuměním a lidskostí. Zmíněná dobročinná společnost by považovala za velkou poctu všem přispěvatelům, kdyby pilíř organizace, obětavý člověk, zvolený všemi jednohlasně za příštího předsedu, byl povýšen do šlechtického stavu. Úřad předsedy má jmenovaný převzít dne prvého prosince t. r.

Dopis podepsali čtyři členové výboru organizace: odstupující předseda, vedoucí výkonného výboru a dva starší patroni. Po přečtení čtvrtého podpisu jsem s úžasem zvedl hlavu.

„Tak co?“ Eric Olderjohn ze mne nespouštěl oči.

„Je to podivné,“ řekl jsem hluše.

Natáhl se pro dopisy a já mu je vrátil. Pečlivě je uložil do kufříku a zamkl. V hlavě jsem měl pěkný zmatek. Nejrůznější „základní předpoklady“ se hroutily jako domek z karet.

Chtěl jsem znát odpověď na dvě otázky: Odpovídá pravdě, že Maynard Allardeck byl navržen na povýšení do šlechtického stavu? Jestli ano, kdo o tom může vědět?

Věděli o tom ti, kdo ho na povýšení navrhli.

Dopis od dobročinné organizace, datovaný 1. října, podepsal lord Vaughnley.

■ ■ ■ 16 ►

„Čím to, že vám ten jistý člověk dovolil, abyste mi ty dopisy ukázal?“

„Právě!“ Eric Olderjohn přiložil k sobě konečky prstů tak, že jeho sepjaté ruce tvořily stříšku. „Co si myslíte vy?“

„Já si myslím, že on si myslí, že prohrábnu nějakou tu špinavou kaluž a vytáhnu z ní špinavé odpovědi, takže se tím nebude muset zabývat sám.“

Eric Olderjohn si přestal prohlížet své ruce a zadíval se na mne. „Asi tomu tak bude,“ řekl. „Chtěl by si být jistý, že Maynard Allardeck není jen obětí nenávistného spiknutí, nechce mu ukřivdit, byl by ho ochoten dát znovu na seznam v létě.“

„Chce důkazy?“

„Byl byste je schopen opatřit?“

„Věřím že ano.“

„Co vlastně chcete dělat, až skončíte dostihovou kariéru?“ zeptal se se suchým humorem.

„Nejspíš skočím z mostu.“

Vstal jsem a on taky. Upřímně jsem mu poděkoval za vynaloženou námahu. Řekl, že ode mne očekává, že mu s jeho koněm zase přijdu první, a já odpověděl, že pro to udělám, co bude v mých silách. Pak jsem se ještě jednou naposledy rozhlédl po jeho půvabném pokoji, a vydal se zpět do hotelu.

Tak lord Vaughnley…

Prvního října doporučil, aby byl Maynard povýšen do šlechtického stavu. Koncem téhož měsíce nebo začátkem listopadu se na Bobbyho telefonním vedení objevilo odposlouchávací zařízení.

Odposlouchávací zařízení instaloval Jay Erskine. Ten taky odposlouchával a na základě toho, co vyslechl, napsal články do Flagu.

Jay Erskine svého času pracoval pro redakci Towncrieru jako soudní zpravodaj, tedy pro lorda Vaughnleye.

Pokud to ale byl opravdu lord Vaughnley, kdo na Maynarda poštval Flag, proč se Nestor Pollgate choval tak agresivně?

Protože se mu nechtělo platit odškodné, nebo proto, že se mu nechtělo veřejně přiznat, že jeho noviny pochybily?

Možná.

Honilo se mi to v hlavě pořád kolem dokola, a vždycky jsem dospěl k téže nečekané otázce: byl lord Vaughnley opravdu iniciátorem útoků na Allardecky? Pakliže ano, proč?

Ze svého pokoje v hotelu jsem vytočil domácí číslo Rose Quinceové. Měl jsem opět štěstí. Právě vešla do dveří.

„Jestli má Bill něco společného s péčí o rodiny státních zaměstnanců? To jistě, je v celé řadě dobročinných spolků. Dělá všechno možné. Prý aby si udržel kontakty.“

„Hm. Ten článek, co jste napsala o Maynardu Allardeckovi, nebyl to náhodou jeho nápad?“

„Čí nápad? Billa? Jo, samozřejmě. Položil mi ty výstřižky z Flagu na stůl, že prý mi to bude sedět. Znám ho sice odedávna, ale šéf je šéf, když řekne, že se má něco napsat, tak se to napíše. Martin, náš velký bílý náčelník a šéfredaktor, je s ním vždycky zajedno.“

„Poslyšte, a jak jste vůbec přišla k tomu televiznímu interview? Vy jste to viděla, když to vysílali?“

„To nemyslíte vážně! Samozřejmě že ne.“ Odmlčela se. „Bill mi poradil, ať se obrátím na televizi a požádám je, aby mi to promítli.“

„Což jste udělala.“

„Jistě. Poslouchejte, o co vám vlastně jde? Bill mi často přihrává náměty, na tom přece není nic divnýho.“

„Ovšem že ne. Spěte sladce, Rose.“

„Vy taky.“

Spal jsem sladce a dlouho. Ráno jsem vzal videokameru a vydal se rovinou na sever od ústí Temže do Purfleetu. Už nelilo a nebe bylo bledé, jako umyté. Vysoko nad bahnem po odlivu kroužili rackové.

Ptal jsem se kdekoho. Na poště, v obchodech, všude možně, až jsem konečně našel člověka, který nejenže věděl o existenci Purfleet Electronics, ale dokonce znal člověka, který tam kdysi pracoval.

„Nejlíp uděláte,“ řekl ten člověk, „když si zajdete za Georgem Tarkerem, tomu firma patřila.“

Vyslechl jsem další pokyny od ochotných domorodců, až jsem konečně zastavil před zchátralou dřevěnou loděnicí, ozdobenou nabádavým nápisem George Tarker spraví vše

Vystoupil jsem z vozu a vydal se po prašné cestě samá díra ke vchodu. Tam jsem zjistil, že tabule s nápisem se původně skládala ze dvou dílů. Spodní díl spadl a stál opřený o prkennou stěnu. Bylo na něm: na lodním zařízení.

Dostal jsem nepříjemný pocit, že jsem na špatné adrese. Otevřel jsem nicméně vrzající dveře a vstoupil do kanceláře, která co do nepořádku snad neměla na světě konkurenci. Všude kam oko pohlédlo, na každé poličce se povalovaly blíže neurčitelné věkovité kovové součástky, zdi pokrývaly prastaré kalendáře, plakáty, vyhlášky a pokyny, to vše přibité ke stěně hřebíky (nikoli napínáčky).

Ve starém prosezeném křesle seděl starší vousatý člověk, nohy na psacím stole, četl noviny a něco pil z hrnku. Na nepořádek nedbal.

„Pan Tarker?“ oslovil jsem ho.

„To jsem já.“ Odložil noviny a přísně si mne obhlédl přes špičky svých bot. „Co potřebujete spravit?“ Zahlédl moji tašku s kamerou. „Nesete kus lodi?“

„Obávám se, že jsem na špatné adrese. Hledám totiž pana George Tarkera, kdysi majitele firmy Purfleet Electronics.“

Zvolna sundal nohy z psacího stolu a odložil na stůl hrnek. Viděl jsem, že je skutečně starý, a to jak únavou životem, tak věkem, bylo to znát na jeho svěšených ramenou, smutných očích, i na tom obecném neladu, který ho obklopoval.

„George Tarker byl můj syn,“ řekl.

Byl…

„To je mi líto.“

„Tak chcete, abych vám něco spravil, nebo nechcete?“

„Nechci. Chci si s vámi povídat o Maynardu Allardeckovi.“ Hubené tváře se mu ještě víc propadly a oči jako by ustoupily do tmavých důlků. Měl prořídlé, rozcuchané šedé vlasy a pod krátkým vousem hubený krk s napjatými šlachami v nezapnuté košili bez kravaty. Začal se třást.

„Nechtěl jsem vás rozrušit,“ omlouval jsem se. Nechtěl, ale už se stalo. „Natáčím film o tom, kolika lidem Maynard Allardeck zkazil život. Tak jsem doufal…, myslel jsem…, že byste mi mohl trochu pomoct.“ Nejistě jsem mávl. „Vím, že vám o to nejde, ale dal bych vám honorář.“

Mlčel a díval se skrze mne do prázdna, asi do minulosti, do zašlých časů na události dávno ztracené, a nedokázal tíži těch vzpomínek unést. Tvář měl tak zrůzněnou, že jsem vskutku litoval, že jsem za ním přišel.

„Zničí ho ten váš film?“ zeptal se.

„V určitém směru ano.“

„Zaslouží si, aby se smažil v pekle.“

Vytáhl jsem videokameru z tašky, opřel ji o hromadu nějakého harampádí a začal snímat. Po několika otázkách se rozpovídal. Stará známá historie. Maynard přispěchal s úsměvem na pomoc, když se firma po větších investicích ocitla v nesnázích. Půjčil potřebnou částku při velmi nízkém úroku, aby pak v nejhorším možném okamžiku požadoval vrácení půjčky. Firmu koupil a George Tarkera vyhodil. Podnik vybrakoval, prodal a zaměstnance odkázal na podporu v nezaměstnanosti.

„Byl náramně milý,“ vyprávěl Tarker. „Náramně milý, fakt, důsledně, jako všichni podvodníci, až do konce. Přátelský, plný porozumění. Jo. Pak zmizel a s ním zmizelo všechno. Všechno. Podnik mýho syna. Kluk začal od píky, když mu bylo osmnáct, a dělal jako blázen… Po dvaceti třech letech začal podnik rozšiřovat rychleji, než měl.“

Oči v hubené tváři hleděly bez naděje do kamery, v koutcích očí se leskly slzy.

„Můj syn George…, moje jediný dítě…, moc si to bral, dával si vinu…, že jeho lidi přišli o práci. Začal pít. On se v elektřině opravdu vyznal.“ Slzy přetekly a koulely se po vpadlých tvářích do vousů. „Můj syn se sám odpravil elektrikou…“

Přestal mluvit tak náhle, jako náhle přestalo bít srdce jeho syna. Bylo to k nesnesení. Jak já litoval, že jsem tam vůbec chodil! Přestal jsem natáčet, vstal jsem a marně hledal slova omluvy za svůj vpád do jeho klidu.

Hřbetem ruky si setřel slzy z očí. „Nedávno to byly dva roky,“ řekl. „Byl to dobrý člověk, můj syn George. Ten Allardeck… ho zničil.“

Nabídl jsem mu stejnou částku jako předtím Perrysideovým. Položil jsem peníze před něj na stůl. Díval se chvíli na tu malou hromádku bankovek, pak peníze odsunul ke mně.

„Já to nedělám pro peníze. Vezměte si to. Já vám to vyprávěl za George.“

Váhal jsem.

„Jen si to vezměte, já to nechci. To by nebylo správný. Kdybyste si ale pořídil loď, tak choďte s opravama ke mně.“

„Dobře.“

Přikývl a díval se, jak si peníze beru.

„Udělejte ten film co nejlíp. Kvůli Georgeovi.“

Když jsem odcházel, ještě tam stál a s bolestí hleděl do minulých let.

Cestou do Ascotu jsem zachoval stejná bezpečnostní opatření jako včera. Auto jsem nechal na parkovišti ve městě a na závodiště jsem šel z opačné strany, než kde bylo parkoviště pro jezdce. Nikdo si mne nijak nevšímal, s výjimkou hlídače u vchodu. Ten mě zdravil jako obvykle.

Ze šesti dostihů mne čekaly jízdy v pěti. Dvakrát jsem jel pro princeznu, dvakrát pro jiné Wykehamovy majitele, jednou pro svého lambournského trenéra. Wykehama prý přepadla krutá migréna, takže musel zůstat doma a dostihy bude sledovat v televizi. Dusty tvrdil, že Icefall poletí jako raketa a že si na něj vsadili všichni stájníci celý plat. Dusty se ke mně jako vždy choval se zvláštní kombinací respektu a nadřazenosti. Tuhle směs jsem už dávno rozluštil: já, Kit, sice pro stáj úspěšně vítězím, ale připravenost koní je práce stájníků a je na mně, abych si to dobře pamatoval. Spolupracovali jsme s Dustym už deset let a panovalo mezi námi příměří založené na nezbytnosti vzájemné spolupráce. Přátelství nezbytné nebylo, taky jsme se o ně nesnažili ani jeden, ani druhý. Požádal mě, abych princezně a dalším majitelům vyřídil Wykehamovy omluvy. Jistěže vyřídím.

Jel jsem jednoho z Wykehamových koní v prvním dostihu bez velkého úspěchu, ve druhém dostihu jsme přišli třetí pro lambournského trenéra. Ve třetím dostihu jsem jel Icefalla pro princeznu. Stála s Danielou v padoku, po dobrém obědě růžolící a s jiskřivýma očima. Šel jsem obě dámy pozdravit.

„Wykeham se moc omlouvá.“

„Chudák!“ Princezna věřila jeho migrénám asi jako já, ale soucit aspoň předstírala. „Neměli bychom mu pro útěchu naservírovat vítězství?“

„Obávám se, že s tím počítá.“

Dívali jsme se, jak Icefall obchází padok, bělouš s mohutnými svaly skrytými pod přikrývkou, statnější než jeho bratr Icicle.

„Jezdil jsem s ním práci minulý týden, ale Wykeham tvrdí, že se od té doby ještě zlepšil. Takže snad máme naději.“

„A při jakém kursu! To člověku dělá dobře,“ usmála se princezna.

Zadívali jsme se na sebe. Oba jsme věděli, že s mírou nadějí stoupá míra odpovědnosti a napětí. Když jsem se chystal do sedla, poznamenala: „Hleďte to především absolvovat ve zdraví.“

Šestiletý Icefall byl jako proutěnkář ve své vrcholné formě, měl za sebou pěknou řadu úspěchů a o jeho šancích v onen den se hodně psalo. Startoval ve štědře dotovaném dostihu na dvě míle proutěnek, ve kterém běželo jen šest koní. To se stává často, je-li dostih hodně dotovaný, běží koní míň. Icefall měl daleko největší handicap, ostatní koně byli naopak na dolní hranici. Střední handicapová třída nestartovala, trenéři považovali za rozumnější poslat koně do nenáročnější soutěže.

Icefall byl neobyčejně ochotný partner, byl stejně ochotný jako jeho vlastní bratr Icicle, a k tomu měl vydatnou dávku odvahy. Jediným kamenem úrazu byla hmotnost, kterou mu předepisovali nést, o dvacet liber víc, než nesli ostatní. Wykeham nebyl nikdy rád, když jeho koně běželi v čele a několikrát se mne snažil přesvědčit, abych s Icefallem nechodil dopředu předčasně. Jenže Icefall běžel na špici nejradši a vždycky mi to dal najevo hned u startu. Přestože nesl tak velkou zátěž, jakmile startovní pásky vzlétly, už byl vpředu a udával tempo.

Už jako kluk jsem se od amerických žokejů naučil odhadovat v dostihu časy na jednotlivých úsecích dráhy, takže jsem věděl, jakým tempem jít, abych koně dovedl do cíle v jeho optimálním časovém limitu pro tu kterou délku dráhy.

Věděl jsem, že Icefallův čas na dvě míle v Ascotu při přibližně stejném zatížení a obdobně těžké půdě jsou tři minuty čtyřicet osm vteřin. Jel jsem tedy od startu přesně na tenhle čas, víceméně stejnou, neměnnou rychlostí až do cíle.

Po dostihu mi řekli, že se divákům zdálo, že jsme vyrazili příliš rychle a že nás ti s malým zatížením určitě doženou. Jenže já si v Knize formy vyhledal příslušné časy i u ostatních koní, takže mi bylo jasné, že žádný z nich na nás nemá.

Stačilo, aby Icefall šel na všechny proutěnky správně, což taky šel, a nad každou mi ve vzduchu dával najevo svoji radost ze života. Ti s menší zátěží se k nám vůbec ani nepřiblížili. Ve vytrvalém, neúnavném tempu jsme zůstali vpředu a přišli první o osm délek. Pravda, to znamenalo, že příště Icefall ponese ještě víc.

Ale co, říkal jsem si a poplácával koně pochvalně po šíji, možná že jsme neměli zvítězit s takovou převahou, ale hlavní je přítomnost, a se zátěží, jakou nesl, jsem si stejně nemohl dovolit riskovat taktizováním pro budoucnost.

Princezna se smála, celá zardělá potěšením, a já měl o to větší radost. Vítězit pro mrzuté a nevrlé majitele není nikdy tak sladké.

„Moji přátelé předtím tvrdili, že jste se zbláznil, když koně s takovou zátěží ženete dopředu už od startu, zvlášť po tom včerejším dešti. Litovali mne a vás prohlašovali za šílence.“

Usmál jsem se na ni a rozepnul přezky u sedla. „Když skáče, jako skákal dnes, zvládne to i při těžké půdě za tři minuty čtyřicet osm vteřin. A tak jsme taky asi nějak přišli.“

Užasle se na mne podívala. „Vy jste to měl od začátku v plánu! Vy jste se od začátku chystal jít dopředu hned a takovým tempem! A mně jste to neřekl. Nečekala jsem, že vyrazíte takovou rychlostí, přestože vím, že Icefall rád běhá na špici.“

„Kdyby některou proutěnku zbabral, vypadal bych jako pěkný pitomec.“ Znovu a znovu jsem poplácával šedou šíji. „Kdepak, tohle je rozený závodník. Je to skutečně skvělý kůň, radost ho jet. Má široké srdce, soutěží rád, baví ho to.“

„Mluvíte o koních jako o lidech,“ ozvala se za námi Daniela. „Jistě, oni jsou ne sice lidé, ale osobnosti, individuality, a každý kůň je jiný.“

Vzal jsem sedlo, šel si sednout na váhu, převlékl se do dalšího dresu a šel se znovu zvážit na další dostih. Pak jsem si přes nový dres natáhl princezniny barvy a dostavil se prostovlasý, jak se sluší, k předávání cen.

Mezi patrony dostihu u stolu s trofejemi stál taky lord Vaughnley. Jak jsem se objevil, hned mi šel naproti.

„Příteli, to byl ale dostih! Přiznávám se s omluvou, že jsem si zprvu myslel, že vám nejspíš přeskočilo. Přijdete doufám potom za námi nahoru, do naší lóže, jak jsme se domluvili?“ Pro mne byl záhada. Usmíval se na mne, šedé oči vlídné a přátelské, bez sebemenší stopy falše.

„Jistě,“ přikývl jsem. „Přijdu rád, děkuju. Přijdu po pátém, až budu ||mít pro dnešek odježděno, jestli se vám to tak hodí?“

Vtom se po jeho boku objevila lady Vaughnleyová a taky mne upřímně zvala: „Přijďte prosím, uděláte nám opravdu radost.“

Princezna náš hovor zaslechla a řekla oznamovacím tónem: „Pak se zastavte u mne.“ Považovala za samozřejmé, že přijdu. Ještě dodala: „Jestlipak vůbec víte, jaký měl Icefall čas?“

„Ne, to nevím.“

„Tři minuty čtyřicet devět vteřin,“ řekla a oči se jí smály.

„Takže jsme se o vteřinu zpozdili.“

„Ano. Příště musíte jet rychleji.“

Lady Vaughnleyová se na ni s úžasem podívala: „Jak můžete…,“ začala mne bránit. Pak pochopila, že to byl žert. „Ach tak. Já si v první |chvíli myslela…“

Princezna ji přátelsky pohladila po rameni. Zadíval jsem se na Danielu, stojící na opačném konci místnosti za zeleně potaženým stolem v družném hovoru s jedním z patronů, jako by oslavy vítězství pro ni byly běžné. Ohlédla se, viděla, že se na ni dívám, a já v tu chvíli, kdy se naše pohledy střetly, cítil, jak mi běží mráz po zádech, jako elektřina. Je krásná, říkal jsem si, chtěl bych s ní spát.

Najednou ustala v hovoru, na dálku se mi zdálo, že uprostřed věty.

Její společník se jí na něco opakovaně ptal. Podívala se na něho, pak znovu na mne, pak jako by se vzpamatovala a soustředila, znovu začala se svým společníkem hovořit.

Já se zahleděl na trofeje rozložené po stole. Bál jsem se, aby na mě nebylo vidět, jak mi je. Musel jsem zvládnout ještě dva dostihy a spoustu povinné konverzace, než budu mít šanci být s ní aspoň chvíli tak, abychom se jeden druhému mohli věnovat. Vzpomínka na její políbení mi nijak nepomohla.

Ceny byly předány, princezna se s ostatními vytratila, já šel svléknout její barvy a zajel jsem pro Wykehama dalšího vítěze. Tentokrát ale pracně, jen taktak, o krk, vyjížděl jsem koně, jak se dalo, lokty ven, bez elegance, skoro jsem ho do cíle strčil, tiskl jsem ho tak, že ze sebe vydal i to, co v něm nebylo.

„Zatraceně, teda sakra!“ ulevoval si jeho majitel při odsedlávání. „Řeknu vám, vás bych na hřbetě mít nechtěl.“ Bylo ale vidět, že se raduje. Sussexský farmář, rozložitý, přímočarý, obklopený rozjařenými, hovornými přáteli. „Tedy mladíku, vy jste hotovej čert, to teda jste. Tvrdej jako ze železa. Ten kůň si bude sakra dlouho pamatovat, že jel dostih. A jakej. To je fakt.“

„Pane Davisi, však on to vydrží, je taky tvrdý, on by ani o měkké zacházení nestál. Řekl bych, že jaký pán…, že, pane Davisi?“

Hlasitě se rozesmál a plácl mě do zad. Šel jsem pak znovu na váhu a znovu jsem se převlékl do princezniných barev do pátého dostihu.

Jel jsem Alleghenu, jednu ze dvou princezniných klisen (Bernina byla starší). Jinak princezna vlastnila převážně hřebce a valachy, měla je radši, nejspíš že sama byla tak velice ženská. Alleghena nebyla tak temperamentní jako Bernina. Byla ochotná, přátelská a spolehlivá, běhala docela dobře, ale bez jiskry. Pokoušel jsem se naznačit Wykehamovi, aby princezně poradil klisnu prodat, ale marně. Tvrdil, že princezna Casilia moc dobře ví, co chce.

Alleghenino umístění jako druhá, třetí, čtvrtá, pátá, šestá a kdovíkolikátá princeznu nikdy nezarmoutilo. Vůbec netrvala na tom, aby všechny její „děti“ byly hvězdy.

Vyrazili jsme s Alleghenou v pohodě a přátelství, nicméně všechny moje snahy dodat jí elán vyzněly naprázdno. Na rovinku jsme při prvním okruhu šli na čtvrté pozici. Šla dobře i na další, celkem snadnou překážku, šla bezchybně, správně odskočila i přistála a ve správném rytmu pokračovala…

Pak ji náhle zničehonic zradila šlacha na levé přední. Po třech krocích začala kulhat a bylo po rytmu. Jako když člověk najednou jede s jedním kolem prázdným. Zadržel jsem ji, seskočil a několik kroků jsem ji vedl, abych viděl, jestli nemá nic zlomeného.

Ne, zdálo se, že to je jen šlacha, ulevilo se mi. Jistě, bylo to zlé, ale nebyl to ortel smrti. Kdykoli se stane, že je třeba poraněného koně zastřelit, všichni jsme nešťastní. Wykeham mrtvého koně několikrát oplakával a princezna teprve. Já ostatně taky. Těžko se tomu ubránit.

Přišel veterinář, klisnu prohlédl a prohlásil, že může jít krokem. Tak jsem ji vedl zpět k tribunám. Skláněla hlavu až k zemi, kdykoli stoupla na poraněnou nohu. Princezna s Danielou přišly k odsedlání ustarané a Dusty je ubezpečoval, že „šéf určitě hned pošle pro svého veterináře. „Co si o tom myslíte vy?“ zeptala se mne princezna nešťastně.

„Těžko říct.“

„Ale však vy byste věděl co říci. Ven s tím.“

„Obávám se, že tak nejmíň celou jednu sezónu nemůže na závodiště. Do budoucnosti má naděje minimální.“

Povzdechla si. „Asi máte pravdu.“

„Ale mohla byste ji nechat trochu pospravit a prodat ji do chovu, má dobrý původ. Na jaře už by mohla být zapuštěná.“

Princezna se rázem trochu rozveselila. „Vážně? Totiž, já ji mám opravdu ráda.“

„To já dobře vím.“

„Začínám tušit, co vlastně na těch vašich dostizích je,“ řekla Daniela.

Moje sousedka i můj lambournský kolega se skutečně osvědčili a společnými silami mi doručili kufr s věcmi, takže jsem se do soukromé lóže lorda Vaughnleyho dostavil v lepším převleku. Náhodou jsem se strefil do přestávky mezi dvěma dostihy, kdy se na závodišti všechno mele jako v úle, lidé se chodí dívat na koně nebo si jdou vsadit, a sem nahoru se zatím ještě nikdo nevrátil, aby se díval na poslední dostih.

Byl tu pouze jediný člověk. Stál neklidně u stolu, na kterém bylo všechno připravené k občerstvení, a přešlapoval z nohy na nohu. Ke svému překvapení jsem zjistil, že to je Hugh, syn lorda Vaughnleyho.

„Dobré odpoledne…, vidím, že tu nikdo není…, zastavím se později,“ řekl jsem.

„Nechoďte pryč!“

Jeho hlas zněl velmi naléhavě. Zvláštní. Podíval jsem se na něj a vybavila se mi rodinná neshoda, tak zřetelně na Vaughnleyových patrná předchozí sobotu. V mladé, jindy veselé tváři jsem našel jen neklid a strach. Byl podstatně štíhlejší než jeho otec, postavou spíš po matce, měl hezké pravidelné rysy, odzbrojující dolíčky ve tvářích a nerozhodná ústa nezralého mládence. Mohlo mu být asi dvacet. Určitě ne víc.

„Já… totiž…, nechoďte pryč, prosím. Já se přiznám, že bych byl rád, aby tu někdo byl, až naši přijdou.“

„Ano?“

„Totiž… oni nevědí, že tu jsem. Chci říct…, táta třeba bude zuřit, ale to by těžko mohl před lidmi, cizími lidmi, nemyslíte? Proto jsem přišel sem, na závodiště. Tedy já vím, vy nejste cizí, ale vy jistě víte, jak to myslím.“

„Vaše maminka bude určitě ráda, až vás tu uvidí.“

Polkl nasucho. „Já, mně vážně hrozně vadí, když to s nimi mám rozházený. Já to nesnáším. Víte, ono je to tak, že mě táta před měsícem vyhodil. Že musím zatím bydlet u Saula Bradleyho, jenže já to už nevydržím, já chci domů.“

„Vyhodil vás?“ zeptal jsem se překvapeně. Taky jsem byl překvapený. „Mně se vždycky zdálo, že jste taková hezká rodina. Třeba si váš otec myslí, že byste se měl postavit na vlastní nohy, ne? Není v tom tohle?“

„Vůbec ne, ani trochu, kéž by to tak bylo. Já něco provedl…, nečekal jsem, že ho to tolik rozběsní…, opravdu ne.

Nechtěl jsem vědět, co provedl, měl jsem svých starostí dost.

„Drogy, co?“ zeptal jsem se bez soucitu.

„Jak?“

„Nejspíš jste fetoval, ne?“

Ihned jsem na něm viděl že ne. Vůbec nechápal, o čem to mluvím.

„Totiž,“ pokračoval nešťastně, „když on s ním táta tolik nadělal, jako že je ohromný. Fakt. Já vážně věřil, že ho bere, že…“

„Koho?“

Zadíval se za mne a neodpověděl. Tvářil se vyděšeně a krajně nesvůj.

Ohlédl jsem se. Po ochozu přicházeli lord a lady Vaughnleyovi a blížili se k nám. Viděl jsem velmi dobře, jak se oba zatvářili, když zahlédli svého syna. Lady Vaughnleyová se upřímně, radostně usmála.

Lord Vaughnley se zadíval na syna, pak na mne, a nedal najevo ani shovívavost a odpuštění, ani lhostejnost, ani zlobu.

Lord Vaughnley se lekl, lord Vaughnley se viditelně zděsil.

■ ■ ■ 17 ►

Rychle se snažil vzpamatovat. Lady Vaughnleyová syna objala a přitiskla k sobě, zatímco její manžel s kamenným výrazem v tváři nesouhlasně přihlížel. Ostatní hosté se vraceli ve výborné náladě. Hugh měl pravdu aspoň do té míry, že se do něj otec před společností nepustil.

Lord Vaughnley se naopak soustředil na mne. Staral se, abych dostal čaj, a hlavně abych už neměl příležitost hovořit s jeho synem, Očividně si neuvědomoval, že jeho prvotní reakce i další chování mi vyzradily mnohem víc, než chtěl.

„Tak už to tu máme,“ řekl bodře, když mi číšnice podávala plný šálek. ,,Mléko? Cukr? Ne? A co klisna princezny Casilie, je v pořádku? Je to vždycky zarmucující, když koně něco takového při dostihu potká. Nedal byste si sendvič?“

Řekl jsem mu, že klisna už nikdy dostih nepoběží a já že děkuju, sendvič si nedám.

„Hugh vás otravoval svými záležitostmi, že?“

„Ani ne.“

„Co vám navykládal?“

Zadíval jsem se mu do očí. Vlídný klid v nich už nebyl, spíš ostražitost.

„Nic, jen mi řekl, že se s vámi nepohodl a že by se s vámi zase rád domluvil.“

„Hm.“ Tvářil se nesmiřitelně a rty měl pevně stisknuté. „Neotravoval vás, opravdu?“

„Vůbec ne.“

„Tak to je dobře. To je dobře. Teď byste asi rád zašel za princeznou Casilií, že? Ukažte, dejte mi ten šálek, postarám se o to. Byl jste hodný, že jste za námi přišel. Opravdu. Ale teď vás už nebudu zdržovat, nesmíte nechat princeznu čekat. Jen hezky běžte.“

Nemohl jsem se tam už zdržet, bylo by to nezdvořilé, a nezdvořilost jsem si v dané situaci nemohl dovolit, k ničemu dobrému by to nevedlo. Poslušně jsem tedy odešel do hustě zalidněné princezniny lóže, vypil další šálek čaje, odepřel si další sendvič a snažil se nedívat příliš často na Danielu.

„Vy jste duchem nepřítomný,“ konstatovala princezna. „Jako byste tady ani nebyl.“

„Tak…, přemýšlel jsem o lordu Vaughnleyovi, právě jsem od něho přišel.“

„To je opravdu milý člověk.“

„Hm.“

„Jaké máte s Danielou na dnes večer plány?“

Rozhodl jsem se nemyslet na to, jaké plány by mi byly nejmilejší. Občas se mi dařilo číst princezně myšlenky, což znamenalo, že ona umí číst mé, aspoň někdy.

„Asi se půjdeme projít, potom na večeři a pak ji zavezu domů.“

Pohladila mne po rameni a pak mne zavedla mezi své hosty, abych se s nimi bavil. Většinu jsem znal. Pomalu jsem se propracoval k Daniele a cestou kolem sebe trousil zdvořilostní fráze jako konfety.

„Nazdar,“ pozdravila mne. „Tak jak to uděláme? Mám jet do Londýna s tetou, nebo jak?“

„Pojedeme spolu, pokud proti tomu nic nemáte.“

„Dobře.“

Pak jsme šli se všemi ostatními na ochoz a dívali se na poslední, šestý dostih. Nakonec jsme se způsobně rozloučili s princeznou a odešli jsme.

„Kam jdeme?“ zeptala se Daniela.

„Jdeme se projít, něčeho se napít a taky najíst. Nejdřív ze všeho ale jdeme pěšky do města, protože jsem tam na parkovišti nechal auto, aby do mne zase zbytečně nepíchali.“

„Vy jste ale číslo!“

Vyzvedl jsem si v šatně kufřík a pak jsem s Danielou prošel vedlejšími tribunami k východu na opačném konci závodiště, než kde je parkoviště pro vozy jezdců. Odtamtud jsme bez úhony došli k mému půjčenému autu.

„Mě vlastně ani ve snu nenapadlo, že by se něco takového mohlo opakovat,“ řekla Daniela.

„Kdyby se to opakovalo, nebyla by po ruce žádná princezna, aby mne vysvobodila.“

„Vy si vážně myslíte, že by na vás zase mohli někde číhat?“

, Já ještě pořád mám u sebe to, o co jim jde.“

Já jsem nejen zatahal tygra za ocas, já ho zatahal i za fousy, pomyslel jsem si. „Radši si dávám pozor, aby nevěděli, kde mne mají hledat, a tiše doufám, že se mi to daří.“

„Jak dlouho chcete takhle existovat?“

„Právě. Poslyšte, Joe asi o víkendech nepracuje, viďte?“

„Ne. Nastupuje se mnou až v pondělí na noční. O víkendech neděláme. Má to něco společného s tím, jak dlouho budete v té situaci, v jaké jste?“

„Řekl bych že tak do středy, do čtvrtka.“

„Já vám vůbec nerozumím.“

„Protože si něčím nejsem jistý.“ Nastoupili jsme do auta a já nastartoval. „Připadám si trochu jako žonglér, jako kdybych vyhodil do výšky půl tuctu kuželek a všechny by mi mohly spadnout na hlavu.“

„Mohly by vás pohřbít.“

„Doufám že ne.“

Jel jsem do Henley na plný plyn. Pak jsem se zastavil u telefonní budky a snažil se dovolat Rose Quinceové. Nebrala to, ale ozval se mi její záznamník. Řekl jsem, že ještě zavolám.

V Henley vesele svítily stovky světel. Bylo sobotní odpoledne a v obchodech bylo rušno. Našli jsme si místo kde zaparkovat, a pak jsme se pomalu proplétali davem nakupujících.

„Kam vlastně jdeme?“ zeptala se.

„Koupit vám dárek.“

„Jaký dárek?“

„Cokoli, co byste ráda.“

Zůstala stát. „Vy jste se zbláznil!“

„Vůbec ne.“ Právě jsme míjeli obchod sportovními potřebami. „Co takhle raketu?“

„Nehraju tenis.“

Ukázal jsem na vedlejší obchod. „Nebo piano?“

„Nehraju na piano.“

„A co…,“ ukázal jsem na květinářství, „orchidej?“

„Těm to sluší tam, kde jsou, ke mně se nehodí.“

„Nebo tamhleta starožitná židlička?“

Rozesmála se, z očí jen veselé škvírky. „Teď mi řekněte vy, co máte rád, a o co tolik nestojíte.“

„Dobře.“

Procházeli jsme pak kolem výloh, prohlíželi si všechno možné a říkali si, co se nám líbí. Prý se jí líbí modrá, růžová, ale ne žlutá.

Měla ráda předměty s motivy květin a ptáků, nelíbily se jí geometrické vzory, měla ráda košíky, tyrkysy, hrozny bez zrníček a knížky o Leonardovi da Vinci. Pro mne prý by vybrala něco jednoduchého. A jestli jí opravdu chci dát dárek, musím taky přijmout dárek od ní.

„Tak tedy dobře,“ řekl jsem. „Dejme si na to dvacet minut. Sejdeme se u auta. Tady máte klíčky pro případ, že byste tam byla první.“

„Ale ne abyste kupoval něco drahého, jinak nehraju!“

„Dobře.“

Když jsem se vrátil se svým balíčkem, už seděla v autě a usmívala se.

„Jste diskvalifikovaný,“ řekla. „Trvalo vám to půl hodiny.“

„Už se stalo.“

Nasedl jsem do auta vedle ní. Oba jsme se dívali na balíček toho druhého. Můj dárek pro ni, zabalený v hnědém papíru, její pro mne, plošší, v papírovém sáčku s držátky.

„Hádejte!“

Snažil jsem se, ale nic. S politováním jsem se přiznal, že opravdu nevím.

Dívala se na balíček, který jsem držel v klíně. „Tři knížky? Tři tabulky čokolády? Čert v krabičce?“

„Samá voda.“

Vyměnili jsme si balíčky a oba jsme je rozbalovali. „Tohle je zábavnější než Vánoce,“ řekla. „Vlastně vy máte o Vánocích svátek, jste Christmas. Christmas…, to se mi líbí.“

S americkým přízvukem ta slova zněla hezky. Otevřel jsem papírový sáček a hned mi bylo jasné, že se během naší procházky po městě o mně mnoho dozvěděla a mnohému porozuměla. Našel jsem uvnitř kožené pouzdro na zip, nevelké, ploché, jako na dopisní papír. Na pouzdře bylo zlatým písmem vyraženo KIT.

„Honem, podívejte se dovnitř,“ nabádala mne. „Já jsem prostě nemohla odolat. A vy přece máte rád úhledné, praktické a dobře uspořádané věci.“

Otevřel jsem zip, rozevřel pouzdro a vskutku jsem se zaradoval. Na jedné straně pouzdra byla sada nářadí, na druhé pera, notes a kapesní kalkulačka. Pouzdro i s přihrádkami bylo dokonale řemeslnicky vypracované.

„Takže se vám líbí,“ řekla s uspokojením. „Doufala jsem, že pochodím. A k tomu je na tom vaše jméno, doslova vaše jméno.“ Rozbalila svůj dárek a já poznal, že jsem jí taky udělal opravdovou radost. Dal jsem jí miniaturní sekretář se zásuvkami, zajíždějícími a vyjíždějícími s dokonalou lehkostí, jako po hedvábí. Šuplátka měla i miniaturní mosazné knoflíky. Malý, úhledný, použitelný, hezký a mistrně vyrobený předmět, právě jako můj KIT.

Chvíli uvažovala o tom, co naše správná volba darů naznačuje. Pak vzhlédla.

„Je to k nevíře, že jsme se oba strefili.“

„Ano.“

„Jenže vy jste nedodržel pravidla hry, tohle muselo být drahé.“

„Vy jste taky nedodržela pravidla. Tohle taky není laciné.“

„Ještě že máme úvěrové karty!“

Políbil jsem ji, mírně a přátelsky. Oba jsme měli dárky na klíně.

„Děkuju za dárek – tobě.“

„Já – tobě – taky děkuju.“

Uložil jsem svůj dárek na zadní sedadlo. „Výborně. Když se teď vydáme na cestu, budou už mít otevřeno.“

„Kde?“

„V té hospodě, kam jdeme na večeři.“

„Pokud se od tebe někdo chce dozvědět něco, co ty nechceš říct, tak má smůlu.“

Spokojeně a blaženě jsem ji odvezl do restaurace French Horn v Sonningu, protože tam skvěle vařili a protože se tam nad vodami Temže skláněly ve světlech reflektorů smuteční vrby. Šli jsme dovnitř, sedli si na pohovku a přihlíželi, jak se peče kachna na rožni. Připíjeli jsme si šampaňským. Protáhl jsem se a zhluboka se nadechl. Jako když ze mne napětí posledních dní padá. Ale musel jsem ještě zavolat Rose Quinceové.

Šel jsem to zkusit. Zase se mi ozval záznamník. Řekl jsem tedy do telefonu: „Rose, Rose, milá růže, miluju vás, potřebuju vás. Pokud přijedete domů do jedenácti, prosím volejte mne do hotelu French Horn, číslo 0734 692204, ať mě vyvolají, že u nich večeřím.“

Pak jsem zavolal Wykehamovi. „Tak co hlava? Už je to lepší?“

„Co má být lepší?“

„Ale nic. Jak se daří klisně?“

Klisnu prý to bolí, ale žere. Kůň pana Davise prý je vyčerpaný a Inchcape se tváří, jako by o nic nešlo.

„Icefall,“ opravil jsem Wykehama.

„Jo. Ale neměl byste s ním chodit hned zkraje do čela.“

„Jemu to vyhovuje. A vyšlo nám to.“

„Díval jsem se na televizi. Poslyšte, nemohl byste v úterý přijet a chvíli s koňma pracovat? Ten den nám nikde nic neběží, do Southwellu žádné koně neposílám.“

„Dobře, přijedu.“

„K dnešku vám blahopřeju,“ řekl srdečně. Bylo to výborné.“

„Děkuju.“

„Ano. Hm. Tak dobrou noc, Paule.“

„Dobrou noc, pane Wykehame.“ Vrátil jsem se k Daniele. Strávili jsme pak celý večer povídáním a jídlem v restauraci, kde se na stolech třpytilo stříbro a světlo svící a kde se po stropě pnula skutečná réva. Těsně předtím, než jsme se zdvihli k odchodu, zavolala Rose Quinceová.

„Ono už je po jedenáctý,“ řekla. „Ale přece jenom jsem to zkusila.“

„Jste moc hodná.“

„To určitě. Tak kde hoří, kamaráde?“

„Hm. Já jen… Říká vám něco jméno Saul Bradfield nebo Bradley…, tak nějak… Znáte někoho takového?“

„Saula Bradleyho? Samozřejmě že ho znám. Co s ním, že to tak spěchá?“

„Kdo je to?“

„Kdysi dělal jako sportovní redaktor v Towncrieru. Vloni odešel do penze…, je to Billův starý kamarád a obecně ho lidi mají rádi, chová se k nim jako táta.“

„Nevíte, kde bydlí?“

„Probůh! Moment…, snažím se vzpomenout… Proč ho sháníte?“

„Tak jaksi obecně ho potřebuju v rámci akce na zneškodnění našeho kamaráda z toho videozáznamu.“

„Aha! Tak moment. Vím, že se stěhoval. Prý bude se ženou žít u moře. Čekala jsem, že se tam unudí k smrti, ale zdá se, že různý lidi mají různý gusto. Je někde u Worthingu. Ne, počkejte, je v Selsey, už jsem si vzpomněla, je v Selsey, v Sussexu.“

„Výborně. A teď lord Vaughnley…, kde ten bydlí?“

„Většinou v Regent Parku, v těch drahých řadových domech. Jinak má dům v Kentu, poblíž Seven Oaks.“

„Přesnou adresu nevíte? Totiž… rád bych mu napsal, chci mu poděkovat za cenu Towncrieru a za to, jak mi potom pomohl.“

„Jasně,“ řekla bez zaváhání a nadiktovala mi obě adresy včetně směrovacích a telefonních čísel. „Telefon by se vám mohl hodit, protože Vaughnleyovi nejsou v seznamu.“

„Takže jsem už zase vaším dlužníkem.“

„A jakým, kamaráde.“

Všechno jsem si pečlivě napsal. Když jsem pokládal telefon, připadal jsem si sice jako podvodník, ale špatné svědomí jsem neměl. Zašel jsem pro Danielu a vydali jsme se na zpáteční cestu. Když jsem zastavil na Eaton Square, byla už skoro půlnoc. Nejradši bych ji sice zavezl jinam, ale slušelo se, abych ji dopravil domů.

„Děkuju ti za moc hezký den,“ řekla.

„Co takhle zítra?“

„Klidně.“

„Nevím ještě v kolik, protože napřed musím něco zařídit.“

„Tak ještě zavolej.“

„Dobře.“

Seděli jsme ve voze a dívali se jeden na druhého, jako bychom se touhle činností předtím nezabývali už celé hodiny. Znám ji teprve od úterka, říkal jsem si, a přitom za těch pět krátkých dní jako by ve mně zapustila kořeny. Políbil jsem ji mnohem lačněji než předtím. Nevadilo jí to. Opakoval jsem si… brzy, ať je to brzy…, ale teď ještě ne. Až uzraje čas.

Rozloučili jsme se opět na chodníku. Díval jsem se za ní jak odchází do domu, jak si nese dárek, jak mi mává, než za sebou zavře. Vážená princezno Casilie, říkal jsem si, jste mi teď dost na překážku. Slíbil jsem ale, že vaši neteř dovezu v pořádku domů a slib plním. Vždyť ani nevím, co si o nás dvou myslí samotná Daniela. Myšlenky jí číst neumím a sama mi neřekla nic. Zítra…, zítra se jí možná zeptám.

Časně zrána jsem jel po hlavní silnici na jižní pobřeží směrem na Selsey. V místním telefonním seznamu jsem si pak našel Saula Bradleyho a zjistil jeho adresu. Číslo patnáct, ulice Sea View Lane.

Dům byl dvoupatrový a vypadal spíš předměstský než přímořský, napodobenina tudorské architektury včetně tmavých trámů a světle natřených podkrovních okének. Když jsem zazvonil u rádoby starobylých dveří, přišla mi otevřít šedovlasá, mateřsky vyhlížející paní v květovaném overalu. Z domu se linula vůně smažící se slaniny.

„Hugh? Ten je ještě v posteli, je tu, ano,“ odpověděla mi. „To víte, mladí lidé.“

„Já počkám.“

Váhala.

„Opravdu bych s ním velmi rád mluvil.“

„Tak tedy pojďte dovnitř. Promluvím s mužem. Myslím, že se právě holí, ale každou chvilku přijde dolů.“

Vedla mne halou do malé kuchyňky se žlutavě bílými kachlíčky, zalitými sluncem.

„Vy jste Hughův přítel?“

„Ano…, včera jsem s ním mluvil.“

Ustaraně zavrtěla hlavou. „Je to všechno smutné. Neměl na to závodiště jezdit. Teď je tím zoufalejší.“

„Udělám, co je v mých silách, aby se to všechno nějak srovnalo.“

Při řeči vařila snídani. Poháněla slaninu po pánvi sem a tam dřevěnou vařečkou. „Říkal jste, že se jmenujete Fielding?“ Otočila si vařečku v ruce. „Kit Fielding? Ten žokej?“

„Ano.“

Nevěděla, co si z toho má vybrat, a já se jí ani nedivil. Řekla nejistě: „Chystám čaj,“ a já ji ubezpečil, že klidně počkám, až přijde její muž a až promluvím s Hughem.

Saul Bradley nakoukl zvědavě do kuchyně, když zaslechl můj hlas. Poznal mne okamžitě, ale to se ostatně dalo očekávat, vždyť pracoval jako sportovní redaktor. Bývalý šéf Buntyho Irelanda byl statný, rozložitý, holohlavý, měl chytré oči a chraptivý hlas pivařů.

Moje návštěva ho vyvedla z míry stejně jako jeho ženu.

„Vy byste chtěl pomoct Hughovi? No snad na tom není nic závadnýho. Před několika dny, když jsem mluvil s Billem Vaughnleym, tak vás moc chválil. Půjdu Hugha vzbudit. Ráno s ním není moc řeč. Můžeme vám nabídnout snídani?“

Váhal jsem.

„Jste na hladový dietě, co? Netroufáte si přibrat. To známe.“

Zmizel kdesi v domě a po chvíli se vrátil s rozcuchaným Hughem. Hugh byl v džínách a tričku, oči ještě zalepené spánkem.

„Dobrý den,“ řekl překvapeně. „Jak jste mě tu našel?“

„Přece jste mi řekl, u koho bydlíte.“

„Já vám to řekl? No, asi jo…, promiňte jaksi…, a tak vůbec. Co byste ode mne chtěl?“

Řekl jsem mu, že bych byl rád, kdyby se se mnou na chvíli projel, že bych si s ním rád o všem promluvil a že možná přijdu na to jak mu pomoct. Jel se mnou ochotně a bez odporu.

Bylo jasné, že si včera neuvědomil, jak se jeho otec vší silou snaží, aby se mnou promluvit nemohl. Otec si počínal chytře a nenápadně, takže synovi to vůbec nepřišlo, zvlášť když byl tak soustředěný na své trápení.

Zvolna jsme projížděli Sea View Lane. „Otec vám nedovolil, abyste se vrátil domů, že? Poslal vás sem zpátky.“

„Je to strašně nefér!“ Sebelítost se v jeho slovech mísila s rezignací. Byl v zaslouženém vyhnanství, to bylo jisté, a sám si to uvědomoval.

„Povídejte,“ pobídl jsem ho.

„No, znáte ho přece. Je to váš tchán. Teda vlastně ne, tchán vaší sestry.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Maynard Allardeck.“

„Jo. Ten za všechno může. Nejradši bych ho uškrtil, kdybych mohl.“

Zadíval jsem se na jeho hezký, nezkušený obličej, na dolíčky ve tvářích. Když řekl, že by Maynarda nejradši uškrtil, znělo to z jeho polodětských úst absurdně.

„Chtěl jsem říct,“ pokračoval naříkavě, „.. přece je členem Jockey Clubu. Lidé si ho váží. Myslel jsem, že na tom nic není. Totiž, přece jsou s tátou členy stejného dobročinného spolku. Jak jsem mohl tušit, do čeho mě namočí? Jak jsem to mohl tušit?“

„Nemohl jste nic tušit. Co se vlastně stalo?“

„Představil mě jednomu bookmakerovi.“

Čekal jsem všechno možné, ale tohle ne. Zastavil jsem na parkovišti, v tu ranní dobu v podzimní neděli ještě zcela liduprázdném. Byla odtamtud vyhlídka na kamenité pobřeží, zažloutlou pobřežní trávu a lesknoucí se moře v ranním slunci. Parkoviště bylo malé, obehnané nízkou zídkou, a stál tu jen osamělý, zavřený zmrzlinový stánek.

„Mám s sebou videokameru,“ řekl jsem. „Kdybyste byl ochoten mluvit do kamery, přehrál bych potom ten film vašemu otci a třeba se mi pak podaří ho přemluvit, aby vás pustil domů.“

„Myslíte?“ zeptal se s nadějí.

„Pokusil bych se o to.“

Natáhl jsem se na zadní sedadlo pro kameru. „Pojďte si sednout tamhle na tu zídku. Je sice trochu zima, ale kvůli osvětlení to tak bude lepší, než abychom to točili v autě.“

Nic nenamítal, šel a sedl si na zídku. Já si klekl na jedno koleno, o druhé jsem opřel kameru tak, abych měl v obraze Hughův obličej. Požádal jsem ho, aby mluvil do kamery a od začátku.

„Byl jsem jednou s našimi na dostizích a šel jsem si vsadit. Bookmaker mi dělal nepříjemnosti, že prý jsem ještě moc mladý, vtom se tam objevil Maynard Allardeck a ať prý si z toho nic nedělám, že mne seznámí se svým vlastním bookmakerem.“

„Jak se tam objevil?“

Hugh se zamračil. „Prostě tam najednou byl. Totiž já nevěděl, kdo je, ale on mi řekl, že je tátův přítel.“

„Kolik vám tehdy bylo, když se to stalo?“

„To je právě to k vzteku. Bylo mi dvacet, a člověk přece smí sázet od osmnácti. Copak vypadám na sedmnáct?“

„Ne,“ řekl jsem po pravdě. „Vypadáte na dvacet.“

„Mně bylo v srpnu už jedenadvacet, ale s Maynardem Allardeckem jsem se sešel už v dubnu.“

„Takže jste začal sázet u jeho bookmakera. Sázel jste pravidelně?“

„Jo.“ Hugh se tvářil nešťastně. „On se postaral, aby to bylo snadný.

Vždycky se choval mile a nikdy neměl řeči, když jsem mu zůstal dlužný.“

„Neexistuje bookmaker, který by nechtěl, co mu patří.“

„Tenhle nechtěl,“ bránil se Hugh. „Já se mu omlouval, on opakoval, že to nic, že mu to splatím, až jednou hodně vyhraju. Žertoval se mnou, dovolil mi sázet na úvěr.

„Nechal vás sázet, až jste se u něj hodně zadlužil?“

„Jo, ještě mě k sázení vybízel. Tedy mělo mi to dojít, to je fakt, ale když on se choval tak hezky. Tak to šlo celé léto během rovinové sezóny, jednali jsme spolu vždycky po telefonu.“

„Než došlo k téhle situaci…, sázel jste často?“

„Copak o to, já sázel vždycky rád. Studoval jsem formu koní. Snažil jsem se chytře volit…, někdy po čichu. Já vím, je to jistě hloupost. Fakt je, že všechny peníze, které jsem kdy měl, jsem vrazil do koní. Dřív jsem vždycky někoho poprosil, aby za mne vsadil u totalizátoru. Tedy když mi bylo teprve deset. Taky jsem mockrát vyhrál. Několikrát to byly dost velké peníze.“

„Hm.“

„Přece každý, kdo chodí na dostihy, tak sází. Nač by se taky jinak dostihy jezdily? Chci říct, že trochu riskovat přece není nic zlého, dělají to všichni, je to zábavné.“

„Hm. Jenže vy jste sázel každý den, několik sázek denně, a na samotné dostihy jste ani nešel.“

„Tak nějak.“

„Jednoho dne to přestalo být zábavné, co?“

„V září, po Hove Stakes v Brightonu.

„Co se tehdy stalo?“

„Běželi tři koně. Maynard Allardeck mi řekl, že Slateroof docela zaručeně vyhraje, že to je tutovka. Prý vsaď si pořádně, ať se na něm zahojíš.“

„Kdy vám to radil?“

„Několik dní před dostihem. To jsme byli taky na dostizích, v Ascotu. Byl jsem tam s našimi a on tam byl taky.“

„Jel jste pak do Brightonu?“

Zavrtěl hlavou. „Nejel. Zavolal jsem tomu bookmakerovi. Řekl, že mi moc výhodný kurs nabídnout nemůže, protože Slateroof je tutovka, lidi to vědí a každý na něho sází. Prý jen pět ku jedné. Když vsadím dvacet, vyhraju čtyři.“

„Takže jste vsadil dvacet liber?“

Hugh se na mne nechápavě podíval. „Ne, dvacet tisíc.“

Snažil jsem se zachovat klidný tón. „Dvacet… tisíc. To byla poměrně vysoká sázka, ne?“

„Dá se říct. Ale když sázíte po pětce, těžko můžete vyhrát balík.“

Taky člověk nemůže balík prohrát, pomyslel jsem si. „Co považujete za normální sázku?“

„Tak od jednoho do dvaceti tisíc. Tedy já začal s menšími sázkami a postupně jsem se dostal na ty větší. Pak už mi to ani nepřišlo. Maynard Allardeck vždycky říkal, že člověk musí být velkorysý. Já vlastně nikdy neuvažoval o tom, kolik to je peněz. Pro mne to byla jen čísla.“ Zarazil se, celý nešťastný. „Já vím, že to teď zní úplně hloupě, ale pro mne to byla jen taková hra, nepřišlo mi, že to je doopravdy, protože jsem nikdy nic nemusel platit. Byla to jen čísla napsaná na papíru. Když jsem vyhrál, sláva. Když ne, nic se nedělo. To vy asi těžko pochopíte. Táta to nechápe. Nemůže pochopit, že jsem byl takový osel. Jenže ono to bylo opravdu jen jako hra…, a všichni byli takoví milí.“

„Slateroof nevyhrál?“

„On ani nevyběhl. Zůstal viset na startu, v boxu.“

„Ano, už si vzpomínám, psalo se o tom. Pak z toho bylo disciplinární řízení a žokej musel zaplatit pokutu.“

„Jo. Ale sázky samozřejmě platily.“

„Co bylo dál?“

„Pak jsem dostal úplně děsný účet od toho bookmakera. Všechno mi spočítal a řekl, že už toho začíná být moc a že by rád dostal zaplaceno. To vyúčtování bylo na několik stránek.“

„Byly tam uvedené všechny sázky? Výhry i prohry?“

„Ano. Výhry i prohry. Tedy spíš ty prohry, těch bylo víc. Totiž byly tam i prohry, které jsem si ani nepamatoval, nepamatoval jsem si, že bych na některé koně sázel, ale on přísahal že ano, a jestli prý chci, tak mi to ukáže u sebe v kanceláři v knihách, ale že prý to ode mne není pěkné, že jsem se vůbec o tom zmiňoval, když on se ke mně vždycky choval ohleduplně a trpělivě.“ Hugh polkl nasucho. „Já fakt nevím, jestli mě ošidil, nebo ne, nevím. Je pravda, že jsem dost často sázel na dva koně do stejného dostihu, ale nějak mi nedošlo, jak často.“

„Vy sám jste si vůbec nevedl žádné záznamy o tom, kolik jste vsadil a na co?“

„Mě to nenapadlo. Já si to pamatoval. Chci říct že jsem byl přesvědčený, že si to pamatovat budu.“

„Hm. A dál?“

„Maynard Allardeck mi zavolal domů, že prý slyšel od našeho společného bookmakera, že jsem v nesnázích, že by mi rád nějak pomohl, protože se cítí trochu odpovědný, když nás seznámil. Prý by bylo nejlepší, kdybychom se někde sešli a probrali to spolu, že prý možná najde nějaké řešení. Tak jsme spolu šli v Londýně na oběd do restaurace a probrali to ze všech stran. Řekl, že se s tím budu muset svěřit tátovi a poprosit ho, aby to za mne zaplatil. Já mu vysvětlil, že to prostě nemůžu udělat, že by táta strašně zuřil, že vůbec netuší, kolik sázím, a že mi vždycky káže, jak se má s penězi opatrně zacházet. Já tátu nechtěl zklamat, rozumíte mi? Nechtěl jsem ho zarmoutit. Já vím, že to teď zní pitomě, ale to fakt nebylo ze strachu, spíš jako z lásky, fakt, ale ono se to těžko vysvětluje.“

„Ano. Povídejte dál.“

„Maynard Allardeck řekl, ať si z toho nic nedělám, a že docela chápe, že se mi to nechce tátovi říkat, že prý mě to šlechtí, to řekl. A že mi ty peníze půjčí sám a bude mi počítat jenom docela nízký úrok, jestli prý to považuju za fér. Strašně se mi ulevilo. Pořád jsem mu děkoval, mohl jsem se uděkovat.“

„Takže vašemu bookmakerovi zaplatil Maynard Allardeck?“

„Ano.“ Hugh přikývl. „Pak jsem dostal konečné vyúčtování a dole bylo připsáno: V celé výši vyrovnáno. Díky. A pak tam ještě byl lístek, kde mi ten bookmaker psal, že bych si měl se sázením dát na nějaký čas pohov. Ale pokud bych v budoucnosti zase potřeboval jeho služby, že mi bude rád k dispozici. Zkrátka mně připadalo, že se oba zachovali ohromně. Vám by to nepřišlo?“

„Hm. Jenže pak za nějakou dobu za vámi Maynard Allardeck přišel s tím, že se sám ocitl ve finanční tísni a že vás musí požádat, abyste mu dluh ihned splatil, že?“

„Ano,“ řekl Hugh překvapeně. „Jak to víte? Strašně se přitom omlouval, byl celý rozpačitý, až mi ho bylo skoro líto, přestože mě děsně zahnal do kouta. Děsně. No a pak mi navrhl perfektní řešení, připadalo mi tak fantasticky jednoduché a snadné, jako když zasvítí sluníčko, nemohl jsem pochopit, že mě to samotného nenapadlo.“

„Hughu, vy jste vlastnil něco, co on chtěl. Co to bylo?“

„Moje akcie Towncríeru.“

■ ■ ■ 18 ►

To mi tedy vzalo dech. Tedy to je něco. To tedy doopravdy.

Jako když vysvitne sluníčko. Tak jednoduché, tak snadné. Že mě to samotného nenapadlo!

„Vaše akcie Towncríeru…“

„Ano,“ přikývl Hugh. „Zdědil jsem je po dědovi. Totiž já to ani nevěděl, řekli mi to, když mi bylo jedenadvacet. V srpnu. Prostě se mi zdálo, že se tím všechno krásně vyřeší. Tedy ono se to taky vyřešilo, to uznáte. Maynard Allardeck zjistil, jaké mají akcie v tu dobu kurs, dal mi podepsat tři listiny, ty jsem podepsal, a on pak řekl, že tím je to v pořádku a já už nikomu nic nedlužím. Fakt to bylo děsně jednoduché. A to jsem mu nedal všechny své akcie, sotva polovinu.“

„Jakou hodnotu měly ty akcie, co jste Allardeckovi převedl?“

„Dvě stě padesát čtyři tisíce liber,“ řekl, jako by taková částka byla docela běžná.

Po krátké odmlce jsem se zeptal: „Vám vůbec nedělalo starosti, že jde o tolik peněz?“

„Jasně že ne. Stejně to bylo jenom na papíře. Maynard Allardeck se jen smál a říkal, že kdybych zase někdy dostal chuť trochu si zahazardovat, tak aspoň vím, kde mám rezervy, že bych se na něho vždycky mohl obrátit a zase bychom to vyřešili takhle, kdyby to jinak nešlo. Poprosil jsem ho, aby to neříkal tátovi, a on mi slíbil, že mu to neřekne.“

„Ale váš otec na to přišel?“

„Ano. Nějak to mělo něco společného s hlasovacím právem nebo co, byly to nějaké extra akcie nebo debentury. Já fakt nevím, já se v tom nevyznám, moc jsem nepochopil, o čem to vlastně mluví, já jen vím, že se věčně brání nějaké fúzi, a teď jim hrozí fúze, co jim dělá zvlášť velký starosti, no a někdo z Towncríeru přišel na to, že chybí část mých akcií, takže mě táta donutil, abych mu řekl, co jsem s nimi udělal… Strašlivě se rozzlobil…, já ho v životě neviděl tak rozzlobeného…, nikdy v životě…“

Hlas mu zeslábl a v očích se obrážel stín vzpomínky na ty ošklivé chvíle.

„Pak mě poslal k Saulovi Bradleymu a řekl, že jestli se opovážím ještě jednou si vsadit, už nikdy mě domů nepustí…, ale já bych tak hrozně rád…, kdyby on…, kdyby mi to odpustil. Já chci domů.“

Zarazil se. Jeho zoufalá touha vyzařovala do kamery. Nechal jsem kameru ještě chvíli v tichu běžet, než jsem ji vypnul.

„Ukážu mu ten film,“ řekl jsem.

„Myslíte, že by mohl…“

„Že by vám časem mohl odpustit? Ano, myslím že ano.“

„Mohl bych si pak jen tak občas vsadit u tota, v hotovosti.“ V očích se mihla nemístná chtivost a naděje. Nákaza ho příliš nahlodala.

„Hughu, smím vám dát jednu radu?“

„Samozřejmě. Spusťte.“

„Poučte se trochu o penězích, prakticky. Odjeďte někam bez peněz, abyste poznal, že peníze nejsou jen čísla na papíru, ale že se bez nich nenajíte, budete mít hlad. Vsaďte se o svou večeři, a když prohrajete, možná přijdete na to, že se to nevyplácí.“

Odpověděl mi zcela vážně: „Ano, vím, co chcete říct. Ale taky bych mohl vyhrát.“ Přemýšlel jsem, je-li vůbec možné, aby se nezodpovědný hráč, ať bohatý nebo chudý, třeba i dědic Towncríeru, mohl napravit.

Odjel jsem do Londýna a uložil záznam rozhovoru s Hughem k ostatním kazetám v hotelovém sejfu. Pak jsem ve svém pokoji zase hodnou chvíli koukal do zdi. Nakonec jsem zavolal k Holly. Vzal to Bobby.

„Tak jak je?“ zeptal jsem se.

„Všechno při starém. Holly leží. Chceš s ní mluvit?“

„Ne, stačí, když se domluvíme my dva.“

„Přišlo mi několik dalších šeků od majitelů. Teď už zaplatili skoro všichni.“

„To je ohromné.“

„Jenže to je kapka vody v moři,“ řekl Bobby unaveně. „Prosím tě, mohl by nám ty šeky zase proplatit tvůj šatnář?“

„Samozřejmě.“

„Stejně už dál nemůžeme.“

„Předpokládám, že se ti z Flagu nikdo neozval? Ani ti neposlali šek?“

„Nic.“

V duchu jsem si povzdechl. „Bobby, chtěl bych mluvit s tvým otcem.“

„To by nebylo k ničemu. Přece jsi ho tuhle zažil. Je pekelně tvrdohlavý a nenávidí nás.“

„Nenávidí mne a Holly, tebe ne.“

„Ani se mi nezdá,“ řekl trpce.

„Já v úterý nikde nejedu, pokus se ho přemluvit, aby k vám odpoledne přišel. Ráno jezdím práci u Wykehama, jinak nic nemám.“

„To je vyloučené. On sem v žádném případě nepřijde.“

„Třeba by přece jen přišel. Kdybys mu řekl, že měl od začátku pravdu, že všichni Fieldingové jsou nepřátelé, že se mě chceš zbavit navždycky a potřebuješ, aby ti pomohl.“

„Kite! To přece nemůžu říct! To je to poslední, co bych si přál.“

„Kdyby ses ale přemohl a dokázal mu to říct, kdybys mu navíc řekl, že už tě Holly taky přestala bavit?“

„Ne. Jak bych tohle vůbec mohl vypustit z úst? Já ji mám přece tolik rád…, já to nedokážu zahrát.“

„Bobby, je to jediný způsob, jak ho k vám dostat. Nebo tě napadá něco lepšího? Kdyby tě něco napadlo, uděláme to po tvém. Já už nad tím hloubal celé hodiny.“

Po krátkém tichu se ozval: „Přijde jedině z nenávisti. Je to hrozné. Můj otec…“

„Já vím. Je mi líto.“

„O čem s ním chceš mluvit?“

„Chci mu udělat takovou nabídku. Když ti pomůže, dám mu něco, co by si velmi přál mít. Ale to mu neříkej, vůbec mu neříkej, že mám přijít. Prostě se ho jenom snaž k vám dostat, jestli to půjde.“

Pochybovačně namítl: „Ten nám nepomůže v žádném případě, zaručeně ne.“

„To se teprve uvidí. Určitě to stojí za pokus.“

„Tak tedy dobře. Jenom prosím tě…“

„Ano?“

„Poslyš, já vím, je děs, že to říkám…, ale když jde o tebe, mohl by být nebezpečný.“

‚Já si dám pozor.“

„Víš, táhne se to už léta… Když jsem byl kluk, tak mě táta nutil tlouct do věcí… pěstmi, klackem, čímkoli…, a já si přitom musel říkat, že mlátím Fieldinga.“

Zalapal jsem po dechu. „Jako tuhle v zahradě?“

„Proboha Kite…, mě to potom hrozně mrzelo.“

„Na to už zapomeň, to je v pohodě. Přece jsem ti to už řekl.“

„Víš, já jsem o tobě přemýšlel, a tak se mi nějak spousta věcí vybavilo, věcí, co jsem už dočista zapomněl, jako třeba že mi říkal, že když budu zlobit, Fieldingové mě sežerou, to mně mohly být tak tři, čtyři roky. Tehdy jsem se děsně bál.“

„Když tobě byly čtyři, mně byly dva.“

„Taky že mě tehdy strašil, že mě sežere tvůj otec nebo dědeček. A když jsme byli větší, zase mě učil jak namlátit Fieldingovi, tobě. Tvrdil, že dřív nebo později se my dva určitě utkáme. Já ti to nějak všechno pustil z hlavy…, až teď se mi to zase vybavilo.“

Povzdechl jsem si. „To můj dědeček mi koupil boxerskou hrušku, ať se do ní strefuju a říkám si, že tluču Bobbyho Allardecka.“

„Fakt?“

„Zeptej se Holly. Ta ti to potvrdí.“

„Byli ďáblové.“

„Teď už je s tím konec.“

Když jsme zavěsili, zavolal jsem Daniele a zeptal se jí, jestli by se mnou nešla na oběd, na čaj a na večeři.

„To skutečně hodláš při všech těchto příležitostech jíst?“

„Při kterékoli z nich nebo při všech.“

„V tom případě se seber a přijeď pro mne.“

Když jsem zastavoval před domem na Eaton Square, právě vycházela ze dveří. Rychle přeběhla chodník, pružným, veselým krokem. Načechrané vlasy měla zase svázané pestrým pruhem batistu. V květované bundě a světlých kalhotách vypadala jako odlesk léta.

Usedla vedle mne a políbila mne, jako by to bylo zcela běžné.

„Teta Casilia nechá pěkně pozdravovat a že nám přeje, aby se nám tenhle den vydařil.“

„Návrat do půlnoci?“

„Předpokládám že ano, ty ne?“

„Ona to sleduje?“

„Docela určitě. Když jdu do svého pokoje, musím projít kolem jejího. Teta i strýc mají každý svou ložnici a na chodbě strašně skřípe podlaha. Když jsem se minule vracela, volala na mne, ať jí přijdu říct, jak jsem se bavila. Seděla v posteli a četla. Vypadala fantasticky, to ale ona vždycky. Vyprávěla jsem jí, kde jsme byli, a ukázala jsem jí ten sekretářík… Dost dlouho jsme si povídaly.“

Pátravě jsem si ji prohlížel. Dívala se na mne zcela vážně.

„Co říkala?“ zeptal jsem se.

„Tobě dost záleží na tom, co říká, viď?“

„Ano.“

„To by ji asi těšilo.“

„Tak povídej.“

„Teď ještě ne. Jak to bude s tím obědem?“

Vyvedl jsem ji do restaurace v nejvyšším patře výškové budovy, takže jsme viděli skoro na celý Londýn. „Hovězí vývar a jahody…, aspoň zhubnu,“ řekla.

„Dej si na ty jahody šlehačku a cukr.“

„Když ty ne, tak já taky ne.“

„Ty jsi přece dost štíhlá.“

„Neotravuje tě to?“

„Že se nemůžu pořádně najíst? To víš že ano.“

„Ale držíš se důsledně.“

„V sedle může libra navíc znamenat délku pozadu v cíli.“

„Čímž končí diskuse.“

Při kávě jsem se jí zeptal, jestli má nějaké zvláštní přání, kam bychom mohli jít, a současně jsem se omlouval za to, že v neděli, a ještě k tomu v listopadu, je v Londýně skoro všude zavřeno.

„Ráda bych viděla, jak bydlíš, a chtěla bych vidět Lambourn.“

„Dobře.“ Vyjel jsem tedy na Devon, sto kilometrů po dálnici M4. Tentokrát jsem pečlivě dodržoval maximální povolenou rychlost. Odbočil jsem do naší velké vesnice (nebo malého městečka), kde žilo tisíc plnokrevníků a kde na hlavní křižovatce vévodil obci kostel.

„Je tu klid,“ řekla.

„Je neděle.“

„Kde je ten tvůj domek?“

„Ukážu ti to. Pojedeme kolem, ale dovnitř nepůjdeme.“

Byla z toho rozpačitá, snad i zklamaná. Dlouze se na mne zadívala. „Proč ne?“

Vyprávěl jsem jí o tom, jak se ke mně někdo vloupal a že policie zjistila, že domek někdo prohledával. „Ti údajní lupiči nenašli, co hledali, taky nic neodnesli, ale krk bych dal za to, že tam něco nechali.“

„Jak to myslíš?“

„Uši.“

„Odposlouchávací zařízení?“

„Hm. Tamhle, to je ono!“

Zvolna jsme projeli kolem. Všude klid, žádná známka života, žádné gorily s noži skryté ve křoví. Taky aby tam byly – v takové zimě, po čtyřech dnech marného čekání. To by pro ně byla příliš velká otrava. Ale určitě někde poslouchají, buď ti dva, nebo jiní.

Domek byl cihlový, dost obyčejný. V červnu, když kvetou růže, mu to sluší líp.

„Vevnitř je to docela hezké,“ podotkl jsem.

„Aha,“ byla zklamaná.

Jel jsem dál, pak nahoru na kopec a zavedl ji ke svému novému domu.

„Čí je to dům? Ten se mi strašně líbí.“

„Můj.“ Vystoupil jsem z auta a lovil v kapse klíče. „Ještě není zařízený. Pojď se podívat dovnitř.“

Den se už zvolna chýlil ke konci, ale do velkých prázdných místností dopadaly okny šikmé sluneční paprsky. Uvnitř bylo sice chladno, ale jakmile jsem pustil ústřední topení, okamžitě naskočilo, skoro bez škytnutí. Na stropech už byly žárovky, byť jen holé. Žádné záclony, žádné koberce. Dřevěná podlaha, čistá, ale nenaleštěná. Všude bylo ještě cítit stavbu.

„Teď teprve nastupují malíři,“ vysvětloval jsem a otevřel dvoukřídlé dveře z haly do obývacího pokoje. „Jestli si nepospíší, nastoupím současně s nimi.“

V obývacím pokoji byly rozestavené dřevěné kozy s prkny, aby z nich řemeslníci dosáhli na strop, na zemi stála celá řada kbelíků s barvou a na podlaze byla rozestřená hustá pytlovina a prostěradla, aby se parkety nezacákaly.

„Ten dům je neuvěřitelně velký!“

„Mám tu velkou kuchyni. Taky tu je kancelář. Spousta věcí.“ Vyprávěl jsem jí o staviteli, jehož firma se položila, a že si to všechno vyprojektoval pro sebe.

Prošli jsme celým domem, nakoukli do všech prostor, až jsme došli do velkého pokoje za obývacím pokojem, do mé budoucí ložnice. Ukázalo se, že tam už malíři byli. Místnost byla čistá, uklizená, i koupelna byla vymalovaná a kachlíčky svítily čistotou. Dokonce podlaha se už po prvním nátěru politury trochu leskla v pozdním slunci, odrážejícím se od bílých stěn.

Daniela stála u okna a dívala se ven, na blátivou plošinu, která se do léta měla změnit v terasu s muškáty v květináčích. Až potkám tu pravou…, na pravém místě…, v pravý čas.

„Ulehneš se mnou v mojí ložnici?“ zeptal jsem se.

Otočila se. Tvořila tmavou siluetu proti světlému nebi, vlasy jako tmavou svatozář. Do tváře jí vidět nebylo, nevěděl jsem, co si myslí. Měl jsem pocit, že ještě zvažuje, co právě vyslechla, jako by si nebyla jistá, jestli správně slyšela, správně porozuměla.

„Na holé podlaze?“ zeptala se klidně, přátelsky.

„Mohli bychom si sem nanosit tu pytlovinu a prostěradla.“

Chvíli rozvažovala.

„To bychom mohli.“

Nanesli jsme do pokoje několik pruhů čistého hustého hrubého plátna a několik prostěradel a nastlali je pěkně na sebe do obdélníku, další jsme nastlali místo polštářů.

„Už jsem viděla lepší novomanželské lože,“ řekla. Beze spěchu jsme se svlékli a odložili šaty na hromádku. Nečekala nás žádná překvapení. Byla taková, jak jsem předpokládal, štíhlá, jen mírně zaoblená, v šikmém slunci měla zlatou pleť. Natáhla ruce a dotkla se mých sešitých ran a pomalu mizejících modřin. Přece je znala.

Zeptala se: „Když ses na mne včera na dostizích díval přes ten stůl, myslel jsi na tohle?“

„Víceméně. Bylo to hodně vidět?“

„Do očí bijící.“

„Toho jsem se bál.“ Pak už jsme toho moc nenamluvili. Chvíli jsme spolu stáli, pak jsme ulehli na tvrdé lože a poznali se až do dna. Jeden druhého jsme potěšili. Vzdalovali jsme se a přibližovali s pravou, prostou vášní. Slunce zvolna haslo, na nebi zářily červánky a jejich barva se jí odrážela na rtech a v očích, ve vlasech a prohlubinách jí stíny potemněly.

Po dlouhé chvíli tichého míru řekla věcně: „Tady asi ještě neteče teplá voda?“

„Musí téct. Když jde topení, hřeje se voda. Všechno funguje, elektřina, voda, kanalizace, všechno.“

Vstali jsme a odešli do koupelny. Pustili jsme sprchu, ale nerozsvítili. V koupelně byla větší tma než v pokoji a my se tam pohybovali |jako nehmotné stíny.

Přidal jsem teplou vodu. Vstoupili jsme pod sprchu společně a pod drobnými vlahými kapkami jsme se znovu milovali, s vášní i něhou, přátelstvím i láskou. Držela mne kolem krku, tiskla se ke mně. Nikdy předtím jsem neměl takový pocit skutečného spojení.

Konečně jsem zavřel kohoutky.

„Nemáme ručníky,“ řekl jsem.

„Máme dost prostěradel.“

Rozebrali jsme naše lože, osušili se a oblékli. Pak jsme se znovu políbili, už střídmě. Připadali jsme si čistí. Prostěradla a pytlovinu jsme odnesli do obývacího pokoje a já šel vypnout topení. Vykročili jsme z domu a zamkli.

Než jsme nastoupili do auta, Daniela se ještě ohlédla. „Zajímalo by mě, co si ten dům teď pomyslí.“

„Připadá si posvěcený.“

„Jestli chceš něco vědět, tak já taky.“

Do Londýna jsme se vraceli po starých okresních silnicích, ne po dálnici. Projížděli jsme prázdnými nedělními uličkami několika městeček, zastavovali u světel, snažili se cestu co možná prodloužit. Nakonec jsem zaparkoval v centru Londýna. Pak jsme se jen tak procházeli, četli si jídelní lístky u dveří restaurací. Skončili jsme ve francouzském bistru, kde jsme se navečeřeli. Měli tam červeně kostkované ubrusy a zženštilého kytaristu. Seděli jsme u rohového stolu, drželi se za ruce a četli si, co dům dává, napsané křídou na černé tabuli.

Při kávě řekla Daniela jen tak mimochodem, s jiskrou v očích: „Teta Casilia včera kromě jiného prohlásila, že zachovat dekorum je zcela nezbytné. Abstinence nikoli.“

Překvapeně jsem se rozesmál a políbil jsem ji. Pak už jsme za malou chvíli zachovali dekorum a odjeli způsobně na Eaton Square.

Následující den jsem jel ve Windsoru. Zaparkoval jsem u nádraží a vzal si odtamtud taxík na závodiště až ke vchodu pro jezdce u vážnice.

Princezně žádný kůň běžet neměl, proto jsem ji taky neočekával. Jel jsem dva koně pro Wykehama a dva pro svého lambournského trenéra. Oběma trenérům přišel jeden kůň první, jeden druhý, což potěšilo majitele a rozveselilo stájníky, Bunty Ireland doslova zářil a tvrdil, že se nesu s vítěznou vlnou, jaká nemá obdoby, a já si spočítal, že podle vší pravděpodobnosti mě tudíž co nevidět čeká pořádný pád, a to do čtvrtka. Doufal jsem, že se mýlím a že má Bunty pravdu.

Můj šatnář mi ochotně slíbil, že mě po dostizích sveze svou dodávkou na nádraží. Byla to celkem běžná úsluha. Předčítal mi nahlas z Flagu: „Život, to je páchnoucí pot, trapný sex, mrtví feťáci na veřejných záchodcích…, to tady píšou,“ řekl s nechutí. „Podle mýho je život účet za plyn, aby si člověk pamatoval, kdy má jeho žena narozeniny, sedět u piva s kamarádama. To je podle mýho život. Můžete si nastoupit do vozu, Kite, stojí hned u vážnice, já už budu hotový.“

Jak jsem vycházel, říkal jsem si: Život je rychlost v letu nad překážkami, hra na dobré chování, láska ve sprše. Každý po svém.

Vrátil jsem se do hotelu bez jakýchkoli komplikací a zavolal Wykehamovi.

„Kde sakra jste?“ ptal se. „Tady vás shánějí lidi.“

„Kdo?“

„To mi neřekli. Volali čtyři lidi, mužský, několikrát za den. Kde teď jste?“

„U známých.“

„Aha.“ Víc se nevyptával. Asi mu to taky bylo jedno. Pak jsme si vyprávěli o jeho vítězi i o tom druhém, taky o koních, které jsem u něho měl jezdit v práci zítra ráno.

Jeden z těch, co volali, vás chtěl pozvat na nějaký slavnostní oběd do Londýna,“ vzpomněl si najednou. „Mě zvali taky. Prý to pořádají patroni toho dostihu, co běžel Inchcape minulou sobotu. Prý tam taky přijde princezna a chtěli, abychom my dva přišli taky. Říkali, že to je mimořádná příležitost, protože zítra nám nikde nic neběží.“

„Půjdete tam?“

„Ne, řekl jsem jim, že nemůžu. Ale asi by bylo dobře, abyste přijel na práci hodně brzy, abyste to stihl.“

Slíbil jsem že ano, a popřál mu dobrou noc.

„Dobrou noc, Kite.“

Vytočil jsem číslo svého záznamníku. Mezi jinými zprávami tam byl vzkaz od patronů Icefallova dostihu, že mne zvou na zítřek na oběd. Prý by byli velmi potěšeni, kdybych s nimi a s princeznou oslavil vítězství v jejich dostihu, a ať laskavě zavolám na číslo, které mi sdělují.

Vytočil jsem příslušné číslo, kde se mi opět ozval něčí záznamník. Ten mne pak odkázal přímo na hlavního patrona.

„To je skvělé, že můžete přijít,“ řekl. „Bude to prosím v půl jedné v restauraci Guineas v Curzon Street. Takže se zítra uvidíme. Výborně.“

Pro patrony byl takový dostih reklama a za tu reklamu ochotně a štědře platili. Mezi žokeji platilo nepsané pravidlo, že k patronům se sluší chovat hezky, a že pokud člověka zvou, sluší se jít. Patří to k našemu zaměstnání. Kromě toho jsem tam stejně chtěl jít, abych měl možnost mluvit s princeznou.

Zavolal jsem ostatním, kdo mi nechali vzkazy. V žádném případě nešlo o nic veledůležitého. Nakonec jsem zavolal Holly.

„Bobby už mluvil se svým otcem. Ten satanáš prohlásil, že přijede jedině pod podmínkou, že tu budeš i ty. Bobbymu se to nelíbí.“

„Řekl mu Bobby, že u vás budu?“

„Ne. Čeká, až mu povíš, co má vlastně říct. Má otci ještě zavolat.“

Mně se to taky nelíbilo. „Proč Maynard chce, abych u vás byl? Já jsem si myslel, že kdyby věděl, že u vás jsem, odmítl by přijít.“

„Řekl, že Bobbymu pomůže zbavit se tě jednou provždy, ale že u toho musíš být.“

Tak a je to. Ztrácím výhodu, žádný moment překvapení nebude.

„Dobře. Vyřiď Bobbymu, ať otci řekne, že přijedu. Předpokládám, že asi ve čtyři. Jdu předtím na oficiální oběd v Londýně.“

„Kite…, nevím, co máš v plánu, ale nedělej to!“

„Musím.“

„Když já mám ale pocit…“

„Tak ten pocit nějak potlač. Jak se má miminko?“

„Nechtěj být v jiném stavu. Je to děs.“

Vyzvedl jsem si z hotelového sejfu všech pět videokazet a odnesl je s šesti dalšími prázdnými do Chiswicku. Nejdřív jsem šel hezky políbit Danielu za jejím psacím stolem.

„Zdravím tě,“ usmála se mi do očí.

„Já tebe taky.“

, Jak ti to dnes šlo?“

„Dvakrát první, dvakrát druhý.“

„Modřiny žádné?“

„Žádné.“

Tvářila se, jako by se jí ulevilo. „Jsem ráda, že jsi v pořádku.“

Z chodby se vynořil Joe. Přišel ze střižny a hlásil, že si okusuje nehty nudou a jestli jsem třeba náhodou nepřinesl ty své záznamy. Podal jsem mu ty čtyři nahrané, on po nich skočil a už si je odnášel.

Vzal jsem kazety a šel za ním. Seděl jsem ve střižně vedle něho, zatímco si ty rozhovory přehrával jeden po druhém. Tvářil se pobouřeně.

„Můžete je nějak spojit?“ zeptal jsem se, když skončil.

„Jasně že můžu. Ale budeme potřebovat nějaké prostřihy. Máte něco? Třeba krajinu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, s tím jsem nepočítal.“

„Nemůžete nechat běžet zvuk, teda komentář, a mít na obrazovce černou, na obrazovce musí být pořád něco, co upoutává. Určitě najdeme něco v archívu. Něco se najde.“

Do dveří nakoukla Daniela.

„Tak co? Jak to jde?“ zeptala se.

„Předpokládám, že víš, co je na těch kazetách,“ řekl Joe.

„Nevím, Kit mi to nepověděl.“

„To je dobře. Až to budeme mít, vyzkoušíme to na tobě. Jak to na tebe zapůsobí.“

„Jak chceš. Naštěstí se zdá, že dnes v noci bude celkem klid. Nic zvláštního se neděje.“

Odešla a Joe mě donutil mluvit do mikrofonu. Musel jsem vysvětlit, kdo jsou Perrysideovi, kdo a odkud je George Tarker, musel jsem představit Hugha Vaughnleyho. Chtěl jsem zachovat tohle pořadí.

„V pořádku,“ řekl potom. „Teď si můžete jít povídat s Danielou. Nechte to na mně. Když se vám to nebude zdát, žádný problém, vždycky to můžeme střihnout.“

„Mám tady prázdné kazety,“ podal jsem mu je. „Až dospějeme k nějaké konečné verzi, mohl byste mi udělat víc kopií?“

Vzal nové kazety, sundal z nich celofán a vložil je do aparatury. „Snadno a lehko,“ řekl.

Strávil s tím vším tři hodiny. Několikrát vyšel ze střižny, pohvizdoval si a šel se podívat, jestli šéf něco nepotřebuje. Šéf nic nepotřeboval. Ubezpečil mě, že jsem superkameraman, vypil kávu z papírového kelímku a zas se vzdálil.

Daniela věnovala část svého času případu násilníka přepadajícího mladé dívky na autobusových stanicích, kterého konečně chytli a zavřeli. Sice si myslela, že tuhle aktualitu v Americe nepoužijí, ale co, aspoň prý mají všichni co dělat. Tu noc nikde nehořela nafta ani nevystupoval žádný Devil Boy.

Teta Casilia se prý už těší na zítřejší oběd a doufá, že se tam dostavím.

„Jdeš taky?“ zeptal jsem se jí.

„Ne. Teta Casilia by sice hravě zařídila, aby mě taky pozvali, ale mně přijede do Londýna kamarádka ze školy, jen projíždí, a už dávno jsme si domluvily, že spolu půjdeme na oběd. To nemůžu zrušit.“

„Škoda.“

„Ty tam jdeš? Mám to tetě říct?“

Přikývl jsem. „Jezdím ráno práci s jejími koňmi, ale to stihnu.“

Konečně přišel Joe. Rovnal si záda a rozhýbával prsty.

„Tak račte. Račte se jít dívat,“ vyzval nás.

Šli jsme všichni, včetně pana šéfa. Nanesli jsme si do střižny židle ze sousedních místností. Joe to spustil. Hned na začátku se objevila nesestřižená verze televizního rozhovoru Maynarda s inkvizitorem, končící seznamem podniků, kterých se Maynard zmocnil. Pak se opakoval komentář o tom, jakým způsobem Maynard získal Metavanea. Potom jsem mluvil já, zatímco na obrazovce běhali koně po newmarketských pláních. Vysvětlil jsem, kdo jsou manželé Perrysideovi a kde a jak toho času žijí.

Záznam rozhovoru s Perrysideovými Joe ponechal bez zásahu, jak jsem ho natočil. Pak se znovu opakoval komentář o podnicích, které Maynard získal, až po jméno firmy Purfleet Electronics. V obraze se objevilo bahnité ústí Temže a můj hlas vysvětlil, kdo je George Tarker. Záznam rozhovoru s ním nechal střihač taky bez jakéhokoli zásahu. Když Tarker v slzách vyprávěl, jak se jeho syn zabil elektřinou, měla Daniela slzy v očích. Joe ponechal můj záběr Tarkerova ztrhaného obličeje a očí, hledících bez naděje do kamery, běžet až do konce, v tichu, bez zvuku. Pak jsem se zase ozval já, oznámil jsem, že příští rozhovor bude se synem lorda Vaughnleyho, majitele deníku a týdeníku Towncrier. V obraze byl rušný provoz tiskárny.

Celý rozhovor s Hughem byl zase bez střihu, až do jeho zoufalého prohlášení, že chce domů. Pak následoval záběr z učesané verze Jak jdou obchody, usměvavý, ušlechtile se tvářící Maynard, bez zvuku. Pak obrazovka ztemnila, než se na ní objevilo obvyklé husté sněžení.

Přestože jsem natočil tři hlavní části programu sám, stejně to mnou otřáslo. Když se to tak propojilo, byla to síla. Přesvědčující, usvědčující, zničující.

Pan šéf řekl „panebože“ a Daniela posmrkávala.

„Trvá to hodinu třináct minut, kdyby vás to zajímalo,“ řekl Joe.

„Nevím, jak vám poděkovat.“

„Doufám, že se ten ďábel upeče v pekle.“

Ráno jsem jel k Wykehamovi, na jih od Londýna, a strávil jsem na tamějších pláních dvě plodné hodiny prací s koňmi. Učil jsem úplné nováčky chodit na překážky a u těch ostřílenějších jsem opakoval staré lekce. Tomu, který v Ascotu spadl, jsme se snažili dodat sebevědomí. Pak jsme si s Wykehamem povídali o koních, kteří ještě do konce týdne měli běžet.

„Děkuju, že jste přišel, jste hodný.“

„Přijel jsem rád.“

„Tak na shledanou, P…, ne…, Kite.“

„Na shledanou, Wykehame.“

Vrátil jsem se do Londýna, osprchoval se, oblékl si šedý oblek, bílou košili a střídmou kravatu, abych před patrony vypadal důstojně.

Jednu z šesti kopií videozáznamu „Allardeck“ jsem vložil do velké obálky a pečlivě zalepil, další jsem strčil do vnitřní kapsy bundy a kapsu zavřel na zip. Zbývající čtyři kopie jsem opět uložil do hotelového sejfu. S obálkou a bundou v ruce jsem se vydal taxíkem k starobylému řadovému domu Erika Olderjohna u Sloan Square.

Zatímco jsem zvonil u dveří, taxík na mne čekal. Ani mne nepřekvapilo, že nikdo není doma. Napsal jsem na obálku: Pane Olderjohne, toto prosím předejte onomu jistému člověku s tím, že to je výhradně pro jeho oči. Srdečně zdraví Kit Fielding. Pak jsem obálku hodil do schránky na dopisy.

„Tak,“ vrátil jsem se do taxíku. „A teď prosím ke Guineas na Curzon Street.“

Podnik Guineas sestával z celé sbírky větších i menších místností určených především pro soukromé bankety podobné tomu, na jaký jsem se právě chystal. Byl to drahý přepychový podnik v intimním provedení, s tmavozelenými ozdobnými tapetami, pozlacenými andělíčky na schodišti a s číšníky v bílých rukavičkách. Kdykoli jsem tam byl, měli jehněčí medailonky.

Uložil jsem modrou bundu dole v šatně, lístek ze šatny strčil do kapsy a vyšel po širokém schodišti o patro výš, pak chodbou, za roh, až jsem podle pokynů došel do salonku „One Thousand“.

Hostitelé mne nadšeně vítali. „Pojďte dál, jen pojďte dál. Pojďte si dát šampaňské.“ Podali mi skleničku.

Princezna už tam byla. Měla na sobě světlý hedvábný kostým ozdobený zlatem a žlutými kameny. Vlasy měla umně vyčesané. Usmívala se.

„Jsem opravdu ráda, že jste dorazil,“ řekla a potřásla mi rukou.

„To jsem přece nesměl promeškat.“

„Co moji koně? Jak se daří Icefallovi? A co moje chudinka Alleghena? Věděl jste, že tu bude také lord Vaughnley?“

„On je tady?“

Rozhlédl jsem se. V místnosti bylo asi třicet lidí, tedy víc než jsem čekal. Na protější straně jsem zahlédl lady Vaughnleyovou. Dívala se na mne a mávala mi.

„Towncrier se spojil s patrony Icefallova dostihu,“ vysvětlovala princezna. „Takže to je dvojnásobná oslava.“

Přišli patroni Icefalla a odvedli si ji. „Prosím, pojďte s námi… Dovolíte, abychom vám představili…“

Pak se dostavil lord Vaughnley. Tvářil se vlídně a neutrálně, snad ještě víc než jindy.

„Vážení přítomní,“ začal vyvolávat jeden z organizátorů. „Teď se všichni půjdeme podívat do promítací místnosti na filmový záznam obou dostihů, dostihů, ve kterých zvítězila princezna Casilia, náš vážený host.“

Ozval se mírný civilizovaný potlesk a pak se všichni začali sunout ke dveřím. Lord Vaughnley zůstal stát vedle mne. Princezna se ohlédla: „Jdete také, Kite?“

„Prosím za minutku, rád bych se Kita na něco zeptal,“ řekl lord Vaughnley.

Princezna se usmála, přikývla a odešla. Lord Vaughnley vystrkal všechny přítomné z místnosti. Když jsme konečně osaměli, zavřel za společností dveře a opřel se o ně zády. Díval se na jiné, menší dveře v boční stěně.

Dveře se otevřely a vstoupili dva lidé.

Nestor Pollgate.

Jay Erskine.

Pollgate se tvářil spokojeně, Jay Erskine se vítězně šklebil.

■ ■ ■ 19 ►

„To bylo elegantní,“ řekl Pollgate lordu Vaughnleyovi.

„Ano, vyšlo to pěkně,“ přikývl Vaughnley.

Vytrvale se zády opíral o dveře. Erskine stál se založenýma rukama a opíral se o ty druhé, postranní.

Podél zdí stály židle a stolky s bílými ubrusy, na nich misky se slanými oříšky a popelníky plné nedopalků, taky skleničky od šampaňského, některé nedopité. Přece musejí přijít číšníci, aby to uklidili, říkal jsem si.

„Nikdo nás tu nebude rušit,“ ubezpečoval Pollgate lorda Vaughnleyho. „Na obojích dveřích je tabulka Prosím nevstupovat a Mario slíbil, že sem hodinu nikoho nepustí.“

„Do té doby už začne oběd,“ namítl lord Vaughnley. „Filmy trvají necelou půlhodinu.“

„Ten,“ Pollgate ukázal bradou na mne, „na žádný oběd nepůjde.“

„Ten možná ne, ale já bych měl jít.“

V duchu jsem si opakoval…, to by mě napřed museli chytit.

Trvalo jim to pět dní… a pomohla jim princezna.

Pollgate se obrátil ke mně: „Dáte nám odposlouchávací zařízení a věci mých novinářů. Tím celá záležitost skončí.“

Ten člověk měl takovou sílu a tvrdost, že i tahle jednoduchá věta zněla jako jasná výhrůžka. Co by se stalo, kdybych neuposlechl, nebylo řečeno, protože s mou poslušností se počítalo. Bez diskuse.

Přešel k Erskineovi, vytáhl z kapsy plochou krabičku a zaujal jeho místo u dveří.

Erskineův úškleb se změnil v křivý, vítězný úsměv. Už se těšil. Byl mi z duše odporný. Protivil se mi jeho ledový pohled, zplihlý knír, bezohledná, surová povaha, i způsob jeho psaní. Ze všeho nejmíň se mi líbil jeho úšklebek a to, co věstil.

Pollgate otevřel krabičku a podal mu ji. Jay Erskine z ní vytáhl cosi, co na první pohled vypadalo jako dálkový ovladač televizoru.

Vzal tu věc pořádně do ruky a vykročil ke mně. Šel suverénně, což by člověk nečekal, když jsem s ním předtím tak zatočil. Jediným rychlým pohybem mi tu věc strčil pod sako na košili.

Ucítil jsem něco jako úder. Probral jsem se na zemi, úplně zmatený, nevěděl jsem, kde jsem, ani co se stalo.

Jay Erskine a lord Vaughnley se shýbli a pomohli mi vstát. Pak mě posadili na židli.

Židle měla opěradla a já se jich chabě držel. Ještě stále jsem byl jako omámený a nechápal jsem proč.

Jay Erskine se zlomyslně ušklíbl a znovu mi na okamžik přiložil tu věc na košili. Tentokrát úder i pálil. Šlo to strašně rychle, ani jsem se nestačil nadechnout.

Asi bych z té židle vyletěl, kdyby mne nepřidržovali. V mžiku se mi vědomí úplně rozsypalo a ze svalů jsem měl hadry. Nevěděl jsem přesně, kdo jsem, kde jsem, a bylo mi to jedno. Čas plynul. Čas je relativní. Plynuly celé minuty. Pomalu.

Pak se mi postupně v hlavě vyjasnilo aspoň do té míry, že jsem věděl, že sedím na židli, a poznával jsem přítomné. Nestor Pollgate, lord Vaughnley a Jay Erskine.

„Výborně,“ řekl Pollgate. „Vnímáte mne?“

Po chvilce jsem zachraptěl: „Ano.“

„Dáte nám to odposlouchávací zařízení a ostatní věci,“ řekl.

To musela být elektřina, nějaká elektřina, ty údery, to byly elektrické rány, šoky. Jako když člověk chodí po nylonovém koberci a pak sáhne na kovovou kliku, jenže mnohonásobně silnější, obludně silné.

„Rozuměl jste mi?“ zeptal se.

Neodpověděl jsem. Rozuměl jsem mu dobře, ale nemohl jsem se rozhodnout, jestli mu ty věci dát, či ne.

„Kde máte ty věci?“

Ať se jde vycpat!

„Tak kde to máte?“

Ticho.

Tentokrát jsem ruku Jaye Erskinea ani nezahlédl. Potřetí. Pálivý úder a já, jako kdyby mne to katapultovalo, jako bych se vznášel roztříštěný v prostoru, bez vůle, bez myšlenek, jako ve snu, bez odporu, vědomí nikde. Nic jsem nevěděl. Jen jsem byl. Jako bych neměl ani tělo, ani ducha.

Ať už se mnou chtějí udělat cokoli, odvést mě kamkoli, uvalit na mne kdovíjaký nespáchaný zločin, nemůžu se bránit, protože nejsem.

Pomalu se mi vracelo logické myšlení. Někde jsem měl popáleniny, ty jsem dokonce i cítil. Pak jsem zaslechl, jak lord Vaughnley cosi říká a jak mu Pollgate odpovídá „pět tisíc voltů“.

, Je vzhůru,“ řekl Erskine.

Lord Vaughnley se nade mnou ustaraně sklonil., Jste si jistý, že je v pořádku?“

„Určitě,“ řekl Pollgate. „Nezanechává to žádné následky.“

Pěkně děkuju, řekl jsem si. Byl jsem jak opilý a bylo mi špatně od žaludku. Ještě štěstí, říkal jsem si, že jsem kvůli povinnému obědu nesnídal.

I Pollgate se podíval na hodinky a potřásl hlavou: „Tentokrát byl mimo dvanáct minut. Tři vteřiny jsou příliš velká dávka. Dvě vteřiny jsou lepší. Ale stejně, už to trvá moc dlouho. Strávili jsme s tím už dvacet minut.“ Rozzuřeně se na mne podíval. „Nemůžu už s vámi ztrácet čas. Koukejte mi ty věci dát, a to hned.“

Tu elektrickou věc držel v tu chvíli v ruce on, už nikoli Jay Erskine.

Zdálo se mi, že bych mohl i promluvit. Pokusil jsem se o to. Zase to ale bylo jen chraptění: „Bude to trvat dny.“

To nebylo z mé strany žádné hrdinství. Měl jsem mlhavou představu, že jestli mi uvěří, že by to trvalo celé dny, třeba se vzdají. S logikou mi to v tu chvíli moc nešlo.

Pollgate ke mně přistoupil na dosah ruky a ukázal mi těch pět tisíc voltů zblízka.

„Přístroj na elektrické šoky,“ řekl.

Z té věci vykukovaly dvě nízké kovové vidlice, asi pět centimetrů od sebe vzdálené. Pollgate stiskl nějaký knoflík nebo co a mezi těmi vidlicemi zasvítil jasně viditelný elektrický výboj, dlouhý asi jako palec, jasně modrý, silný a praskající. Výboj zářil hrozivé tři vteřiny, ale potom zmizel tak rychle, jak se objevil.

Odvrátil jsem oči od šokovacího přístroje a zadíval se na Pollgatea.

„Týdny,“ řekl jsem.

To ho zarazilo. „Koukejte nám dát to odposlouchávání.“ Už to tak vypadalo, že nastane nekonečný souboj vůle, který nejspíš víc jak z poloviny prospím.

Lord Vaughnley se tvářil rozpačitě a nejistě. „Tohle už nemůže pokračovat.“

V hlavě se mi vyjasňovalo a já s úlevou usoudil, že ten souboj nakonec nebude nutný.

„Ty věci nám dát musí,“ paličatě trval na svém Pollgate. „Přece nedopustím, aby mi takový nikdo křížil plány.“ Ješitnost, strach o prestiž, tvrdohlavost, zoufalá kombinace.

Lord Vaughnley se na mne starostlivě díval.

„Dám vám něco lepšího,“ řekl jsem.

„Co? Co nám dáte?“

Už jsem taky líp mluvil, míň jsem chraptěl a šlo mi to rychleji. Trochu jsem se pohnul a zjistil, že se mi vrací i svalová koordinace.

„Co nám dáte?“ zeptal se lord Vaughnley.

Pekelně jsem se soustředil, aby mě mozek a jazyk poslouchaly.

„Je to v Newmarketu. Musíme tam jet. Teď hned, teď odpoledne.“

Pollgate odsekl podrážděně. „To je nesmysl.“

Podíval jsem se na lorda Vaughnleyho a řekl jsem: „Dám vám Maynarda Allardecka.“

Elektrický šok nemohl být působivější.

‚Jak to myslíte?“ ozval se konečně zmateně i s nadějí.

„Dám vám ho jako na talíři. Bude ve vaší moci, a to přece chcete, ne?“ Přáli si to oba, viděl jsem to na Pollgateovi i na lordovi. Tušil jsem, že v tom asi budou oba.

Jay Erskine vyštěkl útočně: „A kde jsou naše věci? Jsou v Newmarketu?“

Pracně jsem ze sebe dostal: „Tam jste je přece nechali.“

„Tak teda jo.“

Myslel si, že tím se dosáhlo hlavního cíle celé akce, a já ho z toho nevyváděl.

Nestor Pollgate nařídil odpornému Erskineovi, aby šel pro auto a zajel s ním před postranní vchod.

Pak se dohodl s lordem Vaughnleym, že řeknou nějakému Mariovi, aby nás u Icefallových patronů omluvil, že se k obědu nedostavíme, že já dostal žlučníkový záchvat a lord Vaughnley mě dopravuje domů. „Ale ať jim to Mario řekne, teprve až budeme pryč,“ zdůrazňoval lord Vaughnley, „jinak se sem okamžitě přihrne moje žena s princeznou, aby ho hýčkaly.“

Já mezitím jen tak seděl, tupě jsem je poslouchal, a bylo mi všechno jedno. Pohybovat jsem se už mohl, ale nechtělo se mi. Nevolnost mě přešla a v hlavě se mi vyjasnilo. Pociťoval jsem nepřirozený klid a absolutní nedostatek energie.

Jay Erskine se po chvíli vrátil. Ještě stále se ušklíbal.

„Můžete jít?“ zeptal se mne Pollgate.

Řekl jsem že ano a vstal jsem. Šli jsme postranními dveřmi, krátkou chodbou a pak po schodech pokrytých kobercem, s pozlaceným zábradlím. Tím schodištěm už nepochybně uniklo diskrétně mnoho návštěvníků Guineas, když nechtěli být spatřeni v hlavní hale.

Sunul jsem se ze schodů na třaslavých nohou a pečlivě se přidržoval zábradlí.

Z druhé strany mne podpíral lord Vaughnley. „Jste v pořádku?“ ptal se starostlivě.

Podíval jsem se na něho. Jak si vůbec mohl myslet, že jsem v pořádku! K nepochopení. Možná takhle uvažuje díky tomu, že ví, jak jsem zvyklý na různá tělesná poškození, na pády, otřesy mozku. Jenže modřiny a zlomeniny byly něco zcela jiného než ty zvláštní hrátky, co se mnou předtím prováděli.

Nakonec jsem jim odpověděl, že v pořádku jsem, protože to v zásadě byla pravda. Konečně jsme došli do přízemí.

Zůstal jsem stát před otevřenými dveřmi na ulici, na kraji chodbičky vedoucí do nitra budovy.

„Tak jdeme, jdeme,“ pobízel mne Pollgate a ukazoval na dveře. „Pokud někam pojedeme, tak teď hned.“

„Bundu,“ řekl jsem. „Mám v šatně bundu.“ Vytáhl jsem z kapsy lístek od šatny a lord Vaughnley mi ho vzal z ruky.

„Já vám pro ni dojdu,“ řekl. „A domluvím se s Mariem. Počkejte na mne ve voze.“

Byl to velký vůz. Řídil Jay Erskine. Nestor Pollgate seděl ostražitě vzadu, po mém boku. Lord Vaughnley si sedl dopředu.

„Tady máte tu bundu,“ řekl a podal mi ji. Hodil jsem si ji k nohám.

Pak podal hlášení Pollgateovi: „Mario říká, že filmy už skončily. Právě nás jde omluvit, takže je to zařízené a můžeme vyrazit.“

Trvalo věčnost, než jsme se vymotali z Londýna, jednak protože byl mimořádně velký provoz, jednak byl Jay Erskine mimořádně špatný řidič. Věčně dupal na brzdu a choval se netrpělivě. Spočítal jsem si, že za těch okolností nám to do Newmarketu potrvá dvě a půl hodiny a že bych se za tu dobu mohl už úplně vzpamatovat.

Nikdo toho moc nenamluvil. Jay Erskine zamkl centrálně všechna dvířka a Nestor Pollgate uložil šokovací přístroj do kapsy saka. Přístroj byl z dohledu, ale v dosahu. Ocitl jsem se v podivné dvouroli: byl jsem vězeň a současně velitel, jel jsem s nimi dobrovolně, ale přitom na základě výhrůžek. Čekal jsem, až se mi vrátí síla, tělesná i duševní síla.

Šokovací přístroj. Věděl jsem, že přenosné přístroje na vyvolání elektrického šoku existují, ale v životě jsem žádný neviděl. Svého času jím američtí policisté krotili zvlášť odbojné zločince, když do nich nechtěli střílet. Takový šok působí okamžitě. A je účinný. A jak.

Vzpomínal jsem na dávno zapomenuté hodiny fyziky… Jestliže stisknete dva piezzoelektrické krystaly, vznikne výboj jako v domácích zapalovačích plynových spotřebičů. Možná jsou ty šokovací přístroje na stejném principu, jenže mají tisícinásobnou sílu. Možná taky ne. Budu se na to muset někoho zeptat. Nebo taky ne. Pět tisíc voltů…

Zamyšleně jsem se díval na záda lorda Vaughnleyho. Co si asi myslí? Projevil dychtivost, to bylo jisté. Oba byli dychtiví, projevili ochotu vyjet se mnou jako žíznící na poušti za vodou. Vždyť ani pořádně nevěděli, co jim nabídnu, ani se mne na to nezeptali. Brali bez váhání cokoli, co by mohlo poškodit Maynarda Allardecka. Jasně. Proto mě lord Vaughnley s takovou ochotou seznámil s Rose Quinceovou, proto jí řekl, ať mi ukáže všechny materiály. Šlo jim především o to shodit Maynarda před veřejností, a k tomu bylo dobré všechno a každý, kdo tím směrem napřel sílu, i takový nikdo, jako jsem byl já.

Chvíli jsem dřímal, pak jsem se s trhnutím probudil. Pollgate si mne upřeně prohlížel. Zdálo se mi, že se tváří nechápavě, nejistě.

Jak jsem byl malátný jako hadrový panák, nenapadlo mě nic chytrého, co bych řekl, tak jsem tedy mlčel. On se nakonec odvrátil a díval se z okénka. Stejně jsem ale pociťoval sílu, jaká z něho vyzařuje, bezohledná, surová síla, a uvědomoval jsem si, jak snadno by mi mohl zničit život, jestliže v nejbližších hodinách něco pokazím.

Přemýšlel jsem o tom, jak na mne v Guineas nachystali past.

Pozvali mě patroni Icefalla, nechali mi vzkaz na mém záznamníku. Neřekli sice, kam mne zvou, ale řekli kdy: zítra, v úterý, tedy dnes. Vzkaz někdo odposlouchal a okamžitě předal Pollgateovi, který ho předal lordu Vaughnleyovi. Ten nejspíš řekl: Výborně, to bude snadné, kamaráde. Spojím se s těmi patrony, což těžko odmítnou, a Kit Fielding přijde zcela určitě. Udělá cokoliv, aby vyšel vstříc princezně…

Pollgate věděl, jaká je dispozice místností v Guineas. Znal Maria. Věděl, že snadno získá na hodinu celou místnost pro sebe. Určitě to tam znal.

Možná Guineas doporučil Icefallovým patronům právě lord Vaughnley. Možná ani nemusel, protože to byl podnik, kde se dostihové oslavy konaly dost často. Je dokonce pravděpodobné, že si Guineas vybrali patroni nezávisle na lordu Vaughnleyovi, protože věděli, že se tam dá promítat.

Takové úvahy byly k ničemu. Ať už si to naplánovali, jak chtěli, podařilo se jim to.

Přemýšlel jsem taky o spojenectví Nestora Pollgatea a lorda Vaughnleyho. Byli majiteli konkurenčních novin, na jejichž stránkách si šli po hrdle, zatímco v soukromém životě táhli za jeden provaz.

Byli spojenci, přátelé ne. Poznal jsem to z jejich vzájemného chování, nepočínali si jako kamarádi.

Prvního října lord Vaughnley podepsal doporučující dopis dobročinné společnosti s návrhem na povýšení Maynarda Allardecka do šlechtického stavu.

Později, asi v polovině října, se Hugh přiznal ke svým obchodům s Maynardem a rozzuřený lord Vaughnley se rozhodl, že Maynarda musí lidem ukázat v pravém světle: k tomu si zjednal Pollgatea a služby Flagu. Ničit pověst, to přece byla hlavní náplň Flagu… Jay Erskine, někdejší zaměstnanec lorda Vaughnleyho, ve Flagu pracoval, vědělo se o něm, že si sem tam s nějakým tím přestupkem proti zákonu hlavu neláme.

Nevěděl jsem, proč se Vaughnley obrátil na Pollgatea a jak mohl předpokládat, že mu Pollgate půjde na ruku. Nějaký důvod k tomu jistě existoval, ale těžko se na to můžu ptát, těžko bych dostal odpověď.

Jistě, lord Vaughnley mohl v té své dobročinné organizaci stáhnout svůj souhlas s návrhem pocty pro Maynarda. Ale tam mu klidně mohli říct: „Vážený pane, je nám líto, ale váš syn si za všechno může sám, Maynard mu skutečně hmatatelně pomohl z těžké situace.“ Je pravděpodobné, že lord Vaughnley, zkušený novinář, usoudil, že pár dobře volených řádků v tisku zapůsobí účinněji a taky líp uspokojí jeho pomstychtivost.

Nejdřív ze všeho nejspíš šel za producenty pořadu Jak jdou obchody, řekl jim, ať vyhrabou na Allardecka co nejvíc, že dobře zaplatí. Pak ho producent podtrhl, což se dalo předpokládat, protože se o něm vědělo, že bere peníze z obou stran, jak jsem vyrozuměl z řeči Rose Quinceové.

Konečný sestřih Maynardova rozhovoru v programu Jak jdou obchody vyzněl v jeho prospěch, a to určitě nebylo v původním záměru. Pak teprve, aspoň jsem tak předpokládal, se lord Vaughnley obrátil na Pollgatea.

Zavřel jsem oči a začal zase podřimovat. Motor vozu tiše hučel.

Zapnuli topení. Přemýšlel jsem o koních, o co jsou poctivější než lidé. Zítra mám jet v Haydocku. Ještě že v Guineas nebyl dostihový lékař!

Fúze. Věčně se prý brání nějaké fúzi. Jen tak se mi to zničehonic vybavilo.

Jestli to pokazím, tak mě Pollgate pohřbí.

Jak jsme se blížili k cíli, vracela se mi postupně duševní i tělesná síla, jako s přílivem. Byl to zvláštní pocit. Netušil jsem, kolik síly v sobě vůbec mám, dokud jsem ji neztratil a zase znovu nezískal. Podobně si člověk uvědomí, jak těžce byl nemocný, teprve když se znovu uzdraví.

Se znovunalezenou silou jsem se vděčně protáhl a zhluboka nadýchl. Pollgate měl asi pro sílu cit, jako by okamžitě poznal, že už jsem zase pohromadě. Opět byl ve střehu.

Erskine vjel k Bobbymu na dvůr ve tři hodiny a pět minut. V tu dobu tam správně měl panovat klid a mír, ale místo toho tam vládl chaos a všude se hemžili lidé. Erskine podle zvyku prudce zastavil, Pollgate mu dal pokyn, aby odemkl centrální zamykání dveří a všichni jsme vystoupili.

Holly, rozčilená a zmatená, se zadívala k nám. Kromě vozu, kterým jsme přijeli, stála na dvoře další čtyři osobní auta a jeden velký dopravní box se spuštěnou rampou. Kolem přecházeli stájníci, v ruce ohlávky.

K mému úžasu byl mezi přítomnými taky Jermyn Graves.

Holly běžela ke mně: „Prosím tě, udělej něco, ten člověk je blázen, a Bobby je v domě s Maynardem. Maynard přišel dřív a teď tam na sebe oba křičí. Nechci tam chodit. Zaplaťpánbůh, že jsi přijel. Je to jako fraška.“

Jak mě Jermyn Graves zahlédl, vydal se ke mně. Zběžně si prohlédl lorda Vaughnleyho, Pollgatea a Jaye Erskina. Zaútočil na mne dopáleně: „Co to je sakra za lidi? Poslouchejte, Fieldingu, už mám dost toho vašeho chytračení. Přijel jsem si pro koně.“

Vzal jsem Holly kolem ramen. „Už proplatili jeho šek?“ zeptal jsem se jí.

„To bych sakra řekl!“ vyštěkl Graves vztekle.

Holly přikývla. „Ano, víme to od obchodníka s krmením. Včera ten šek proplatili a převedli mu příslušnou částku.“

„Co se tu děje?“ zeptal se tvrdě Pollgate.

„Vy se do toho nepleťte!“ utrhl se na něho Graves. „Teď mi jde o tebe, Fieldingu. Sakra, buď okamžitě navalíš moje koně, nebo na tebe zavolám policajty!“

„Uklidněte se, pane Gravesi. Své koně dostanete.“

„Nejsou ve svejch stáních!“ běsnil vzteky. Okouzlovalo mě, jak naprosto ignoruje Pollgatea. Člověk asi musí vědět, že se něčeho má bát, aby dostal strach.

Otočil jsem se k oběma majitelům novin a jednomu novináři. „Pan Graves odtud odváží své koně z toho důvodu, že si přečetl vaše Intimní drobnosti. Aspoň vidíte na vlastní oči, jak působí síla tisku.“

„Zavři hubu a naval koně!“ zahulákal Graves.

„Samozřejmě. Já jen že vaši stájníci míří na nesprávnou stranu.“

„Jaspere, sem!“ zařval Graves.

Nebohý synovec přiklusal a úzkostlivě se na mne zadíval.

„Pojďte za mnou, tamhle dozadu.“

Jay Erskine mi chtěl zabránit v odchodu, ale Pollgate ho zarazil. Šel jsem s Jasperem na zadní dvůr a ukázal jsem mu, ve kterých stáních najde Gravesovy koně. „Já se děsně omlouvám,“ šeptl Jasper.

„To nic.“ Uvědomil jsem si, že nebýt Jaspera a jeho strýce, nenastražili bychom poplašné zařízení a bez poplašného zařízení bychom nenachytali Jaye Erskina na žebříku. Vlastně musím být oběma Gravesům vděčný.

Vrátil jsem se s Jasperem. Vedl jednoho z koní. Ostatní dosud stáli tam kde předtím a Jermyn Graves říkal cosi v tom smyslu, že těžko může důvěřovat trenérovi, který nemá na zaplacení svým dodavatelům.

„Bobby bude rád, když se vašich koní zbaví, pane Gravesi. Hezky si je naložte a jeďte pryč.“

Skoro ho ranila mrtvice. Několikrát otevřel ústa a zase je zavřel. Pak se sebral, šel k dopravnímu boxu a vyléval si vztek na nešťastném Jasperovi.

„Zaplaťpánbůh!“ vzdychla Holly. „Já toho člověka nemůžu vystát, jsem strašně ráda, že jsi tady. Jaký byl oběd?“

„Přímo elektrizující.“

Ostatní mě slyšeli a ostře se na mne zadívali.

Lord Vaughnley řekl nechápavě: „Jak můžete žertovat…“

„Proč ne! Jsem naživu, ne?“

Holly si nás prohlédla, jednoho po druhém. Dobře vycítila, že se něco děje, jenom nevěděla co. „Co se stalo?“ zadívala se na mne.

„Jsem v pořádku.“

Otočila se k lordu Vaughnleyovi. „Kit riskuje život skoro každý den. Jeho jen tak snadno nezastrašíte.“

K mému tajnému pobavení na ni zůstali s úžasem civět.

Zeptal jsem se jí: „Víš vůbec, s kým mluvíš?“

Zavrtěla hlavou. Lord Vaughnley jí byl povědomý, ale nevzpomněla si odkud.

„Dovol, abych ti představil lorda Vaughnleyho, majitele Towncrieru, Nestora Pollgatea, majitele Daily Flagu. Toto je Jay Erskine, autor článků v Intimních drobnostech a autor odposlouchávání vašeho telefonu.“ Na chvíli jsem se odmlčel. „Moje sestra, žena Bobbyho Allardecka.“

S vyděšenýma očima si stoupla až těsně ke mně. „Proč tu jsou? Tys je přivedl?“

„My jsme se přivedli jaksi vzájemně. Kde teď je Bobby s Maynardem?“

„Myslím v obývacím pokoji.“

Jasperovy kroky skřípaly po dvoře, jak vyváděl druhého koně. Jermyn na něj nepřestával hulákat. Druhý stájník vbíhal do boxu a zase vybíhal a snažil se být neviditelný.

Nestor Pollgate vyštěkl: „Nehodlám tady déle stát a koukat.“

„Já zase nehodlám zanechat svou sestru samotnou s tímhle člověkem. Je to neřád, a celá tahle situace vznikla kvůli vám, takže počkáme.“

Pollgate podrážděně přešlápl, ale zůstal na místě. Taky neměl kam jít, čekali jsme, s různým stupněm netrpělivosti, až Jasper se stájníkem zdvihnou a připevní rampu. Jermyn Graves ještě jednou vykročil k nám, zahrozil mi pěstí se vztyčeným ukazováčkem a křičel, ať si nemyslím, že mi to jen tak projde, a že ještě budu litovat. Prý mě bude zatraceně mrzet, že jsem se do toho vůbec míchal.

„Kite!“ Holly byla upřímně nešťastná.

Vzal jsem ji kolem ramen. Gravesovi jsem neodpověděl. Ten se pak konečně otočil na patě, odešel ke svému vozu, nastoupil, práskl dvířky, nastartoval a vyjel prudce na plný plyn, až to muselo jeho koním uvnitř podrazit nohy.

„Je hnusný. Co ti může provést?“

„Nic, víc štěká, než kouše.“

„To já ne,“ řekl Pollgate.

Zadíval jsem se mu do očí. „Jsem si toho dobře vědom.“ Nastávala rozhodující chvíle, už se to nedalo odkládat. Kéž mám dost síly. Kéž mám sílu teď, kdy ji tolik potřebuju.

Odpoutal jsem se od Holly a šel si do auta, kterým mě přivezli, pro bundu.

Řekl jsem Holly: „Prosím buď tak laskavá a zaveď naše hosty do knihovny, ano? Já zajdu pro Bobbyho… a jeho otce.“

Dívala se na mne vystrašeně. „Kite, buď opatrný.“

„Slibuju.“

Pochybovačně se po mně ohlédla a vyrazila k domu. Já za ní. Oba jsme šli ze zvyku zadem, přes kuchyň. Nějak nás ani nenapadlo, že bychom návštěvu mohli uvést hlavními dveřmi.

Pollgate, lord Vaughnley a Jay Erskine šli za námi. Holly se s nimi v hale ode mne oddělila a zavedla je do knihovny, kde se s Bobbym občas večer dívala na televizi. Přede mnou byly dveře do obývacího pokoje, odkud se ozývaly hlasy. Vlastně jenom jeden hlas. Maynardův, mluvil bez přestávky.

Posbíral jsem všechnu sílu, kterou jsem v sobě našel, a vstoupil do dveří. Byla to základní chyba. Bobby mi pak řekl, že jsem vypadal stejně jako tehdy ve stájích, jako bych měl zastíněné oči nebo masku, že jsem najednou vypadal jako nepřítel, věčný sok, nekonečná černá hrozba.

Maynard opakoval monotónním hlasem, jako kdyby stejná slova opakoval už kdoví pokolikáté: „…a jestli se ho chceš opravdu zbavit, tak to uděláš dnes, teď hned.

Maynard držel v ruce revolver, malý černý revolver.

Jakmile jsem vešel, umlkl. Zorničky se mu rozšířily. Viděl totéž co Bobby: Fieldinga, nepřítele, ďábla.

Vtiskl Bobbymu revolver do ruky.

„Udělej to,“ zasyčel na syna. „Teď, teď!“

Bobby měl oči jako skleněné, prázdné, jako tehdy v zahradě.

Přece nemůže… přece by nemohl…

„Bobby,“ vydechl jsem zoufale. Zdvihl revolver a namířil na mne.

■ ■ ■ 20 ►

Otočil jsem se k němu zády.

Nechtěl jsem se na něho dívat. Nechtěl jsem vidět, jak ničí život mně, sobě, Holly i nenarozenému dítěti. Pokud to skutečně udělá, nechci to vidět.

Čas plynul. Ach Danielo!

Vtom Bobby promluvil těsně za mými zády.

„Kite…“

Stál jsem bez hnutí. Toho jen tak nezastrašíte, řekla Holly. Bobby se zbraní v ruce mě vyděsil k smrti, k zoufalství.

Obešel mne. Byl bílý jako stěna. Já asi taky. Zadíval se na mne. Revolver měl v dlani a podával mi ho. „Odpusť,“ řekl.

Nedokázal jsem promluvit. Bobby se otočil a šel ke dveřím, jako by byl slepý. Ve dveřích stála Holly. Nic nechápala. Bobby ji objal a tiskl ji k sobě, jako by právě přežil zemětřesení. Taky že přežil.

Slyšel jsem za sebou šramot. Rychle jsem se otočil. Blížil se ke mně Maynard. Byl zpocený a cenil zuby jako zvíře. Jeho civilizovaná skořápka zmizela beze stop. Když viděl, že držím v ruce revolver, o krok couvl, pak o další a ještě další. Tvářil se vystrašeně a jako by se mu dělalo špatně.

„Naváděl jste svého vlastního syna k vraždě,“ řekl jsem trpce. „Snažil jste se mu to vsugerovat.“

„To by byla nešťastná náhoda.“

„Když Allardeck zastřelí Fieldinga, nemůže to být nešťastná náhoda.“

„Odpřisáhl bych to.“

Hnusil se mi. „Jděte do knihovny, tamhle,“ přikázal jsem mu a ustoupil, aby mohl projít ke dveřím. Nepřestával jsem na něho mířit. Neměl dost odvahy, aby mě zastřelil sám. Že k tomu chtěl přinutit Bobbyho…, bylo ze všeho nejodpornější.

Nebylo moc chytré, že jsem ho k Bobbymu nalákal s tím, že by se mě mohl zbavit jednou provždy. Chybělo málo a podařilo se mu to. Moje chyba. Moje hloupost.

Prošli jsme halou do knihovny. Pollgate, lord Vaughnley a Jay Erskine stáli uprostřed pokoje, Bobby s Holly stále ještě v objetí, stranou. Když jsem vstupoval, připadalo mi, že lezu do klece k tygrům. Holly mi později řekla, že jak jsem tam stál se zbraní v ruce, vypadal jsem tak nebezpečně, až málem nevěřila, že jsem její bratr.

„Sedněte si.“ Ukázal jsem na Maynarda, „vy tamhle do toho křesla v rohu.“ Byl to hluboký fotel, do kterého člověk dočista zapadl a nemohl jen tak rychle vyskočit. „Teď vy,“ přikázal jsem Erskineovi. „Vedle něj. Lorde Vaughnley, vy na pohovku.“

Pollgate se zadíval na volné místo vedle lorda Vaughnleyho a šel si tam mlčky sednout.

„Vezměte tu elektriku a položte na zem. Kopněte to ke mně.“ Cítil jsem, jak nechce, ale poslechl mne. Vytáhl plochou krabičku a udělal, co jsem žádal.

„Tak. A teď se všichni podíváme na video.“ Nadzdvihl jsem revolver. „Neumím dobře střílet. Nevím, co bych trefil. Tak radši seďte a nehýbejte se.“ Podal jsem svou bundu Bobbymu. „Vezmi kazetu z vnitřní kapsy. Je na zip.“

„Mám to pustit?“ zeptal se Bobby, když kazetu našel. Třásly se mu ruce i hlas. Maynard je netvor, pomyslel jsem si.

„Ano. Teď hned. Holly, zatáhni prosím záclony a rozsviť malou lampu. Než to doběhne, bude už tma.“

Zatímco zatahovala okna hledící do chladného dne a zatímco Bobby zapínal video a televizi, nikdo nepromluvil. Pollgate se zachmuřeně díval na bundu ležící na židli, kam ji Bobby odhodil. Lord Vaughnley se ohlédl na revolver v mé ruce.

„Můžu?“ zeptal se Bobby.

„Spusť to. A vy dva s Holly si taky sedněte a dívejte se.“

Zavřel jsem dveře a opřel se o ně zády, jako předtím lord Vaughnley v Guineas. Na televizní obrazovce se v jasných barvách objevila tvář Maynarda Allardecka.

Pokusil se vstát.

„Sednout!“

Asi tušil, co přijde. Tušil, že všichni uvidí původní, nesestříhanou verzi. Zíral na revolver v mé ruce, odhadl vzdálenost, jakou by ke mně musel urazit, a sklesl bezmocně do křesla, jako by ho opustily síly.

Rozhovor pokračoval od zdvořilého, civilizovaného úvodu po ostré, vysloveně útočné a provokativní otázky. Lord Vaughnley otevřel úžasem ústa.

„Tuhle verzi jste předtím neviděl?“ zeptal jsem se ho.

„Ne.“ Nespouštěl oči z obrazovky. Napadlo mě, že si Rose dělala zbytečně starosti s tou načerno půjčenou kazetou, když ji měla dva dny tajně v budově Towncrieru. Bylo to všechno absurdní.

Pečlivě jsem pozoroval tváře diváků. Maynard vypadal, jako když je mu nevolno. Erskine byl bez výrazu, lord Vaughnley fascinovaný a Nestor Pollgate sledoval obrazovku s čím dál větším zájmem. Bobby a Holly se tvářili ohromeně. Zarmouceně jsem si pomyslel, že Bobbyho čekají ošklivé chvíle. Musí to být tvrdé, když člověk vidí, kolik zla napáchal jeho vlastní otec.

Rozhovor s Maynardem skončil a nastoupili Perrysideovi, vyprávějící o tom, jak přišli o Metavanea, pak vypovídal George Tarker o sebevraždě svého syna. Nakonec přišla zpověď Hugha Vaughnleyho, končící zoufalou prosbou, že chce domů. Pak se na obrazovce opět objevila usměvavá tvář Maynarda Allardecka.

Celý záznam na mne znovu hluboce zapůsobil. Ostatní diváci byli jako zkamenělí. Když pořad trvající hodinu a třináct minut skončil, na všech bylo vidět absolutní zaujetí. Joe by měl radost, kdyby viděl, jak působivý je jeho střih, až ke konečnému obrazu bez jediného zvuku.

Soudní jednání skončilo. Obviněný byl shledán vinným. Zbývalo vyhlásit rozsudek.

Na ztemnělé obrazovce se objevilo husté sněžení. Nikdo se ani nepohnul.

Odlepil jsem se od dveří a šel vypnout aparaturu.

„Tak a teď poslouchejte,“ řekl jsem.

Všichni se na mne soustředěně dívali. Maynard v ponížení a hanbě, hluboce zabořený do křesla.

„Vy,“ obrátil jsem se k lordu Vaughnleyovi a Nestoru Pollgateovi, „a vy…, vaše noviny vyplatí Bobbymu po padesáti tisících liber jako finanční odškodnění. Teď hned, tady na místě, před svědky napíšete závazné prohlášení, že tuto částku ode dneška do tří dnů předáte Bobbymu Allardeckovi, a toto prohlášení bude právně platné a závazné.“

Lord Vaughnley a Nestor Pollgate na mne tupě zírali.

„Zato vám předám odposlouchávací zařízení a ostatní předměty dosvědčující nezákonnou činnost Jaye Erskinea. Slibuju vám naprosté mlčení, pokud jde o nejrůznější minulé akce vedené z vaší strany proti mé osobě nebo mému majetku a vrátím vám šek na tři tisíce liber, uložený v sejfu ředitele mé banky. Taky vám daruju videozáznam, který jste právě shlédli.“

Maynard zoufale vydechl: „Ne!“ Nikdo si ho ani nevšiml. Otočil jsem se k němu. „Vy napíšete prohlášení, že svému synovi Bobbymu převedete během tří dnů částku dvou set padesáti tisíc liber. Touto částkou váš syn doplní přečerpané konto a vyplatí půjčky a hypotéku na dům a stáje, které jste ho vy a váš otec donutili vzít, přestože na tento majetek měl dědické právo.“

Maynard na mne hleděl s otevřenými ústy. Nevydal ani zvuk. „Majoru Perrysideovi a jeho paní pak převedete podíl na Metavaneovi, který ještě máte ve svém vlastnictví.“ Chvěl se po celém těle, i hlava se mu třásla. „Zato vám slíbím, že se kopie tohoto videozáznamu neobjeví na stolech řady významných osobností, jako jsou hlavní stevard Jockey Clubu nebo přispěvatelé dobročinné organizace, jejímž předsedou se máte stát, že se neobjeví ani na některých klíčových místech v City.“ Odmlčel jsem se. „Jakmile bude příslušná částka bezpečně převedena na Bobbyho konto, máte ode mne pokoj. Ovšem podmínku máte u mne nadosmrti. Kdybyste jakkoli vystoupil proti Bobbymu, Holly nebo mně, pamatujte, že mám kopie toho záznamu a budu je mít i nadále.“

Maynard konečně promluvil. Chraplavým, třaslavým hlasem řekl: „To je vydírání, nátlak.“

„To je spravedlnost.“

Bylo ticho. Maynard zapadl zplihle do křesla, jako by se sám do sebe zhroutil. Lord Vaughnley a Nestor Pollgate neřekli ani slovo.

„Bobby,“ řekl jsem. „Vyhoď tu kazetu z přístroje a odnes ji odsud. Někam ji pečlivě schovej. A přines dopisní papír na ta prohlášení.“

Bobby pomalu, tupě vstal a šel.

„Řekl jste, že nám tu kazetu dáte,“ ohradil se Pollgate.

„Dám. Až Bobbymu zaplatíte. Jestli bude mít do pátku peníze na kontě, kazeta je vaše, a ty ostatní věci taky, aby Erskine nemusel před soud.“

Bobby odnesl kazetu a já se díval na lorda Vaughnleyho a Nestora Pollgatea. Oba měli neproniknutelný výraz, byli příliš tiše. Maynard na mne ze svého křesla vrhal vražedné pohledy. Maynarda jsem přečetl snadno, reagoval vždy tak, jak člověk předpokládal. Erskine byl tvrdý a studený jako vždy, ale aspoň se přestal pošklebovat. Přece něco.

Bobby se vrátil s dopisním papírem s hlavičkou, na kterém psal svým klientům a dodavatelům. Šel toporně nejdřív k Nestoru Pollgateovi, pak k lordu Vaughnleyovi a nakonec ke svému otci. Došel vždy na délku paže a každému podal jeden list papíru. Když podával papír otci, ani se na něj nepodíval. Nechtěl ho vidět.

Prohlížel jsem si je, jak drží v ruce bílý papír a jak se kamenně tváří. V hlavě se mi najednou objevovaly zlomky nesouvislých frází.

„Okamžik…, ještě nepište.“

Napadala mne slova jako „neplatný na základě výhrůžek“, „pod hrozbou zbraně“.

Zajímalo mne, jestli něco podobného napadlo některého z našich návštěvníků. Postupně jsem se na každého z nich zadíval.

Ne, Maynarda to nenapadlo. Erskinea taky ne. Ani lorda Vaughnleyho.

Nestor Pollgate zamžikal.

„Bobby,“ řekl jsem. „Vezmi tamhle tu krabičku, která leží na podlaze, a vyhoď ji z okna na zahradu.“

Tvářil se zmateně, ale uposlechl mne. Do místnosti vnikl ledový listopadový vzduch a rozevlál záclony.

„Teď ještě ten revolver.“ Podal jsem mu ho.

Opatrně zbraň ode mne převzal, vyhodil z okna a okno zavřel.

„Správně,“ řekl jsem a strčil pomalu ruce do kapes. „Slyšeli jste můj návrh. Pokud s ním souhlasíte, napište prosím patřičné prohlášení.“

Hodnou chvíli se nikdo nepohnul. Pak lord Vaughnley natáhl ruku a vzal ze stolku, před kterým seděl, nějaký časopis. List dopisního papíru si časopisem podložil a našpulenými rty vytáhl z vnitřní kapsy saka pero. V hlubokém tichu bylo slyšet, jak cvaklo, když stiskl čepičku. Napsal krátký odstavec a podepsal se. Připojil datum.

Listinu podal Bobbymu, ten váhavě přistoupil a převzal ji.

„Přečti to nahlas,“ řekl jsem.

Bobymu se chvěl hlas. „Zavazuji se tímto vyplatit Robertsonu Allardeckovi padesát tisíc liber, a to ode dneška do tří dnů.“

Zadíval jsem se na lorda Vaughnleyho.

„Děkuju vám,“ řekl jsem klidně.

Lord Vaughnley nabídl časopis jako podložku Nestoru Pollgateovi a nabídl mu i své pero. Nestor si časopis i pero vzal bez jediného mrknutí a začal psát.

Pak hotovou listinu taky podal Bobbymu, ten se po mně ohlédl a text přečetl. „Zavazuji se tímto vyplatit Robertsonu Allardeckovi padesát tisíc liber, a to ode dneška do tří dnů. Podepsán Nestor Pollgate. Dnešní datum.“

„Děkuju,“ řekl jsem Pollgateovi.

Bobby se na listiny omámeně díval. Ty částky stačily k uhrazení dluhu za neprodané ročky. Pokud je pak prodá, bude mít čistý zisk, spočítal jsem si v duchu.

Lord Vaughnley poté předal podložku a pero Erskineovi a ten zase Maynardu Allardeckovi, jako by to byl nějaký rituál.

Maynard psal vztekle, perem trhal papír. Převzal jsem listinu od něho sám a sám jsem ji nahlas přečetl. „Zavazuji se vyplatit svému synovi Robertsonovi do tří dnů částku dvou set padesáti tisíc liber. Maynard Allardeck. Dnešní datum.“

Zadíval jsem se na něho. „Děkuju.“

„Neděkujte mi. Vaše díky jsou pro mne urážkou.“

Dal jsem si velmi dobrý pozor, abych se netvářil vítězně, přestože jsem v Maynardově případě vítězoslavné uspokojení cítil. Nerad přiznávám, že v tom určitou roli hrál i prastarý rodový spor. Fielding zvítězil nad Allardeckem. Moji předkové v hrobě jásali.

Podal jsem Maynardovo prohlášení Bobbymu. Tím zlikviduje všechny ostatní dluhy a hypotéky. Jeho stáje budou od té chvíle stát na pevném, jistém základě. Díval se na list papíru ve své ruce nevěřícně, jako by se bál, že se listina náhle rozplyne.

„Děkuju vám, pánové,“ řekl jsem spokojeně. „Prosím, abyste řádný převod uskutečnili do pátku, pak vám ihned tato prohlášení vrátím s náležitým potvrzením o zaplacení uvedené částky.“

Maynard vstal. Šedé vlasy měl uhlazené, tvář zachmuřenou, ale klidnou, drahý oblek mu dokonale padl, vypadal dobře. Slupka se nenarušila, ale uvnitř se Maynard zcela zhroutil.

Na nikoho se nepodíval, vyhýbal se našim pohledům. Šel ke dveřím, otevřel je, vyšel ven. Bez ohlédnutí. Po jeho odchodu bylo dlouhé ticho, jako když předtím skončil ten videozáznam. Obludnost Maynardovy osobnosti brala všem dech.

Pak vstal Nestor Pollgate. Mračil se, ale jeho důstojnost a prestiž nijak neutrpěly. Pátravě se na mne zadíval, pak mne kývnutím hlavy pozdravil a zeptal se Holly: „Jak se prosím dostanu ven?“

„Tudy, povedu vás,“ řekla. Byla zakřiknutá. Odvedla ho ven přes halu.

Erskine šel za Pollgatem. Obličej kyselý, zplihlý knír, výraz člověka, který neodpouští.

Pak vyšel Bobby, v ruce všechny tři drahocenné listiny, jako kdyby byly ze skla. Lord Vaughnley se zdvihl jako poslední. Zavrtěl hlavou, pokrčil rameny a rozhodil rozpačitě ruce.

„Co dodat?“ řekl. „Co říci? Co řeknu, až se setkáme na závodišti?“

„Dobrý den, Kite.“

Skoro se usmál, pak ale znovu upadl do rozpaků. „Ano, ale… po tom všem…, po Guineas…“

Taky jsem pokrčil rameny. „To je osud vojáka. Já se proto nezlobím. Já vyhlásil Flagu válku. Když člověk jde do boje, musí s nějakou tou ránou počítat.“

Zvědavě se na mne podíval: „Přistupujete tímto způsobem i k dostihům? K životu vůbec?“

„Nikdy jsem o tom neuvažoval. Možná že ano.“

„V každém případě se velmi omlouvám. Mrzí mě to. Neměl jsem tušení, jaké to je. Jay Erskine opatřil ten šokovací přístroj. Prý stačí dvě dávky a budete tvárný. Myslím, že ani Nestor Pollgate neměl správnou představu o tom, jaké to je…“

„Ano. Ale byl s tím srozuměný.“

„Jistě,“ vysvětloval lord Vaughnley dychtivě. Chtěl, abych ho pochopil, abych mu odpustil. „Vzniklo to tím, že jste vůbec nedal na jeho výhrůžky.“

„Že mě dostane za mříže?“

Přikývl. „Sam Leggatt ho varoval, že jste inteligentní… a že jestli se pokusí na vás něco ušít, mohlo by se mu to šeredně nevyplatit, že naděláte jak jemu, tak Flagu zatracené nepříjemnosti… David Morse, jejich právník, byl téhož názoru. Mám to od Sama Leggatta. Jenže vy neznáte Nestora. On opravdu nesnáší, když mu někdo odporuje. Prohlásil, že přece nemůže dopustit, aby nad ním měl vrch nějaký… žokej.“

Přívlastky vynechal, říkal jsem si pobaveně.

„Vy jste se nám pořád ztrácel,“ pokračoval lord Vaughnley. „Nestor z toho začínal být nervózní.“

„To on nechal přidělat odposlouchávací zařízení na můj telefon, že?“

„Hm. Ano.“

„Aha. Ještě mi povězte…, nesnažil se náhodou Maynard Allardeck spolknout Towncrier?

Zamžikal. „Jak…,“ vzpamatoval se. „Takže vy jste to uhádl.“

„Nabízelo se to. Maynard získal polovinu Hughových akcií trikem. Tak mě napadlo, že možná za celou věcí je on.“

Lord Vaughnley přikývl. „Je to nějaká společnost… a za tou je Allardeck. Když se Hugh přiznal k tomu, co provedl, zjednal jsem si lidi, aby se pořádně rozhlédli po Allardeckových kontaktech. Šlo mi o to, aby vydolovali špínu. Neměl jsem tušení, že Allardeck ve skutečnosti tu společnost vlastní…, jeho jméno se nikdy nikde neobjevilo. Já věděl jedině to, že se jedná o stejnou společnost, která se před rokem pokoušela vykoupit Flag. Velmi tvrdá společnost. Nestora Pollgatea stálo celé jmění, aby je přebil, musel dát mnohem víc, než je reálné.“

No nazdar, řekl jsem si.

„Takže když jste zjistil, že váš hlavní nepřítel je sám Maynard, a když jste se dozvěděl, že ho navrhují na povýšení do šlechtického stavu, napadlo vás, že by se mu mohlo zarazit aspoň to, a tak jste požádal Pollgatea, aby to zařídil ve Flagu, je to tak?“

„Nestor tehdy řekl, že to zařídí s potěšením, když už ví, že to byl právě Maynard, kdo ho stál tolik peněz.“

„Vy jste asi vůbec neuvažovali o tom, kolik celá ta věc bude stát Bobbyho, že?“

„Erskine zjistil, že se k Maynardovu telefonu nedokáže dostat. Tak rozhodli, že to zkusí u jeho syna.“

„To je hodně bezohledné.“

„Hm…, ano.“

„Ještě bezohlednější a jedovatější bylo, že jste poslali orámečkované noviny všem Bobbyho dodavatelům.“

Podal ihned vysvětlení, nikoli však omluvu. „Nestor tvrdil, že to tak bude efektnější, že to vzbudí větší pozornost. Také měl pravdu.“

Pomalu jsme vyšli z knihovny do haly. Odpověděl mi na otázku, kterou jsem mu vůbec nepoložil, to jest jak vůbec vzniklo jeho spojenectví s Pollgatem. Společný nepřítel, způsobující oběma velké finanční ztráty.

„Použijete ten videozáznam, abyste Maynarda zbrzdili?“ zeptal jsem se.

Zadíval se na mne. „To by bylo vydírání.“

„Samozřejmě.“

„Padesát tisíc liber…, ta kazeta stojí za mnohem víc.“

Prošli jsme do kuchyně a znovu se zastavili.

„Towncrier je už třetí deník, který měl s Allardeckem a jeho společností potíže. Zkouší to s jedněmi novinami za druhými…, nedá si pokoj, dokud nějaké nebude sám vlastnit.“

„Byl vždycky hrabivý a posedlý mocí,“ poznamenal jsem. „Celý život si přál mít moc nad těmi druhými…, chtěl, aby se mu lidé klaněli. Od dětství chtěl být lordem.“

Lord Vaughnley úžasem pootevřel ústa. Vyprávěl jsem mu, co mi říkal dědeček o devítiletém Maynardovi a jeho přání. „Určitě se za ta léta nezměnil,“ řekl jsem. „Chtěl být nejdřív sir, pak lord. A nemusíte se bát, nepodaří se mu to. Poslal jsem jednu kopii toho videozáznamu na stejnou adresu, jako vy ten doporučující dopis od dobročinné organizace.“

To ho omráčilo. Zeptal se chabě: „Jak jste se o tom dopise dozvěděl?“

„Já ten dopis viděl, byl mi ukázán. Chtěl jsem vědět, kdo věděl, že by Maynard mohl být na povýšení do šlechtického stavu navržen. A ejhle, vidím váš podpis.“

Bezmocně zavrtěl hlavou. Nejspíš nad životem obecně.

Prošli jsme kuchyní ven, do chladného odpoledne. Všude na dvoře se svítilo, taky ve všech stáních, a stájníci se zabývali obvyklými úkoly.

„Proč jste nechtěl, abych mluvil s Hughem?“ zeptal jsem se.

„Byla to chyba, to teď vidím. Ale tehdy…, to už jste tlačil Nestora Pollgatea, aby zaplatil velké odškodné. Jemu šlo především o to, aby od vás dostal to odposlouchávací zařízení a umlčel vás.“ Rozpačitě rozhodil paže. „Jak jsme mohli tušit, že podniknete všechno to, co jste podnikl! Pokud šlo jen o to znectít Allardecka na veřejnosti, nikdo nemohl předpokládat… My tehdy o vás jako o možném faktoru neuvažovali…, my o vás neuvažovali vůbec. Nikdo netušil, kam až jste ochoten jít na obranu svého švagra…, natož abychom věděli, že jste takový, jaký jste.“

Přešli jsme dvůr k jeho vozu, kde už čekali Pollgate a Jay Erskine, tmavé siluety za sklem.

„Být na vašem místě,“ poznamenal jsem, „snažil bych se zjistit, jestli Maynardovi náhodou nepatří ta bookmakerská firma, u které Hugh sázel. Jestli ano, mohl byste mu snadno hrozit žalobou pro podvod a musel by vám Hughovy akcie vrátit. Aspoň si to myslím.“

Zastavili jsme se kousek od auta.

‚Jste velkorysý,“ řekl.

Stáli jsme, dívali se jeden na druhého a rozhodovali se, jestli si máme či nemáme potřást rukou.

„Hugh neměl šanci, když proti němu stál Maynard,“ dodal jsem.

„Ne, to neměl. Dovolím mu, aby se vrátil domů.“

Dlouze se na mne zadíval a já v jeho šedých očích viděl, že zvažuje, jak si vlastně jeden vůči druhému stojíme.

Zvažoval jsem taky. Nebylo to sice z jeho hlavy, ale útoky proti Bobbymu vyšly z jeho popudu. Nakonec se ale ukázalo, že Bobby na tom všem nemálo vydělá. Prach se pro jednou změnil ve zlato.

Jestli mi podá ruku, říkal jsem si, přijmu ji.

Váhavě, nesměle mi ruku podal. Krátce jsem mu jí potřásl. Tím jsme uzavřeli příměří.,,Na shledanou na dostizích,“ řekl jsem na rozloučenou.

Když odjeli, šel jsem se podívat do zahrádky pod okno knihovny po revolveru a šokovacím přístroji. Pak jsem si obě zbraně strčil do kapsy a vrátil se do kuchyně. Byli tam oba, Bobby i Holly, a tvářili se spíš omráčeně než blaženě.

„Bude čaj?“ zeptal jsem se optimisticky.

Jako by mne neslyšeli. Šel jsem tedy postavit vodu a vytáhl z příborníku hrníčky.

„Kite…, Bobby mi vyprávěl…“

„Dobrý…, dobrý… Takhle citron by nebyl?“

Mlčky šla pro citron a rozkrájela ho na plátky.

„Málem jsem tě zabil,“ řekl Bobby.

Ještě stále byl zoufalý, to bylo jasné, nedokázal myslet na nic jiného, nedokázal se radovat z toho, jak se k němu štěstí obrátilo. Byl bledý a měl kruhy pod očima.

„Ale neudělal jsi to,“ poznamenal jsem klidně.

„Ne…, když ses ke mně otočil zády, řekl jsem si, že to přece nemůžu…, přece nemůžu nikoho střelit do zad…, do zad ne…, a pak jsem se teprve doopravdy vzpamatoval. Jako kdybych se probudil ze zlého snu. Jen jsem tam tak stál, revolver v ruce, a celý jsem se zpotil při představě, jak málo chybělo…“

„Je fakt, žes mě vyděsil k smrti. Víš co, radši na to zapomeneme.“

„Copak to jde?“

„Snadno.“ Plácl jsem ho přátelsky po zádech. „Soustřeď se na to, že z tebe brzy bude táta.“

Voda se začala vařit a Holly šla přichystat čaj. Vtom jsme slyšeli, jak na dvůr vjíždí auto.

„Oni se vracejí,“ vydechla Holly postrašeně.

Šli jsme se podívat, kdo přijel. Všem to dělalo starost.

Vůz byl veliký a připadal mi velmi povědomý. Otevřela se dvoje dvířka a z vozu vystoupil Thomas, princeznin šofér, a současně s ním vyletěla Daniela a dala se do běhu k nám.

Vběhla mi přímo do náruče. „Kite! Jsi v pořádku? Jsi opravdu v pořádku?“

„Jak vidíš, tak jsem.“

Položila mi hlavu na rameno a já ji k sobě přitiskl. Cítil jsem, jak se chvěje. Políbil jsem ji do vlasů.

Thomas otevřel třetí dvířka a pomohl princezně vystoupit. Pak jí přidržel sobolí kožich, aby do něj mohla snadněji vklouznout a aby ji přes hedvábný kostým chránil před zimou.

Přidržovala si kožešinu těsně u krku. „Jsem ráda, Kite,“ řekla, „že vás nacházím živého a zdravého.“ Zadívala se na mého švagra a sestru. „Vy jste Bobby a Holly, že?“ Podala jim ruku.

‚Jsme tady, protože si moje neteř Daniela usmyslela, že sem musíme jet.“ Bylo to vysvětlení i omluva za to, že nás tak přepadli. „Když jsem se po tom Icefallově oslavném obědě vrátila domů, čekala na mne Daniela na chodníku a že prý jste Kite ve velmi vážném nebezpečí, a to prý v domě své sestry v Newmarketu. Sice neví, proč si to myslí, ale prý si je jistá. Proto sem musíme okamžitě jet.“

Bobby a Holly otevřeně žasli.

Princezna pokračovala: „Protože vím, že Kit skutečně má telepatické schopnosti, a protože se před obědem tak záhadně ztratil údajně s tím, že mu není dobře…, a protože Daniela byla tak upřímně vyděšená…, tak jsme se sem vydali. Vidím, že alespoň v jednom měla pravdu. Jste opravdu u své sestry.“

„Měla pravdu ve všem,“ řekla Holly věcně. „Kit byl v nebezpečí, stačilo málo a už by nežil…, bylo to o zlomek vteřiny.“ Zadívala se na mne. „Myslel jsi v tu chvíli na ni?“

„Ano.“

„Páni!“ vydechla Holly.

„Tohle říká Kit taky.“ Daniela se ode mne trochu odtáhla. Už se vzpamatovala. „Je to k nevíře!“

„Oba jsme to vždycky říkali.“ Holly se zadívala na Danielu. Prohlížela si ji s rostoucím zájmem a pochopením. Pak se na ni spokojeně usmála.

„Že je jako my, viď,“ řekla.

„Nevím, zatím se mi nikdy nepodařilo uhádnout, co si myslí.“

„Třeba ti to teď už půjde.“ Holly se pak obrátila k Daniele. Řekla jí přátelsky: „Myslete si něco, jestli to uhádne.“

„Dobře.“

Nastalo ticho. Napadlo mě, že telepatické schopnosti jsou nevypočitatelné a poručit se jim nedá.

Ohlédl jsem se na princeznu, na Bobbyho a Holly a viděl jsem, že všichni doufají, že uhádnu, a že si všichni uvědomují, že tenhle okamžik je klíčový pro naši budoucnost.

Usmál jsem se na Danielu a podíval se jí do očí. Přece to bylo zcela jasné!

„Pytlovina,“ řekl jsem.

ŽIHADLO

■ ■ ■ 1 ►

Nelítostný únor, uvnitř i venku. Náladu jsem měl přiměřenou počasí: teplota skoro na nule, zamračeno. Na závodišti v Newbury jsem kráčel z vážnice do padoku a snažil se nehledat jednu jedinou tvář, protože jsem věděl, že ji najít nemůžu. Důvěrně známou tvář své oficiální snoubenky Daniely de Brescou. Zásnuby se opravdu konaly, včetně prstýnku s briliantem.

Svou dámu jsem získal loni v listopadu. Bylo to zcela nečekané a vzrušující jako náhlé probuzení. Bylo to skutečné štěstí. Pak přišly zimní a předjarní mrazy a já poznal, že není snadné dámu si udržet. Moje milovaná tmavovláska místo aby se plně soustředila na jednoho překážkového jezdce (tedy na mne), věnovala pozornost jistému staršímu, vzdělanějšímu a urozenějšímu muži (byl princ). Dotyčný aristokrat měl ještě ke všemu tu troufalost, že vyhlížel docela dobře.

Snažil jsem se sice tvářit jakoby nic, ale pocit nemohoucnosti a marnosti občas vyvřel na povrch právě při dostizích, takže jsem se řítil přes překážky naprosto bez rozumu, vrhal se bezhlavě do nebezpečí, působícího jako droga. Pravda, není asi nejchytřejší vykonávat nebezpečnou činnost a myslet přitom na bůhvíco, ale každý z nás nachází útěchu v něčem jiném.

Princezna Casilia bez Daniely, manželovy neteře, na mne jako obvykle čekala v padoku. Sledovala svého koně Cascadea, jak obchází kolem. Šel jsem k ní. Podala mi ruku a já se jí nepatrně uklonil nejen z formální úcty k jejímu titulu.

„Chladný den, což?“ poznamenala na pozdrav. Souhlásky vyslovovala trochu zastřeně, ale samohlásky skoro bez vady, s mizivým zbytkem výslovnosti své vlasti.

„Ano, je chladno,“ přikývl jsem.

Daniela nepřijela. Samozřejmě že nepřijela. Zbytečně jsem doufal. Řekla mi přece předtím do telefonu, že tenhle víkend nepřijede, protože se chystá, s princem a jeho přáteli na nějaký mimořádně skvělý podnik do jednoho hotelu kdesi v Jezerní oblasti. Těšila se, jak si poslechnou přednášku ředitele italské sbírky Louvrů o renesanci a další podobné lahůdky. Prý je to zcela mimořádná příležitost a já mám pro ni jistě pochopení.

Už třetí víkend si byla jistá, že pro ni mám pochopení.

Princezna vypadala důstojně jako vždy. Paní středního věku, štíhlá, drobná, velmi ženská, v teplém sobolím kožichu spadajícím z úzkých ramen. Jindy přicházela prostovlasá, s komplikovaným účesem, ale dnes měla kožešinovou čepici ve stylu ruské ušanky. Napadlo mě, že ta čepice jen málokomu může slušet jako jí. Jezdil jsem její koně (měla jich průběžně asi dvacet) už deset let, a tak jsem princezninu dostihovou garderobu dobře znal. Čepice byla nová.

Povšimla si dobře, kam se tak obdivně dívám, ale řekla jen: „Na Cascadea je asi dnes příliš zima, nemyslíte?“

„Však on se s tím srovná. Zahřeje se cestou ke startu.“

Věděl jsem, že Danielinu nepřítomnost pomine mlčením, pokud se o ní sám nezmíním. Vždy byla uzavřená, skrývala své myšlenky za dlouhými řasami sklopených očí. Civilizované chování používala jako ochranný štít proti nejhorším nástrahám života a já ji znal do té míry, že jsem tuhle zdvořilostní slupku nepodceňoval. Slušností dokázala uklidnit bouře, společenskou konverzací hasila požáry a krotila i ty nejbojovnější odpůrce tím, že od nich očekávala slušné chování. Věděl jsem, že jí bude milejší, když si svůj zármutek nechám pro sebe, opak by jí byl trapný.

Ona zato dobře chápala, v jak tíživé jsem situaci. Daniela nejenže byla neteří jejího muže, ale Litsi, aristokrat, který mi Danielu odlákal na kratochvíle patnáctého století, byl jejím vlastním synovcem.

Její synovec Litsi a neteř jejího muže Daniela bydleli pod její střechou na Eaton Square. Setkávali se v jejím domě od rána do večera, a co já mohl vědět, třeba taky od večera do rána.

„Jakou máme naději?“ zeptala se princezna klidným hlasem.

„Slušnou.“

Spokojeně přikývla, v příjemném vzrušení, s dobrou vyhlídkou na vítězství.

Cascade sice podle mého neměl mozek, ale navzdory tomu soustavně vítězil ve dvoumílových steeplech a postupně v minulosti utekl všem, kdo dnes budou startovat. Při troše štěstí jim uteče zase. Jenže v dostizích člověk nikdy nemá jistotu, stejně jako v životě.

Princ Litsi, jehož celé jméno měřilo asi metr a bylo pro mne zcela nevyslovitelné, byl člověk světa znalý, vzdělaný, působil jako osobnost a měl příjemné vystupování. Mluvil dokonale anglicky, bez cizího přízvuku své tety. Taky nebylo divu, protože se narodil až poté, co jeho královští rodiče přišli o trůn, a vyrostl v Anglii.

V současné době žil trvale ve Francii, ale já se s ním v průběhu posledních let několikrát setkal, když byl u tety na návštěvě a doprovázel ji na dostihy. Byl mi vlastně docela sympatický, přestože jsem ho pořádně neznal. Když jsem se dozvěděl, že má zase přijet, nenapadlo mě ani ve snu, jak zapůsobí na moji chytrou americkou přítelkyni, pracovnici televizní agentury, žíznící po Leonardovi da Vinci.

„Kite…,“ ozvala se princezna.

Odpoutal jsem své myšlenky od Jezerní oblasti a soustředil se.

Řekl jsem: „Některé dostihy jsou jednoduché, některé ne.“

„Dělejte, co můžete.“

„Jistě.“

Během let vykrystalizovaly naše porady před dostihem do formy krátkých meziher, ve kterých padlo sice málo slov, ale zato při převládajícím vzájemném porozumění. Většina majitelů přichází do padoků v průvodu trenérů, ale Wykeham Harlow, trenér princezniných koní, už na dostihy nejezdil. Byl starý a neměl sílu na nelítostné zimní cesty. Wykeham, s nejistou pamětí a nejistými koleny, si dosud s koňmi rozuměl tak jako nikdo a patřil mezi nejlepší trenéry skoro od začátku. V jeho stájích bylo dobře osmdesát koní, kteří mu nepřestávali vítězit. Já je vděčně jezdil.

Princezna přicházela na dostihy za každého počasí, těšila se z úspěchů svých čtvernohých adoptivních dětí, vzpomínala na jejich minulost a plánovala budoucnost. Byla to její hlavní životní náplň. Jak plynuly roky, vytvořil se mezi námi zvláštní vztah, formální, ale současně hluboký. Sdíleli jsme spolu vrcholnou radost i zármutek, při dostizích jsme si rozuměli beze slov a po dostizích jsme se u brány závodiště rozcházeli do svých vzdálených životů.

Přesněji řečeno byly naše životy vzdálené až do loňského listopadu, kdy z Ameriky přijela Daniela, aby nastoupila ve své londýnské pobočce a posléze vstoupila na moje lože. Od té chvíle bylo zcela jasné, že mne princezna považuje za budoucího člena rodiny. Začala mne často zvát do své domácnosti, ale své chování ke mně, zvlášť na závodištích, nezměnila, a já své chování k ní taky ne. Oběma nám to připadalo správné.

„Mnoho štěstí,“ řekla lehce, když byl čas nasednout. Cascade klusal ke startu a já doufal, že se náležitě zahřívá. Jako obvykle jsem neměl sebemenší tušení, v jakém je rozpoložení. S některými koňmi si člověk rozumí skoro jako s člověkem, dokonce beze slov, ale tmavý, štíhlý, nervní Cascade nikdy nedal najevo, co si myslí, prostě člověku nepomohl.

Samotný dostih byl mnohem náročnější, než jsem předpokládal, protože jednomu z našich soupeřů jako by od našeho posledního střetnutí zabudovali pátou rychlost. Šel těsně vedle nás, jako přilepený, už na vzdáleném úseku dráhy i pak do oblouku před rovinkou. Na poslední čtyři překážky šel stále těsně vedle nás, přesně jak ho vedl jeho jezdec, přestože měl volnou celou šíři dráhy. Tuhle agresivní taktiku žokejové občas používají, aby zastrašili nervózní soupeře. Já se ale nehodlal nechat zastrašit ani vytísnit. Cítil jsem, jako už tolikrát předtím, jak se ve mně hromadí vztek a bojovnost, jak potlačená úzkost proráží na povrch a mění se v běsy.

Na poslední překážky jsem Cascadea tvrdě tlačil a na rovince jsem ho vyjížděl zcela neúprosně. Pokud se mu to snad nelíbilo, nedal to najevo. Natáhl hlavu dopředu a šel pod tlakem vytrvale až k cílovému sloupku.

Přišli jsme jako první sotva o nos. Cascade potácivě zvolnil krok. Byl úplně vyčerpaný. Až jsem se za sebe styděl. Ani jsem se z toho vítězství nemohl radovat. Jak jsme se zvolna ubírali k odsedlávání, místo úlevy po napětí mě ovládl strach, že se můj partner zhroutí a zajde na srdeční vyčerpání.

Došel k odsedlávání vítěze na třesoucích se nohou. Vítal ho zasloužený potlesk a princezna mu vyšla vstříc s ustaranou tváří. Výsledky cílové fotografie už ohlásili. Cascade skutečně zvítězil, princezna si tedy s výsledkem dostihu starosti nedělala, spíš jí šlo o způsob, jakým kůň zvítězil.

„Nebyl jste na něho trochu tvrdý?“ zeptala se váhavě, když jsem sklouzl ze sedla na zem. „Možná příliš tvrdý?“

Poplácal jsem Cascadea po zpocené šíji. Kouřilo se z něho. Leckterý kůň by se po takovém náporu složil. Cascade ne.

„Je statečný,“ řekl jsem. „Vydá vše, co v sobě má.“

Dívala se, jak rozpínám přezky obřišníku a jak si házím sedlo přes ruku. Její kůň stál bez hnutí, se svěšenou hlavou. Dusty, jeho stájník, mu přes zpocená záda hodil přikrývku, aby ho uchránil před chladem.

„Nemusíte nikomu nic dokazovat, Kite, ani mně ne,“ řekla princezna klidně, ale jasně.

To mě zarazilo. Pátravě jsem se na ni podíval. Nikdy mi nic tak osobního neřekla, nikdy, nikdy tak přímo. Vyvedlo mne to trochu z míry a asi to na mně bylo vidět.

Pomalu jsem domotal řemeny kolem sedla.

„Měl bych se jít zvážit,“ řekl jsem nejistě.

Přikývla.

„A děkuju vám,“ dodal jsem.

Znovu přikývla a pohladila mě po ruce. Takové pohlazení vždy znamenalo, že si rozumíme a že můžu jít. Vykročil jsem k vážnici, ale vtom vidím, jak ke Cascadeovi chvátá jeden z rozhodčích a upřeně si koně prohlíží. Po tvrdém dostihu si rozhodčí takhle upřeně koně prohlížejí, hledají stopy po příliš tvrdém zacházení. Jenže rozhodčí, který si prohlížel mého koně, určitě neprojevoval tolik píle jen z lásky ke zvířatům.

Zůstal jsem stát jako přimrazený. Princezna sledovala, kam se dívám, a pak se na mne ohlédla. Poznal jsem jí na očích, že pochopila situaci.

„Jen běžte,“ řekla. „Jděte se zvážit.“

Vděčně jsem se ztratil a nechal na ní, ať si poradí s člověkem, jehož nejvřelejším přáním bylo připravit mne o žokejskou licenci, ne-li o život.

Maynarda Allardecka tehdy v Newbury pověřili funkcí hlavního rozhodčího pro celý dostihový program (já na to zapomněl). Maynard Allardeck měl bohužel velmi dobrý i velmi špatný důvod mě z duše nenávidět.

Špatný důvod zdědil po předcích, proto šlo o důvod iracionální a nezvládnutelný. Vznikl tři sta let trvající rodovou rivalitou, protkanou násilnými skutky. V dávné minulosti se opakovaně stávalo, že Fieldingové zabíjeli Allardecky a Allardeckové Fieldingy. I mě samotného a moje dvojče, sestru Holly, učil dědeček odmalička, že všichni Allardeckové jsou nepoctiví, zbabělí, mstiví a podlí. Byl bych v tom pevně zakořeněném přesvědčení nejspíš prožil celý život, ale pak se Holly inspirovaná Monteky a Kapulety do jednoho Allardecka zamilovala a vzala si ho.

Bobby Allardeck, můj švagr, prokazatelně nebyl ani zbabělý, ani nepoctivý, ani mstivý či podlý, naopak, byl to mírný, slušný člověk, živící se poctivě jako dostihový trenér v Newmarketu. Zásluhou manželství mé sestry jsme společně s Bobbym pro naši generaci, sami v sobě, starý spor pohřbili, ale Bobbyho otec Maynard Allardeck nepřestal být otrokem minulosti.

Maynard nikdy Bobbymu neodpustil to, co považoval za zradu. S Fieldingy se neusmířil, naopak, Bobbyho zrada ho utvrdila ve skálopevné jistotě, že všichni Fieldingové, zvlášť pak Holly a já, jsou lupiči, padouši a surovci. Moje mírná, hodná sestra Holly byla vše, jen to ne, ale Maynard se na všechny Fieldingy díval pokřiveně, znetvořujícím sklem zděděné zášti.

Holly mi vyprávěla, že když Bobby svému otci oznámil, že s Holly čeká rodinu (prý v tu chvíli všichni stáli v kuchyni) a že ať se mu to líbí nebo ne, v žilách jeho vnoučete bude kolovat krev Allardecků i Fieldingů stejně jako geny obou rodů, Maynard chtěl v první chvíli Holly uškrtit. Skutečně jí už sahal po krku, ale v poslední chvíli se najednou prudce obrátil a začal zvracet do kuchyňského dřezu. Holly se celá třásla, když mi to povídala. Bobby prý se zapřísáhl, že otec už mu do domu nesmí vstoupit.

Maynard Allardeck byl členem Jockey Clubu, vládnoucí organizace dostihového světa, a dělal, co bylo v jeho silách, aby se tam vyšplhal co nejvýš. Maynard Allardeck už byl vyslán na několik dostihových dní jako hlavní rozhodčí a očividně usiloval stát se jedním z triumvirátu stevardů, ze kterého se pak každé tři roky volí hlavní stevard.

Pro žokeje Fieldinga by za běžných okolností představa, že se Allardeck stane jeho téměř neomezeným pánem, musela být zničující. A tady se právě dostávám k tomu „dobrému“ důvodu Maynardovy nenávisti. Držel jsem ho totiž v šachu, a to tak pevně, že si nemohl dovolit ohrozit moji kariéru, aniž by současně neohrozil svoji. Právě proto taky nemohl ohrozit ani mou pověst, ani můj život. On, já a ještě několik málo dalších jsme o tom, čím ho držím v šachu, věděli. Bylo mu jasné, že při dostizích se ke mně musí chovat spravedlivě.

Kdyby se mu ale podařilo prokázat, že jsem týral Cascadea, hbitě a s potěšením by mi napařil pokutu a zákaz činnosti. Ve vzrušení a napětí během dostihu jsem si na Maynarda ani nevzpomněl, neuvědomil jsem si, že se na nás z tribun dívá.

Šel jsem do vážnice, usedl na váhu, a pak se šel podívat ze dveří, co se venku děje. Viděl jsem, že Maynard hovoří s princeznou, která nasadila společenský šarm, pak oba obcházejí chvějícího se koně, z kterého se v mrazivém vzduchu jen kouřilo, protože Maynard přikázal Dustymu, aby ze zvířete stáhl přikrývku.

Maynard vypadal jako vždy elegantně, blahobytně a důstojně. Tahle povrchní slupka mu velmi dobře sloužila jak v dostihovém, tak v obchodním světě, kde získal obrovský majetek na účet druhých, ale i ve světě společenském, kde rozdával na dobročinné účely na všechny strany a sám se za to náležitě chválil. Jen hrstka lidí věděla, jaká zloba, tvrdost, hrabivost a bezohlednost se pod tou slupkou ukrývá.

Z úcty k princezně smekl a tiskl klobouk k hrudi. Prošedivělé vlasy měl pečlivě přičesané. Skoro se kroutil, jak se snažil princezně vlichotit a současně pošpinit jejího jezdce. Trochu jsem se bál, aby ji neumluvil, aby mu princezna nakonec nekývla že ano, Kit Fielding skutečně v tomto případě koně jel příliš tvrdě.

No co…, stopy biče na koni nenajdou, protože bičem jsem se koně nedotkl. Náš soupeř běžel vedle nás tak těsně, že jsem se ani nemohl řádně rozmáchnout. Maynard nepochybně zahlédl, že jsem ruku s bičem zvedl, ale já koně tak tvrdě vyjížděl a hnal rukama, nohama, patami a vzteky. Možná proto kůň má stopy po biči na duši, ale určitě ne na bocích.

Maynard stále zvíře obcházel s našpulenými rty, potřásal hlavou, šmejdil očima, ale nakonec se usměvavé princezně prkenně uklonil, nasadil si klobouk a zklamaně odešel.

Citelně se mi ulevilo. Ještě jsem se díval, jak se princezna připojuje ke skupině přátel a jak Dusty znechuceně zase koně přikrývá a posílá stájníka, aby ho odvedl. Cascade šel znaveně, se svěšenou hlavou, zcela bez energie. Odpusť, kamaráde, odpusť, říkal jsem mu v duchu.

Může za to Litsi.

Když jsem svlékal princezniny barvy, abych si mohl natáhnout dres pro další dostih, vděčně jsem si připomněl, jak princezna odolala Maynardovu naléhání a nechala si vlastní námitky pro sebe. Dobře věděla, jak to mezi Maynardem a mnou je, protože jí to Bobby jednou v listopadu loňského roku vyprávěl. Nikdy se o té záležitosti od té doby nezmínila, ale já věděl, že si to dobře zapamatovala. Pochopil jsem, že bych se musel dopustit něčeho mnohem horšího než jí skoro zničit koně, aby mě vydala do rukou nepřítele.

Další dostih jsem jel s vědomím, že se Maynard dívá. Dvě míle proutěnek. Přišli jsme jako čtvrtí. Pak jsem se znovu převlékl do princezniných barev a šel do padoku před hlavním dostihem dne. Byl to třímílový steeple, přípravný dostih před Velkou národní (ta se poběží za měsíc).

Princezna na mne v padoku nečekala, což bylo neobvyklé. Stál jsem tam sám a přihlížel, jak stájník vodí kolem statného Cotopaxiho. Jako mnoho jiných koní ho pokřtili po jedné hoře, ale jemu to jméno docela padlo, byl to mohutný, kostnatý, kaštanový hnědák s šedivě prokvetlou zádí, jako posypanou sněhem. V osmi letech spěl ke svému vrcholu, plný bezohledné síly, a já pomalu začínal věřit, že bychom na Velké mohli mít šanci.

Zvítězil jsem postupně ve všech dostizích, které se u nás běhají, až na Velkou národní. V té jsem přišel jako druhý, třetí i čtvrtý, ale nikdy první. S Cotopaxim by se to mohlo změnit, pokud nám ovšem bude přát štěstí.

V tu chvíli moje příjemné snění hrubě porušil Dusty. „Kde máte princeznu?“ zeptal se, jen ke mně došel.

„Nevím.“

„Cotopaxiho si přece nikdy nenechá ujít.“ Starší člověk s větrem ošlehanou tváří, s věčným výrazem nedůvěry, se na mne vyčítavě zadíval, jako kdybych něco věděl a tajil to před ním.

Dusty existenčně závisel na mně a já na něm. Nikdy jsme ale jeden k druhému nepřilnuli. Co chvíli mi připomínal, že jsem sice šampión, ale nezajel bych tolik vítězů, nebýt usilovné práce stájníků a samozřejmě taky jeho. Občas se ke mně choval skoro hrubě, jen skoro, a já to mlčky snášel, protože Dusty svou práci opravdu dělal dobře. Ostatně pokud jde o podíl stájníků na konečných výsledcích, nemýlil se. Kromě toho jsem tak jako tak neměl na vybranou. Od té doby, co Wykeham přestal na dostihy jezdit, záleželo výhradně na Dustym, jak se koním vede daleko od domova, a mně zase velice záleželo na tom, aby se koním vedlo dobře.

„Cascade sotva plete nohama,“ zabručel Dusty.

„Ale nekulhá,“ namítl jsem mírně.

„Potrvá celý týdny, než se z toho dostane.“

Neodpověděl jsem. Rozhlížel jsem se a hledal princeznu. Nikde se neobjevila. Rád bych slyšel, co jí Maynard navykládal. No, nedá se nic dělat, musí to počkat. Stejně ale bylo zvláštní, že do padoku nepřišla. Všichni majitelé tam před dostihem přišli, chodili tam rádi, a princezna nikdy nechyběla. Kromě toho byl Cotopaxi její miláček. Celou zimu se v hovoru nepřestávala vracet k tomu, jaké by mohl mít šance na Velkou národní.

Minuty míjely, až se ozvalo: „Jezdci do sedel!“ Dusty mě naučeným pohybem vyhodil na koně a já vyjel na dráhu. Doufal jsem, že se nestalo nic zlého. Jak jsme klusali ke startu, zadíval jsem se k princeznině části tribuny. Doufal jsem, že ji tam zahlédnu mezi přáteli.

Balkon před její lóží byl ale prázdný a já si v tu chvíli opravdu začal dělat starosti. Kdyby musela nenadále odjet ze závodiště, určitě by mi poslala vzkaz a každý posel by mě v padoku snadno našel. Vzkazy se ale občas pozdrží a takový vzkaz jako „vyřiďte Kitu Fieldingovi, že princezna Casilia jede domů“ se třeba někomu zdál nedůležitý, nic neodkladného.

Blížil jsem se ke startu s předpokladem, že se dřív nebo později dozvím, co se děje. Tiše jsem doufal, že se nic nestalo princezninu křehkému manželovi, upoutanému na invalidní vozík. Denně se k němu večer vracela.

Cotopaxi mě na rozdíl od Cascadea přímo zahrnoval informacemi, jako že se cítí skvěle, že mu nevadí studené počasí, že se těší na dostih, protože od Vánoc nikde nebyl. V lednu bylo příliš mnoho sněhu a v únoru příliš velký mráz. Dychtiví závodníci typu Cotopaxiho se už začínali doma nudit.

Wykeham, na rozdíl od dostihového tisku, v Newbury od Cotopaxiho vítězství neočekával.

„Ještě není tak docela ve formě. Máme to načasovaný přesně na Velkou národní. Tak opatrně s ním Kite, ano?“

Slíbil jsem že ano, a po zkušenosti s Cascadem jsem měl opravdu dobrou vůli slib dodržet. Opatrně s Cotopaxim, opatrně s Maynardem Allardeckem. Nemyslet na prince Litsiho. Šli jsme s Cotopaxim opravdu s moudrou opatrností, hezky spořádaně, kůň šel na všechny překážky perfektně, skákal krásně a nic neztrácel. Mohutně jsem mával bičem, aby se zdálo, že koně vyjíždím, co se dá. Skončili jsme na čestném třetím místě, s povzbudivě malým odstupem od vítěze. Pro Cotopaxiho to byla dobrá rozcvička, pro Wykehama příjemné povzbuzení a pro princeznu záchvěv naděje.

Během dostihu se na balkoně neukázala a k odsedlávání se taky nedostavila, a Dusty to nesrozumitelně komentoval. Začal jsem se poptávat ve vážnici, jestli mi u někoho nenechala vzkaz. Bezvýsledné. Pak jsem se musel převléknout do pátého dostihu. Nakonec jsem se rozhodl, že za ní zajdu v civilu, před odjezdem, jako jindy. Třeba bude servírka vědět, co se děje.

Princezna měla lóže na několika závodištích. Všechny byly zařízené stejně, ve světle kávové a smetanové barvě. V místnosti byl vždy dlouhý jídelní stůl a židle, zasklené dveře vedly na balkon, odkud se návštěvník díval na dráhu. Zvala si do svých prostor vždycky několik přátel, ale ten den nikde nikdo.

Krátce jsem zaklepal a bez čekání vešel.

Stůl stál jako obvykle přistrčený u zdi, aby v místnosti bylo víc místa. Na stole bylo všechno připravené k odpolednímu čaji: obložené chlebíčky, drobné pečivo, šálky, talířky, něco ostřejšího k pití a krabice doutníků. Vše zcela nedotčené. Nikde žádná servírka, aby mi nabídla čaj s citronem a vlídným úsměvem.

Čekal jsem, že místnost bude prázdná, ale zmýlil jsem se.

Byla tu princezna.

Kousek od ní (seděla) stál člověk, kterého jsem viděl poprvé v životě. Byl asi stejně starý jako já, štíhlý, tmavovlasý, s výrazným nosem a dolní čelistí.

„Princezno…,“ oslovil jsem ji a postoupil dál.

Ohlédla se. Ještě stále měla na sobě sobolí kožich i čepici, přestože si jindy v místnosti odkládala. Dívala se na mne tupě, prázdným pohledem, modré oči veliké a nevidoucí.

Je v šoku, pomyslel jsem si.

Znovu jsem ji ustaraně oslovil: „Princezno…“

Pak promluvil ten člověk. Měl hlas stejně ostrý a tvrdý jako tvář, sebejistý, arogantní.

Řekl: „Odejděte.“

■ ■ ■ 2 ►

Šel jsem.

Samozřejmě jsem se nechtěl vměšovat do princezniných soukromých záležitostí. S tímhle názorem jsem došel do přizemí. Příliš dlouho jsme se k sobě chovali zdrženlivě, a proto jsem její záležitosti pochopitelně nepovažoval za svou věc, leda v tom, že Daniela byla neteří princeznina muže.

Než jsem ale došel na parkoviště, už jsem litoval, že jsem odešel, aniž jsem se aspoň zeptal, jestli princezna něco nepotřebuje. Ten cizí člověk mě poslal pryč tak rozhodně, rozkazovačně, že jsem si zprvu myslel, že mě zapuzuje v zájmu princezny. Když jsem ale o tom pak uvažoval, už jsem si nebyl jistý.

No co, říkal jsem si, nemůže škodit, když na ni počkám. Dřív nebo později domů jet musí, a já se přesvědčím, jestli je všechno v pořádku. Jestli přijde v doprovodu toho cizího člověka, jestli se ten člověk se mnou nebude chtít bavit a jestli mu princezna důvěřuje, aspoň uvidí, že jsem byl připravený přispět jí na pomoc, kdyby bylo třeba.

Šel jsem parkovištěm od padoku až k princeznině rollsu. Thomas na ni věrně čekal.

S Thomasem jsme se setkávali a zdravívali na různých parkovištích skoro pokaždé. Byl to flegmatický Londýňan, trávící na závodištích čas četbou. Sportovní činnosti, probíhající kolem, nevěnoval pozornost. Byl velký, statný a spolehlivý a vozil princeznu už celá léta. Znal způsob jejího života stejně dobře jako členy její rodiny.

Zamával na mne, jakmile mě zahlédl. Za normálních okolností odcházela vždy krátce po mně, takže Thomas bral moji přítomnost většinou jako povel k nastartování a zahřátí vozu.

Přešel jsem k němu. Stočil okénko.

„Tak co? Už jde?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Je tam s ní nějaký člověk…“ Po krátkém zaváhání jsem se zeptal: „Znáte takového mladšího tmavovlasého mužského, štíhlého, s výrazným nosem a bradou?“

Chvíli přemýšlel, pak řekl, že si na nikoho podobného nevzpomíná a proč prý mi to dělá starosti.

„Nešla se podívat, když jí běžel kůň.“

Thomas se okamžitě napřímil. „To by neudělala.“

„Jenže to udělala.“

„To není dobré.“

„Taky si myslím.“

Řekl jsem Thomasovi, že se raději půjdu podívat, jestli je všechno v pořádku. Díval se za mnou stejně ustaraně, jako jsem se asi tvářil já.

Bylo už po posledním dostihu a diváci se rychle rozcházeli. Zůstal jsem stát poblíž brány, kterou princezna musela projít a kde jsem ji nemohl přehlédnout. Díval jsem se po tvářích odcházejících dostihových návštěvníků. Řadu z nich jsem znal a oni většinou znali mě. Nejmíň padesátkrát jsem řekl „na shledanou“, ale kožešinová čepice se stále neobjevovala.

Davy odcházejících prořídly na malé, dvou až tříčlenné skupinky. Zvolna, nerozhodně jsem vykročil k tribunám. Zvažoval jsem, jestli se nemám vrátit nahoru do princezniny lóže.

Právě jsem přicházel ke vstupu do soukromé části tribun, když konečně vyšla. I na vzdálenost několika metrů jsem poznal, že má skelné oči a že jde, jako by necítila půdu pod nohama. Došlapovala zvysoka a tvrdě.

Byla sama a samotnou jsem ji nechat nemohl.

Rychle jsem jí běžel naproti. „Princezno, prosím dovolte mi, abych vám pomohl.“

Zadívala se na mne slepým pohledem a zapotácela se. Vzal jsem ji kolem pasu. To bych si jindy ani ve snu nedovolil. Ucítil jsem, jak ztuhla, jako by mi chtěla dát najevo, že pomoc nepotřebuje.

„Jsem úplně v pořádku,“ řekla třesoucím se hlasem.

„Jistě…, já…, chytněte se mne pod paží,“ pustil jsem ji a nabídl jí rámě. Po krátkém zaváhání poslechla.

Tvář pod kožešinovou čepicí měla bledou a celá se chvěla. Zvolna jsem ji vedl k bráně a na parkoviště k autu, kde na ni čekal Thomas. Jak nás viděl, okamžitě vyskočil z vozu celý ustaraný, a běžel otevřít zadní dvířka.

„Děkuji vám,“ řekla princezna chabě. „Děkuji vám, Kite.“

Zhroutila se na zadní sedadlo a apaticky se dívala, jak se jí čepice svezla z hlavy a skutálela na zem.

Stáhla si rukavice a jednou rukou si zakryla oči. „Bojím se, že…“ Na chvíli se odmlčela. „Thomasi, nemáme tu trochu vody?“

„Ano, madam,“ řekl rychle a spěchal ke kufru, odkud vytáhl krabici s občerstvením. Tu vozil pro jistotu vždy s sebou. Měl tam gin, šampaňské a minerálku, všechno, co princezna měla ráda, prostě vždycky míval po ruce.

Stál jsem váhavě u otevřených dvířek vozu. Věděl jsem, že je hrdá, že se umí ovládat a že na sebe klade vysoké nároky. Jistě si nepřeje dát najevo slabost.

Thomas vykouzlil broušenou skleničku s minerálkou a ledem. Budiž mu všechna čest. Princezna trochu usrkla. Dívala se do prázdna.

Nesměle jsem se nabídl: „Byl bych vám aspoň trochu platný, kdybych jel do Londýna s vámi?“

Podívala se na mne a zatřásla se tak, až led ve skleničce zazvonil.

„Ano,“ řekla s viditelnou úlevou. „Potřebuji být s někým, abych. Odmlčela se. Nenacházela slova.

Potřebovala být s někým, aby se úplně nesesypala, aspoň tak jsem to chápal. Nepotřebovala společníka, aby se mu mohla vyplakat na rameni, ale aby neplakala.

Thomas to očividně považoval za rozumné řešení. „Co uděláte s vozem, pane?“

„Stojím na parkovišti jezdců. Dám ho dozadu ke stájím, tam bude v pořádku.“

Přikývl. Zastavili jsme před výjezdem ze závodiště, abych mohl mercedes převézt na bezpečné místo a vedoucímu stájí sdělit, že si pro auto přijedu později. Princezna jako když ty organizační záležitosti nevnímá. Pořád hleděla nepřítomně do dálky, v myšlenkách, které jsem nebyl s to uhodnout ani v nejmenším. Už se stmívalo a byli jsme skoro na půli cesty do Londýna, když se konečně pohnula a podala mi skleničku s vyprchanou minerálkou a roztálým ledem na znamení, že se konečně chystá promluvit.

„Mrzí mě, že vás tak obtěžuji.“

„Ale vůbec ne!“

„Prodělala jsem…,“ hovořila pomalu a soustředěně. „Prodělala jsem otřes. Nemohu vám dost dobře vysvětlit…“ Zarazila se, potřásla hlavou a bezmocně rozhodila ruce. Zdálo se mi, že nastal okamžik, kdy by možná přece jen uvítala pomoc.

„Smím pro vás něco udělat?“ zeptal jsem se klidně.

„Nevím, jak mnoho od vás mohu žádat.“

„Hodně,“ řekl jsem stručně.

V očích se jí zableskl náznak úsměvu, ale ihned zmizel. „Napadlo mne, až přijedeme do Londýna…, byl byste ochoten jít k nám a počkat, až promluvím s mužem?“

„Samozřejmě.“

„Nespěcháte nikam? Potrvá to možná… několik hodin?“

„Nespěchám vůbec nikam,“ ubezpečil jsem ji suše. Daniela odjela za Leonardem a bez ní mi čas vůbec neutíkal. Snažil jsem se nepodlehnout smutku a soustředit se na to, co zlého asi mohlo princeznu potkat. Se zdravím pana de Brescou to zřejmě nemělo nic společného. Bylo to asi něco ještě horšího.

Pak už jsme jeli mlčky. Setmělo se. Princezna se stále dívala do prázdna, občas vzdychla, a já nevěděl kam s její skleničkou.

Potom se náhle ozval Thomas, jako by mi četl myšlenky. „Pane Fieldingu, pod popelníčkem najdete držák.“ Ve zpětném zrcátku musel vidět, že si nevím rady.

Zahlédl jsem Thomasovy pobavené oči. „Děkuju vám,“ řekl jsem. „Jste hodný.“

Zvedl jsem chromovaný kroužek, sklenice zapadla do držáku jako kalíšek na čištění zubů. Princezna nás vůbec nevnímala, stále zahleděná do neznáma na něco nedobrého.

Konečně promluvila: „Thomasi, prosím zeptejte se, jestli paní Jenkinsová ještě neodešla. Pokud je ještě u nás, ať prosím zařídí, aby si pan Gerald Greening pro nás udělal dnes večer čas.“

„Zajisté, madam.“ Thomas za jízdy namačkal knoflíky mobilního telefonu.

Paní Jenkinsová pracovala u princezny a pana de Brescou jako sekretářka, tajemnice a pomocnice. Byla mladá, vypadala jako bledá víla a před krátkou dobou se provdala. Docházela do zaměstnání jen ve všední dny, úderem páté hodiny šla domů. Letmým pohledem na hodinky jsem zjistil, že do páté chybí jen pět minut. Thomas ji telefonicky zastihl skoro už ve dveřích, ale stačil vyřídit princeznin vzkaz. Princezna mi neřekla, kdo je Gerald Greening. Vrátila se ke svým temným myšlenkám.

Než jsme dojeli na Eaton Square, trochu se vzchopila. Byla ještě bledá, ve tváři napjatá, a při vystupování z vozu ochotně přijala Thomasovo rámě jako oporu. Doprovázel jsem ji po chodníku. Zastavila se a chvíli si mne i Thomase, jak jsme tam spolu stáli ve světle pouličních lamp, prohlížela.

„Děkuji vám,“ řekla pomalu. „Oběma.“

Na Thomasovi bylo jako obvykle vidět, že by za ni ochotně položil život, kromě toho, že ji s láskou a péčí vozí, kam je třeba. Zachoval se prakticky. Vytáhl velký svazek klíčů a šel otevřít dveře do domu.

Pak jsme ho s princeznou nechali, aby jel uklidit vůz, vešli jsme dovnitř a po širokém schodišti vystoupili do prvního patra. V přízemí velkého domu byly pracovny, hostinský pokoj, knihovna a ranní jídelna. Princezna a její muž obývali hlavně první patro, kde byl obývací pokoj, salon a hlavní jídelna. Ložnice byly ve vyšších patrech. Personál bydlel ve sníženém přízemí. V domě byl praktický výtah, spojující všechna podlaží, dostatečně velký, aby se do něj vešel invalidní vozík pana de Brescou.

„Byl byste prosím tak laskav a počkal v obývacím pokoji?“ požádala mne princezna. „Nalejte si něco k pití. Pokud byste měl chuť na čaj, zazvoňte na Dawsona…“ Společenské fráze plynuly naučeně, ale oči měla stále nepřítomné a vypadala vyčerpaně.

„Já se o sebe postarám.“

„Bojím se, že to možná potrvá dlouho.“

„Nevadí, budu tady.“

Přikývla a odešla ke schodišti a o patro výš, kde měli s panem de Brescou pokoje a kde Roland de Brescou trávil většinu svého času. Nikdy jsem u něj nebyl, ale Daniela mi jednou vyprávěla, že jeho ložnice vypadá jako nemocniční pokoj i s nemocničním příslušenstvím, včetně místnosti pro fyzioterapii a pokojem pro ošetřovatelku.

„Co mu vlastně je?“ ptal jsem se tehdy Daniely.

„Nějaká odporná viróza, já vlastně nevím co, ale dětská obrna to není. Nohy mu ochrnuly už před mnoha lety. Znáš je, oni o tom skoro nikdy nemluví, a já se nechci vyptávat.“

Odešel jsem do obývacího pokoje (tam už jsem to znal) a zavolal úctu vzbuzujícímu komorníkovi, aby mi prosím přinesl čaj.

„Zajisté,“ pravil přísně. „Je s vámi princezna Casilia?“

„Ne, je nahoře u pana de Brescou.“

„Ach tak.“ Položil telefon. Po chvíli se objevil se stříbrným tácem s čajem s citronem, ale bez mléka a bez cukru. Žádné sušenky.

Když Dawson pokládal tác na stůl, zeptal se: „Měli jste úspěšné odpoledne, pane?“

„Jedno vítězství, jednou třetí.“

Pochvalně se na mne usmál. Asi šedesátiletý, uzavřený člověk, spokojený ve své práci. „To je potěšující, pane.“

„Ano.“

Přikývl a vzdálil se. Nalil jsem si čaj, pomalu upíjel a snažil se nemyslet na topinky s máslem. Za únorových mrazů jsem přibral půldruhého kila a musel jsem proto podstupovat větší souboj s tělesnou váhou než jindy.

Obývací pokoj byl útulný. Květované potahy a koberce, teplé, osvětlení, určitě mi byl příjemnější než francouzský salon samé hedvábí a zlato. Zapnul jsem televizi a díval se na zprávy. Pak jsem televizi zase vypnul a rozhlížel se po něčem ke čtení. Taky jsem trochu přemýšlel o tom, proč vlastně princezna chtěla, abych čekal, a jaká to byla žádost o pomoc, která jí připadala příliš velká.

Dosažitelná četba se skládala z francouzského časopisu o architektuře a z letového řádu všech světových aerolinií. Právě jsem se chystal sáhnout po řádu, když jsem zahlédl prospekt propagující „Mistrovský seminář v důstojném prostředí“. Danielin víkendový program.

Usadil jsem se do křesla a přečetl jsem brožurku od začátku až do konce. Psali tam, že hotel je renovované panské sídlo s překrásnou vyhlídkou na okolní svahy a jezera, jak ukazují fotografie. Dále že když se oko potěší výhledem, zahřeje se srdce veselým ohněm v krbu.

Radovánky začínaly v pátek v šest hodin večer zahajovací recepcí (ta tedy už asi byla v proudu). Po večeři měly následovat Chopinovy sonáty.

V sobotu byly na programu přednášky vysoce váženého ředitele italských sbírek Louvru.

Dopoledne to měli být Botticelli, Leonardo da Vinci, Raffaelova mistrovská díla z Louvrů, odpoledne Giorgione a jeho Koncert v přírodě, Tizianova Laura Diantiová a Benátky patnáctého století přednášky budou zpestřeny diapozitivy detailů.

V brožurce taky psali, že seminář se koná díky mimořádné laskavosti jednoho z největších znalců italské renesance, který jen zcela výjimečně přednáší mimo Francii.

Na sobotní večer se plánoval velkolepý banket, pro který byl importován vynikající šéfkuchař až z Říma. V neděli přijdou na pořad exkurze do význačných domů Jezerní oblasti (dům Wordsworthův, Ruskinův, eventuálně dům Beatrix Porterové). Celý program skončí společným odpoledním čajem před krbem ve Velké dvoraně. Odjezd.

Zřídkakdy jsem o sobě pochyboval, o svém povolání taky ne, ale když jsem tu brožuru odložil, připadal jsem si velmi méněcenný.

O italské renesanci jsem nevěděl skoro nic, Leonarda da Vinci bych asi sotva správně přiřadil do století, věděl jsem jen, že namaloval Monu Lisu a že navrhoval helikoptéry a ponorky, to bylo vše.

Botticelli, Giorgione a Raffael mi říkali ještě míň. Jestliže se Daniela opravdu tak hluboce zajímá o umění, může se vůbec vrátit k mužskému, který vykonává fyzicky náročnou a nebezpečnou práci? K člověku, kterého sice v mládí zajímala chemie a biologie, ale studovat nechtěl? K člověku, pro kterého by bylo za trest zúčastnit se semináře, na který se ona tak těšila?

Zamrazilo mne. Nesnesl jsem pomyšlení, že by mi Danielu mohli odloudit dávno mrtví malíři nebo živý princ.

Čas plynul. Četl jsem si světový letový řád a poučil se o spoustě měst, o kterých jsem zhola nic nevěděl, přestože z nich odlétalo tolik lidí a jiní přilétali. Toho, o čem jsem se nikdy neučil, bylo příliš mnoho.

Krátce před osmou se konečně objevil důstojný Dawson a vyzval mě, abych ho následoval o patro výš. Vstoupil jsem poprvé do soukromého obývacího pokoje pana de Brescou.

„Pan Fielding, pane,“ ohlásil mě Dawson a já šel dál, do místnosti s nařasenými zlatavými závěsy, zelenými stěnami a červenými koženými křesly.

Roland de Brescou seděl jako obvykle na invalidním vozíku. Okamžitě jsem poznal, že je ve stejném šoku jako princezna. Vypadal vždy churavě, ale tentokrát skoro jako by umíral. Bledou, šedožlutou kůži měl napjatou, oči zapadlé a zoufalé. Kdysi to asi byl hezký člověk, i teď měl zajímavou tvář a krásné bílé vlasy a přirozeně důstojné, imponující chování. Jako vždy byl v tmavém obleku, bílé košili s kravatou, nepoddával se své nemoci. Byl sice už starý a křehký, ale byl svým vlastním pánem, hlavu měl jasnou. Od svého zasnoubení s Danielou jsem ho viděl několikrát. Vždy se ke mně choval s důslednou zdvořilostí a odstupem, stejně uzavřený jako princezna.

Jindy měl překvapivě silný, pevný hlas, když mne ale tentokrát zval dál, skoro šeptal. „Pojďte dál. Dobrý večer, Kite.“ Měl nepatrný nádech francouzského přízvuku, mizivý, jako princezna.

Mírně jsem se uklonil. „Dobrý večer, monsieur.“ Ruku jsem mu nepodal, věděl jsem, že to nemá rád, že ho bolí, když mu někdo slabou ruku stiskne.

Princezna, sedící v jednom z křesel, jen chabě na přivítanou zdvihla ruku. Jakmile za Dawsonem zapadly dveře, řekla: „Odpusťte, že jsme vás nechali tak dlouho čekat…“

„Já s tím přece počítal.“

Přikývla. „Ráda bych vás seznámila s panem Greeningem.“

Usoudil jsem, že pan Greening je ten cizí člověk, postávající stranou. Opíral se o temně zelenou stěnu, pohupoval na špičkách a ruce měl v kapsách.

Byl ve smokingu, lehce oplešalý padesátník s kulatým bříškem. Díval se na mne chytrýma zkušenýma očima a odhadoval můj věk (jednatřicet), výšku (metr osmdesát), oblek (šedý, nenápadný) a moje příjmy. Vzbuzoval dojem člověka, který si dokáže rychle udělat vlastní úsudek a nedbá na to, co vyslechne od jiných.

„Vy jste ten žokej,“ prohlásil kultivovaným hlasem posluchače Etonu. „Silný a odvážný.“

Řekl to s jiskrou v oku, ale to mi nevadilo. Usmál jsem se, v duchu jsem zvážil, co se nabízelo, a pak jsem zkusil hádat.

„Právník?“ řekl jsem. „Šikovný?“

Zasmál se a odlepil se od zdi. „Gerald Greening, právní poradce. Byl byste prosím tak laskav a svědecky ověřil pravost podpisů na tomto dokladu?“

Samozřejmě jsem přikývl. Jen jsem si pomyslel, jak je zvláštní, že mě princezna nechala tak dlouho čekat jen kvůli tomu. Nic jsem nenamítal. Gerald Greening sáhl po deskách se sponou, otočil první list dokladu a podal Rolandovi de Brescou pero, aby se podepsal na druhé straně.

Starý pán se rozhodně podepsal, ač se mu třásla ruka, hned vedle červené pečeti.

„Teď prosím vy, pane Fieldingu.“ Pero a desky putovaly ke mně. Podepsal jsem se, kam mi ukázali.

Všiml jsem si, že dvoustránkový doklad není psaný strojem, ale rukou, stejným černým inkoustem jako podpis Rolanda de Brescou i můj. Když Gerald Greening připsal pod svůj podpis povolání a adresu, poznal jsem, že úhledný rukopis celého spisu je jeho dílo.

Rychlovka, řekl jsem si. Zítra by bylo pozdě.

„Není vůbec nutné, abyste se seznamoval s dokladem, který jste podepsal,“ vysvětloval Greening. „Princezna Casilia nicméně trvá na tom, abych vám řekl, o co jde.“

Usadil jsem se do volného křesla a ohlédl se na pana de Brescou. Tvářil se pochybovačně, jako by si myslel, že je zbytečné něco mi vykládat. Řekl jsem si, že bude mít nejspíš pravdu, ale doznávám, že jsem byl zvědavý.

Pan Greening zůstal stát. Řekl: „Jednoduše, jedná se zde o doklad rušící veškerá předchozí ustanovení věci se týkající. Tímto dokladem monsieur de Brescou ustanovuje, že jakékoli jeho rozhodnutí ve věcech jeho podniku je podmíněno písemným a svědecky doloženým souhlasem dalších tří osob, a sice princezny Casilie, slečny Daniely de Brescou a prince Litsiho…,“ (následovala dobrá polovina Litsiho jmen).

Nechápavě jsem poslouchal, co říká. Jestliže se pan de Brescou těší plnému duševnímu zdraví a má právo rozhodovat, proč se toho práva předčasně vzdává?

„Je to pouze přechodné opatření,“ vysvětloval pan Greening. „Řekněme, že to je provizorní hráz, zadržující mořské vody, než se postaví pevná, stálá hráz.“ Ten příměr se mu očividně líbil a taky se zdálo, že ho nepoužil poprvé.

„Smím se zeptat…,“ osmělil jsem se, ‚je ta příbojová vlna jaksi konkrétní?“ Věděl jsem, že musí být, jinak by princezna nebyla tak vyvedená z míry.

Gerald Greening chvíli chodil po pokoji, ruce za zády (ještě stále v jedné držel desky s dokladem). Čilý duch v neklidném těle, říkal jsem si. Pak jsem vyslechl takové podrobnosti ze života rodiny de Brescou, jaké by mi princezna ani její muž nikdy sami nesvěřili.

„Byl bych rád, kdybyste pochopil, že pan de Brescou je ze staré předrevoluční rodiny. Z patricijské rodiny, ačkoli nemá šlechtický titul,“ vysvětloval Greening důrazně. „Chci, aby vám bylo jasné, že pro něho je otázka osobní a rodinné cti nade vše důležitá.“

„Ano, to chápu.“

Princezna poznamenala klidně: „Kit sám také pochází z rodiny se staletou tradicí.“

Gerald Greening se trochu zarazil a já si pobaveně pomyslel, že má na mysli nejspíš jiné tradice než ty naše, pýchu a nenávist. Pan Greening nicméně vzal náležitě na vědomí, že mám předky. Pak pokračoval ve výkladu.

„V polovině devatenáctého století se pradědečkovi pana de Brescou naskytla náhodná příležitost účastnit se budování kanálů a mostů. Tak se stalo, že za čas – ačkoli to původně vůbec neměl v úmyslu – založil stavební společnost, jednu z největších ve Francii. Sám se podnikání přímo nevěnoval, věnoval se zemědělství, ale podnik neobyčejně vzkvétal a pružně reagoval na potřeby měnící se doby. Na začátku dvacátého století se dědeček pana de Brescou rozhodl spojit svůj podnik s jiným stavebním podnikem, specializujícím se především na stavbu silnic. Období stavby nových kanálů skončilo, všude se začala objevovat auta a vznikla potřeba lepších silnic. Dědeček pana de Brescou si na společném podniku ponechal padesát procent. Oba noví partneři byli tedy zcela rovnoprávní.“

Viděl jsem na panu Greeningovi, že to považuje za nemoudré. Pomalu přecházel po pokoji.

„Otec pana de Brescou nedědil, padl ve druhé světové válce, takže po smrti starého pana de Brescou – zemřel na konci války, v devadesáti – dědil přímo zde pan de Brescou. Sledujete mne prosím?“

„Zajisté.“

„Dobře.“ Vysvětloval všechno tak jasně, jako kdyby předkládal fakta sboru výjimečně slabomyslných porotců. „Firma, se kterou se děd pana de Brescou spojil, patřila panu Henrimu Nanterrovi. Pan Nanterre byl rovněž ze staré rodiny, velice čestný člověk. Oba partneři si rozuměli, stali se z nich přátelé, oba byli zajedno v tom, že podnik musí být řízen na základě vysokých morálních zásad. Do vedení podniku dosadili vynikající odborníky… a pak jaksi… jejich jmění rostlo.“

„Hm.“

„Během druhé světové války a těsně před ní šla firma dolů, zmenšila se na třetinu. Podnik měl nicméně do té míry zdravé jádro, že v padesátých letech opět ožil, ačkoli jeho zakladatelé v té době už nežili. Pan de Brescou se spřátelil s dědicem Nanterrů, panem Louisem Nanterrem, a oba partneři svorně svěřovali věci podniku do rukou vynikajících manažerů. Tak tomu bylo až do smrti Louise Nanterra. Zemřel před třemi lety a jeho padesátiprocentní podíl zdědil jediný syn Henri. Henrimu Nanterrovi je třicet sedm let, je to energický, ctižádostivý, dobrý obchodník a dobrodruh. Pod jeho vedením zisky podniku rok od roku stoupají.“

Jak princezna, tak její muž zasmušile sledovali tu historii se zdánlivě dobrým koncem. Greening pokračoval. Pečlivě volil slova. „Henri Nanterre patří mezi moderní mladé lidi. Chci tím povědět, že pro něho hodnoty, kterých si vážila starší generace, mnoho neznamenají.“

„Neví, co je čest,“ řekl Roland de Brescou znechuceně. „Pošpinil vlastní jméno.“

Podíval jsem se na princeznu a zeptal se váhavě: „Jak vypadá?“

„Viděl jste ho,“ odpověděla. „U mne v lóži.“

■ ■ ■ 3 ►

Nastalo krátké ticho. Pak se princezna otočila ke Greeningovi. „Prosím pokračujte, Geralde, řekněte Kitovi, co ten odporný člověk požaduje…, co mi řekl.“

Než se právník stačil nadýchnout, promluvil Roland de Brescou. Otočil vozík tak, aby byl tváří ke mně. „Já mu to povím,“ řekl. „Já vám to povím. Nechtěl jsem vás sice zatahovat do našich záležitostí, ale protože moje žena na tom trvá…,“ naznačil malým gestem, jak velmi mu na ženě záleží. „Pak také vzhledem k tomu, že si máte vzít Danielu, přece snad…, ale chci vám to říci sám.“ Už mluvil pevnějším hlasem, jako by hněv zvolna vytísnil šok.

„Jak víte, je tomu už dlouho, co jsem takto…,“ ukázal na sebe a nedořekl. „Žijeme v Londýně už mnoho let, daleko od podniku, to je vám jistě jasné…“

Přikývl jsem.

„Louis Nanterre podnik pravidelně navštěvoval, chodil na porady vedení. Pak jsme to spolu vždy probírali telefonicky. Vyprávěl mi, co je nového… Společně jsme kupříkladu vybudovali továrnu na nové plastické hmoty, tvrdé plasty nahrazující kov a beton. Zahájili jsme výrobu velkých drenážních rour, jaké se kladou pod silnici, z materiálu, který ani nepraská, ani nekoroduje. Chápete? Vyvinuli jsme nové plasty, velmi odolné.“

Chvíli mlčel. Chyběl mu dech, ne slova. Princezna, Greening a já, všichni jsme čekali, až zase posbírá síly.

„Louis jezdil sem za námi do Londýna tak dvakrát do roka, bral s sebou právníky a účetní – Gerald při tom býval také –, probírali jsme, jak postupovat v budoucnosti, četli jsme si zprávy, návrhy a připomínky vedoucích, dělali jsme plány.“ Těžce si povzdechl. „Když Louis zemřel, požádal jsem Henriho, aby sem na takové porady také jezdil, ale on odmítl.“

„Odmítl?“

„Naprosto nekompromisně. Od toho okamžiku jsem ztratil se společností kontakt. Napsal jsem dopis účetním a poslal Geralda do Francie.

„Henri staré účetní a revizory vyhodil a opatřil si nové, podle svého gusta,“ prohodil suše Gerald Greening. „Vyměnil většinu vedoucích, začal vládnout zcela samostatně a pouštěl se do věcí, o kterých monsieur de Brescou neměl ani ponětí.“

„Je to nemožná situace,“ řekl Roland de Brescou.

„A co dnes?“ zeptal jsem se váhavě. „S čím přišel v Newbury?“

„On si jde za mou ženou! Vyhrožuje jí!“ Monsieur se chvěl hněvem. „Je to… odporné.“ Tentokrát opravdu nenacházel slov.

„Řekl princezně Casilii, že potřebuje podpis pana de Brescou na jistý doklad,“ vysvětloval klidně pan Greening. „Že pan de Brescou listinu podepsat nechce a ať se tedy princezna postará o to, aby podepsal.“

„Jaký doklad?“

Nikomu se očividně nechtělo začít s vysvětlováním. Nakonec si vzal slovo Gerald Greening. Pokrčil rameny a řekl: „Jde o francouzský vládní formulář, obsahující předběžnou žádost o licenci na výrobu a prodej zbraní.“

„Jakých zbraní?“

„Střelných. Na zabíjení lidí. Malé střelné zbraně z plastů.“

Princezně jako by oči úplně zapadly. „Řekl mi, že ty pevné odolné plasty jsou pro střelné zbraně zvlášť vhodné. Prý se teď už skoro běžně z plastických hmot vyrábějí lehké pistole i kulomety. Prý to vyjde levněji a zbraně jsou lehčí. Prý by bylo velmi snadné spustit výrobu, jen je třeba získat licenci. A tu prý určitě dostane, už vypracoval všechny podklady a připravil pro věc půdu. Se souhlasem k výrobě určitě počítá, protože společnost de Brescou-Nanterre se těší velké vážnosti, a chybí mu už jen souhlas mého muže.“

Odmlčela se. Byla stejně rozrušená a nešťastná jako on.

„Zbraně,“ vzdychl jako ozvěna. „To nikdy nepodepíšu! Bylo by to nečestné, pochopte, to přece nelze, dnes obchodovat se zbraněmi, s nástroji války. Je to nemyslitelné. V dnešní Evropě je obchod se zbraněmi považován za špinavost. A ještě k tomu zbraně z plastických hmot! Ty jsou dobré k tomu, aby je kdekdo pronesl do letadla bez odhalení. Ano, je pravda, že naše plasty jsou pro tyto účely vhodné, ale já nedopustím za žádnou cenu, aby moje jméno bylo jakkoli spojeno s obchodem se zbraněmi, které se mohou tak snadno dostat do rukou teroristů. To je prostě absurdní, nemožné.“

Chápal jsem ho.

„Asi před měsícem volal jeden z našich starších zaměstnanců a ptal se mne, je-li pravda, že se chci pustit do výroby zbraní,“ pokračoval monsieur rozhořčeně. ‚Já o ničem nevěděl! Nic! Pak mi Henri Nanterre prostřednictvím svého právníka poslal dopis se žádostí o souhlas. Okamžitě jsem odpověděl, že v žádném případě nebudu souhlasit. Domníval jsem se, že tím ta záležitost končí. Společnost nemůže přejít na novou výrobu bez mého svolení. A teď prosím ten člověk vyhrožuje mé ženě!“

„Jak?“

„Henri Nanterre mi řekl,“ šeptala princezna, „že je přesvědčený, že se mi podaří manžela přemluvit, protože bych si jistě nepřála, aby se někomu z těch, které mám ráda, něco přihodilo…, nebo někomu z mých zaměstnanců.“

Není divu, že je tak zničená, pomyslel jsem si. Zbraně, výhrůžky, násilí, představa ztráty cti, to vše bylo na hony daleko od spořádaného, bezpečného a důstojného způsobu života, jaký až dosud vedla. Henri Nanterre, sebejistý a tvrdý, na ni určitě naléhal dobrou hodinu, než jsem se ukázal v její lóži na závodišti.

„Kam se poděli vaši přátelé? Přesněji, kam se poděli lidé, které jste k sobě v Newbury pozvala?“

„Poslal je pryč,“ řekla unaveně. „Řekl jim, že se mnou musí mluvit v naléhavé záležitosti, aby odešli a už se nevraceli.“

„A oni šli…“

„Ano.“

Já vlastně taky odešel.

„Nevěděla jsem, kdo to je,“ vysvětlovala princezna. „Zmátl mne. Vrazil tam a všechny poslal pryč, veškeré otázky a námitky jako když neslyší. Já s tím neměla…,“ otřásla se. „Nikdy předtím jsem se s nikým podobným nesetkala.“

Podle mého Henri Nanterre vypadal jako terorista. Přinejmenším se tak choval: křik, útočnost, výhrůžky.

„Co jste mu na to řekla?“ Věděl jsem, že pokud by vůbec někdo mohl teroristu zkrotit slovy, je to princezna.

„Nevím. On mě neposlouchal, jednoduše mě překřičel, když jsem se snažila ozvat, takže jsem to nakonec vzdala. Bylo to marné. Když jsem se pokoušela vstát, přidržel mě na židli. Když jsem promluvila, zvýšil hlas. Stále opakoval totéž, kolem dokola… Když jste tam přišel vy, byla jsem už jako ubitá…“

„Neměl jsem odcházet.“

„Ne…, bylo lepší, že jste šel.“

Klidně se na mne dívala. Možná, že bych se s ním byl doslova popral, možná bych prohrál, a nikomu by to neprospělo. Stejně jsem ale neměl odcházet.

Gerald Greening si odkašlal, odložil desky se spisem na servírovací stolek, znovu se opřel o stěnu a houpal se na špičkách těsně vlevo za mými zády.

„Princezna Casilia mi vyprávěla,“ řekl a pocinkával drobnými v kapse, „že jste loni v listopadu vyzrál na několik zloduchů, na dva tiskové magnáty, jednoho obchodního žraloka a na nějakou tu gorilu.“

Krátce jsem se otočil a podíval se na něj. Ihned jsem poznal, že tomu všemu nevěří. Pán rád žertuje. To se mi u právníka nelíbí.

„Měl jsem štěstí, všechno to nějak vyšlo,“ řekl jsem suše.

„Jdou vám ještě po krku?“ Cítil jsem v jeho hlase ironii. Byl přesvědčený, že princezninu historii nemůže nikdo brát vážně.

„Jenom ten žralok.“

„Maynard Allardeck?“

„Vy o něm víte?“

„Já ho dokonce znám,“ řekl vítězoslavně. „Rozumný a sympatický člověk. Na zloducha vůbec nevypadá.“

Ponechal jsem to bez komentáře. Zásadně jsem se vyhýbal hovoru o Maynardovi, jak jen to bylo možné. Kromě jiného možná především proto, že by se nějaký můj urážlivý nebo pomlouvačný výrok mohl donést k jeho uším. Na něco podobného čekal.

„Ať tak či tak,“ pokračoval Greening a nepřestával se pohupovat. Mluvil teď už s otevřenou ironií. „Princezna Casilia si přeje, abyste skočil na koně a přispěchal panu de Brescou na pomoc, abyste ho zbavil zloducha Nanterra.“

Princezna se okamžitě vzpřímila. „Ne, Geralde, ne, nic takového jsem neřekla!“

Pomalu jsem vstal, otočil se ke Greeningovi a podíval se na něho zblízka. Co na mně viděl, to nevím, vím jen, že se okamžitě přestal houpat a dokonce vyndal ruce z kapes. Když promluvil, nasadil zcela jiný tón. „Ne, tak to neřekla, ale nepochybně by si to přála. A já přiznávám, že jsem to až do této chvíle považoval spíš za žert.“ Nejistě se na mne podíval. „Poslyšte, příteli, nezlobte se, asi jsem situaci špatně odhadl.“

„Kite prosím, prosím sedněte si! Já opravdu nic takového od vás nežádám. Jen mne napadlo… Ach prosím, sedněte si!“

Posadil jsem se, naklonil se k ní a zadíval se jí do ustaraných očí. „Ale ano, přejete si to. Určitě. Pokusím se udělat všechno, co bude v mých silách, ale… jsem jen žokej.“

„Jste Fielding,“ vyhrkla nečekaně. „Gerald to právě poznal. Takové to něco… Bobby mi vyprávěl, že vy sám si ani neuvědomujete…“ Rozpačitě se odmlčela. Nikdy se mnou takhle přímo nemluvila, ani jednou. Pak se viditelně snažila ovládnout. „Chtěla jsem vás požádat, abyste se pokusil předejít nehodám. Kdybyste se mohl zamyslet nad tím, co by se mohlo stát, kdybyste nás mohl varovat, poradit nám. Potřebujeme někoho, kdo má představu…“

Zarazila se. Věděl jsem zcela přesně, jak to myslí. Řekl jsem ale jenom: „Nenapadlo vás, že by neškodilo informovat policii?“

Mlčky přikývla. Za mými zády se ozval Gerald Greening: „Jakmile mi princezna Casilia řekla, co se sběhlo, ihned jsem tam volal. Prý si zaznamenali, co jsem jim vyprávěl.“

„Akce žádná?“

„Prý mají co dělat, aby zvládli zločiny, ke kterým už došlo. Ale prý dají tento dům na seznam sledovaných objektů.“

„Hlásil jste to na dostatečně vysoké úrovni?“

„Kam až jsem dnes večer stačil dosáhnout.“

Uznával jsem, že není možné někoho chránit proti vrahům do nekonečna. Současně jsem byl skoro přesvědčený, že by Henri Nanterre tak daleko nezašel. Taky by vraždou nic nezískal. Spíš si asi myslí, že na starého ochrnutého pána a starší tichou paní postačí výhrůžky. Podcenil nemálo jak princezninu obdivuhodnou statečnost, tak hluboce nesmlouvavý smysl pro čest pana de Brescou. Pro člověka bez jakýchkoli morálních zábran byly morální zábrany jiných jen dočasná, směšná, papírová překážka. Netušil, že nesmlouvavé zábrany dokážou být pevné a nezdolné jako skála.

Dokonce jsem ani nevěřil, že by v tu dobu Nanterre třeba už nějakou tu „nehodu“ plánoval a vymýšlel. Spíš jsem předpokládal, že považuje výhrůžky za dostačující. Jak dlouho asi potrvá, než pozná, že se mýlí?

Obrátil jsem se k princezně: „Dal vám Henri Nanterre nějakou lhůtu? Řekl, kdy a kde chce, aby monsieur ten doklad podepsal?“

„Nic nepodepíšu,“ řekl pan de Brescou.

„Jistě že ne, monsieur, ale Henri Nanterre to ještě neví.“

„Řekl, že u podpisu musí být notář,“ odpověděla princezna chabým hlasem. „Prý to zařídí a pak nám řekne.“

„Notář? Francouzský?“

„Já vlastně nevím. Nejprve, když tam ještě byli moji přátelé, mluvil anglicky. Jakmile odešli, spustil na mne francouzsky a já ho požádala, ať zůstane u angličtiny. Samozřejmě umím francouzsky, ale angličtina je mi milejší, je to teď můj jazyk, to přece víte.“

Přikývl jsem. Daniela mi vyprávěla, že jak princezna, tak její muž spolu mluví jen anglicky, že si ani jeden, ani druhý nechce povídat ve své rodné řeči. Oba považovali za svůj hlavní jazyk angličtinu, proto prý také žijí v Anglii.

„Co myslíte, že Nanterre udělá, až zjistí, že ten jeho doklad teď musejí podepsat čtyři lidé, a ne jen jeden?“ zeptal jsem se Greeninga.

Zadíval se na mne. Oči se mu leskly a mě zcela nevhodně napadlo, že asi má kontaktní čočky. „Myslel jsem, že následky a komplikace jsou váš obor,“ řekl.

„Pak tedy záleží na tom, do jaké míry je bohatý, do jaké míry je hrabivý, do jaké míry lační po moci a jak daleko je ochotný překročit hranice zákona.“

„Ach, to všechno zní tak odpudivě,“ vzdychla princezna.

Upřímně jsem s ní souhlasil. Přál jsem si, a ona jistě taky, být raději na větrem bičované dráze, kde má člověk za odpůrce jen čtyřnohá zvířata, útočící jen kousnutím.

„Věděl bych o řešení,“ obrátil jsem se ke Greeningovi. „Rodina by byla mimo nebezpečí a její dobré jméno by neutrpělo.“ Obrátil jsem se k panu de Brescou: „Existuje řešení, které by zajistilo celé vaší rodině bezpečí a vám dobré jméno.“

„Mluvte…, jaké?“

„Změňte jméno společnosti a prodejte svůj podíl.“

Zamžikal. Princezna si zakryla ústa dlaní. Jak zareagoval Greening, jsem netušil, stál za mými zády.

Po chvíli monsieur promluvil: „Bohužel k tomuto řešení nemohu přistoupit bez souhlasu Henriho Nanterra. To je dáno v ustanoveních naší základní dohody, když jsme spojili naše společnosti.“ Odmlčel se. „Je docela možné, že by na takový návrh přistoupil, při takové změně by zřídil správní radu pro celou společnost a sám se stal předsedou s právem rozhodování. Pak by mohl vyrábět zbraně podle své libosti.“

„Mně se toto řešení zdá zcela přijatelné,“ ozval se za mými zády rozvážně Gerald Greening. „Měl byste po starostech, monsieur, a ještě byste získal jmění. Ano…, určitě to stojí za úvahu.“

Roland de Brescou se na mne upřeně díval. „Řekněte mi, kdybyste byl na mém místě, volil byste toto řešení?“

Ano nebo ne. Volil bych to řešení, kdybych byl starý a ochrnutý? Kdybych věděl, že po takové volbě přibudou hromady nových zbraní do světa, který se i tak ve zbraních topí? Kdybych si uvědomoval, že ustupuju od svých zásad? Kdybych měl strach o členy své rodiny?

„Já opravdu nevím, monsieur.“

Nepatrně se usmál a otočil se k princezně. „A co vy, má drahá?“

Nikdy jsem se nedozvěděl, co chtěla odpovědět, protože v tu chvíli zazvonil domácí telefon (nedávno zřízený, aby si všichni ušetřili kroky). Princezna zdvihla sluchátko a stiskla knoflík. „Prosím?“ Chvíli poslouchala. „Okamžik…,“ podívala se na svého muže. „Čekáme někoho? Dawson říká, že přišli nějací dva pánové, že prý to s tebou mají domluvené. Uvedl je do jídelny.“

Roland de Brescou zavrtěl překvapeně hlavou. Vtom se z telefonu ozval divný zvuk. „Co je?“ Princezna si rychle přiložila telefon k uchu. „Co je, Dawsone?“ Poslouchala. Neozývalo se nic. „Není u telefonu,“ bylo jí to divné. „Co se tam děje?“

„Jestli chcete, půjdu se podívat,“ nabídl jsem se.

„Ano, buďte tak hodný, Kite.“

Vstal jsem a vykročil ke dveřím, když vtom se prudce rozevřely a do místnosti energicky vrazili dva muži. Jeden z nich byl Henri Nanterre, to bylo jasné. Druhý, za ním, byl mladý, bledý člověk v černém obleku, s atašé kufříkem v ruce.

Dawson, celý udýchaný, přispěchal za nimi, zděšený nad tím neslýchaně drzým vpádem, kterému nedokázal zabránit.

„Madam,“ omlouval se bezmocně. „Oni mě jednoduše odstrčili a předběhli…“

Henri Nanterre zavřel dveře Dawsonovi před nosem. Otočil se pak do pokoje a uviděl všechny přítomné. Zarazilo ho, když zahlédl Geralda Greeninga. Pak se ostře podíval na mne, vzpomínal, odkud mne zná. Nelíbil jsem se mu. Nejspíš čekal, že zastihne princeznu s panem de Brescou samotné a že je lehce zpracuje podle svého.

Jeho výrazný nos jako by se proti tmavozelené stěně zmenšil, a i jeho arogance, jak jsem si ji pamatoval ze závodiště, jako by trochu splaskla. Hrubé, sebejisté vystupování ale neodložil, útočný hlas byl stejně silný. Nesnažil se ani trochu o zdání slušného chování, ačkoli v něm jistě vyrůstal.

Luskl prsty na svého společníka, ten vytáhl z kufříku jediný hnědavý list papíru, který podal Nanterrovi. Ten cosi dlouze a hlasitě přednášel Rolandovi de Brescou. Něco, s čím monsieur očividně nesouhlasil. Mluvil francouzsky. Terč jeho útoků se zatáhl co nejdál do svého vozíku, jako když couvá před něčím ošklivým. Jakmile Nanterre nabíral dech, řekl monsieur ostře: „Mluvte anglicky!“

Henri Nanterre zamával listinou a vychrlil ze sebe další dlouhou salvu francouzských slov. Pana de Brescou nepustil ke slovu. Princezna bezmocně naznačila, že právě tak jednal s ní.

„Nanterre!“ řekl Gerald Greening rázně, ale bez efektu. Nanterre se po něm jen podíval a řečnil dál. Vrátil jsem se ke svému křeslu, usadil se, přehodil nohu přes nohu a začal jí pohupovat. To šlo Nanterrovi na nervy. Řekl něco, co znělo jako: ‚Qui êtes-vous?“ Nebyl jsem si jistý. Z francouzštiny jsem uměl jen to, co jsem se naučil na závodištích v Auteuil a Cagnes-sur-Mer. Bylo toho věru málo, uměl jsem jen taková slova jako courants (startující koně), haies (překážky) a pisté (dráha).

Díval jsem se nevinně na Nanterra a houpal jsem nohou dál.

Greening využil chvilkového ticha a prohlásil důležitě: „Monsieur de Brescou není oprávněný činit jakékoli rozhodnutí a stvrzovat je svým podpisem.“

„Nebuďte směšný,“ Nanterre konečně začal mluvit anglicky. Jako většina obchodníků mluvil plynně. „Má až moc velká oprávnění. Žije mimo svět, je mimo, dělá potíže a je nejvyšší čas mu to zarazit. Žádám od něho, aby dal souhlas k rozhodnutí, které firmu výrazně oživí a přinese velké zisky. Společnost je zastaralá, běží ve starých kolejích, a to jí škodí. Stavba silnic už minula. Potřebujeme nové trhy. Zvolil jsem nové zaměření, perfektně využívající naše plastické materiály, které máme zaběhnuté, a nestrpím, aby nám hloupé konzervativní názory stály v cestě.“

„Pan de Brescou se vzdal samostatného rozhodování,“ řekl Greening. „Jakékoli budoucí rozhodnutí týkající se společnosti musí kromě něho odsouhlasit a stvrdit podpisem další osoby.“

„To je lež,“ vyštěkl Nanterre. „De Brescou má absolutní právo rozhodování.“

„Už nemá. Zřekl se jej.“

To Nanterra zarazilo. Začal jsem doufat, že naše provizorní hráz přece jen tajfun zadrží. Pak ale Greening udělal zásadní chybu. Ohlédl se spokojeně na desky s podepsanou listinou. Taková pitomost. Vůbec jsem s Greeningem necítil, když se Nanterre ohlédl, kam se Greening dívá, vyrazil jako blesk a desek se zmocnil.

„Okamžitě to položte,“ vyhrkl Greening rozzuřeně. Ale to už Nanterre rychle doklad prohlížel. Podal papír svému nohsledovi.

„Je to platné?“ zeptal se.

Gerald Greening vykročil, aby získal papíry zpět, ale Francouz (ani se nepředstavil) uhnul a rychle je studoval. Držel desky tak, aby na ně Greening nedosáhl. „Ano,“ řekl nakonec, ‚je to platné.“

„V tom případě…“ Nanterre rychle ustoupil, aby Gerald na desky nedosáhl, vytrhl rukou psané listy ze svorky a roztrhal je na kousky. „Teď už to neexistuje.“

„Ale existuje,“ řekl jsem. „I když jste to roztrhal, doklad existuje. Byl řádně před svědky podepsán. Záměr obsažený v listině zůstává skutečností a doklad je snadno možné napsat znovu.“

Nanterre se na mne ostře zadíval. „A kdo jste vy?“ zeptal se. „Přítel.“

„Přestaňte houpat tou nohou!“

Pohupoval jsem nohou dál. „Proč se nesmíříte s tím, že vám pan de Brescou nikdy nedá souhlas k tomu, abyste v rámci společnosti obchodoval se zbraněmi? Když o to opravdu tolik stojíte, proč společnost nezrušíte a nezaložíte se získaným kapitálem novou? Aby byla jen vaše?“

Zadíval se na mne přivřenýma očima. Všichni ostatní čekali, co odpoví. Když konečně neochotně odpověděl, mluvil očividně pravdu. Ta pravda nebyla příjemná. Zvlášť pro pana de Brescou.

„Bylo mi řečeno,“ řekl Nanterre s chladným vztekem, „že souhlas k výrobě a prodeji zbraní dostanu jen tehdy, pokud o to zažádá pan de Brescou osobně. Prý je nezbytné, aby tu věc zaštítil svým jménem.“ Napadlo mě, že někdo ve Francii možná nechce, aby Nanterre vyráběl zbraně, a proto dělá opatrné, diplomatické kroky, aby mu to znemožnil, aniž by mu to přímo zakázal. Někdo prostě trval na nesplnitelných podmínkách a přesunul neúspěch záměru na bedra pana de Brescou.

„Proto pan de Brescou tu listinu podepsat musí. Po dobrém nebo po zlém.“ Podíval se na roztrhané papíry ve své dlani. Podal je nohsledovi., Jděte najít záchod a tohle zničte, zbavte se toho, pak se vraťte.“

Bledý mladý muž odešel. Gerald Greening se snažil něco namítat, ale Nanterre jako když neslyší. Myslel na něco nepříjemného. Pak se zeptal zprudka Geralda Greeninga: „Kde jsou ti lidé, co byli na tom dokladu?“

Greening poprvé projevil právnickou obezřetnost. Řekl, že nemá tušení.

„Tak kde jsou?“ zaútočil Nanterre na pana de Brescou. Ten místo odpovědi po francouzsku pokrčil rameny.

Pak Nanterre křičel na princeznu, která jen mlčky zavrtěla hlavou, a na mě. Taky nic. „Tak kde jsou?“

Nejspíš poslouchají sladké tóny Chopina, říkal jsem si. Možná, že o celé téhle záležitosti ani nevědí. , Jak se jmenují?“ křičel Nanterre.

Žádná odpověď. Nanterre šel ke dveřím a křikl do chodby: „Valery, okamžitě pojďte sem!“

Pan Valery se vrátil s prázdnýma rukama. „Už je to zlikvidované,“ ubezpečoval Nanterra. „Spláchl jsem to do záchodu.“

„Ta jména jste si doufám napřed přečetl? Pamatujete si ta jména?“

Valery polkl nasucho. „Já jaksi ne…,“ koktal. „Neprohlížel jsem si to nijak… První byla princezna Casilia…“

„A pak kdo?“

Valery zavrtěl hlavou, oči jako talíře. Jak on, tak Nanterre si uvědomili příliš pozdě, že zahodili důležité, dobře použitelné informace. Těžko vyvíjet nátlak na někoho, o kom nevíme. Nebylo kam zaměřit výhrůžky a útoky.

I Nanterre proměnil svůj bezmocný vztek v útočnost. Znovu hodil před pana de Brescou svůj francouzský formulář a trval na tom, aby monsieur podepsal.

Monsieur se tentokrát ani neobtěžoval zavrtět hlavou. Nanterre ztrácí půdu pod nohama, říkal jsem si, teď už snad odejde. Omyl.

Nanterre podal listinu Valerymu a sáhl pravou rukou pod sako. Ze skrytého pouzdra vytáhl černou, zlověstně vyhlížející pistoli. Rychle jako had skočil k princezně a přitiskl jí hlaveň ke spánku. Druhou rukou jí pevně přidržoval hlavu pod bradou.

„Tak,“ otočil se k panu de Brescou. „Teď formulář podepíšete.“

■ ■ ■ 4 ►

Za této krajně napjaté atmosféry, jsem klidně řekl: „Nebuďte, přece směšný.“

„Přestaň houpat tou nohou!“ křikl Nanterre vztekle.

Okamžitě jsem přestal. Všechno má svůj čas.

„Kdybyste princeznu Casilii zastřelil, pan de Brescou vám nepodepíše nic.“

Princezna měla zavřené oči a Roland de Brescou nebyl daleko ke mdlobám. Valerymu div nevypadly oči z hlavy a Gerald Greening kdesi za mými zády jen šeptal: „Ach můj bože!“

Měl jsem takové sucho v ústech, až se mi to nelíbilo. „Jestli zastřelíte princeznu Casilii, jsme tu jako svědci. Musel byste nás postřílet všechny, i Valeryho.“

Valery zaúpěl.

„Pan de Brescou by nic nepodepsal a vy byste skončil ve vězení. Na doživotí. K čemu by to bylo?“

Díval se na mne žhavýma černýma očima. Stále držel princeznu pevně za hlavu.

Po chvíli, která nám připadala nekonečná, princeznu pustil.

„Není nabitá,“ řekl. Zastrčil zbraň do pouzdra pod sakem. Zle se na mne zadíval, jako by si mě chtěl dobře zapamatovat. Pak bez jediného dalšího slova odešel z místnosti.

Valery zavřel oči, pak je otevřel, sklonil hlavu a vytratil se za svým pánem.

Zřejmě by se nejraději propadl.

Princezna tiše vydechla a svezla se ze svého křesla na kolena k invalidnímu vozíku. Objala svého muže a opřela si hlavu o jeho hrdlo. Zvedl hubenou ruku a tiše ji hladil po tmavých vlasech. Díval se mi vážně do očí.

„Byl bych podepsal,“ řekl.

„Já vím, monsieur.“

Samotnému mi bylo mdlo a ani jsem si nechtěl představit, jak musí být jim. Princezna se chvěla, a myslím, že plakala.

Vstal jsem: „Počkám dole.“

Monsieur krátce kývl a já odešel dveřmi, kterými předtím zmizel Nanterre. Ještě jsem se ohlédl po Geraldu Greeningovi. Mlčky mne následoval. Zavřeli jsme za sebou a sešli do obývacího pokoje, kde jsem předtím čekal.

„Vy jste ale nevěděl, že ta věc není nabitá?“ zachraptěl Greening.

„Ne.“

„Vzal jste na sebe strašnou odpovědnost.“ Zamířil rovnou k tácu s lahvemi a skleničkami a třesoucí se rukou si nalil brandy. „Chcete také?“

Přikývl jsem a sesul se na jednu z květovaných pohovek. Podal mi skleničku a zhroutil se vedle mne.

„Nikdy jsem neměl rád střelné zbraně,“ řekl tupě.

„Mě by zajímalo, jestli vůbec zamýšlel zbraň vytáhnout. Určitě ji nechtěl použít, jinak by ji nabil.“

„Tak proč ji s sebou nosí?“

„Asi jako prototyp, nemyslíte? Na ukázku. Spíš bych rád věděl, jak to propašoval do Anglie. Je z plastů, detektory na letištích na ni neplatí. Taky to mohl mít demontované, v součástkách, nemyslíte?“

Greening se nejdřív věnoval brandy. Pak řekl: „Když jsem se s tím člověkem setkal ve Francii, připadal mi nafoukaný, ale chytrý. Ovšem ty výhrůžky… a jak se zachoval dnes…“

„Ani ne tak chytrý, jako naprosto bezohledný.“

Podíval se na mne. „Myslíte, že to vzdá?“

„Nanterre? Ne, obávám se že ne. Jistě viděl, že chybělo málo a mohl dnes večer dosáhnout svého. Myslím, že to zkusí znovu. Možná jinak.“

„Až tady nebudete.“ To řekl oznamovacím tónem. Dřívější pochyby byly ty tam. Napadlo mě, že jestli si nedám pozor, bude se na mne spoléhat víc, než je zdrávo. Podíval se na hodinky a zhluboka si povzdechl. „Řekl jsem ženě, že se trochu zdržím. Trochu! Měli jsme jít na večeři.“ Odmlčel se. „Kdybych se za chvilku zdvihl, mohl byste mě omluvit?“

Trochu jsem se podivil. „Jistě,“ řekl jsem. „Copak vy nehodláte…, nepostavíte znovu tu provizorní hráz?“

Chvíli trvalo, než pochopil, co mám na mysli. Pak řekl, že se musí zeptat pana de Brescou, co si bude přát.

„Přece jen by se tím trochu zabezpečil, jak jste chtěl, nemyslíte? Zvlášť když Nanterre neví, na koho zatlačit.“ Zadíval jsem se na brožurku o renesančním semináři, ležící ještě stále na stolku. „Vědí Daniela a princ Litsi, že jste použil jejich jména?“

Zavrtěl hlavou. „Princezna Casilia si nemohla vzpomenout na jméno hotelu, ve kterém jsou. To ale nijak nemění právoplatnost toho ustanovení. V této fázi jejich souhlas nepotřebujeme.“

Jenže čas plynul, situace se změnila, a po Nanterrově útočném a hrubém vystoupení mi přišlo, že už nikdo nemá právo do toho ty dva zatahovat bez jejich vědomí. Právě jsem se to chystal říct, když vstoupila princezna.

Vstali jsme. Pokud předtím plakala, nebylo to na ní znát. Měla však zapadlé oči a byla bledá jako lidé, kteří se ocitli za hranicí únosné skutečnosti.

„Geralde, oba bychom vám rádi poděkovali, že jste dnes večer přišel.“ Měla trochu vyšší hlas než jindy. „A je nám opravdu líto, že jsme vám pokazili večeři.“

„Princezno, můj čas patří vám.“

„Manžel vás prosí, jestli byste se nemohl zastavit ráno.“

Greening se trošičku kroutil, viděl, že se bude muset vzdát sobotního golfu. Zeptal se, jestli stačí, když přijde v deset, a pak s viditelnou úlevou zmizel.

„Kite,“ princezna se obrátila ke mně. „Nemohl byste tu dnes v noci zůstat? Jen pro každý případ.

„Samozřejmě.“

Na chvíli zavřela oči, pak se znovu na mne podívala. „Byl to strašlivý den. Všechno mi to připadá neskutečné.“

„Smím vám něco nalít?“

„Ne. Vyřiďte Dawsonovi, aby přinesl něco k jídlu. Až přijde, řekněte mu, že budete spát v bambusovém pokoji.“ Zadívala se na mne skoro lhostejně. Na city jí už nezbývaly síly. „Muž by s vámi ráno chtěl mluvit.“

„Muselo by to být brzy, jedu v Newbury v prvním dostihu.“

„Panebože! Já úplně zapomněla.“ Oči se jí trochu vrátily do přítomnosti. „Vždyť já se vás ani nezeptala, jak běžel Cotopaxi!“

„Byl třetí a běžel dobře.“ Připadalo mi, že jsem ten dostih jel před tisíci lety. „Uvidíte to na videu.“

Jako mnoho jiných majitelů si kupovala videonahrávky dostihů, ve kterých běžel některý z jejích koní, aby se mohla znovu a znovu těšit z jejich výkonů.

„Ano, to bude hezké.“

Pak mi popřála dobrou noc, klidně, jako by na ni před půlhodinou nikdo nemířil střelnou zbraní. Se vzpřímenými zády odešla nahoru.

Obdivuhodná paní, říkal jsem si bůhvípokolikáté, a sám jsem se vydal dolů vyhledat Dawsona. Seděl v košili se sklenicí piva před televizorem. Byl stále ještě rozčilený z toho, že se mu nepodařilo zabránit vpádu nezvaných hostů, a bez jediné námitky se mnou šel obhlédnout, jak je dům zabezpečený. Okna, hlavní vchod, zadní vchod, vchod do suterénu, všechno v pořádku, zamčené.

„V deset přijde John Grundy, ošetřovatel, aby panu de Brescou pomohl do postele. Grundy spí v sousedním pokoji a ráno pomáhá panu de Brescou s holením, mytím a oblíkáním. Pak pro pana de Brescou vypere, co je třeba, a v jedenáct dopoledne odchází,“ řekl mi Dawson, a pak mi ještě vyložil, že v suterénu bydlí jen on a jeho žena, princeznina služebná. Ostatní zaměstnanci docházejí na den. Princ Litsi prý spí v hostinských pokojích v přízemí a slečna Daniela v prvním patře vedle princeznina pokoje. Ale ti dva jsou pryč, jak prý asi vím.

Když jsem se zmínil o bambusovém pokoji, povytáhl obočí. Vyvezl mne výtahem do druhého patra, nad místnosti pana de Brescou a princezny. Pak jsem pochopil, proč se divil. Apartmá jako v paláci, samé zlato a bledá modrá, vhodné i pro ty nejvznešenější návštěvníky. Na závěsech byl bambusový vzor (odtud jméno pokoje) a nábytek byl světlý Chippendale s čínským vzorem. V místnosti byla velká manželská postel, dveře do šatny, do koupelny. Byla tam nachystaná spousta dobrého pití a taky dobrý televizor, diskrétně skrytý ve vestavěné skříňce.

Dawson mě pak opustil a já konečně mohl zavolat Wykehama, jako každý večer, abych mu řekl, jak jeho koně běželi. Prý ho potěšil Cotopaxi, ale jestli si uvědomuju, jak jsem vyřídil Cascadea. Dusty prý se zlobil, když mu vyprávěl o průběhu dostihu i o tom, že si pak koně prohlížel Maynard Allardeck.

„Jak teď vypadá Cascade?“ zeptal jsem se.

„Zvážili jsme ho. Shodil patnáct kilo. Sotva udrží hlavu. To se hned tak nestane, abyste mi koně poslal v takovém stavu.“

„Mrzí mě to.“

„Není vítězství jako vítězství,“ řekl dopáleně. „Vy jste toho koně pro Cheltenham odrovnal.“

„Mě to opravdu mrzí,“ opakoval jsem provinile. Do Cheltenhamu už zbývalo jen dva a půl týdne. Do Cheltenhamu představujícího z celé překážkové sezóny nejdůležitější událost, Cheltenhamu s jeho cenami a s jeho prestiží. Wykehamovi nade vše záleželo na tom, aby v Cheltenhamu uspěl, stejně jako na tom záleželo všem překážkovým jezdcům včetně mne. Přijdu tam o jednoho vítěze, říkal jsem si, dobře mi tak, neměl jsem dopustit, aby moje soukromé trápení přehlušilo jezdeckou soudnost. Hlavně mne to mrzelo kvůli Wykehamovi.

„Ne abyste zítra takhle zřídil Kalgoorlieho,“ řekl přísně.

Povzdechl jsem si. Kalgoorlie už nežil celou řadu let. Wykehamovi vynechávala paměť tak, že mi občas dělalo potíže uhádnout, kterého koně vlastně myslí.

„Chtěl jste říct Kinleyho?“

„Cože? Samozřejmě že Kinleyho, přece to říkám, ne? Tak koukejte ho jet šetrně, jen ať se hezky proběhne, Kite.“

Aspoň že ví, s kým mluví, pomyslel jsem si. Jinak mne v telefonu často oslovoval jménem jezdce, který pro něho jezdil přede mnou, před deseti lety.

Ubezpečil jsem ho, že Kinleyho pojedu šetrně.

„Ale na vítězství, samozřejmě,“ dodal Wykeham.

„Dobře.“ Šetrná jízda na vítězství, to moc nešlo dohromady, jak zjistil Cascade. Kinley byl ale naše hlavní naděje do Cheltenhamu, a pokud by v Newbury nezvítězil hravě, naše naděje by rázem potemněly.

„Říká Dusty, že princezna nepřišla před Cotopaxiho dostihem do padoku, ani potom k odsedlání. Prý se zlobí kvůli Cascadeovi.“ Wykehamův starý hlas zněl rozhořčeně. „To si nemůžeme dovolit, aby se princezna zlobila.“

„Dusty se mýlí, princezna se nezlobí. Měla nějaké komplikace s jedním hostem. Pak mi to vyprávěla… a pozvala mě na Eaton Square, volám od ní.“

„Aha.“ To ho uklidnilo. „Tak tedy dobře. Kinleyho dostih zítra přenáší televize, takže se budu dívat.“

„Výborně.“

„Ano, tak… dobrou noc, Paule.“

„Dobrou noc, Wykehame.“

Pak jsem zavolal k sobě domů, poslechl si vzkazy na záznamníku, ale nic zvláštního tam nebylo. Potom přišel Dawson a přinesl mi kuřecí polévku, studenou šunku a banán (zcela podle mé chuti).

Později jsme spolu ještě jednou prošli celý dům. Cestou jsme potkali Johna Grundyho, šedesátiletého vdovce, který se právě ubíral do svého pokoje. Grundy i Dawson slíbili, že se nevylekají, když dům obejdu ještě víckrát, po půlnoci a časně ráno. Skutečně jsem pak ještě asi jednou nebo dvakrát všechno prošel, ale rozlehlý dům byl tichý a klidný, jen hodiny tiše tikaly. Spal jsem přerušovaně, mezi lněnými povlaky pod hedvábnou přikrývkou, na sobě pyžamo vypůjčené od Dawsona. Ráno mě Dawson dovedl k panu de Brescou.

Byl ve svém obývacím pokoji sám, v čistém obleku, v bílé košili s hedvábnou kravatou, k tomu černé, dokonale vyleštěné boty. V ničem si ve své nemoci neulevoval, ani o víkendech.

Invalidní vozík byl neobvyklý, protože měl vysoké opěradlo. Několikrát mě napadlo, že by všechny vozíky měly být takové, aby si jejich uživatelé mohli opřít hlavu, když si chtějí zdřímnout. To ráno si hlavu o opěradlo opíral, přestože byl zcela vzhůru.

„Prosím sedněte si,“ řekl zdvořile a přihlížel, jak si sedám na totéž místo jako včera večer, do červeného koženého křesla. Připadal mi křehčí než jindy, na tvářích měl šedé stíny a štíhlé úzké ruce spočívající na postranních opěradlech vypadaly průsvitné, kůže tenounká jako papír nad napjatými šlachami a kostmi.

Připadal jsem si skoro trestuhodně zdravý ve srovnání s ním a automaticky jsem se zeptal, jestli mu můžu něco podat nebo přinést.

Prý ne. Řekl to s nepatrnou jiskrou v oku, asi byl zvyklý na podobnou „provinilou“ reakci svých zdravých návštěvníků.

„Chtěl jsem vám poděkovat za to, jak jste nám přišel na pomoc. Za to, že jste pomohl princezně Casilii.“

Nikdy o ní se mnou nemluvil jako o své „ženě“, a ona pro mě zase před ním zůstávala vždy jen princezna. Je to zvláštní, jak jsou některé slovní zvyky nakažlivé.

Chystal jsem se trochu odmlouvat, ale předběhl mě. „Také jsem vám chtěl poděkovat za to, že jste mi dopřál čas k tomu, abych mohl v klidu zvážit, jak si počínat vůči Henrimu Nanterrovi.“ Navlhčil si rty. „Nemohl jsem spát…, nesmím dopustit, aby princeznu Casilii či kohokoli jiného potkalo něco zlého. Je čas, abych se vzdal svých pravomocí. Musím najít někoho, kdo mé povinnosti převezme…, já ale nemám děti a z rodiny skoro nikdo nezbývá. Nebude snadné najít někoho z naší přízně, aby se věcí ujal.“

Zdálo se, že i pouhé pomyšlení na náročné diskuse a rozhodování, jaké ho nutně čekají, pana de Brescou unavuje.

„Chybí mi Louis,“ řekl náhle. „Bez něho nemohu dál. Je nejvyšší čas ustoupit do ústraní. Měl jsem si to uvědomit, když Louis zemřel…, tehdy byl ten pravý okamžik.“ Mluvil vlastně sám k sobě, jako by si věci ujasňoval. Oči mu bloudily.

Vydal jsem ze sebe neutrální zvuk, jen aby věděl, že ho pozorně poslouchám. V duchu jsem s ním vřele souhlasil, že se měl vzdát svých pravomocí a povinností už dávno, a on jako by mi četl myšlenky. Řekl: „Víte, můj děd vedl společnost až do svých devadesáti let, do své smrti, a já předpokládal, že také zůstanu ve funkci až do smrti. Jsem předseda správní rady.“

„Ach tak. Rozumím.“

Zadíval se na mne. „Princezna Casilia chce dnes jet na dostihy. Doufá, že pojedete s ní, jejím vozem.“ Odmlčel se. „Mohu vás poprosit…, abyste ji chránil od všeho zlého?“

„Svým životem,“ odpověděl jsem věcně.

Opravdu to po předchozím večeru neznělo nijak přepjatě a pan de Brescou moji poznámku taky věcně přijal. Jen přikývl. Napadlo mě, že se za ten dramatický slib budu za čas stydět, ale já to v tu chvíli myslel zcela vážně. Pravda občas takhle vypluje na povrch.

Taky bylo jasné, že monsieur stejný slib chtěl. Ještě asi dvakrát zvolna přikývl, jako na potvrzení pevné úmluvy. Já pak vstal k odchodu. Vtom jsem zahlédl pod jedním křeslem poblíž dveří jakýsi kufřík. Zdvihl jsem ho a zeptal se, kam to mám položit.

„Není můj,“ řekl bez zájmu. „Bude nejspíš Geralda Greeninga. Má sem dnes dopoledne přijít.“

V tu chvíli jako bych živě před sebou viděl nešťastného Valeryho, jak z kufříku vytahuje žádost o licenci a jak potom prchá s prázdnýma rukama. Když jsem to dovyprávěl panu de Brescou, řekl, ať kufřík odnesu dolů do haly, aby jeho majitel nemusel nahoru, až si pro něj přijde.

Kufřík jsem odnesl, ale protože jsem byl zvědavý, neodnesl jsem ho hned dolů, ale napřed k sobě do bambusového pokoje.

Černý kožený kufřík, nijak přepychový. Nebyl zamčený. Našel jsem v něm jen listinu vyhlížející jako ta, kterou monsieur odmítl podepsat.

Obyčejný zahnědlý papír, nekvalitní tisk, samozřejmě ve francouzštině. Těžko uvěřit, že kvůli takovému kusu papíru vzniklo takové drama. Pokud se mi zdařilo listinu rozluštit, netýkala se přímo zbraní, byl to prostě formulář s nevyplněnými řádkami a chlívečky. Ten exemplář, který Valery předložil k podpisu panu de Brescou, jistě vyplněný byl.

Schoval jsem formulář do zásuvky nočního stolku a odnesl kufřík dolů do haly, kam právě vstoupil Gerald Greening. Popřáli jsme si dobré jitro. Vzpomínka na včerejší bouřlivý večer v nás obou ještě doznívala. Greening nejenže znovu vystavěl provizorní hráz, měl dokonce doklad tentokrát řádně napsaný na stroji a opatřený pečetěmi. Jestli prý bych nebyl tak laskav a nezopakoval svoje svědecké vystoupení.

Vrátil jsem se s ním k Rolandovi de Brescou a znovu jsme se všichni podepsali. Zmínil jsem se o tom, že by snad bylo na místě informovat Danielu a Litsiho. Chtě nechtě jsem na ně vzpomínal. Teď nejspíš naslouchají moudrým slovům o dílech Leonarda… Zatraceně!

„Jistě že se to dozvědí,“ řekl pan Greening. „Pokud vím, mají se oba vrátit zítra večer. Třeba byste mohl být tak laskav a informovat je sám.“

„Třeba.“

„Tak a teď musíme v prvé řadě informovat policii o nejnovějším vývoji událostí.“

Zmocnil se telefonu a zavolal člověku, se kterým mluvil včera. Pak se spojil s někým ještě výš postaveným. Slíbili mu, že se o věc postará někdo z kriminálky. Gerald Greening se nicméně musel přiznat, že nemá tušení, kde by mohli Nanterra najít.

„Jakmile se zase vynoří, okamžitě vám dám vědět,“ pravil Gerald Greening a mě napadlo, jak okamžité by bylo to Jakmile“, kdyby se Nanterre dostavil s nabitou zbraní.

Roland de Brescou nicméně Greeningův postup schvaloval a nic mu nedělalo starost. Zanechal jsem oba pány v živé debatě o tom, kdo by se měl stát nástupcem pana de Brescou. Pak jsem provedl různá opatření pro nadcházející den, a když princezna sešla dolů, aby vyrazila na dostihy, už jsem čekal v hale. Provázel ji Dawson a venku právě zastavoval Thomas, přivolaný telefonicky. Princezna tentokrát neměla sobolí kožich, ale světlý plášť, v uších těžké zlaté náušnice a byla prostovlasá. Tvářila se zcela klidně, ale přece jen projevila opatrnost, když se před domem napřed rozhlédla na obě strany a teprve pak se vydala k vozu v průvodu svých tří různorodých ochránců.

Když jsme se usadili a Thomas zavřel centrálně všechna dvířka, poznamenala lehce: „Člověk nesmí dopustit, aby ho neštěstí odradilo od potěšení, to je velmi důležité.“

„Hm,“ vydal jsem neutrální zvuk.

„Vy se odradit nenecháte, Kite, což?“

„Jenže já si tím potěšením vydělávám na živobytí.“

„Pak tedy nebezpečí nesmí člověka odradit od plnění povinností. Jenže když se to řekne takto, zní to strašně pedantsky, viďte? Přitom povinnost a potěšení tak často splývají, aspoň kdesi v hloubce, nemyslíte?“

Ano, taky jsem si to myslel, asi měla pravdu. Svým způsobem nebyla špatný psycholog.

„Vyprávějte mi o Cotopaxim,“ požádala mě. Pak spokojeně poslouchala, co povídám, a občas se na něco zeptala, když jsem se odmlčel. Potom přišel na řadu Kinley, její vynikající mladý proutěnkář, a další kůň, který jí měl ten den běžet, Hillsborough. Až když jsme se blížili k Newbury, zeptal jsem se jí, jestli by jí nevadilo, kdyby s ní byl během dne Thomas.

„Thomas?“ podivila se. „Toho přece dostihy nebaví. Nudí se tam, viďte, Thomasi?“

„Za běžných okolností, madam.“

„Thomas je velký a silný,“ poznamenal jsem. „Pan de Brescou si přál, abyste si tento den užila co nejlépe a bez úhony.“

„Ach tak.“ Trochu ji to vyvedlo z míry. „Co jste…, co jste všechno vyprávěl Thomasovi?“

Thomas odpověděl za mne: „Abych se důkladně rozhlížel po Francouzovi s orlím nosem a nedopustil, aby vás ten člověk jakkoliv obtěžoval, madam.“

Ulevilo se jí. Zatvářila se pobaveně i vděčně, Mezitím u ní doma Rolanda de Brescou střežil John Grundy.

Obětoval volné sobotní odpoledne a hlídal, v paměti pečlivě zapsané telefonní číslo místní policie.

„Policie už ví, že by mohlo dojít k nějakému incidentu, jakmile byste jim zavolal, okamžitě přijedou,“ řekl jsem mu předtím.

Poznamenal, že má bohaté zkušenosti s opilci chtivými pranice, že prý si poradí. Byl na svůj věk statný a silný. Dawsonova žena jela někam se svou sestrou a Dawson přísahal, že nikoho cizího do domu nepustí. Nepovažoval jsem za pravděpodobné, že by se Nanterre odhodlal k dalšímu přímému útoku, ale co kdyby přece, nemá smysl riskovat a dům nezabezpečit.

Thomas měl bezmála dva metry, vypadal jako opravdový bodyguard. Celé odpoledne se držel tak na tři kroky za princeznou, a ta se chovala, jako když o tom neví. Nechtěla zrušit odpolední pozvání pro přátele, protože je očekávala už na oběd. Jen je požádala, aby ji v žádném případě neopouštěli a neodcházeli, pokud by je o to nepožádala sama. Dva z jejích pěti přátel ji provázeli do padoku před naším prvním dostihem, a Thomas se tyčil za ní. Když se vracela na tribunu, obklopovali ji všichni tři jako pevný štít. Neklidně jsem uvažoval o tom, že se jako terč možných útoků určitě nabízí spíš ona než pan de Brescou. Díval jsem se za ní starostlivě, když jsem s Hillsboroughem jel ke startu. Její muž by za svou čest jistě položil vlastní život, ale pokud by šlo o to vysvobodit ženu…, kdyby ji někdo unesl…, asi by se vzdal.

Jistě, mohl by prohlásit podpis vynucený výhrůžkami za neplatný, mohl by souhlas odvolat, mohl by roznítit nemalou aféru, trvat na tom, že v zásadě nikdy souhlas dát nechtěl. Zbraně by se možná nevyráběly, ale zaplatil by za to zdravím i dobrým jménem. Lepší prevence než léčba, říkal jsem si a snažil se rozpomenout, na co jsem asi tak mohl zapomenout.

Hillsborough byl ten den jako bez života, cítil jsem to, když jsme šli ke startu, a bylo mi jasné, že se nijak neproslaví. Nevycítil jsem z něho nic, co by signalizovalo, že se cítí skvěle a chce závodit, a třebaže jsem se ho cestou ke startu snažil vyburcovat, nebylo to vůbec nic platné.

Na většinu překážek šel dobře, ale ztrácel na doskoku, vypadával z rytmu. Když jsem ho pak začal za poslední překážkou tvrdě vyjíždět, buď nechtěl nebo nemohl přidat na rychlosti. Na rovince před nás šli dva další koně, takže jsme nakonec byli až osmí ze dvanácti startujících.

Co se dalo dělat, vždycky to nevyjde. Dostal jsem ale vztek, když za mnou do šatny přišel místní funkcionář, že se mnou chtějí hovořit rozhodčí, a to ihned. Šel jsem za funkcionářem do místnosti rozhodčích spíš se zlostí než rezignovaně. Tam se dvěma dalšími seděl, jak se ostatně dalo očekávat, Maynard Allardeck. Tvářil se spravedlivě a laskavě jako světec. Druzí dva rozhodčí mi sdělili, že ode mne žádají vysvětlení, proč můj favorizovaný kůň běžel tak slabě. Prý se domnívají, že jsem koně dostatečně nevyjížděl a nejel na vítězství. Ať prý jim to laskavě vysvětlím.

Vůbec jsem nepochyboval o tom, že podnět k šetření dal Maynard, i když sám nepromluvil. Jeden z rozhodčích, člověk, kterého si vážím, řekl: „Pane Fieldingu, vysvětlete nám prosím, proč Hillsborough podal dnes tak slabý výkon.“

Onen rozhodčí kdysi jezdíval jako amatér, proto jsem po pravdě řekl, že kůň měl zřejmě špatný den a že ho dostih nebavil. Taky jsem mu řekl, že jsem už cestou ke startu cítil, že kůň je zcela bez elánu, jako když se necítí dobře, a že v průběhu dostihu mě dokonce napadlo koně zatáhnout a dostih vzdát.

Rozhodčí se ohlédl na Allardecka a ještě se mne zeptal: „Proč jste ve finiši nepoužil bič?“

Okamžitě mne napadlo úsloví „mlátit mrtvého koně“, ale ovládl jsem se. Jen jsem poznamenal, že jsem koně vyjížděl, jak jsem mohl, ale zcela bez efektu, bič by na tom nic nezměnil.

„Zdálo se nám, že koně šetříte,“ řekl rozhodčí, ale nemluvil ani útočně, ani s opravdovým přesvědčením.

„Šetřit“ koně je hezky řečeno „snažit se nezvítězit“, a za to se jezdcům zastavuje činnost. Na to už jsem odpověděl ostře. „Koně princezny Casilie, které trénuje pan Harlow, vždy běží, jak mohou nejlíp. Hillsborough taky běžel, jak mohl, jenže dnes neměl svůj den.“

Rozhodčí se tvářil skoro pobaveně. Věděl jako všichni v dostihovém světě, jak si věci stojí mezi Fieldingy a Allardecky. Vyšetřovací komise v posledním půlstoletí řešily mezi těmito rodinami jeden spor za druhým. Buď obvinil Maynardův otec mého dědečka nebo můj dědeček Maynardova otce. Oba, můj dědeček a Maynardův otec, působili v Newmarketu jako trenéři rovinářů. Změna ve starých svárech nastala, když se Maynard Allardeck posunul do pozice síly. Všem to připadalo náramně kratochvilné, jenom mně ne.

„Bereme na vědomí vaše vysvětlení,“ řekl rozhodčí suše a propustil mne v milosti.

Odešel jsem, aniž jsem se na Maynarda podíval. Dostal jsem se z jeho nástrah v průběhu tří dnů podruhé a nebylo by dobré, kdyby viděl, jak se z toho raduju. Rychle jsem se vrátil do vážnice, abych svlékl princezniny barvy a navlékl si jiné, barvy majitelů, pro které pojedu hned následující dostih. Už tak jako tak to vypadalo, že do padoku přijdu se zpožděním (za to se taky pokutuje).

Rychle jsem tam spěchal, abych se připojil ke skupince jezdců,, když vtom ve vzdálenosti slabých deseti metrů vidím Henriho Nanterra.

■ ■ ■ 5 ►

Stál v jednom hloučku s majiteli, trenérem a jezdcem cizího koně a díval se mým směrem, jako by na můj příchod čekal.

Jeho přítomnost byla věru nevítaná, ale tím jsem se v tu chvíli neměl čas zabývat, musel jsem se soustředit na dychtivé otázky zavalitého, nadšeného páru majitelů doufajících, že v následujících deseti minutách splním jejich sny. Já doufal, že princezna je nahoře na tribuně bezpečně obklopená přáteli.

Můj kůň se dokonce jmenoval Dream, tedy sen, a vítězil určitý čas na rovině. Tentokrát měl poprvé běžet proutěnky. V dostihu se ukázalo, že opravdu dokáže být rychlý, ale že ještě neobjevil, jak má skákat. První tři proutěnky nebezpečně pocuchal, čtvrtou se proboural, a tím to pro nás skončilo. Kůň zděšeně prchal a já čekal, až mne zavezou zpět k tribunám. S pádem musí člověk počítat tak každý desátý nebo jedenáctý dostih, většinou jsou to pády neškodné, jako ten s Dreamem, zbývají po nich nanejvýš modřiny. Nebezpečné pády se přihodí tak jednou až dvakrát do roka, a to vždy nečekaně.

Zastavil jsem se povinně na ošetřovně, aby mě doktor uznal, převlékl jsem se na další dostih a ještě si stihl promluvit s žokejem ze skupiny, ve které byl předtím Henri Nanterre. Jamie Fingall byl můj dlouholetý kolega a přítel.

„Ten Francouz s tím nosem? Jo tak toho nám šéf sice představil, ale já nedával moc pozor. Snad má mít ve Francii koně nebo co.“

„Hm. Přišel s tvým šéfem nebo s majiteli?“

„S majiteli, ale mám dojem, že se ho šéf snažil ukecat, aby mu jednoho z těch svých koní poslal do tréninku sem.“

„Tak ti děkuju.“

„Nemáš zač.“

Šéf Jamieho Fingalla Basil Clutter měl stáje v Lambournu, kousek ode mne, znal jsem ho dobře, ale před příštím dostihem jsem už neměl čas ho hledat. Běžel se třímílový steeple, já se musel zase převléct a chvátat za princeznou do padoku, kde už přecházel Kinley.

Byla obklopená tělesnou stráží jako předtím, a mně se zdálo, že jí to dokonce dělá dobře. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli ji mám vyplašit zprávou o Nanterrově přítomnosti, či ne. Nakonec jsem to pošeptal jen Thomasovi. „Je tu Francouz, držte se pořád u ní.“ Zdvihl palec pro štěstí a zatvářil se odhodlaně. Odhodlaného Thomase by se zalekl i hunský Attila, říkal jsem si.

Kinley mi vynahradil všechny nepříjemnosti toho mizerného odpoledne. Nálada mi rázem stoupla do závratných výšin.

Rozuměli jsme si dokonale už od našeho prvního dostihu loni v listopadu. To vzájemné porozumění se potom ještě prohloubilo v dalších třech dostizích, takže v únoru už kůň okamžitě pochopil, co od něho chci, a já věděl předem, co udělá. Dostih s Kinleym se tak stal nejdokonalejší souhrou, nepopsatelným splynutím kdesi na primitivní úrovni, ve společné radosti.

Kinley šel přes proutěnky takovou rychlostí, že mě napoprvé skoro nechal za sebou. Od té doby jsem sice věděl, co od něj očekávat, ale jeho nevídaná energie a rychlost mě vždy znovu skoro zaskočily. Než dostih skončil, získal kůň dobře dvacet délek letem ve vzduchu. Zvítězil hravě lehkým cvalem a já doufal, že se Wykeham dívá na televizi a vidí, že jsem koně „šetřil“. Snad mi odpustí za Cascadea. Taky jsem si pomyslel, že tentokrát nemá Maynard sebemenší záminku, aby mi dělal nepříjemnosti. Když jsem šel s Kinleym po pěšince k odsedlávání, uvědomil jsem si, že díky němu a Nanterrovi jsem se aspoň přestal soužit nad Botticellim, Giorgionem, Tizianem a Raffaelem.

Princezně svítily v modrých očích hvězdy a zářila tak, jako by žádné střelné zbraně neexistovaly. Měl jsem co dělat, abych se udržel a nechytil ji do náruče.

„Je dokonale připravený pro Cheltenham,“ řekla a hladila koně po tmavé srsti. „Je stejně dobrý jako Sir Ken.“

Sir Ken byl hvězdou padesátých let, zvítězil třikrát v Champion Hurdles a v řadě dalších důležitých proutěnek. Kdo viděl Sir Kena, toužil mít jednou podobného koně. Princezna Sir Kena běžet viděla a mnohokrát o něm vyprávěla.

„Má před sebou ještě dlouhou cestu,“ řekl jsem a začal rozepínat přezky obřišníku. „Je ještě moc mladý.“

„To jistě,“ vzdychla šťastně, „ale…“ Pak se odmlčela, jako když utne, a zalapala po dechu. Viděl jsem, jak se jí rozšířily zorničky, a že se s hrůzou dívá kamsi za mne. Bleskově jsem se otočil.

Byl tam Henri Nanterre a nespouštěl z ní oči.

Já v tu chvíli stál mezi ním a princeznou, Thomas a její přátelé stáli za ní a víc než princeznou se zabývali spíš tím, jak se vyhýbali rozdováděným Kinleyho kopytům. Konečně, byli jsme na nejbezpečnějším, zalidněném místě.

Henri Nanterre se na mne krátce zadíval. Viděl jsem, jak se lekl, civěl na mne s pootevřenými ústy.

Když si mne předtím prohlížel v padoku, myslel jsem, že ví, kdo jsem, ale pak jsem si uvědomil, že mne poznal až potom, do té doby mě jednoduše považoval jen za princeznina žokeje, nepoznal ve mně člověka z včerejšího večera.

„Vy…, vy jste…,“ výjimečně nenacházel slova. „Ano. Já jsem. Co si přejete?“

Vzpamatoval se, přivřel oči, zadíval se na princeznu a řekl: „Takového žokeje může snadno potkat nehoda.“

„Ta může potkat i lidi, kteří s sebou nosí zbraně. Je to všechno, co jste nám přišel říct?“

Zdálo se že ano.

„Jděte pryč,“ nařídil jsem mu, podobně jako on včera mně. K mému úžasu skutečně šel.

„Poslyšte…“ Thomas se probral. „Nebyl to…, to byl…, byl to on?“

„Ano,“ přikývl jsem a omotával řemeny kolem sedla. „Aspoň teď víte, jak vypadá.“

„Madam,“ omlouval se Thomas, ‚já vůbec nevím, kde se tu vzal.“

„Já taky nevím.“ Dýchala stísněně. „Prostě tady zničehonic byl.“

„Ten chlap se pohybuje jako had,“ řekl jeden z jejích přátel. Skutečně, ihned zmizel mezi davem.

„No co, přátelé,“ princezna se zasmála trochu nejistě. „Půjdeme společně oslavit velké vítězství. Kite, přijďte za námi brzy!“

Zvážil jsem se, a protože to pro mne byl poslední dostih dne, převlékl jsem se do civilu a zastavil se ještě u sedlání za Basilem Clutterem. Věděl jsem od Jamieho, že by Basil měl být u boxů a sedlat, protože mu v posledním dostihu běžel kůň.

Při takové příležitosti není s trenéry valná řeč, ale Basil mi přece jen aspoň na několik otázek odpověděl, i když neochotně. Prostíral přitom koni na hřbet plátěné pouzdro se zátěží, chystal číslo a připevňoval svému neklidnému svěřenci sedlo.

„Ten Francouz? Nanterre, jo. Má koně ve Francii, v tréninku u Villona. Je snad průmyslník. Kde bydlí? Jak to mám vědět? Zeptej se Roquevilleových, přišel s nimi. Koukej, už se mě teď na nic neptej, zavolej mi radši večer, jo?“

„Dobře,“ povzdechl jsem si a opustil ho, zatímco navlhčoval mokrou houbou koni hubu, aby vypadal pěkně a upraveně, až se představí publiku. Basil Clutter byl pilný a věčně ve shonu. Snažil se ušetřit, dělal sám sobě stájníka.

Odešel jsem k princezně, pil čaj s citronem a spolu s ní a jejími přáteli znovu prožíval nádheru Kinleyho skoků. Když byl čas odejít, řekla princezna: „Doufám, že pojedete se mnou?“ Jako kdyby to byla samozřejmost. Řekl jsem že ano, jistě, jako bych to taky považoval za běžné.

Zaskočil jsem si do vozu (stále ještě zaparkovaného u stájí) pro věci na spaní, které s sebou vždy pro jistotu vozím. Pak jsme společně a bez nesnází dojeli na Eaton Square. Z bambusového pokoje jsem potom zavolal Wykehama. Prý má radost z Kinleyho, ale Hillsborough ho zklamal. Dusty prý mu řekl, že jsem se moc nesnažil a že mě proto předvolali rozhodčí. A co prý si vůbec myslím, nadělat si během dvou dní dvakrát nepříjemnosti?

Nejraději bych Dustyho uškrtil. Wykehamovi jsem podal totéž vysvětlení jako rozhodčím, a řekl mu, že se tím spokojili. „Byl mezi nimi Maynard Allardeck,“ dodal jsem. „Ten po mně pojede, ať dělám, co dělám.“

„To máte asi pravdu.“ Wykeham měl rázem lepší náladu, div že se nedal do smíchu. „Jo,“ řekl, „bookmakeři uzavírají sázky kdy – ne jestli, ale kdy – na vás uvalí zákaz činnosti.“

„To je náramná legrace.“ Vůbec jsem se nebavil. „No nic, jsem ještě stále na Eaton Square, kdybyste se mnou chtěl mluvit.“

„Nepovídejte! Tak dobře. Dobrou noc, Kite.“

„Dobrou noc, Wykehame.“

Pak jsem zavolal Basilu Clutterovi, a ten mi dal číslo k Roquevilleovým. Zastihl jsem je právě v okamžiku, kdy se vrátili z Newbury.

Ne, řekl Bernard Roqueville, neví, kde Henri Nanterre bydlí. Ano, zná se s ním, ale jen povrchně. Seznámil se s ním v Paříži, na dostizích v Longchamp, a Nanterre se teď k němu v Newbury přihlásil a pozval ho i s paní Roquevilleovou na skleničku. Proč prý se o něho zajímám.

Řekl jsem, že bych se rád s Nanterrem spojil, dokud je ještě v Anglii. Bernard Roqueville litoval, že mi nemůže pomoct. Tím to skončilo.

Krátká, slepě končící stopa, říkal jsem si odevzdaně, když jsem pokládal sluchátko. Třeba bude mít policie víc štěstí, i když jsem si nedělal žádné iluze, že by vyrazili na pátrací akci v mohutném počtu jen proto, aby pohrozili jednomu cizinci, protože ohrožoval nenabitou zbraní jednu cizí princeznu. Sešel jsem dolů do obývacího pokoje a probral s princeznou Hillsboroughovo nepěkné chování. Později jsme spolu s panem de Brescou dole v jídelně večeřeli. Dawson nás obsluhoval a já si asi dvacetkrát vzpomněl na banket v Jezerní oblasti.

Bylo už deset a přáli jsme si dobrou noc, když se princezna poprvé zmínila o Nanterrovi.

„Řekl, že žokeje může potkat nehoda.“

„Ano, to řekl, a taky se to zhusta stává.“

„Jenže tak on to nemyslel.“

„Možná.“

„Nikdy bych si neodpustila, kdyby se vám mělo něco stát a my toho byli nepřímou příčinou.“

„S tím on právě počítá. Já to risknu a Thomas taky.“ Pomyslel jsem si přitom, že pokud se její muž okamžitě nezlomil, když na ni Nanterre mířil pistolí, nezlomí se, kdyby na nás mířila celá popravčí četa.

Otřásla se při vzpomínce na Nanterrovy výhrůžky. „Nehody mohou potkat ty, které mám ráda, i ty, kteří pro mne pracují.“

„Jen vás straší, víc štěká, než kouše,“ uklidňoval jsem ji. Řekla, že doufá, že se nemýlím, a odešla spát.

Já zase prošel dům, abych zjistil, že je všechno jaksepatří zabezpečené. Znovu jsem uvažoval o tom, jestli jsem na něco nezapomněl.

Ráno jsem se to dozvěděl.

Když v sedm hodin zazvonil domácí telefon, byl jsem už vzhůru. Rozespalý Dawson mi hlásil, abych si vzal státní linku, že mě někdo volá. Zdvihl jsem sluchátko. Volal Wykeham.

V dostihových stájích se v neděli vstává brzy, jako ve všední den, proto mě nepřekvapilo, že volá, byl jsem zvyklý, že ho často něco napadne už po ránu, když vstává v pět. Tentokrát ale mluvil tak vzrušeně a zmateně jako nikdy. V první chvíli jsem si řekl, že jsem přece v noci nemohl nic provést.

„S… slyšel jste, c… co říkám?“ Koktal. „Dva! Dva z p… p…princezniných koní jsou…, j… jsou mrtví.“

„Dva?“ Okamžitě jsem se posadil zpříma. Polil mne chlad. „Jak? Chci říct… kteří dva?“

„Leží ve stáních mrtví! Tuhý. Musejí být po smrti už celé hodiny…“

„Kteří dva?“ ptal jsem se s obavou.

V telefonu bylo chvíli ticho. Wykehamovi vždy dělala jména koní potíže a v tu chvíli mu jistě defilovala hlavou jména samých dávno padlých velikánů.

„Ti dva…, co jste jel v pátek,“ řekl nakonec.

Byl jsem jako zkamenělý. „Jste tam ještě?“ zeptal se Wykeham.

„Ano…, chcete říct… Cotopaxi a Cascade?“

To přece nemůže být pravda, říkal jsem si, to nemůže být pravda, Cotopaxi… před Velkou národní!: „Ano, Cascade a Cotopaxi.“

Ach bože… „Jak se to stalo?“

„čekám veterináře, vytáhl jsem ho z postele. Nevím, jak umřeli, to je jeho věc. Ale dva! Stane se, že jeden kůň zničehonic zajde, to vím, ale dva… Prosím vás, řekněte to princezně, Kite.“

„To je na vás!“

„Ne, Kite, vy jste u ní…, řekněte jí to nějak šetrně…, je to přece lepší než po telefonu. Měla je ráda jako vlastní děti.“

Ti, které má ráda… ach bože!

„Co Kinley?“ zeptal jsem se napjatě.

„Kdo?“

„Kinley… Včerejší vítěz v proutěnkách.“

„Jo ten…, ten je v pořádku. Když jsme našli ty dva mrtvé, ihned jsme obešli všechny koně. Ti dva stáli v sousedních stáních, vzpomínáte si… Kite, řekněte to princezně co nejdřív prosím! Musím ty koně nechat odvézt a je na ní, co se s nimi má udělat. Ovšem, jestli je někdo otrávil…“

„Vy si myslíte, že je někdo otrávil?“

„Já nevím. Ale řekněte jí to hned, Kite.“ Prudce zavěsil. Já položil sluchátko s pocitem, že nejspíš puknu vzteky.

Zabít jí koně! Mít tak v tu chvíli Henriho Nanterra po ruce, nejspíš bych mu nacpal tu jeho plastickou pistolku do chřtánu. Cascade a Cotopaxi, tvorové, které jsem dlouho znal. Oplakával jsem je jako kamarády.

Dawson se uvolil, že pošle ženu, aby princeznu vzbudila a řekla jí, že pro ni mám špatnou zprávu o jednom z jejích koní, a že na ni počkám v obývacím pokoji. Oblékl jsem se a sešel dolů. Přišla za malou chvíli, ustaraná a nenalíčená. „Co se stalo? Který z nich?“

Když jsem jí řekl, že jde o dva koně, a kteří dva to jsou, viděl jsem, jak její zděšení ustupuje logické úvaze.

„To přece nemohl udělat!“ vykřikla. „Přece si nemyslíte, vy si myslíte…“

„Pokud to udělal, bude litovat.“

Rozhodla, že se musíme okamžitě vydat do Wykehamových stájí. Nedala si to vymluvit.

„Musíme tam jet, samozřejmě! Chudák Wykeham, musíme ho trochu utěšit. Vyčítala bych si, kdybychom tam nejeli.“

Pomyslel jsem si, že útěchu potřebuje spíš ona než on. V půl deváté jsme už byli na cestě. Princezna byla upravená, nalíčená, a Thomas za volantem taktně pomlčel o tom, že by měl mít volno. Když jsem se předtím nabídl, že s rollsem pojedu já, považoval mou nabídku skoro za neslušnou.

Wykehamův podnik byl asi hodinu cesty vozem od Londýna, u malé vesnice na svazích jihoanglické pahorkatiny. Stáje byly rozlehlé, architektonicky složité a zmatené, jak se v průběhu století všelijak přistavovaly a přestavovaly. Majitelům se tam líbilo, protože v areálu byly všelijaké nečekané chodníčky jako bludiště a dvorečky s asi tak osmi až deseti stáními, a všude keříčky v červeně natřených květináčích. Pro zaměstnance uspořádání stájí tak příjemné nebylo, protože je stálo hodně kroků, přebíhání, nošení a času.

Princeznini koně byli roztroušení ve všech pěti dvorech. Wykeham, jako řada jiných trenérů, neměl rád koně jednoho majitele pohromadě, úmyslně je všelijak rozmístil mezi jiné. Cascade a Cotopaxi byli náhodou vedle sebe na dvoře u vjezdu.

Parkoviště bylo ve stájích až ve středu celého areálu a odtamtud museli návštěvníci projít starou branou ke dvorům. Jakmile Wykeham zaslechl, že přijíždíme, běžel nám naproti.

Zdálo se mi, že týden od týdne stárne. Díval jsem se, jak princezně dvorně líbá ruku. Vždy s ní trochu flirtoval, jiskřily mu oči a odněkud vydoloval starý šarm. Ono ráno ale byl rozrušený, vlasy, když smekl, rozcuchané, a hubené ruce se mu chvěly.

„Ale můj milý Wykehame, vždyť vy se třesete zimou,“ princezna byla ustaraná.

„Pojďme dovnitř,“ řekl a vykročil. „Bude to lepší.“ Princezna váhala. „Jsou tu ještě ti moji chudáci?“ Nešťastně přikývl. „Je u nich veterinář.“

„V tom případě se na ně jdu podívat,“ řekla prostě a odhodlaně vykročila na dvůr. Šli jsme za ní. Ani jsme se nepokusili ji odradit.

Obě stání měla otevřená vrátka a uvnitř se svítilo, přestože byl jasný den. Ostatní stání byla zavřená. „Nechali jsme oba tam, kde jsou,“ vysvětloval Wykeham, „ostatním to nijak nevadí, asi že netekla krev, krev by je rozrušila.

Princezna jako když ho ani neposlouchá. Pomalu přešla ke svým dvěma koním, ležícím jak hromada hlíny na podlaze stání. Byli nehybní, tiší, jiskra a rychlost ta tam.

V okamžiku smrti měli oba na sobě přikrývky, ale někdo je teď odhrnul a stáhl ke zdi. Mlčky jsme se dívali na matný lesk tmavého těla Cascadea a na jakoby posněženou záď Cotopaxiho.

Robin Curtiss, vysoký, chlapecky vyhlížející veterinář v zeleném pracovním overalu, se s princeznou už v minulosti opakovaně setkal, když se přijela podívat na své koně. Se mnou se samozřejmě znal líp. Omluvil se, že nám nemůže podat ruku, že se napřed musí umýt.

Princezna vzala na vědomí jeho pozdrav a bez zaváhání se hned zeptala: „Prosím vás…, řekněte mi, jak zemřeli.“

Robin Curtiss se podíval na Wykehama a na mne, ale my jsme mu ani jeden, ani druhý nedali nijak najevo, aby mlčel. Zadíval se tedy na princeznu a stručně jí řekl pravdu.

„Madam, byli zastřeleni. Nic nevěděli, netrpěli. Byli zastřeleni milosrdnou pistolí s výsuvným projektilem, žihadlem.“

■ ■ ■ 6 ►

Cascade ležel šikmo napříč stáním, hlavu ve stínu, kousek od vrátek. Robin Curtiss vstoupil dovnitř, sehnul se a nazdvihl kadeř hřívy, spadající koni na čelo mezi ušima.

„Ono je to špatně vidět, madam, protože je tak tmavý, ale tady, přesně tady je vstřel.“ Narovnal se, oprášil si ruce a otřel kapesníkem. „Člověk by tu ránu snadno přehlédl, kdyby nevěděl, kde ji má hledat.“

Princezna se odvrátila od svého mrtvého koně s podezřele lesklýma očima, byť s klidnou tváří. Ještě se na okamžik zastavila u sousedního stání, kde blíž k vrátkům bylo vidět Cotopaxiho záď. Na hlavu jsme nedohlédli, byla vzadu u žlabu.

„U toho je to stejné,“ řekl Robin Curtiss. „Taky na čele, pod hřívou, skoro to není vidět. Zabil je odborník, netrpěli, madam.“

Přikývla a polkla nasucho. Promluvit nedokázala. Opřela se jednou rukou o Wykehama a druhou ukázala k domu, za bránu. S Robinem Curtissem jsme se dívali, jak ti dva zvolna odcházejí. Robin si soucitně povzdechl.

„Chudák paní. Všichni to vždycky nesou těžce.“

„V tomhle případě jde o vraždu, tím je to horší.“

„To je fakt, tohle opravdu byla vražda. Wykeham to hlásil na policii, přestože vlastně ani nemusel. Náš zákon je dost nejasný, pokud jde o svévolné zabití zvířete. No, ale protože to jsou právě koně princezny Casilie, řekl si nejspíš, že neuškodí, když to ohlásí. Teď mu jde především o to, aby dostal koně co nejdřív odsud, jenže my ještě nevíme, jak to vlastně má s pojišťovnou…, možná by se to mělo především ohlásit tam…, ale když je dnes neděle…“ Přestal na chvíli brebentit a řekl vážně: „Víte, dnes už člověk tenhle typ střelné rány vidí zřídka.“

„Jak to?“

„Výsuvný projektil je zastaralý. Teď takovouhle pistoli už dohromady nikdo nepoužívá.“

„Výsuvný projektil?“

„Jo. Žihadlo. Říká se tomu tak, protože smrtící prvek neopustí hlaveň, zase se po výstřelu zatáhne. Ale to vy přece jistě znáte, ne?“

„Ano. Ne, totiž, já jen vím, že u žihadla se ta věc vysunuje a zasunuje. Jednou jsem takovou pistoli viděl zblízka, ale netušil jsem, že už se nepoužívá. Co se teď vlastně používá?“

„Přece jste musel vidět zabíjet koně,“ řekl udiveně. „Přece mockrát, kdykoli si váš kůň při dostihu zlomil nohu…“

„Mně osobně se to přihodilo jen dvakrát. V obou případech jsem vzal sedlo a šel pryč.“

Uvažoval jsem o tom chvíli a snažil se mu to vysvětlit. „Víte, když jednu chvíli jste s tím velkým zvířetem skoro jako celek, třeba ho máte i rád, a pak v příštím okamžiku má umřít… Nikdy jsem u toho nechtěl být. Asi vám to připadá divné, zvlášť když jsem vyrůstal v dostihových stájích, ale já opravdu nikdy neviděl, jak koni přikládají zbraň k hlavě. Dokonce jsem si mlhavě představoval, že se koně střílejí do spánku, jako lidé.“

Tvářil se překvapeně a trochu pobaveně. „V tom případě bych vás měl trochu poučit. Kdo už by to měl znát, když ne vy! Takže podívejte se…, podívejte se na Cotopaxiho hlavu…“ Překročil koňovy ztuhlé nohy, aby mi ukázal ránu. Cotopaxi měl zkalené, přivřené oči. Robina Curtisse to vůbec nevyvádělo z míry, ale pro mne to přece jen nebyla všední věc.

„Koňský mozek není větší než zaťatá pěst,“ řekl. „To snad ale víte?“

„Ano, vím, že je malý.“

Přikývl. „Kůň má v hlavě spoustu dutin, sinusy, ty mu zabírají větší část lebky. Mozek má mezi ušima, nad šíjí, a nad ním je kost hodně silná. Existuje jen jediné místo, kde si můžete být jistý, že žihadlo pronikne do mozku.“ Zdvihl kadeř hřívy a ukazoval: „Vedete myšlenou čáru od pravého ucha k levému oku, a další od levého ucha k pravému oku. Tam, kde se ty čáry kříží, to je ono. To je to místo, jediné místo, do kterého musíte mířit. Podívejte se…, vidíte? Žihadlo vletělo Cotopaximu do hlavy přesně na správném místě. To neudělal žádný packal, ten člověk přesně věděl co a jak udělat.“

„Copak o to,“ řekl jsem zamyšleně. „Teď když jste mi to řekl, tak bych i já věděl co a jak.“

„Ano. Ale ono to není tak jednoduché, nestačí znát správné místo, ale taky správný úhel vstřelu. Musíte mířit přesně tam, kde lebka nasedá na krční páteř. Pak zasáhnete vitální centra a smrt je okamžitá. A přitom jak vidíte, neteče žádná krev.“

„A celou tu dobu, co si to tak chystáte, kůň trpělivě stojí a čeká.“

„Budete se divit, ale většinou ano. Tedy slyšel jsem, že menší lidé s tím mají potíže, těžko dosáhnou tak vysoko, aby měli ruku se zbraní ve správném úhlu.“

„Jistě, to máte nepochybně pravdu.“ Zamyšleně jsem se díval na mrtvý, tichý, vyhaslý zdroj energie a touhy po vítězství. Tolikrát jsem na něm seděl, cítil pod sebou dokonalou souhru svalů, radoval se z jeho triumfů. Už když byl mladý, školil jsem ho, a s nadšením jsem sledoval, jak skvěle se vyvíjí. Kdyby se stalo, že by to mému koni museli udělat, zase bych odešel, to bylo jisté.

Vyšel jsem ze stání a Robin Curtiss za mnou. Věcným tónem pokračoval ve vzdělávací přednášce.

‚Žihadlo má ještě další nevýhodu kromě toho, že se s ním musíte přesně strefit, a sice že se okamžitě po výstřelu zatahuje zpět. Současně jde kůň k zemi, a lebeční kosti jsou tak pevné, že se v nich žihadlo snadno ohne. Když se používá často, můžete ho brzy vyhodit.“

„Dnes se tedy už nepoužívá?“

Přikývl. „Ne, teď už ne, teď se používá veterinární pistole s volným nábojem. Jestli chcete, tak vám ji ukážu, mám ji ve voze.“

Zvolna, bez spěchu jsme došli k jeho autu, stojícímu blízko princeznina rollsu. Odemkl kufr, otevřel klíčkem malý plochý kufřík, z něj vytáhl cosi zabaleného v režném plátně, a rozbalil to.

Uvnitř byla pistole podobná lugeru, vypadala zcela běžné, až na hlaveň. Místo úzké hlavně měla širokou, bachratou, s šikmým oválným ústím.

„Z téhle hlavně vyletí střela ve spirálové rotaci,“ vysvětloval mi.

„Jakákoli střela?“

.Jakákoli střela správného kalibru. Použít se dá jakákoli pistole, jen se na ni musí připevnit tahle hlaveň. To je právě ta výhoda. Takže střela opustí hlaveň rychlostí dostačující na krátkou vzdálenost, a protože rotuje, snadno se zastaví o další překážku. Takže když s touhle pistolí střelíte koně do hlavy, víte, že mu střela v hlavě zůstane,“ vysvětloval mi radostně. „A nemusíte mířit zdaleka tak pečlivě jako se žihadlem, protože rotující střela nadělá ve tkáni mnohem větší škody.“

Zamyšleně jsem se na něho zadíval. „Jak víte tak jistě, že tihle dva koně byli zabiti žihadlem?

„Jak? Snadno… Kolem vstřelu nejsou stopy po ožehu od střelného prachu. Taky nikde žádná krev, ani z nosu, ani z huby. A to u dnes používané pistole bývá, právě že nadělá tolik škody, rozumíte?“

„Jistě, rozumím.“ Povzdechl jsem si. Sledoval jsem ho, jak pistoli zase balí a ukládá. Ještě jsem se zeptal: „Předpokládám, že na tuhle zbraň člověk musí mít povolení.“

„Samozřejmě. Ale na žihadlo taky.“

Jenže veterinárních a jatečních pistolí je v Anglii jistě spousta. Má ji každý veterinář, každá jatka, většina farmářů a chovatelů ovcí. Lovci. Lidé, mající na starosti policejní koně… a spousta dalších.

„Lze tedy předpokládat, že se u nás povaluje spousta zastaralých a nepoužívaných žihadel.“

„Ale musejí být pod zámkem.“

„Včera jedno žihadlo pod zámkem nebylo.“

„Ne, to ne.“

„Kdy myslíte, že se to mohlo odehrát?“

Pečlivě ukládal zbraň.

„Brzo. Řekl bych krátce po půlnoci.“ Mluvil s jistotou. „Já vím, bylo chladno, ale i tak, oba koně byli do rána skrz naskrz studení. Nezbývalo jim už žádné vnitřní teplo. A aby se i uvnitř těla teplota vyrovnala zevní…, to trvá hodiny. Koně našli před šestou.“ Ušklíbl se. „Kafilerka není moc ráda, když jede pro koně dlouho po smrti, pak se stává, že chlapi od kafilerky mají co dělat, aby ztuhlého koně dostali ven ze stání.“ Stáhl si overal a ještě ho hodil do vozu. „Stejně posílám oba na pitvu, pojišťovna na tom trvá.“ Zamkl kufr. „Půjdeme nejspíš dovnitř, co?“

„To je tady jen tak necháme?“

„No a co, ti už neutečou,“ řekl, ale přece jen se vrátil a zavřel vrátka obou stání, prý pro případ, že by se dostavil některý z majitelů na nedělní návštěvu, tak aby jeho city netrpěly. Pomyslel jsem si, že Robinovy city jaksi otupěly nejspíš už v prvním ročníku veterinární fakulty. Ale nakonec co, Wykehamovým koním mohlo být jedno, jestli jejich veterinář má jemné chování či ne, hlavně že je dobrý veterinář.

Šli jsme do Wykehamova domu. Byl prastarý a rozlehlý, jako stáje. Wykehama a princeznu jsme našli, jak se navzájem utěšují společnými vzpomínkami nad šálkem čaje. Ona vypadala nesmírněrovnaně a povzbudivě, on se už taky sebral a zahřál, ale tvářil se jaksi nechápavě.

Když jsme vstoupili, vstal a okamžitě si mě odvedl z obývacího pokoje. Vymyslel si nějakou průhlednou záminku, jako že mi musí ukázat, kde si můžu uvařit čaj (čaj jsem si u něho běžně vařil už řadu let).

Zavedl mne do kuchyně a už cestou spustil: „Kite, já tomu vůbec nerozumím. Jak to, že se mě vůbec neptá, kdo je zabil? To je přece to první, co by každýho zajímalo. Vůbec se o tom nezmínila. Prostě si se mnou povídá o dostizích jakoby nic, a vyptává se na své ostatní koně jako jindy. Jak to, že ji vůbec nezajímá, kdo je zabil?“

„Nejspíš tuší, kdo to byl.“

„Cože? Proboha Kite…, kdo?“

Váhal jsem. Vypadal staře a křehce, tváře měl zbrázděné hlubokými vráskami a na bledé kůži měl tmavé skvrny stáří. „Musíme nechat na ní, jestli vám to řekne,“ odpověděl jsem nakonec. „Má to co dělat s podnikem jejího muže. Pokud vím, nemusíte si určitě dělat starosti, že byste třeba měl zrádce ve vlastních řadách. Pokud vám neřekla, koho podezírá, tak vám to už nepoví, dokud nepromluví se svým manželem. Možná, že se společně dohodnou nic nevyzrazovat, víte přece, jak nesnášejí, když se o nich píše.“

„Stejně se o nich bude psát,“ řekl Wykeham ustaraně. „Když někdo zastřelí favorita Velké národní ve stáji…, ať děláme, co děláme, do novin se to dostane.“

Různě jsem po kuchyni šramotil, jak jsem chystal čaj pro sebe a pro Robina. Rozruch, se kterým jsme museli počítat, mi kazil náladu stejně jako Wykehamovi.

„Vám ale stejně nemusí jít ani tolik o to, kdo to udělal, jako spíš aby se nic nestalo jejím ostatním koním.“

V tu chvíli se opravdu vyděsil. „Kite! S… sakra…, to přece nemyslíte vážně?“ Už zase koktal. „T… to se přece nemůže opakovat!“

„No,“ začal jsem klidně a pomalu, ale nepřišel jsem na nic, čím bych zmírnil ránu. „Myslím, že nebezpečí hrozí všem. Všem jejím koním. Ne teď hned, ne dnes. Jestliže se ale princezna se svým mužem rozhodnou pro určitý postup v určité věci, což se může stát, pak budou určitě v nebezpečí všichni. Možná nejvíc Kinley. Takže se musíme soustředit na ochranná opatření.“

„Ale Kite…“

„Cvičené hlídací psy.“

„To přijde moc draho.

„Princezna není chudá, řekněte jí, ať to uhradí. Bude jí jedno, na kolik to přijde, a kdyby ne, zaplatím to sám.“ Wykeham ohromeně pootevřel ústa a zase je zavřel. „Už takhle jsem přišel o svou zatím nejlepší šanci vyhrát Velkou národní. Princeznini koně pro mne mají skoro stejnou cenu jako pro ni, a to vám říkám, že nedopustím, aby je někdo po dvou oddělával. Bude dobře objednat ty bezpečnostní hlídky ještě dnes večer a taky od toho okamžiku zajistit, aby ve stájích ve dne v noci někdo hlídkoval.“

„Dobře,“ řekl zvolna. „Já to zařídím…, kdybych věděl, kdo ty koně oddělal, zabiju ho vlastníma rukama.“

Znělo to podivně, protože to prohlásil klidně, ne ve vzteku, řekl to prostě oznamovacím způsobem, spíš jako by se tomu trochu sám divil. To, čím jsem já vyhrožoval v afektu, nabízel Wykeham jako rozumné, reálné řešení. Ale lidé dovedou říct ledaco, co by nedokázali udělat, a Wykeham by to nedokázal ani fyzicky. Smutně jsem zvažoval, jak proti ostrému mladému Nanterrovi nemá šanci.

Wykeham byl kdysi silný jako Herkules, aspoň to tvrdil, prý byl nabitý silou, energií a elánem. „Dovedu se radovat ze života,“ to mi řekl několikrát. „To teda dovedu. Vy taky. Bez radosti ze života člověk za nic nestojí. I z bitev se člověk musí umět radovat. Člověk se musí těšit ze života, i když s ním bojuje.“

Wykeham byl kdysi velmi dobrý jezdec amatér. Pak okouzlil a vzal si za ženu dceru jednoho nepříliš významného trenéra, jehož koně začali vítězit od okamžiku, kdy do stájí vstoupil Wykeham. Teď, po padesáti letech, už mu nezbývají síly, jeho žena zemřela a jeho dcery mu daly vnoučata. Zachoval si nicméně beze zbytku to vzácné, nedocenitelné umění vštípit elán a radost ze života koním. Však taky na nic jiného než na koně nemyslel a nic jiného ho nezajímalo. Při obchůzce stájí mluvil s každým koněm jako s člověkem, s některým žertoval, jiného huboval, k některým se lichotil, nevynechal ani jednoho.

Začal jsem pro něho jezdit, když mi bylo devatenáct. Rád o tom mluvil s majiteli, říkával hrdě: „Člověk si je musí najít, ještě když jsou mladí, to je nejdůležitější. A na to já mám nos.“

Často mě napadlo, že mi vlastně poskytuje totéž, co svým koním: příležitost, důvěru a radost z práce.

Ve Velké národní mu zvítězili dva koně ještě dřív, než jsem u něho nastoupil, a já si teprve tehdy, večer po smrti Cotopaxiho a Cascadea uvědomil, jak velmi touží po třetím doušku slávy. Ti mrtví koně byli kruté, zničující, ošklivé zklamání.

„Kdyby hořelo, šel bych zachránit Cotopaxiho jako prvního,“ řekl. Poprvé si nespletl jméno koně.

Odjeli jsme s princeznou do Londýna, nečekali jsme, až přijede policie, pojišťovna a kafilerie. („Je to všechno tak nepěkné.“)

Očekával jsem, že bude cestou hovořit jako obvykle o koních, ale ukázalo se, že stále myslí na Wykehama.

„Víte, před pětatřiceti lety, to jste ještě nebyl na světě, když jsem s dostihy začínala, objevil se Wykeham na scéně jako kolos. Byl opravdu takový, jak říká, úplný Herkules. Byl silný, úspěšný, neobyčejně přitažlivý…, ženy před ním div neklesaly do mdlob a manželé se ježili zlostí…“ Usmála se při té vzpomínce. „Těžko si to umíte představit, Kite, když jste ho poznal teprve takového, jaký je teď. Byl opravdu skvělý člověk. Je stále skvělý, jistě, ale tehdy dávno jsem považovala za velkou čest, když se uvolil vzít si na starost mé koně.“

Se zájmem jsem se zadíval na její vyrovnaný obličej. Dřív jsem ji často vídal na dostizích s Wykehamem a je pravda, že se k němu vždy chovala s úctou i přátelsky. Do onoho večera jsem si ale nikdy neuvědomil, jak jí asi Wykeham chybí, když už nadobro přestal na dostihy jezdit, a jak ji nepochybně trápí dívat se, jak někdejší titán zvolna schází.

Wykeham byl vrstevníkem mého dědečka a otce Maynarda Allardecka. Když mi nabídl, abych pro něho jezdil, byl už dávno legendární postava. Omámeně jsem nabídku přijal. Pak jsem rázem během jednoho roku, ve svých dvaceti letech, dospěl, protože na mne navršil tolik povinností a hlavně zodpovědnosti. Měl jsem v rukou statisícové hodnoty v jeho koních a úspěch stájí spočíval zcela na mých bedrech. Wykeham nebral žádné ohledy na moje mládí, řekl mi jasně hned na začátku, že budoucnost stájí stojí a padá s dovedností, dobrým úsudkem a zralou úvahou jezdce a že pokud nesplním v tom ohledu jeho naděje, museli bychom se rozloučit. Jinak by to nešlo.

Sice jsem z toho byl celý roztřesený, ale nabídku jsem přijal s nadšením, dobře jsem věděl, že takovou příležitost člověk potká jen jednou za život. Nakonec to bylo dobré pro obě strany.

Princezna jako by sledovala moje myšlenky. „Když měl tehdy Paul Peck uprostřed sezóny ten ošklivý pád, jiný dobrý žokej u Wykehama nebyl a ostatní špičkoví jezdci už byli pro zbytek sezóny zadaní, oznámil mi Wykeham totéž co ostatním majitelům, že totiž uvažuje o mladém Fieldingovi z Newmarketu. Prý skončil školu, už rok jezdí jako amatér…“ Usmála se.

„Všichni jsme se na ten návrh trochu tvářili, ale Wykeham nás prosil, ať mu to přenecháme, ať mu věříme. Většinou mívá pravdu. Znáte ho…, je skromný…“ Odmlčela se a chvíli uvažovala. „Jak už je to dlouho?“

„Loni v říjnu to bylo deset let.“

Povzdechla si. „Strašně to utíká.“

Čím je člověk starší, tím to utíká rychleji, pomyslel jsem si. Čas už není nekonečný. I moje léta v sedle skončí, možná za čtyři, možná za pět let, až se po těžkých pádech už nebudu tak rychle hojit. Ne, zatím jsem se opravdu nedokázal vyrovnat s neúprosným tokem času. Měl jsem svou práci nade vše rád a děsil jsem se toho, až ji ztratím. Ať mne pak čeká cokoli, bude to nuda, prázdnota.

Princezna po chvilce mlčení znovu zavzpomínala na Cascadea a Cotopaxiho.

„Ta pistole…, žihadlo…,“ řekla váhavě. „Nechtěla jsem se Robina vyptávat…, ale já vlastně vůbec nevím, jak ta věc vypadá.“

„Robin mi vysvětlil, že žihadlo dnes už vlastně nikdo nepoužívá, ale já tu pistoli jednou viděl, ukázal mi ji dědeček. Vypadá jednoduše, jako obyčejná pistole se širokou hlavní. V té hlavni je ocelová tyčka připevněná na péru, ta se vystřelí a ihned zase zapruží nazpět do hlavně. Tyčka je silná jen asi jako obyčejná tužka… a vystřelí se na vzdálenost asi deseti čísel do… prostě kam se vystřelí.“

Podivila se. „Ono je to tak malé? Nevím, proč jsem si představovala něco většího. Také jsem až do dneška nevěděla, že…, že se to… do čela.“

Pak rychle zmlkla a věnovala se hodnou chvíli pozorování míjející krajiny. Předtím přistoupila bez námitek na nájem psovoda s hlídacím psem. Řekla Wykehamovi, ať na bezpečnostních opatřeních nijak nešetří. Dala jasně najevo, že jsou v nebezpečí i její ostatní koně.

„Tolik jsem se těšila na Velkou národní,“ řekla vyrovnaně. „Tolik!“

„Já vím. Já taky.“

„Pojedete jiného koně, pro jiného majitele.“

„To nebude ono.“

Pohladila mne po ruce. „Taková škoda,“ vybuchla zarmouceně. „Zdá se to tak nesmyslné. Můj muž by přece nikdy nepřistoupil na obchod se zbraněmi, jen aby zachránil moje koně. Nikdy! Ani bych to od něho nežádala. Moji ubozí koně!“

Tvrdě se bránila slzám. Trochu popotáhla, nadechla se a zvítězila.

Když jsme dojeli na Eaton Square, prohlásila, že si spolu nejdřív ze všeho zajdeme sami dva do obývacího pokoje na skleničku pro útěchu.

Plán se trochu změnil, protože když jsme vešli do obývacího pokoje, nebyl opuštěný. Seděli tam v křeslech dva lidé, kteří ihned vstali, jakmile se princezna objevila ve dveřích. Princ Litsi a Daniela.

„Vítám vás, tetičko,“ řekl princ, uklonil se, políbil jí ruku a obě tváře.

„Dobré jitro,“ hlesla princezna a políbila Danielu. „Myslela jsem, že se vrátíte až pozdě večer.“

„Bylo tam odporné počasí.“ Princ mi podal ruku. „Lilo, byla mlha a přimrzávalo. Rozhodli jsme se už včera, že nám to stačí a že ráno pojedeme domů ještě před snídaní.“

Krátce jsem se rty dotkl Danieliny tváře. Byl bych si přál víc. Podívala se na mne. Prý slyšela od Dawsona, že v domě spím. Neviděl jsem Danielu celé tři týdny a nehodlal jsem si s ní povídat o Dawsonovi. V přítomnosti princezny se ale slušelo nedávat najevo cit. Zeptal jsem se tedy způsobně, jaké byly přednášky, a že doufám, že se jí výlet líbil.

„Ano, bylo to vynikající.“

Princezna rozhodla, ať si dáme k pití něco my tři, já, Daniela a Litsi, zatímco ona zajde nahoru za svým mužem.

„Ty se postarej o pití,“ řekla synovci, „a vy Kite, vy jim povězte, co se tu zatím dělo, buďte tak hodný. Moji milí…, máme ošklivé starosti.“ Mávla neurčitě rukou a odešla, štíhlá, záda vzpřímená. I to bylo charakteristické pro její postoj. Princ se na mne tázavě zahleděl.

Oba jsme se dívali jeden na druhého, jako bychom se navzájem odhadovali. Byl vyšší než já, o deset let starší a zkušenější. Statný člověk s širokými rameny, výraznou hlavou, plnými ústy, pěkným nosem a inteligentníma očima. Měl světle kaštanové vlasy na důstojném ústupu z vysokého čela a silnou šíji v rozhalené košili. Naposled jsme se setkali před rokem.

On asi viděl mužského s hnědými zvlněnými vlasy, světlýma očima, hubeného, který si nízkou váhu musel udržovat kvůli zátěži předepsané koním. Možná ve mně taky viděl člověka, kterému odlákal snoubenku k nadpozemským rozkoším kultury. Budiž mu ale řečeno ke cti, že se netvářil ani vítězoslavně, ani škodolibě. „Něco bych pila,“ řekla Daniela stručně. Sedla si. „Litsi…“ Ještě na okamžik se na mne zadíval. Pak se šel věnovat pití.

Uvědomil jsem si, že jsem s ním do onoho okamžiku mluvil vždy jen o koních, vždy jsme se omezili jen na běžnou podostihovou konverzaci. Vlastně jsem o něm nic nevěděl a on o mně taky ne.

Bez řečí nalil Daniele bílé víno a sobě a mně skotskou. „Souhlasíte?“ zeptal se, když mi podával skleničku.

„Jistě, sire.“

„Proboha, na to si přece nebudeme hrát. Říkejte mi jenom Litsi. Přece je to v soukromém životě nesmysl…, u tety Casilie je to samozřejmě něco jiného, ta ještě stále žije ve starém světě. Království už není… a ze mne nikdy nebude král. Žijeme v současnosti. Takže… souhlasíte?“

„Dobře, když myslíte.“

Pomalu upíjel. „Tetě ovšem říkáte princezno,“ poznamenal.

„Protože si o to řekla.“

„Tak to vidíte!“ Mávl a tím uzavřel to téma hovoru. „Teď nám ale vyprávějte, proč je tahle domácnost vzhůru nohama.“

Zadíval jsem se na Danielu. Byla v černých kalhotách, bílé košili a modrém svetru. Jako obvykle měla rty nalíčené světlou rtěnkou a bohaté vlasy spoutala modrým šátkem. To všechno k ní patřilo, bylo mi to blízké a známé, měl jsem ji rád. Byl bych ji chtěl obejmout, přitisknout ji k sobě, ale seděla v bezpečí hlubokého křesla a do očí se mi podívala jen na okamžik. Pak se soustředila na svou skleničku.

Ztrácím ji, napadlo mne. To pomyšlení bylo nesnesitelné.

„Tak co, Kite?“ princ si taky sedl.

Zhluboka jsem se nadechl, zadíval se na něho a posadil se. Pak jsem spustil. Začal jsem pátečním večerem, bezohledným, brutálním vpádem Henriho Nanterra, a pokračoval jsem až k mrtvým koním ve Wykehamových stájích.

Litsi naslouchal se vzrůstajícím vzrušením a Daniela se spravedlivým rozhořčením.

„Ale to je děsné!“ řekla pobouřeně. „Chudák teta Casilia.“ Zamračila se. „Tedy já vím, že se výhrůžkám ustupovat nemá ze zásady, ale proč je strýc Roland tak zaujatý proti zbraním? Přece se vyrábějí všude.“

„Kdyby člověk jako je strýc Roland obchodoval se zbraněmi, ve Francii by se to považovalo za opovrženíhodné,“ namítl Litsi.

„Přece ale nežije ve Francii.“

„Žije sám se sebou,“ Litsi se na mne ohlédl. „Vám je to jasné, viďte?“

„Ano.“

Daniela si nás oba prohlédla. „Tomu se nejspíš říká evropská mentalita,“ povzdechla si. „V Americe je obchod se zbraněmi prostě terno.“

Pomyslel jsem si, že to je nejspíš ještě větší terno, než si představuje. Na Litsim jsem viděl, že si myslí totéž.

„Měli byste čtyři sta starých dobrých rodin, které by byly ochotné obchodovat se zbraněmi?“ Pokud očekával zápornou odpověď, tak se mýlil.

„To víš že ano,“ řekla Daniela, „taky proč ne? Proč by jim to mělo vadit?“

„Prostě pro strýce Rolanda by to bylo zcela nepřijatelné,“ řekl Litsi. Rozhovor přerušil halasný ženský hlas, ozývající se od schodů a blížící se k nám.

„Kde jste kdo? Jste tady?“ Vplula do dveří. „Dawson tvrdí, že bambusový pokoj není volný. To je přece nesmysl. Vždycky spím v bambusovém pokoji. Řekla jsem Dawsonovi, že ať je tam kdo chce, ať ho kouká vystěhovat.“

Dawson jí stál za zády a kamenně se na mne díval. Pak se s jejími zavazadly vydal po schodech nahoru.

„Tak,“ pravila dáma ve dveřích. „A teď mi někdo honem namíchejte Bloody Mary. To zatracené letadlo mělo dvě hodiny zpoždění.“

„No nazdar,“ vydechla Daniela tiše. Všichni jsme vstali. „Teta Beatrice.“

■ ■ ■ 7 ►

Teta Beatrice, sestra pana de Brescou. Mluvila se slabým francouzským a silným americkým přízvukem. Měla bohaté vlasy jako Daniela, nebyly však dlouhé a tmavé, ale krátké, světle oranžové, obličej byl růžový, kulatý, s kulatýma očima a velmi energickým výrazem.

„Danielo!“ Paní Beatrice nadzdvihla obočí. „Kde se tady bereš?“

„Já jsem v Anglii zaměstnaná,“ řekla Daniela a dovolila tetě, aby ji symbolicky políbila na tvář. „Už od minulého podzimu.“

„Mně se prostě nic neřekne!“

Beatrice měla na sobě hedvábný úpletový kostým – norkový kožich už jí Dawson odnesl nahoru – na krku těžký zlatý řetěz s pečetí. Na rukou blýskala celá sbírka masivních zlatých prstenů a za její kabelku zaplatil životem aligátor. Beatrice krátce řečeno uměla utrácet.

Právě se asi chystala zeptat Litsiho a mne, kdo jsme, když vtom vstoupila princezna (musela seshora přispěchat nevídanou rychlostí).

„Milá Beatrice!“ Vykročila švagrové vstříc s rozpřaženou náručí a sladkým úsměvem. „To je ale krásné překvapení!“ Vzala Beatrici za ruce a políbila ji na obě tváře. Všiml jsem si, že oči má ledové a neradostné.

„Jaképak překvapení?“ namítla Beatrice, když skončilo vítání. „Volala jsem v pátek a mluvila jsem s vaší sekretářkou. Slíbila mi, že vám zaručeně nechá vzkaz.“

Princezně to bylo hned jasné. „Ach tak! Asi nechala vzkaz dole v kanceláři a my jej přehlédli. Měli jsme tu jaksi… živo.“

„Casilie, pokud jde o bambusový pokoj…,“ začala Beatrice energicky, ale princezna ji dovedně zarazila.

„Znáš mého synovce Litsiho?“ zeptala se společensky. „Litsi, ráda bych tě představila Rolandově sestře Beatrici de Brescou-Buntové. Kdy jsi vyjela z Palm Beach, Beatrice? Včera večer? Je to hrozná dálka, až z Miami, že?“

Beatrice si s Litsim potřásla rukou. „Casilie, ten bam…“

„Ještě bych ti ráda představila Danielina snoubence, Christmase Fieldinga,“ pokračovala princezna, jako když neslyší. „Myslím, že se ještě neznáte. A teď, milá Beatrice, co trochu rajské šťávy a vodky?“

„Casilie! Já přece vždycky bydlím v bambusovém pokoji!“

Nadechl jsem se, připravený nabídnout, že pokoj okamžitě uprázdním, ale zarazil mě rychlý, přísný a studený princeznin pohled. Pobaveně jsem vydechl a snažil se nehnout ani svalem.

„Pan Dawson už ti vybaluje věci v růžovém pokoji, Beatrice,“ řekla princezna rozhodným tónem. „Tam ti bude dobře.“

Beatrice zuřila, ale už nebyla na tahu. Dovolila dvornému Litsimu, aby jí namíchal koktail Bloody Mary a komandovala ho přitom ostrým hlasem, kolik má dát rajské šťávy, kolik vodky, worcesteru, citronu a kolik ledu. Princezna přihlížela s neproniknutelným výrazem a Daniela dělala, co mohla, aby se nedala do smíchu.

„Tak, a teď mi řeknete,“ pravila Beatrice, když konečně měla skleničku s pitím v ruce, „co to je za nesmysl, že Roland odmítá rozšířit podnik?“

Po krátké chvíli mrazivého ticha si princezna sedla pohodlně do křesla, přehodila nohu přes nohu, složila ruce v klíně a zdárně předstírala naprostý klid.

Beatrice svou otázku nepřetržitě a podrážděně opakovala. Ne, ta se jen tak nevzdá, říkal jsem si. Litsi se mezitím činil. Dvorně ji usadil do křesla, ptal se, jestli nechce nějaký polštářek, jestli sedí pohodlně a tak, aby dopřál princezně čas na soustředění.

Pak si sedl naproti Beatrici a zdvořile se k ní nakláněl. My s Danielou jsme se usadili na pohovce, každý na jednom konci, mezi námi půl hektaru květovaného potahu.

„Roland dělá potíže, jak jsem se doslechla. Proto jsem přijela. Chci mu říct, že s ním nesouhlasím. Musí si to rozmyslet. Hned. Vždyť je to nesmysl, musíme jít s dobou, potřebujeme nové trhy.“

Princezna se na mne podívala a já nepatrně přikývl. V pátek večer jsme vyslechli skoro stejnou argumentaci od Henriho Nanterra. Použil skoro stejná slova.

„Jak víš o těch obchodních záležitostech?“ zeptala se princezna.

„Od toho vzrušujícího mladíka, od Henriho Nanterra, ten mi to samozřejmě řekl. Zvlášť se proto za mnou vypravil a všechno mi vysvětlil. Požádal mě, abych Rolanda přesvědčila, že je nejvyšší čas, aby se přesunul do našeho století, nebo ještě lépe do příštího. Tak jsem se rozhodla, že sem zajedu a přesvědčím Rolanda osobně.“

„Je vám známo, že Nanterre chce, aby podnik vyráběl a vyvážel zbraně?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Ale jde jen o plastové součástky. Roland je děsně konzervativní. Mám v Palm Beach přítelkyni, jejíž muž vyrábí rakety pro ministerstvo obrany. Tak co?“ Odmlčela se. „A vůbec, co je vám do toho?“ Pak se podívala na Danielu a vzpamatovala se. „Ačkoli, pokud jste s Danielou zasnoubený, tak se vás to vzdáleně týká,“ uznala neochotně. „Já nevěděla, že je Daniela zasnoubená, mně se prostě nic neřekne.“

Měl jsem dojem, že jí toho Henri Nanterre naopak řekl příliš mnoho.

„Beatrice, jistě se chceš trochu osvěžit po té dlouhé cestě a vykoupat se. Dawson chystá oběd…, nevěděla jsem, že nás bude tolik…“

„Chci mluvit s Rolandem,“ dožadovala se Beatrice neodbytně.

‚Jistě, ale ne teď, odpočívá.“ Princezna vstala a my taky, čekali jsme svorně, až se zdaří Danielinu tetu vypudit nahoru. Aniž jsme se na tom museli domlouvat, byli jsme všichni důsledně zdvořilí. Zvláštní, opravdu to pomohlo, odložila nedopitou skleničku a šla. Cestou ještě mumlala, že doufá, že jí uvolníme bambusový pokoj nejpozději zítra.

„Je naprosto neprůstřelná,“ řekla Daniela, když Beatricin hlas dozněl. „Vždycky docílí, co chce. Ostatně bambusový pokoj je přece volný, ne? Zvláštní, že ji tam teta Casilia nechce pustit.“

„Poslední dvě noci jsem tam spal já.“

„Ale nepovídejte!“ podivil se Litsi. „Máte ubytování víc než královské.“

„To od tebe není fér,“ řekla Daniela. „Přece jsi řekl, že ti jsou milejší pokoje v přízemí, protože můžeš přicházet a odcházet, aniž bys někoho rušil.“

Litsi se na ni s láskou podíval. „To je pravda, jsou mi milejší. Chtěl jsem jen říct, že si teta tvého snoubence zřejmě váží.“

„Ano,“ odpověděla Daniela rozpačitě. „Váží si ho.“

Znovu jsme se posadili, ale Daniela si ke mně na pohovce blíž nepřisedla.

Litsi se zeptal: „Jak si vysvětlujete, že Henri Nanterre tak rychle přivolal tetu Beatrici? Strýc Roland kvůli ní rozhodnutí nezmění.“

„Žije z peněz rodiny de Brescou,“ vysvětlovala Daniela k mému překvapení. „Moji rodiče teď už ostatně taky, od té doby, co všichni vzali mého otce na milost. Byl černá ovce rodiny. Strýc Roland zařídil všem slušnou rentu z výnosů svých pozemků. Jak znám svou tetu, nejspíš jí připadá, že by jí měl platit víc.“

„Pokud znáš svou tetu…, tu znáš odjakživa, ne?“ podivil se Litsi.

Zavrtěla hlavou. „Teta otce zavrhovala. Táta kdysi odešel z domova z nějakých hodně temných důvodů. Nevím přesně, co provedl, nikdy mi to neřekl, a když se na to ptám, tak se jen směje. Asi to bylo něco hodně zlého, protože máma říká, že měl na vybranou buď exil, nebo vězení. Tak si vybral Kalifornii. My jsme se obě objevily až tam a o mnoho později. Asi před osmi lety se u nás zničehonic ukázala teta Beatrice, aby zjistila, jak vlastně skončil její zlobivý bratříček. Od té doby jsme se viděly několikrát. Vzala si Američana, obchodníka, ale to už je dávno. Po tátovi začala pátrat, až když jí zemřel manžel. Hledala tátu dva roky, Spojené státy jsou dost rozlehlé. Jenže teta je vytrvalec. Žije v krásném domě ve španělském slohu v Palm Beach –byla jsem u ní několik dní o jarní dovolené – a jezdí na výlety do New Yorku. Léto vždycky tráví v Evropě a taky jezdí na náš zámek, jak říká rodinnému domu ve Francii.“

Litsi přikývl. „Teta Casilia za mnou prchala do Paříže, když se u ní paní švagrová zdržela příliš dlouho. Teta Casilia a strýc Roland jezdí do domu ve Francii každý rok tak na šest týdnů, většinou v červenci nebo srpnu, aby se nadýchali čerstvého vzduchu a ujali se na chvíli své role majitelů panství. Věděl jste to?“

„Ano, občas o tom hovoří.“

„Jistě. Vlastně samozřejmě.“

„Jaký je ten zámek?“ zeptala se Daniela.

„Není to zámek jako od Disneyho, spíš je to velký panský dům ze světlého kamene, s dřevěnými okenicemi na všech oknech. Zámek de Brescou… Nejbližší město je jižně od Bordeaux a většina okolních polností patří strýci Rolandovi. Považuje za svou povinnost a za věc osobní cti, aby se jeho nájemcům vedlo dobře. Vlastní panství spravují poctiví a schopní odborníci, stejně jako jiní dřív spravovali jeho společnost.“

„Pan de Brescou nikdy nemůže přistoupit na výrobu zbraní,“ řekl jsem.

Daniela si povzdechla. „Už chápu že nejspíš ne, když mu tak záleží na cti rodiny. K tomu by se opravdu nesnížil.“

„Co mě ovšem dost překvapuje,“ poznamenal jsem, „že se k tomu s takovou lehkostí snižuje jeho sestra. Člověk by očekával, že bude mít stejné názory jako její bratr.“

„Vsadila bych se, že pro Beatrici to nebude problém, protože jí Henri Nanterre nepochybně slíbil milion dolarů, pokud strýčka přemluví.“

Namítl jsem mírně: „V tom případě by bylo nejjednodušší, kdyby jí strýc nabídl dvakrát tolik, to by dala pokoj ihned.“

Daniela se zatvářila pohoršeně. „Ale to by přece nebylo správné.“

„Jistě, morálně by to bylo neomluvitelné, ale bylo by to velice spolehlivé, rychlé řešení.“

Litsi se na mne upřeně zadíval. „Vy si myslíte, že je skutečně nebezpečná?“

„Obávám se, že by mohla mít stejný účinek jako kapky vody dopadající na kámen. Kámen prý nakonec pukne. Nebo jako kapky vody dopadající bez přestání člověku na hlavu.“

„Mučení vodou,“ přikývl Litsi. „Slyšel jsem, že při tom má člověk po chvíli pocit, jako by mu někdo vrtal v hlavě rozžhaveným pohrabáčem.“

„Taková ona ale skutečně je,“ podotkla Daniela.

Na chvíli jsme zmlkli. Asi jsme všichni zvažovali erozivní schopnosti paní Beatrice de Brescou-Buntové. Pak řekl Litsi zamyšleně: „Možná že by neuškodilo, kdybychom jí sdělili zarmucující zprávu o té listině, u které jste byl jako svědek. Měla by možná vědět, že teď bychom s těmi zbraněmi museli souhlasit všichni čtyři. Měli bychom ji ujistit, že i kdyby udolala strýce Rolanda, mě neudolá.“

„Ne, neříkejte jí to,“ prosila Daniela. „Pak by nás nenechala na pokoji.“

Ani Litsi, ani Daniela nic nenamítali, když se dozvěděli, jak byla použita jejich jména, zatímco byli pryč. Naopak, těšilo je to. „Teď jsme opravdu jedna rodina,“ řekla Daniela, a já, pouhý svědek, jsem se cítil odstrčený.

Něco mě napadlo. „Mám nahoře formulář, který vypadá úplně stejně jako ten, který Henri Nanterre předložil panu de Brescou k podpisu. Je to francouzský formulář. Nechtěli byste se na to podívat?“

„To zcela určitě,“ odpověděl ihned Litsi.

„Dobře.“

Šel jsem nahoru do svého pokoje a tam jsem objevil Beatrici Buntovou.

„Co tu děláte?“ zeptala se mne.

„Pro něco si jdu.“

Držela v ruce moje modré šortky, ve kterých spávám a které jsem ráno položil do zásuvky na tu Nanterrovu listinu. Zásuvka byla otevřená a já jen doufal, že tam listina ještě je.

„Tohle je vaše?“ řekla s úžasem. „To vy tady bydlíte?“

„Ano, já,“ došel jsem k ní, vzal jí šortky z ruky a vrátil je do zásuvky. Listina tam byla, takže se mi ulevilo.

Zatvářila se vítězoslavně. „V tom případě je po problémech. Já se nastěhuju sem, a vy se přestěhujete tam. Vždycky bydlím v bambusovém pokoji, to je prostě dané. Máte taky nějaké věci v koupelně. To si lehko posbíráte.“

Když jsem vcházel, nechal jsem za sebou otevřené dveře. Teď se v nich náhle objevila princezna. Asi zaslechla naše hlasy.

„Casilie,“ řekla energicky Beatrice, „oznámila jsem tomuhle mladíkovi, že se musí vystěhovat, protože tohle je samozřejmě můj pokoj.“

„Pokud Danielin snoubenec bude bydlet u nás, bude bydlet tady. Tak, a teď pojď, moje milá, buď prosím tak laskavá. Uvidíš, jak se ti v růžovém pokoji bude líbit.“

„Ten pokoj je o dobrou polovinu menší než tenhle a není tam šatna.“

Princezna se na ni klidně podívala. Mistrně skryla, jak je podrážděná. „Až odsud Kit odjede, tak se sem můžeš nastěhovat, to je samozřejmé.“

„Já myslela, že se jmenuje Christmas.“

„Ano, jmenuje se tak,“ přikývla princezna. „Protože se narodil o Vánocích. Tak, a teď pojďme, Beatrice, tak jako tak už budeme obědvat hodně pozdě…“ Doslova vystrkala švagrovou z pokoje ven na chodbu. O minutu později se vrátila a pronesla krátkou, ale pamětihodnou větu. Byl to rozkaz a současně prosba. „Neodjíždějte, dokud tady bude.“

Po obědě jsme s Litsim a Danielou odešli na „sporné území“, do mého pokoje, abychom si prohlédli ten francouzský formulář. Litsi cestou poznamenal, že on osobně by se vsadil, že mě Beatrice z pokoje vystrnadí, než slunce dvakrát zajde.

„Všiml jste si, jak se na vás při obědě vražedně dívala?“

„To jsem těžko mohl přehlédnout.“

„A jak trousila poznámky o slušném chování, o tom, jací jsou lidé sobci a že nemají úctu k urozenosti?“

Při obědě princezna dělala, jako že nic nevidí ani neslyší, líbezným hlasem se Beatrice vyptávala na její zdraví, jak se daří jejím psíčkům a jaké že je v únoru na Floridě počasí. Roland de Brescou, jak se často stávalo, jedl ve svém pokoji. Nejspíš měl zabarikádované dveře. Princezna ho dokázala ubránit.

Vytáhl jsem formulář, ukrytý pod prádlem v zásuvce, a podal ho Litsimu.

„To je on.“

Odešel s listinou k pohodlným křeslům u okna a začal ji pečlivě studovat. Roztržitě si sedl. Statný člověk, osobnost, nesporně schopný a silný. Byl mi sympatický, přestože jsem se ho kvůli Daniele bál. Zvláštní spojení pocitů. Věřil jsem ale pevně v jeho schopnosti i slušnost.

Přešli jsme s Danielou k němu. Po krátké chvíli vzhlédl a zamračil se.

„Tak za prvé,“ řekl. „Tohle není žádný vládní formulář předběžné žádosti o licenci na výrobu a export zbraní. Jste si jistý, že to Nanterre tvrdil?“

Zamyslel jsem se. „Pokud se pamatuju, tak to tvrdil Gerald Greening, ten to označil za vládní formulář žádosti o licenci. Henri Nanterre údajně tvrdil totéž princezně, když ji přepadl na závodišti v Newbury.“

„Tak tedy, není to vůbec žádný oficiální formulář. Ani formulář žádosti o jakoukoli licenci. Je to prostě velice neurčitý tiskopis určený patrně méně vzdělaným lidem, aby se měli čeho držet, když chtějí uzavřít nějakou smlouvu.“ Odmlčel se. „Mám dojem, že v Anglii je možné koupit si v papírnictví tiskopis poslední vůle. Jsou tam všechny nezbytné právní formulace, bez kterých poslední vůle není platná. Stačí vyplnit prázdné řádky podle vlastního rozhodnutí, jako že člověk třeba chce odkázat auto vnukovi. To, co kdo vypíše do prázdných řádků, je podstatné. Protože to předtištěné je z právního hlediska správné, je takový doklad po vyplnění, podpisu a ověření podpisu svědky právně platný.“ Zadíval se ještě jednou na formulář. „Těžko říct, co Henri Nanterre vepsal do prázdných řádků. Já bych hádal, že tam napsal, že se obě strany dohodly na postupu uvedeném v příloze. Předpokládal bych, že tenhle tiskopis měl být součástí celého objemného spisu jako strana prvá. Ve spise teprve budou takové údaje, jako jsou kapacita výrobního podniku, vývozní možnosti, předběžné objednávky zájemců a samozřejmě detailní údaje o zbraních, které se mají zavést do výroby. Všechno je možné. Tahle jednoduchá listina by to celé zaštítila, kdyby ji Roland podepsal. Tohle prohlášení by bylo bráno velice vážně, jako závazné rozhodnutí o chystaném projektu. S tímhle v ruce by Henri Nanterre mohl požádat o svou licenci okamžitě.“

„A taky by ji dostal,“ poznamenal jsem. „Byl si tím zcela jistý.“

„Ano.“

„Strýc Roland by ale přece mohl trvat na tom, že to podepsal pod nátlakem,“ namítla Daniela, „mohl by svůj souhlas odvolat, ne?“

„Žádost o licenci by mohl snadno vzít zpět, to ano, ale když jde o smlouvu, je všechno rázem mnohem složitější. Mohl by sice tvrdit, že podepsal zastrašený výhrůžkami, ale právně by to bylo obtížné, i když už podlehl, těžko se z toho dostat, jde-li o smlouvu.“

„A i kdyby se mu podařilo smlouvu zrušit,“ řekl jsem zamyšleně, „Henri Nanterre by mohl celou akci zahájit znovu a ztěžovat mu život tak dlouho, až podepíše.“

„Jenže teď jsme na to ale čtyři,“ řekla Daniela. „Co když budeme) všichni trvat na tom, že nepodepíšeme?“

„Myslím, že jakmile by se váš strýc rozhodl podepsat, podepsali byste taky.“

Litsi přikývl. „Ano, ty čtyři podpisy jsou jen dočasný úhybný manévr, řešení to není.“

„Jaké je tedy řešení?“ zeptala se Daniela.

Litsi se podíval na mne. „Ať se nad tím zamyslí Kit,“ řekl a usmál se. „Daniela mi vyprávěla, jak jste loni v listopadu dostal na kolena několik velkých pánů. Nemohl byste to zopakovat?“

„Tohle je něco jiného.“

„O co vlastně tenkrát šlo? Daniela mi nevyprávěla žádné podrobnosti.“

„Jedny noviny si usmyslely, že pošpiní mého švagra a moji sestru Holly – můj švagr je trenérem dostihových koní, noviny o něm tvrdily, že je insolventní. Mně se stručně řečeno podařilo, že se mu veřejně omluvily a zaplatily mu finanční kompenzaci.“

„Ještě mu řekni o Bobbyho děsném otci,“ vybízela mě Daniela.

Dívala se na mne, jako by všechno bylo při starém. Měl jsem co dělat, aby na mně nebylo vidět, jak moc se o ni bojím. Vyprávěl jsem Litsimu o Maynardovi.

„Hlavní důvod k útokům proti Bobbymu bylo pošpinit jeho otce, který se pokoušel ty noviny vykoupit, pohltit. Bobbyho otec měl tehdy naději na povýšení do šlechtického stavu, a těm novinám šlo o to, aby mu pověst poškodily natolik, že by tu naději ztratil. Maynard opravdu Bobbymu ničil život, tak jsem se postaral o to…, aby přestal.“

„Jak?“ zeptal se Litsi zvědavě.

„Maynard vydělává celé jmění tím, že půjčuje peníze podnikům v momentální finanční nouzi, pomůže jim na nohy a pak okamžitě žádá vrácení půjčky. Když majitelé peníze nemůžou vrátit, podnik od nich jednoduše převezme. Pak ho důkladně oholí, rozprodá, co se dá, a zavře. Usměvavý žralok připluje na pomoc a zhltne vděčné rybičky, které si uvědomí, jak se v něm zmýlily, až když už jsou natrávené.“

„Co jste tehdy udělal?“

„Já…, prostě vzal jsem videokameru a chodil jsem točit k lidem, které zničil. Bylo to působivé. Tvrdě na city. Vypovídali třeba dva staroušci, ze kterých vylákal vynikajícího dostihového koně, nebo člověk, jehož syn kvůli Maynardovi přišel o podnik a spáchal sebevraždu. Taky jeden mladý muž, toho svedl k tomu, že v sázkách rozházel polovinu svého dědictví.“

„Viděla jsem ten film,“ řekla Daniela. „Byl jak rána palicí do hlavy…, šel mi mráz po zádech. Kit toho zloducha varoval, že kopie videozáznamu rozešle do všech stran, jestli Maynard nenechá Bobbyho na pokoji. Jo, ještě jsi neřekl, jak se Maynard snažil Bobbyho přinutit, aby tě zabil.“ Litsi strnul. „Zabil…?“

„Hm. Totiž, on je úplně nepříčetný z toho, že si Bobby vzal moji sestru. Od narození ho učili nenávidět všechny Fieldingy. Bobbymu, tedy dokud byl ještě malý, sám říkával, že když bude zlobit, přijdou Fieldingové a sežerou ho.“

Vyprávěl jsem pak Litsimu o staletí trvajícím nepřátelství mezi Fieldingy a Allardecky.

„My jsme se s Bobbym smířili, jsme přátelé, a to právě jeho otec nesnese.“

„Bobby si myslí,“ řekla Daniela, „že tě Maynard nenávidí tak strašlivě taky proto, že jsi úspěšný. Prý by ta nenávist nebyla tak vražedná, kdybys byl mizerný jezdec.“

„Maynard je členem Jockey Clubu a v poslední době se často objevuje na závodištích jako hlavní rozhodčí. Nic by ho tak netěšilo, jako kdyby mě mohl připravit o licenci,“ vysvětloval jsem s úsměvem.

„Jenže vás těžko může podtrhnout,“ řekl Litsi zamyšleně, „protože existuje ten videozáznam.“

„Je to určitá zábrana.“

„Jistě,“ řekl Litsi. „A což takhle vymyslet nějakou zábranu proti Henrimu Nanterrovi?“

„Nic o něm nevím. Maynarda znám odjakživa. Ani nevím nic o zbraních a o lidech, kteří s nimi obchodují, nikoho takového neznám.“

Litsi našpulil rty. „Což o to,“ řekl, „to by se možná dalo zařídit.“

■ ■ ■ 8 ►

V sobotu večer jsem zavolal Wykehamovi. Mluvil znaveně. Celý den šel z jedné nepříjemnosti do druhé, samé potíže, a nebralo to konce. Psovod i se psem prý v tu chvíli sedí u něho v kuchyni, popíjí čaj a stěžuje si, že je venku příliš velký mráz. Wykeham se bál, aby se celé hlídání neodbývalo uvnitř místo venku.

„Vážně mrzne?“ Zajímalo mne to, protože mráz znamenal vždycky špatné zprávy, kvůli mrazu, když je půda tvrdá, kluzká a nebezpečná, se ruší dostihy. „Dva pod nulou.“

Wykeham měl venkovní teploměr trvale u vodovodních kohoutů na dvoře, aby věděl, kdy zapnout slabé elektrické ohřívače, když za větších mrazů hrozí, že zamrzne voda. Nashromáždil v celých stájích spoustu všelijakých šikovných zařízení, jako kupříkladu infračervené lampy ve stáních, aby koním bylo pěkně teplo a aby nestonali. „Přišel policista,“ hlásil dále Wykeham. „Nějaký detektiv, že prý je to nejspíš dílo nějakých kluků, výtržníků. No uznejte, taková pitomost! Řekl jsem mu, že perfektně, odborně provedené zabití dvou koní já za klukovinu považovat nemůžu. On mi na to řekl, že prý bych se divil, co takoví kluci dokážou. Prý viděl horší věci. Taky jsem mu řekl, že Cotopaxi byl favorit na Velkou národní, a on na to, že holt majitel má smůlu.“

„Podnikne něco?“

„Řekl, že přijde zítra znovu a vyslechne stájníky. Od těch se ale nic nedozví, aspoň si to myslím. Pete, co se staral o Cotopaxiho, brečel a všichni ostatní byli strašně pobouření. Tohle je mnohem horší, než kdyby se koni něco stalo nešťastnou náhodou.“

„Pro nás všechny je tohle horší,“ poznamenal jsem.

„Ano.“ Povzdechl si. „Ještě ke všemu měli ti lidé od kafilerky potíž vytáhnout ty koně ze stání. To nám ještě scházelo. Já se radši nedíval. Já prostě nemohl. Já jsem…, měl jsem ty koně rád.“

Pro lidi z kafilerie nebo z nucené porážky byl mrtvý kůň prostě jen mrtvý kůň, a nejspíš by to asi ani jinak nešlo, takoví lidé si nesmějí dovolit sentimentální vztah ke zvířatům. Ovšem Wykeham, který se o ty koně staral, povídal si s nimi, nepřestával myslet na jejich budoucnost, ten vlastně spojil svůj život s jejich. Trenéři steeplerů se většinou sblíží se svými svěřenci víc než trenéři rovinářů, protože steepleři zůstávají v jejich péči mnohem déle, třeba i deset let, zatímco rovináři běhají většinou tak tři, čtyři roky. Když Wykeham řekl, že má koně rád, znamenalo to, že je miluje.

Uvědomil jsem si, že ke Kinleymu asi ještě tak hluboký vztah nemá. Kinley byl mladý, nadaný, hvězda budoucnosti. Kinley byl naděje, ale ne starý přítel.

„Dávejte dobrý pozor na Kinleyho,“ řekl jsem.

„Jo. Já už ho přestěhoval. Je v rohovém stání.“

Rohové stání se používalo zřídkakdy, protože tam byl přístup jen přes jiné stání, a to bylo samozřejmě pro stájníky velmi nešikovné. Na druhé straně to bylo zaručeně nejskrytější a nejbezpečnější stání z celých stájí.

„To je skvělé,“ oddechl jsem si. „Tak, a teď jak zítra?“

„Co zítra?“

„Plumpton.“

Chvíli bylo ticho, než si urovnal myšlenky v hlavě. Vždycky posílal do Plumptonu hodně koní, protože to bylo tak blízko, a já věděl, že jich osobně mám jet šest.

Konečně se ozval: „Dusty má seznam.“

„Dobře.“

„Dělejte, co umíte.“

„Dobře.“

„Tak dobrou noc, Kite.“

„Dobrou noc, Wykehame.“ Aspoň že si konečně pamatuje, jak se jmenuju, řekl jsem si. Třeba do Plumptonu skutečně pošle všechny přihlášené koně.

Následující den jsem se do Plumptonu vypravil vlakem. Jak jsem se kilometr za kilometrem vzdaloval od Eaton Square, pookříval jsem.

Přestože Litsi a Daniela působili trochu jako balzám, večer s paní Beatricí de Brescou-Buntovou věštil společenské útrapy, na které jsem neměl žaludek. S omluvou jsem brzo odešel spát, pronásledovaný vyčítavými pohledy ostatních. Pak jsem ještě i ve spánku slyšel její neodbytný, nepříjemný hlas.

Ráno před odjezdem mi Litsi slíbil, že se s Johnem Grundym bude snažit být Rolandovi de Brescou celý den nablízku.

Princezna a Daniela se prý postarají o Beatrici. Daniela měla ten týden ve své televizní agentuře noční, takže princeznu s tetou musela opustit po půl šesté. Slíbil jsem sice, že se z Plumptonu vrátím, jakmile to půjde, ale upřímně řečeno jsem byl docela rád, když se mi naskytla oprávněná záminka hned se nevracet, a to v podobě zprávy, která na mne čekala v šatně. Ze závodiště v Newbury mi vzkazovali, abych co nejdřív odvezl svůj vůz z prostoru stájí, protože tam potřebují mít volno.

Když jsem zavolal na Eaton Square, vzala to Daniela.

Vysvětlil jsem jí, že musím odvézt auto z Newbury. Že se tam s někým svezu, ale že stejně v tom případě bude schůdnější, když se vyspím doma, protože zítra musím do Devonu. „Omluvíš mě laskavě u princezny? Prosím vyřiď jí, že přijedu večer po dostizích, pokud si to přeje.“

„Zrádče! Já mám dojem, že se z toho raduješ.“

„Když si spočítáš vzdálenosti, je to dost logické, ne?“

„Mně nic nenamluvíš.“

„Dávej na sebe pozor,“ řekl jsem ještě.

Chvíli mlčela, povzdechla si, pak teprve řekla: „Ano.“ Občas se mi už zdálo, že je mezi námi zase všechno v pořádku, ale kdykoli si takhle povzdechla, věděl jsem že ne. Bez elánu jsem se vydal hledat Dustyho. Přivezl správné koně, správné dresy, rozzlobený na detektiva, protože se snažil stájníky vyslýchat při práci. Přece stejně nikdo nic neví, zlobil se Dusty, a stájníci nemají náladu na to, bavit se s nějakým cizím otravou. Hlavní stájník (ne Dusty, Dusty byl hlavní „cestovní stájník“) prošel v sobotu večer všechny dvory jako obvykle a všude prý byl úplný klid. Do všech osmdesáti stání se samozřejmě nedíval, šel jen za těmi koňmi, se kterými nebylo všechno v pořádku. Ke Cascadeovi ani Cotopaximu nešel. Šel se podívat na Kinleyho a Hillsborougha, aby se přesvědčil, jestli po namáhavém dnu žerou jak se patří, a pak šel spát. „Taky co by jiného dělal,“ dodal Dusty. „Nikdo nikomu nic nevyčítá,“ namítl jsem. „Zatím!“ pronesl zasmušile a šel hodit sedlo na správného koně, kterého pojedu v prvním dostihu.

Společně jsme zvládli celé odpoledne, jako už tolikrát. On dodával a sedlal koně, já jsem je jel, a oba jsme se povinně věnovali různým majitelům. Některým jsme blahopřáli, jiné jsme utěšovali, vysvětlovali, omlouvali se. Byl to průměrný den. Jel jsem dva vítěze, jednou jsem byl druhý, dvakrát bez umístění a s jedním koněm jsem měl pád, naštěstí lehký a bez úrazu.

„Děkuju, Dusty,“ řekl jsem na konci dne, „děkuju za všechno.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se podezíravě.

„Já jen chtěl říct, že šest dostihů je dost, že jste se měl co ohánět a že všechno šlo hladce.“

„Bylo by to šlo ještě líp, kdybyste z toho pátýho nespadnul,“ řekl otráveně.

Já nespadl, a on to velice dobře věděl, spadl kůň a připlácl mě do trávy, sám měl zelené skvrny na čísle. „No nic,“ řekl jsem, „stejně děkuju.“

Bez úsměvu přikývl a odspěchal. Ve vzájemné neshodě, ale perfektní souhře prožijeme nepochybně i další den v Newton Abbotu. Partnerství bez přátelství, s dobrými výsledky.

Dva kolegové z Lambournu mě na zpáteční cestě vysadili v Newbury, kde jsem si vyzvedl tak dlouho odložené auto a odjel do svého domu na kopci.

Zapálil jsem oheň v krbu, aby mi bylo veseleji, snědl porci grilovaného kuřete a zatelefonoval Wykehamovi.

Wykeham měl za sebou další únavný den. Lidé od pojišťovny přezkoumávali bezpečnostní opatření ve stájích, detektivové otravovali a zdržovali stájníky a k dovršení všeho řekl hlavní stájník Wykehamovi, že ráno v šest našel najatého psovoda spát v seníku. Wykeham o neštěstí informoval kancelář Weatherbyových, sekretariát Jockey Clubu (běžná, povinná praxe v podobných případech). Celé odpoledne měl pak tolik telefonů, že se z toho div nezbláznil. Volal ho jeden reportér za druhým, chtěli vědět, jestli byli koně skutečně zavražděni.

Nakonec mu zavolala princezna, že odřekla pozvání svých přátel do Newton Abbotu, že na dostihy nepřijede a svoje koně neuvidí běžet, Wykeham ať prosím vyřídí Kitovi, že si dokonce velmi přeje, aby se vrátil na Eaton Square, jakmile bude moci.

„Co se tam vůbec děje?“ zeptal se Wykeham celkem bez větší zvědavosti. „Když jsem s ní mluvil, jako by to ani nebyla ona.“

„Přijela jí švagrová, nečekaně.“

„Aha.“ Spokojil se s tím. „No nic, k dnešním vítězům vám blahopřeju.“

„Děkuju.“ Čekal jsem, že bude následovat referát starého morouse Dustyho o tom, jak jsem spadl, ale tomu starému morousovi jsem křivdil. „Dusty říká, že měl Torquil v pátým dostihu pád. Jste v pořádku?“

„Naprosto,“ odpověděl jsem překvapeně.

„Dobře. Tak teď pokud jde o zítřek…“

Probrali jsme pak všechny koně přihlášené na příští den. Když jsme si přáli dobrou noc, řekl mi Kite. To už bylo podruhé. Napadlo mě, že nejspíš poznám, že je všechno při starém, až mi zase začne říkat Paule.

Přehrál jsem si všechny vzkazy ze záznamníku a zjistil, že jsou jako ozvěna Wykehamových telefonátů. Většinou volali žurnalisté a chtěli vědět, jaké mám pocity, když jsem ztratil Cotopaxiho. Štěstí, že jsem nebyl doma, říkal jsem si, a že jsem o těch pocitech nemusel hovořit.

Pak tam byl ještě dotaz jednoho trenéra z Devonu, jestli bych nebyl ochoten jet dva z jeho koní v Newton Abbotu, protože se mu jejich žokej zranil. Vyhledal jsem si koně v Knize formy a nabídku přijal. Pak jsem si šel pokojně lehnout.

Asi v půl třetí mě vzbudil telefon.

„Haló?“ ozval jsem se rozespale a díval se znechuceně na hodinky. „Kdo volá?“

„Kite..

Ve zlomku vteřiny jsem byl vzhůru. Volala Daniela, Daniela v nesnázích.

„Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„Já…, ach…, potřebuju…, jsem v krámě.“

„Špatně tě slyším… Cos říkala, že jsi na dně nebo v krámě?“

„Asi obojí.“

„Co se stalo? Poslyš…, nadechni se zhluboka a pomalu mi to vyprávěj.“

„Šla jsem ze studia…, bylo dvě deset…, a vyjela jsem k domovu.“ Odmlčela se. Končila vždycky ve dvě, kdy se studio až do rána zavíralo a všichni američtí sběratelé aktualit odcházeli. Vracela se domů svým malým fordem, se kterým pak garážovala vedle Thomasova rollsu.

„Pokračuj,“ pobídl jsem ji.

„Zdálo se mi, že mě sleduje nějaké auto. Pak jsem měla prázdné kolo a musela jsem zastavit. Já…“ Polkla nasucho. „Zjistila jsem, že mám prázdná dvě kola. To auto za mnou zastavilo a vylezl z něj chlap…, měl na sobě… masku.“

No nazdar!

„Utíkala jsem,“ Daniela se slyšitelně snažila potlačit hysterii. „On běžel za mnou…, tak jsem utíkala, co jsem mohla…, pak jsem uviděla ten krám…, mají tu otevřeno celou noc…, tak jsem vběhla dovnitř. Tady ten pán z toho nemá radost. Dovolil mi ale, abych si zatelefonovala. Já nemám ani penny, nechala jsem kabelku a kabát v autě…, teď nevím…, co mám dělat?“

„Zůstaň, kde jsi, dokud za tebou nepřijedu.“

„Ano, ale tady ten pán mě tu nechce… a venku…, někde…, já nemůžu, já prostě nemůžu jít ven. Připadám si hrozně pitomá…, ale já se bojím.“

„Taky máš proč. Jedu tam. Ale nejdřív mi dej k telefonu toho pána z krámu…, a už se neboj, do hodiny jsem tam.“

„Dobře,“ hlesla a pak se v telefonu ozval hlas s orientálním přízvukem: „Haló?“

Řekl jsem: „Moje přítelkyně potřebuje, abyste jí pomohl, prosím postarejte se, aby jí bylo teplo, dejte jí něco horkého k pití, hleďte, aby jí nic nechybělo, než přijedu a zaplatím vám.“

„V hotovosti,“ řekl stručně. „Ano, v hotovosti.“

„Padesát liber“

„V tom případě se o ni musíte postarat opravdu dobře. A teď mi řekněte přesnou adresu. Jak vás najdu?“

Dal mi adresu a poradil mi, kudy pojedu. Vážným hlasem slíbil, že se o dámu dobře postará, že nemusím chvátat, a jestli opravdu budu mít hotové peníze. Ubezpečil jsem ho že ano.

Rychle jsem se oblékl a naházel si další věci do brašny. Pak jsem zamkl dům a cestou do Londýna jsem hříšně překračoval povolenou rychlost. Asi dvakrát jsem popletl cestu, pak jsem se vyptal jednoho nepříliš ochotného nočního chodce, až jsem konečně našel úzkou uličku s řadou tmavých obchůdků. Na konci ulice, poblíž stanice podzemní dráhy, jeden obchod svítil. Zabrzdil jsem na zákazu zastavení a chvátal dovnitř.

Obchod byl dlouhý, úzký, prodávali tam potraviny a za pultem dokonce teplé jídlo přes ulici. Většina prostory obchodu byla přeplněná zbožím a vonělo to tam kořením. U pultu stáli dva zákazníci a kupovali si něco teplého, třetí zákazník si o kousek dál vybíral nějakou konzervu. Danielu jsem nikde neviděl.

Asijec obsluhoval zákazníky. Měl hladký kulatý obličej, kulaté bříško a mátožné oči jako po drogách. Krátce se po mně podíval, jak jsem tam vpadl, a klidně pokračoval ve výběru čapati a jiných lahůdek dřevěnou vidlicí.

„Ta mladá dáma?“ řekl jsem.

Dělal, jako když neslyší, balil jídlo a sčítal účet.

„Kde je?“ ptal jsem se netrpělivě. Zbytečně jsem se namáhal. Asijec se bavil se svými zákazníky jazykem, který jsem nikdy předtím neslyšel. Pak od nich převzal peníze a odpočítal drobné. Vyčkal, až odejdou.

„Tak kde je?“ Už jsem začínal mít starost.

„Dejte mi ty peníze.“ Bylo na něm vidět, že je nutně potřebuje. „Dáma je v bezpečí.“

„Kde?“

„Vzadu za krámem, tamhle za těma dveřma. Dejte mi ty peníze.“

Dal jsem mu tolik, kolik jsme si dohodli, a zatímco si to přepočítával, už jsem utíkal, kam ukázal. Doběhl jsem k zadní stěně a zjistil, že tam jsou taky samé police se zbožím. Už jsem dostával vztek, když vtom jsem objevil, že police jsou připevněné na dveřích.

Mezi balíčky kávy se mi konečně podařilo najít kliku. Rychle jsem za ni vzal a dveře otevřel. Vedly do skladiště přeplněného kartónovými krabicemi, s psacím stolem, židlí a malými elektrickými kamínky vtěsnanými do jediné volné prostory.

Na židli seděla Daniela zachumlaná do velikého tmavého zimníku a pokoušela se zahřát u těch malých kamínek. Dívala se do prázdna.

„Ahoj,“ řekl jsem.

Té obrovské úlevy, jakou jsem na ní viděl, jsem si cenil skoro tolik jako vášnivého políbení (toho se mi ovšem nedostalo). Vstala a přitiskla se ke mně jako ke spáse. Držel jsem ji v náručí a litoval, že ji ode mne odděluje ten těžký zimník, mírně čpící Orientem. Hladil jsem ji po vlasech a bylo mi dobře.

Byl bych tak vydržel stát celou věčnost, ale Daniela se po chvíli ode mne odtáhla.

Třásl se jí hlas. „Musíš mě mít za pitomce,“ řekla. Popotahovala a otírala si oči pěstí. „Velkého pitomce.“

„Ani trochu.“

„Já jsem tak hrozně ráda, že jsi tu,“ vydechla od srdce.

Taky se mi ulevilo. „Tak pojď, uděláme nejlíp, když se sebereme a půjdeme.“

Shodila ze sebe kabát a položila ho přes židli. Když byla jen ve svetru a kalhotách, otřásla se zimou. To je šokem, pomyslel jsem si, protože mně ve skladu zima nebyla.

„Mám ve voze deku, tu si vezmeš, a pak zajedeme k tvému autu, aby sis mohla vzít kabát.“

Přikývla. Prošli jsme obchodem ke dveřím na ulici.

„Děkuju vám,“ řekl jsem tomu Asijci.

„Vypnuli jste kamínka?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou a on se zatvářil nespokojeně.

Pak jsme mu oba s Danielou ještě jednou poděkovali a popřáli dobrou noc. Chvíli se na nás díval drogami zamženýma očima a neodpovídal. Tak jsme se sebrali a šli k mému vozu.

„Ale on nebyl tak zlý,“ vysvětlovala Daniela, když jsem ji balil do přikrývky. „Dal mi kávu a nabídl něco teplého k jídlu, jenže já na nic neměla chuť.“

Zavřel jsem za ní dvířka a šel si sednout za volant.

„Kdes nechala auto?“ zeptal jsem se.

Pracně vzpomínala, kde vůz je, a ani nebylo divu, když utíkala v takovém panickém strachu.

„Myslím, že jsem ujela asi pět kilometrů, než jsem přišla na to, že jsem píchla. Pak jsem odbočila z hlavní. Kdybychom mohli zajet zpátky ke studiu…, ale já si vážně nemůžu vzpomenout…“

„Nic. Však ho najdeme, daleko být nemůže.“ Nakonec jsme její vůz našli celkem snadno, zahlédli jsme ho zezadu ve zpustlé postranní uličce, jak jsme tak pomalu projížděli po hlavní.

Nechal jsem Danielu sedět ve svém autě a šel se podívat na její. Plášť i kabelka zmizely. Zmizely taky stěrače a autorádio. Kupodivu, řekl jsem si, že tu vůbec zůstalo to auto, sice mělo dvě prázdná kola, ale klíčky byly v zapalování. Klíčky jsem vyndal, zamkl s nimi dvířka a vrátil je Daniele. Sdělil jsem jí dobré i špatné zprávy.

„Auto ještě máš,“ řekl jsem. „Ale když ho nenecháme odtáhnout, tak do rána zmizí.“

Mlčky přikývla. Když jsme dojeli k autoopravně s celonočním provozem, zůstala sedět ve voze, zatímco já šel vyjednávat odtažení. „Jasně,“ řekl mechanik líně, „to odtáhneme.“ Vzal si klíčky, napsal si číslo vozu a kde stojí. Prý ať jsem klidný, že vůz odtáhnou, kola spraví a dají náhradní stěrače. Prý si pro auto můžeme ráno přijít.

Daniela promluvila o svém pronásledovateli, teprve když jsme dojížděli k Eaton Square. Nechtělo se jí do toho.

„Myslíš, že mě chtěl znásilnit?“ zeptala se stísněně.

„Obávám se, že to je dost… pravděpodobné.“ Snažil jsem si toho člověka představit. „Danielo, co měl na sobě? A jakou měl masku?“

„Já nevím…“ Pak si zřejmě uvědomila, že si přece jen něco zapamatovala. „Měl na sobě oblek. Normální oblek. A naleštěné boty. Leskly se mu…, pak jsem slyšela, jak za mnou klapou…, je to zvláštní…, a neměl masku, ale vlněnou kuklu s dírami pro oči a ústa.“

„To muselo být dost hrozné,“ řekl jsem s účastí.

„Myslím, že na mne čekal, až vyjdu z budovy.“ Otřásla se. „Myslíš, že mi ty pneumatiky propíchl on?“

„Dvě prázdná kola nejsou žádná náhoda.“

„Co mám dělat?“

„Možná to oznámit na policii.“

„Ne, to určitě ne. Tam si myslí, že každá mladá ženská, která jezdí uprostřed noci po městě, si o to říká.“

„Stejně…“

„Tak já ti něco povím…, moje kamarádka – Američanka – jela autem po okrajové čtvrti v Londýně, jako já, nedopustila se ničeho, prostě jen jela, a zastavili ji policajti a odvezli na stanici. Tam ji svlékli donaha. Věřil bys tomu? Prý hledají drogy a zbraně… Tehdy byl nějaký poplach kvůli teroristům a jim se zdálo, že má podezřelou výslovnost. Dalo jí hroznou námahu a trvalo to věčnost, než se jí podařilo vzbudit telefonicky nějaké známé, aby jí dosvědčili, že se prostě vracela v noci z práce. Od té doby má nervy v nepořádku a musela tohohle zaměstnání nechat.“

„To by člověk skutečně nevěřil.“

„Jenže je to pravda.“

„Většina policistů taková není,“ namítl jsem mírně.

Rozhodla se nicméně, že věc oznámí jen svým kolegům v práci, aby zařídili lepší dohled u zaparkovaných vozů.

„Je mi hrozně líto, žes musel jet takovou dálku,“ řekla, ale lítostivě to neznělo. „Ale mně se opravdu nechtělo na policii, a jinak bych musela vzbudit Dawsona, aby zařídil, aby sem pro mě někdo dojel. Byla jsem úplně vyřízená…, věděla jsem, že ty určitě přijedeš.“

„Hm.“

Povzdechla si. Už byla míň rozčilená. „V kabelce jsem dohromady nic neměla, to je ještě štěstí. Jen rtěnku, kartáč na vlasy a peníze skoro žádné. Ani jednu úvěrovou kartu. Když jdu do práce, nikdy s sebou neberu moc věcí.“

Přikývl jsem. „A co klíče?“

„Oje!“

„Klíč od hlavního vchodu na Eaton Square?“

„Ano,“ přikývla nešťastně. „Taky klíč od zadního vchodu do studia, od vchodu pro zaměstnance. Budu jim to muset ráno zavolat, až nastoupí ranní směna.“

„Měla jsi s sebou něco, na čem byla adresa Eaton Square?“

„Ne,“ řekla s jistotou. „Odpoledne jsem vyčistila celé auto…, vlastně jsem se do toho dala, abych se ulila od tety Beatrice…, a vzala jsem si jinou kabelku. Neměla jsem tam žádné dopisy, nic.“

„Aspoň to.“

„Jsi vždycky věcný.“

„Ale stejně bych to na tvém místě oznámil na policii.“

„Ne. Ty to nepochopíš…, nejsi ženská.“

Proti tomu jsem nemohl nic namítat, tak už jsem ji nepřemlouval.

Vezl jsem ji na Eaton Square jako už tolikrát v minulosti, vozil jsem ji dřív z práce domů často. Teprve když jsme už dojížděli k cíli, tak mne najednou napadlo, že ten člověk v kukle vůbec nemusel být žádný násilník, ale Henri Nanterre.

Zdálo se to sice na první pohled absurdní, ale za úvahu to přece jen stálo. Pokud to byl on a útok na Danielu byl jen součástí zastrašovací kampaně, určitě se k tomu přihlásí, i k těm koním. Žádná teroristická akce neproběhne, aniž by se k ní někdo nakonec hrdě nepřihlásil.

Daniela Henriho Nanterra v životě neviděla, těžko ho mohla poznat podle postavy nebo pohybů. Na druhé straně, kde se vzal v Chiswicku, když nemohl tušit, že je Daniela v Anglii, ba dokonce možná vůbec nevěděl o její existenci.

„Jsi nějak nápadně potichu,“ poznamenala Daniela. Už nebyla vyděšená, spíš ospalá. „Na co myslíš?“

Zadíval jsem se na její vyrovnanou tvář. Výraz napětí už zmizel. Několikrát se nám stalo, že jsme s Danielou jeden o druhém věděli, co si myslí, jak se někdy stává lidem, kteří se opravdu dobře znají. Ale to bylo už dávno. V tu chvíli jsem byl rád, že Daniela mé myšlenky číst nedokáže, nevěděl jsem, jestli by ji moje teorie uspokojila, nebo ještě víc rozrušila.

„Zítra večer ať tě do práce odveze Thomas, do Devonu nejede…, a já tě pak vyzvednu.“

„Ale ty přece do Devonu jedeš.“

„Pojedu vlakem, brzo ráno, a večer se vrátím. Na Eaton Square bych měl být do devíti.“

„Dobře… a… děkuju.“

Zaparkoval jsem v garáži ve dvoře, kde jindy stávala ona, vytáhl jsem z kufru tašku s věcmi a šel s Danielou zabalenou v přikrývce jako v obřím ponču zvolna kolem bloku k přednímu vchodu domu.

„Doufám, že máš klíč,“ zívla. „Vypadali bychom jako tuláci, kdybys ho neměl.“

„Mám, dal mi ho Dawson.“

Vešli jsme dovnitř a vydali se tiše po schodech nahoru. Když jsme došli do Danielina patra, objal jsem ji, včetně přikrývky, a přitiskl k sobě, tentokrát se ke mně ale nepřivinula úlevou. Když jsem se naklonil, abych ji políbil, nabídla mi tvář, ne ústa.

„Dobrou noc. Jsi už v pořádku?“

„Ano.“ Nepodívala se mi do očí. „A moc ti děkuju.“

„Nejsi mi nic dlužná.“

„Já…,“ zmateně se na mne podívala. Pak pustila přikrývku, kterou si až do té chvíle držela u těla jako brnění, vzala mne kolem krku a políbila mě tak, že mi to aspoň připomnělo šťastnější dny, i když se mi trefila na bradu.

„Dobrou noc,“ řekla lehce a odešla chodbou ke svému pokoji, aniž se ohlédla. Vzal jsem tašku a přikrývku a sešel o patro níž v mnohem lepší náladě, než jakou jsem měl včera. Otevřel jsem dveře bambusového pokoje a skoro jsem očekával, že tam najdu spokojeně spící paní Beatrici. Nebylo tomu tak. Ložnice prázdná, postel úhledně ustlaná. Rychle jsem se do ní uchýlil a odplul do spánku.

■ ■ ■ 9 ►

Asi ve čtvrt na osm ráno jsem v přízemí zaklepal na Litsiho dveře. Ozval se mi rozespalý hlas: „Kdo je?“

„Kit.“

Po krátkém tichu řekl: „Tak pojďte dál.“

V pokoji bylo tma, Litsi byl opřený o loket a druhou rukou se natahoval po lampičce na nočním stolku.

Rozsvítil. Pokoj byl celý obložený dřevem, postel s nebesy, brokátové závěsy a na stěnách obrazy předků. K Litsimu se to prostředí hodilo.

„Já myslel, že tu nejste,“ protíral si oči. „Co je dnes vůbec za den?“

„Úterý. Přijel jsem v pět ráno, a právě o tom vám chci povídat.“

Zatímco jsem vyprávěl, posadil se na posteli zpříma.

Když jsem skončil, zeptal se: „Vy si myslíte, že to byl Nanterre?“

„Myslím si, že pokud to byl on, šlo mu jen o to chytit ji a vyděsit…, nejspíš jí chtěl taky říct, co by se jí mohlo stát, kdyby se její strýc nevzdal. Myslím si, že Nanterra zaskočilo, že Daniela umí rychle utíkat. Chodí do práce sportovně…, tedy v teniskách, a je v dobré kondici. Možná jí prostě nestačil.“

„Pokud ji chtěl vystrašit a chystal se vyhrožovat a nepovedlo se mu to tak, jak chtěl, určitě o něm brzy uslyšíme.“

„Ano. A o těch koních taky.“

„Pokud to opravdu byl on, pak není normální.“

„Chtěl jsem vás jen na tu možnost upozornit.“

Vyprávěl jsem mu, že Daniela přišla o kabelku. „Kdyby šlo o běžného zloděje, nic by se nedělo, protože tam nikde neměla adresu, ale pokud to byl Nanterre, tak má teď klíč od hlavního vchodu. Mohl byste prosím říct princezně, ať nechá vyměnit zámek? Musím do Devonu, jedu tam několik dostihů a vrátím se až večer. Potom vyzvednu Danielu v práci. V případě, že bych nestihl vlak, budete tak moc hodný a postaráte se, aby se dostala bezpečně domů? Pokud byste potřeboval vůz, vezměte si můj.“

„Radši hleďte, abyste ten vlak nezmeškal.“

„Ano.“

Zadíval se na mne. „Tak mi tedy raději dejte klíče.“

Podal jsem mu klíče a zeptal se: „Myslíte, že by se vám podařilo zjistit, jestli Daniela řekla tetě Beatrici, kde pracuje a v kolik hodin končí?“

Zalapal po dechu.

Dodal jsem: „Henri Nanterre má v tomhle domě zvěda, určitě.“

„Jeďte už a zlomte vaz.“

Usmál jsem se a šel. Vlak jsem stihl. Možná jsem bláhovec, když svěřuju Danielu Litsimu, ale ona potřebuje ochránce. Nakonec, krátké svezení v mém mercedesu, když Litsi bude řídit, o mém dalším osudu těžko rozhodne.

I když překážkoví jezdci hodně riskují, zřídkakdy se stane, aby se žokej zabil. Pracovat jako čistič oken je zaručeně nebezpečnější. Stávalo se ale dost často, že jsem dostihový den zakončil v nemocnici. Bylo to vždy k vzteku a nikdy se to člověku jaksi časově nehodilo. Ten den v Devonu jsem od bezhlavého, zuřivého způsobu jízdy posledních dní upustil, i když se nedá říct, že bych jel opatrně.

Třeba se ke mně nakonec vrátí, říkal jsem si, třeba ne. V každém případě na tom budu líp, když jí budu nablízku, než abych ležel bůhvíkde s extenzí.

Hlavním tématem hovoru toho odpoledne byla smrt Cascadea a Cotopaxiho. Cestou ve vlaku jsem si o tom přečetl reportáž ve dvou denících a další dva jsem si prohlédl v šatně. Články měly palcové titulky, ale obsahovaly spíš dohady než fakta. Vrhali se na mne zvědaví i soucitní lidé, všichni se mne vyptávali, většinou s porozuměním a lítostí, ale já jim dohromady nic nemohl říct. Jen jsem opakoval že ano, viděl jsem mrtvé koně ještě ve stáních, ano, princezna je z toho samozřejmě velmi rozrušená a zarmoucená, a ano, budu se muset rozhlédnout po jiném koni na Velkou národní.

Dusty musel odrážet podobné útoky a mračil se jako čert. Trochu se mu zlepšila nálada, když jeden z princezniných koní zvítězil a publikum ho vítalo potleskem a nadšeným křikem. Lidé měli princeznu rádi. Vedoucí závodiště a předseda správní rady mě pak k sobě povolali. Tentokrát neměli žádné námitky proti mému způsobu jízdy, spíš nám chtěli vyjádřit účast, požádali mě taky, abych vyřídil princezně a Wykehamovi, jak jim to je líto, jak s nimi cítí. Plácali mě přátelsky po zádech a napájeli šampaňským. Maynard Allardeck jako by neexistoval.

Na vlak jsem se dostal včas, cestou jsem si dal sendvič a v devět už jsem byl na Eaton Square. Musel jsem zburcovat Dawsona, protože za mé nepřítomnosti skutečně vyměnili zámek u hlavního vchodu. Vešel jsem do obývacího pokoje, kde seděli princezna, Beatrice a Litsi, nehybní, uzavření do soukromého mlčení, jako by byli v průhledných kesonech.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem. V tom tichu zněl můj hlas příliš hlasitě.

Beatrice Buntová sebou trhla, protože jsem jí promluvil přímo za zády. Princezna rázem ztratila kamenný výraz. Potěšila se. Litsi ožil, jako když mávne kouzelným proutkem.

„Vy už jste tu! Zaplať pánbůh aspoň za to!“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Nikdo z nich se neměl k řeči. „Je Daniela v pořádku?“

Princezna se zatvářila překvapeně. „Jistě, samozřejmě. Thomas ji odvezl do práce.“ Princezna seděla na pohovce, záda rovná, hlavu vztyčenou, neklamné znamení obranné reakce. Pohladila polštář vedle sebe. „Pojďte si sednout ke mně,“ řekla. „Tak a teď mi vyprávějte, jak zaběhli moji koně.“

K tomu se vždy uchylovala. I v nejtěžších chvílích v minulosti se držela hovoru o svých koních, jako by se držela skály v rozkymáceném světě.

Sedl jsem si vedle ní a přistoupil na její hru. „Bernina je ve vrcholné formě, zvítězila v proutěnkách. Mám pocit, že se jí v Devonu líbí, protože tam vyhrála už potřetí.“

„Povídejte mi, jak to probíhalo.“ Princezna se sice tvářila potěšeně, ale taky nesoustředěně, a to po celou dobu, co jsem poctivě vyprávěl o průběhu dostihu. Podíval jsem se na Litsiho. Taky poslouchal jako duchem nepřítomný. Beatrice neposlouchala vůbec.

Vyřídil jsem princezně účastné vzkazy dostihových veličin a vyprávěl jí, jak se publikum radovalo z vítězství jejího koně. „To je od těch lidí hezké,“ řekla. „Co se tedy stalo?“ zeptal jsem se znovu.

Nakonec mi odpověděl Litsi. „Asi před hodinou volal Henri Nanterre. Chtěl mluvit s Rolandem, ale Roland odmítl. Řekl tedy, že chce mluvit se mnou. Znal mě podle jména, věděl o mně.“ Povytáhl jsem obočí.

„Prý ví, že jsem jeden z těch tří, kdo musí podepsat jakoukoliv obchodní dohodu spolu s Rolandem. Taky prý ví, že zbývající dvě osoby jsou princezna a Daniela. Prý si na naše jména vzpomněl jeho notář.“

Zamračil jsem se. „Je dobře možné, že si ta jména vybavil, když mu je někdo napověděl.“

Litsi přikývl. „Henri Nanterre řekl, že tu jeho notář nechal kufřík a v něm nevyplněný formulář dole s volným místem na podpisy oprávněných osob a svědků. Prý tu listinu máme všichni čtyři podepsat v přítomnosti jeho notáře, na místě, které nám sám určí. Prý nám bude volat každé ráno, dokud se všichni nepodřídíme.“

„Nebo?“ zeptal jsem se.

„Řekl kromě jiného, že by byla škoda, kdyby princezna zbytečně přišla o další koně, a že mladé ženy samy v noci na ulici jsou vždy v nebezpečí.“

Odmlčel se a skoro se usmál. „Taky řekl, že i prince může potkat nehoda, a že jistý žokej, pokud si chce zachovat zdraví, by měl z téhle domácnosti vypadnout a neměl by se plést do věcí, do kterých mu nic není.“

„Řekl to těmihle slovy?“

Litsi zavrtěl hlavou. „Mluvil francouzsky.“

Princezna pronesla ovládaným, násilně zdvořilým tónem: „Ptali jsme se Beatrice, jestli od neděle, od svého příjezdu, nemluvila s Henrim Nanterrem, ale Beatrice nám sdělila, že ani neví, kde Nanterre je.“

Zadíval jsem se na Beatrici. Tvrdě, neoblomně se mi dívala do očí. Nabízelo se, že člověk nemusí vědět, kde ten druhý je, stačí znát jeho telefonní číslo. Nechtělo se mi ale zatlačit ji od průhledné výmluvy, od vyhýbavé odpovědi k přímé lži. Podle toho, jak se tvářila, jsem ani na okamžik nepochyboval, že by se lži neštítila.

Princezna mi pak sdělila, že její muž projevil přání se mnou promluvit, až se vrátím, a jestli prý bych za ním nemohl jít hned. Šel jsem a ti tři se zase uzavřeli do svých mlčenlivých ulit. V prvním patře jsem zaklepal na dveře pana de Brescou.

Pozval mě dál, a abych se posadil. Pak zdvořile i zdařile předstíral zájem o to, jak jsem prožil den. Když jsem mu řekl, že Bernina zvítězila, řekl roztržitě, že to je dobře. Přemýšlel o tom, co mi řekne dál. Nepřipadal mi tak křehký jako v pátek a v sobotu, ale taky už nevypadal tak odhodlaně.

„Bude chvíli trvat, než dám všechny záležitosti do pořádku, abych mohl odejít na odpočinek,“ vysvětloval pak. „Jakmile udělám jediný konkrétní tah, Henri Nanterre se to dozví. Gerald Greening je přesvědčený, že až Henri zjistí, co hodlám udělat, bude požadovat, abych se svého záměru vzdal, jinak mi zase začne bůhvíčím vyhrožovat.“ Odmlčel se. „Vyprávěl vám Litsi o tom telefonickém rozhovoru?“

„Ano, monsieur.“

„Koně…, Daniela…, moje žena…, Litsi… i vy…, nemohu dopustit, abyste žili v trvalém ohrožení. Gerald Greening mi radí, abych tu smlouvu podepsal, a pak, jakmile Nanterre zažádá o licenci, abych prodal svůj podíl společnosti. S tím by Nanterre souhlasit musel. Dám si to jako podmínku, než smlouvu podepíšu. Každému bude jistě jasné, že jsem podnik pustil právě kvůli těm zbraním…, aspoň trochu si zachovám tvář.“ Rty se mu stáhly zármutkem. „Podpis toho dokumentu skutečně pro mne znamená ztrátu osobní cti, ale nevidím jiné cesty.“

Zmlkl. Bylo jasné, že čeká na moji reakci. Po krátkém tichu jsem promluvil.

„Nepodepisujte, monsieur.“ Zamyšleně se na mne zadíval, skoro s úsměvem. „Litsi věděl, že to řeknete.“

„Opravdu? A co řekl on?“

„Co byste myslel?“

„Nepodepisovat.“

„Vy a Litsi.“ Opět se usmál. „Každý jste jiný a přitom máte tolik společného. On o vás říká – cituji jeho, to neříkám já –, že jste tvrdý ďábel, kterému to myslí. Řekl, abych vám a jemu dal možnost vymyslet něco, čím Nanterra zbrzdíte, jak ho natrvalo zastavíte. Kdybyste oba neuspěli a přiznali, že uspět nemůžete, teprve pak prý mám uvažovat o podepsání.“

„Vy… jste s tím souhlasil?“

„Pokud souhlasíte vy.“

Souhlas k protiútoku byl něco docela jiného než pouhá obrana. Vzpomněl jsem si ale na koně, na Danielu a na princeznu. Neměl jsem o čem uvažovat.

„Souhlasím.“

„Pak tedy dobře…, musíme jen doufat, že se nic zlého nestane.“

Řekl jsem, že udělám, co bude v mých silách, abych tomu zabránil, a taky jsem se zeptal, jestli by nic nenamítal proti tomu, aby v domě někdo hlídal během doby, kdy John Grandy není ve službě.

„Myslíte tělesnou stráž?“

„Ne ve vašem pokoji, monsieur, prostě v domě. Ani ho neuvidíte. Dáme vám ale krátkovlnnou vysílačku, abyste ho mohl kdykoli v případě potřeby přivolat. Souhlasil byste taky s tím, abychom zařídili nahrávání telefonických hovorů?“

Zdvihl vyzáblou ruku a zase ji pustil na opěradlo vozíku.

„Dělejte, co považujete za vhodné,“ řekl. Pak se usmál skoro pobaveně (poprvé dal najevo smysl pro humor): „A co Beatrice, už vás vystrnadila z bambusového pokoje?“

„Ne, monsieur,“ odpověděl jsem vesele.

„Dnes ráno za mnou přišla, ať prý vás nechám vystěhovat.“ Ještě stále se usmíval. „Také trvá na tom, abych Nanterrovi dovolil řídit podnik podle jeho plánů, ale já opravdu nevím, na čem jí momentálně víc záleží. Mluvila střídavě o jednom a o druhém.“ Odmlčel se. „Pokud se vám zdaří přemoci mou sestru, Nanterre pro vás bude úplná hračka.“

Druhý den dopoledne jsem koupil telefon s nahrávacím zařízením a v domě nastoupil strážný. Byl poněkud nekonvenční. Pružný, svižný dvaadvacetiletý mladík, karate se snad učil už v kolébce.

Jak se dalo čekat, Beatrici se to pranic nelíbilo. Nelíbil se jí na pohled a vadilo jí, že se v domě vůbec vyskytuje, zvlášť od chvíle, kdy ji málem na schodišti povalil, když nám ukazoval, jak umí vyběhnout ze sklepa do nejvyššího patra dřív, než tam dojede výtah.

Oznámil mi, že se toho času jmenuje Sammy a že na něho princezna udělala velký dojem. K jejímu tajnému pobavení ji zásadně oslovoval Vaše královská Výsosti.

Jednou, když u toho nebyl, zeptala se princezna váhavě: „Jste si vážně jistý…“

Ubezpečil jsem ji, že Sammy má to nejlepší doporučení. „Jeho zaměstnavatel tvrdí, že dokáže komukoli vykopnout pistoli z ruky, než stačí vystřelit.“

Sammyho lehce potřeštěné počínání jí spravilo náladu. Oznámila nám pak, že si přeje, abychom do Ascotu jeli všichni společně, prý už tam objednala oběd, a pana de Brescou mezitím ohlídá Sammy. Byla veselá, až rozverná, jak se někdy stává u lidí, kteří uvědoměle čelí nebezpečí. Litsi a Daniela jako by se od ní nakazili.

Beatrice se mračila jako čert, stěžovala si, že ji dostihy nebaví, a pokud jde o mne, tak já v jejích očích klesl až na dno oceánu, když zjistila, že jsem žokej. „Vždyť je to zaměstnanec,“ útočila pohoršeně na princeznu. „Ten by přece mohl spát v podkroví.“

V podkroví byly nevyužité dětské pokoje, studené, nábytek přikrytý prostěradly proti prachu a slunci, jak jsem zjistil při jedné ze svých nočních toulek domem. Pokoj, který by mi asi nejspíš příslušel, byl hned vedle růžového, a měl s ním společnou koupelnu. I tam byl ale nábytek přikrytý prostěradly.

„Nemohla jsem tušit, že přijedeš, Beatrice,“ namítla princezna vlídně. „Nezapomeň, že to je snoubenec Daniely.“ Náhodou jsem tu konverzaci zaslechl. „Stejně…“

Beatrice nakonec na dostihy jela, i když ve špatné náladě. Nejspíš usoudila, že i kdyby se jí v naší nepřítomnosti zdařilo proniknout k bratrovi a udolat ho, nebylo by jí to nic platné, protože za prvé pan de Brescou u sebe neměl ten důležitý formulář (byl u Litsiho pro případ, že by Beatrice vzala můj pokoj útokem), za druhé by musela udolat i další osoby oprávněné k podpisu. Před mým návratem z Devonu, po Nanterrově zavolání, jí Litsi opatrně sdělil, že o formuláři neví, že se ztratil.

„Kde je ta listina?“ dožadovala se.

„Moje drahá Beatrice, já nemám to nejmenší tušení. Kufřík toho notáře je stále dole v hale, čeká, až si ho někdo vyzvedne, ale je prázdný, žádný formulář v něm není.“

Když mi to Litsi vyprávěl včera večer, než jsme se rozešli spát, rozhodl jsem se, že formulář odnesu k němu, aby ho uložil.

Beatrice jela do Ascotu s princeznou v rollsu, Daniela a Litsi jeli se mnou.

Daniela seděla vzadu a byla zaražená. Byla taková už v noci, když jsem pro ni přijel do práce. Občas se i otřásla, přestože bylo teplo, asi ji strašily nedobré myšlenky. Vylíčil jsem jí, co říkal do telefonu Nanterre, a taky to, k čemu se nakonec rozhodl její strýc, jak to zatím nechal na mně a na Litsim. Měla ustarané, velké oči. „Prosím tě, buď opatrný, buďte oba opatrní!“ prosila mne.

V Ascotu jsem přihlížel s bezostyšnou závistí, jak si ji Litsi vede k obědu, zatímco já musel do práce.

Jel jsem ten den čtyři dostihy. Jeden pro princeznu, dva pro jiné Wykehamovy majitele, jeden pro svého lambourského trenéra. Dusty byl ve špatné náladě a Maynard Allardeck opět sloužil jako rozhodčí. Navíc mi Dusty přišel oznámit, že se u mého oblíbeného lehkého sedla dočista rozpadla hruška. Taky byla nepříjemná zima a navíc jsem zjistil, že jsem zničehonic přibral půl kilogramu. Nejspíš po tom sendviči ve vlaku.

Wykehamův první kůň běhal předtím rovinu a poprvé měl jít proutěnky. Sice jsem s ním několikrát u Wykehama pracoval na cvičných překážkách, ale nedokázal jsem mu vštípit odvahu. Šel celý kurs s nechutí a dával mi to náležitě znát. Marně jsem uvažoval, co povzbudivého bych měl po dostihu povědět majitelům. Když koně dostihy nebaví, nechat ho běhat jsou vyhozené peníze, ztracený čas a marné naděje. Takového koně je lepší rychle prodat a zkusit to s jiným. Snažil jsem se to majitelům taktně naznačit, ale ti vrtěli hlavou, že prý se ještě poradí s Wykehamem.

Druhý Wykehamův kůň se taky neumístil. Ne že by byl neochotný nebo nešikovný, prostě ve srovnání s ostatními nebyl dost rychlý.

Princeznina koně jsem se chystal jet se zcela minimální dávkou elánu. Nijak mě nepovzbudilo, když jsem zahlédl, že Daniela kráčí do padoku celá rozesmátá, zavěšená do Litsiho.

Princezna, čekající v padoku, viděla, kam se dívám. Pohladila mě po ruce. „Neví, čí je,“ řekla zřetelně. „Mějte s ní trpělivost.“

Zadíval jsem se do princezniných modrých očí, jako obvykle zpola skrytých sklopenými víčky. Určitě musela vycítit, jak velmi potřebuju radu a pomoc, jinak by nepromluvila.

Řekl jsem: „Dobře,“ ale napětí jsem se nezbavil. Krátce přikývla a přidružila se k těm dvěma.

„Kde je Beatrice?“ zeptala se a marně se po ní rozhlížela. „Ona nešla s vámi?“

„Prý je moc velká zima. Zůstala v lóži,“ odpověděl Litsi a pak se obrátil ke mně. „Máme si vsadit?“

Col, princeznin kůň s modrou přikrývkou s erbem na hřbetě, obcházel padok. Tvářil se znuděně. Běhal bez elánu a nebylo to s ním snadné. Jakmile se dostal do čela příliš brzo, přestalo ho to bavit a zbrzdil, když ho člověk naopak začal vyjíždět příliš pozdě a dostih promeškal, připadal si jako hlupák.

„Nesázejte na něj,“ řekl jsem.

Současně řekla princezna: „Vsaďte si.“

„Děkujeme za radu,“ usmál se Litsi pobaveně.

Col byl světlý ryzák s bílými odznaky. Wykeham s ním počítal na Cheltenham, jako s většinou svých koní, takže Col jistě ještě není v náležité formě, dalo se s ním počítat až tak za dva týdny, při National Hunt Festivalu. Na Ascot by ale stačit měl, protože tu byla míň náročná dráha.

„Dělejte, co umíte,“ řekla princezna jako obvykle, a já jako obvykle slíbil, že se budu snažit. Dusty mě vyhodil do sedla a já s Colem odklusal ke startu. Cestou jsem se snažil vnuknout mu trochu nadšení. Sobě ostatně taky. Zasmušilý jezdec v sedle znuděného koně na dráhu ani nepatří.

Než bylo odstartováno, vysvětloval jsem koni, že nás čeká povinnost, že bychom na to měli být trochu hrdí, promlouval jsem k nám oběma. Když jsme šli přes třetí z dvaadvaceti překážek, skutečně se v nás aspoň jiskřička nadšení vznítila, byli jsme na dobré cestě.

Umění překážkové jízdy spočívá hlavně v navedení koně na překážku tak, aby na ní neztratil rychlost. Col patřil mezi ty vzácné koně, kteří si s překážkou umějí poradit sami a jezdci přenechávají taktiku jízdy. Zato neměl soutěživého ducha a nikdy sám od sebe nepřidal, člověk ho vždycky musel vyjíždět.

Jel jsem ho už mnohokrát a věděl jsem, jak na něj, proto mi taky bylo jasné, že ke konci dostihu budu muset vynaložit veškerou energii na to, abych jeho lhostejnou duši trochu zburcoval.

Od tribun asi všechno vypadalo úplně normálně. Sice se mi zdálo, že se Col moc nesnaží, ale šel celkem slušným tempem. Skoro celé tři míle jsme byli na čtvrté nebo páté pozici a posunuli se na třetí v posledním oblouku, kdy dva koně (původně v čele) únavou odpadli.

Čekaly nás ještě tři překážky a pak dvě stě čtyřicet yardů rovinky, přitom vedoucí kůň běžel ještě plným tempem, bez únavy, a já věděl, že bychom museli jít rychleji než on. Další kůň před námi začínal ztrácet síly a jeho jezdec už mával bičem. Nepatrně jsem Cola zatáhl, abych ho srovnal na první z posledních tří překážek před rovinkou. Šel dobře, přes příští taky, tam se dostal před toho koně, jehož žokej se oháněl bičem. Pak přišla poslední.

Kolem nás je příliš prázdno, říkal jsem si, Col je radši, když jde přes překážku s víc koňmi. Šel přes tu poslední skvěle, velkým skokem, a já si říkal, že se v něm přece jen probudí vůle zvítězit…, že mu cosi napoví, že teď…, teď nastal rozhodující okamžik.

Jak se Col dotkl dopadovou nohou země na doskoku, ohnula se pod ním a kůň padl nosem do trávy. Otěže mi rychle proklouzly prsty po celé délce. Držel jsem se nohama, jak nejlíp jsem mohl, a zaklonil se, kam až to šlo, abych zůstal v sedle. Jakýmsi zázrakem se kůň vzepřel na druhé přední a podařilo se mu vstát. Běžel dál.

Rychle jsem otěže zkrátil. Vítězství bylo ztracené, ale oheň tak dlouho a pracně rozdmýchávaný nebylo radno hasit. Teď běž, do toho, ty zvíře, říkal jsem mu. Teď dělej, co umíš, před sebou máš jen jednoho, ukaž, co umíš, ukaž to všem, máš to v sobě.

Jako kdyby mi rozuměl, natáhl hlavu dopředu a přidal do neuvěřitelného trysku, jakým už několikrát získal vítězství v posledním okamžiku, kdy už se to zdálo nemožné.

Skoro se to zdařilo. Col jako by polykal délky a já ho vyjížděl skoro tak tvrdě jako Cascadea, ale s rozumem. Už jsme byli těsně za vedoucím koněm, už jsme byli u jeho sedla, ještě blíž…, ale pak už přišel cílový sloupek. O tři kroky dřív.

Princezna mi předtím řekla, že k odsedlání přijde, jedině kdybychom zvítězili, protože je to od její lóže moc daleko.

Zato se dostavil Maynard. Když jsem sklouzl ze sedla na zem, díval se na mne vražedně, oči zapadlé a obličej stažený nenávistí. Nemohl jsem pochopit, proč za mnou chodí. Kdybych já byl na jeho místě a někoho tak hrozivě nenáviděl, snažil bych se mu vyhnout. Maynarda jsem nenáviděl za to, co se snažil způsobit Bobbymu, jak se pokoušel udělat z něho vraha.

Dusty přehodil těžce oddychujícímu Colovi přikrývku přes hřbet.

Průběh dostihu ponechal bez komentáře. Šel jsem se zvážit a obecný nezdar toho odpoledne mne tížil jako mrak.

Další dostih jsem jel pro svého lambournského trenéra a skončil jsem jako třetí. S pocitem marnosti a ztraceného času jsem se pak převlékl do civilu. Měl jsem ten den po práci.

Když jsem šel z vážnice za princeznou, zarazil mě čísi hlas: „Ahoj Kite…“ Otočil jsem se. Byl to Basil Clutter, spěchal za mnou.

„Hele, ještě pořád tě zajímá Henri Nanterre?“ zeptal se, když mne dohonil.

„Ano.“ Zůstal jsem stát a Basil přešlapoval z nohy na nohu. Patřil mezi lidi, kteří nepostojí.

„Dnes jsou tu Roquevilleovi, běžel jim kůň v prvním dostihu a je tu s nimi nějaká ženská, která toho Nanterra zná. Jestli chceš, mohl by ses s ní sejít.“

„To bych rád.“

Podíval se na hodinky. „Mám za nimi přijít do baru na skleničku, nejlíp bys udělal, kdybys tam šel se mnou.“

Následoval jsem ho do baru určeného jen pro majitele a trenéry. Tam si všichni dali portské a já minerálku. Představili mne přítelkyni Roquevilleových. Byla malá, drobná, vypadala jako Francouzka, měla švih, nakrátko ostříhané tmavé vlasy od kořínků šedivé, na nohou vysoké boty s podpatky, na sobě černý kožený kalhotový kostým a kolem krku hedvábný šátek uvázaný na uzel vzadu, jak to nosí kovbojové.

Když promluvila, překvapila mě její samozřejmá, nefalšovaná hovorová angličtina. Představili mi ji jako paní Madeleine Darcyovou, Angličanku provdanou za francouzského trenéra.

„Henri Nanterre?“ řekla s odporem. „Jasně že ho znám, darebáka mizerného. Měli jsme v tréninku jeho koně do chvíle, kdy je zničehonic přestěhoval k Villonovi.“

■ ■ ■ 10 ►

Mluvila se zaujetím, zcela bez zábran, s potěšením bavila své posluchače.

„Je to nafoukaný kohout, co kokrhá, až uši zaléhají, vykračuje si pyšně jako páv. Známe ho odmalička, tehdy koně patřili jeho otci Louisovi, to byl ovšem nesmírně slušný člověk.“

„Takže Henri ty koně zdědil?“ zeptal jsem se.

„Koně i všechno ostatní. Louis byl bláhový dobrák. Myslel si, že jeho synáček je dokonalost sama. Taková pitomost! Henri je hrabivý a bezohledný. Ať si ho Villon klidně nechá.“

„V čem je hrabivý a bezohledný?“

Povytáhla pěstěné obočí. „Tak jsme třeba koupili mladou klisničku, měla dobrý původ, a my si ji mínili nechat pro sebe, posílat ji na dostihy a později si ji nechat na chov. Henri ji u nás viděl, vždycky všude strkal nos, a že prý by ji koupil. Když jsme řekli, že není na prodej, prohlásil, že když mu ji nepřenecháme, vezme od nás všechny své koně. Bylo jich osm… a my jsme o ně nechtěli přijít. Jak my tehdy zuřili! Nakonec nás donutil, abychom mu klisničku prodali za nákupní cenu, přestože jsme ji už u sebe měli kolik měsíců v tréninku. Pak za pár týdnů zničehonic zavolal, že od nás druhý den ráno koně bere, že si pro ně pošle. A byli pryč, hned ráno.“

„Jak to dopadlo s tou klisnou?“ zeptal jsem se.

Usmála se se škodolibým potěšením. „Rozpadala se jí člunková kost a museli ji utratit, chudáka. A víte, co ten mizera Nanterre udělal?“

Dramaticky se odmlčela a my se zeptali čtyřhlasně: „Co?“

„Villon nám to vyprávěl. Byl z toho znechucený. Nanterre prý prohlásil, že lidem na nucené porážce nevěří. Prý by byli schopni dát klisnu jakž takž dohromady, nacpat ji prášky proti bolesti a prodat, takže by na tom vydělali na jeho účet. Trval na tom, že chce být u toho, až klisnu budou utrácet. Museli ji utratit u Villona a Nanterre se na to díval.“

Paní Roquevilleová se tvářila, jako by se jí dělalo nanic. Byla znechucená. „Připadal mi docela sympatický, když jsme se s ním setkali v Longchamp a pak znovu v Newbury.“

„Copak o to, jsem přesvědčená, že markýz de Sade byl na závodišti taky milý a sympatický,“ řekla Madeleine sladce. „Při dostizích je snadné chovat se jako gentleman.“

Po důstojné pauze jsem se zeptal: „Víte něco o jeho obchodních záležitostech?“

„Obchody.“ Nakrčila nos. „Je spolumajitel stavební společnosti de Brescou a Nanterre. Ale jinak o jeho obchodech nic nevím, vím jen o jeho koních, a to mi stačí. V obchodních věcech bych mu nevěřila ani na chvíli. Jak se člověk chová k trenérům, tak se chová i v obchodování. Čestný člověk je čestný, darebák je darebák.“

„A… nevíte náhodou, kde bych ho tady v Anglii měl hledat?“

„Být vámi, tak ho nehledám,“ usmála se na mne líbezně. „Kdybyste ho našel, měl byste z toho jen mrzutosti.“

Reprodukoval jsem celý rozhovor Litsimu a Daniele nahoře u princezny.

„Co je člunková kost?“ zeptal se Litsi.

„Důležitá kost v hlezenním kloubu. Když s ní je u koně něco v nepořádku, nemůže chodit.“

„Ten váš Nanterre je hnusný,“ řekla Daniela s odporem.

Princezna a Beatrice se mezitím bavily na opačném konci místnosti, u vyhlídkového balkonu, s vysokým statným mužem s nápadně světlýma očima a nicneříkajícím výrazem.

Litsi sledoval, kam se dívám. Řekl: „To je lord Vaughnley, přišel tetě projevit účast, že Col přišel o vítězství. Znáte ho? Mám dojem, že má něco společného s tiskem.“

„Ano,“ řekl jsem suše. „Patří mu Towncrier.“

„Nepovídejte!“ Litsi zazářil. „Nejsou to ty noviny, které napadly Bobbyho?“

„Ne, to byl Daily Flag.“

„Aha.“ Litsi byl zklamaný. „Takže on není jeden z těch dvou tiskových magnátů, na něž jste vyzrál?“

„Ale ano, je.“ Pohled lorda Vaughnleyho v tu chvíli zabloudil ke mně. „To vám povím někdy jindy,“ řekl jsem Litsimu. Pak jsem sledoval, jak lord Vaughnley jako obvykle rozpačitě váhá, než mi podá ruku, přestože musel vědět, že na mne narazí, musel vědět, že po skončení dostihového dne vždy chodím za princeznou, byl to všeobecně známý rituál.

„Nuže, Kite,“ třásl mi rukou, „skvělý dostih, skvělý…, taková smůla!“

„Tak už to chodí.“

„Při Zlatém poháru budete mít víc štěstí, což?“

„Bylo by to příjemné.“

„Nemohu vám být nějak užitečný, příteli?“

Na to se mne ptal pokaždé. Koutkem oka jsem zaznamenal, jak Litsi žasne. Většinou jsem lordu Vaughnleyovi odpovídal že ne, děkuju, ale tentokrát mne napadlo, že neuškodí, když to zkusím. Nakonec, kdo se na nic neptá, nic se nedozví.

„Ne, děkuju…, ledaže…,“ řekl jsem, „nenarazil jste někdy náhodou na jméno Henri Nanterre?“

Zamyslel se a všichni se na něho zadívali. Princezna s napětím, Litsi a Daniela zvědavě, Beatrice skoro se strachem. Lord Vaughnley se po nás rozhlédl, zamračil se, a pak nám místo odpovědi sám položil otázku.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Obchodní partner mého muže,“ odpověděla princezna. „Můj milý lorde Vaughnley, nevíte o něm něco?“

Lord Vaughnley se tvářil zmateně. Zavrtěl hlavou. „Skutečně si nevzpomínám, že bych…“

„Nemohl byste náhodou…, nebylo by možné, že by se něco našlo v archivech Towncrieru? zeptal jsem se.

Rezignovaně se na mne usmál a přikývl. „Napište mi to jméno. Ale tiskacím písmem, prosím.“

Vytáhl jsem pero a malý notýsek. Napsal jsem na lístek jak Henriho jméno, tak jméno společnosti. Tiskacím písmem, samozřejmě.

„Je to Francouz,“ řekl jsem. „Vlastní taky koně, mohlo by o něm něco být v dostihových nebo obchodních materiálech, ale i ve společenských.“

, Jde vám o něco konkrétního?“ zeptal se s úsměvem.

„Je teď v Anglii. Nejvíc ze všeho bychom rádi věděli, kde bydlí.“

Beatrice pootevřela ústa a zase je zavřela. Ví, kde je, řekl jsem si, určitě ví, jak se s ním spojí. Mohli bychom toho využít, až něco vymyslíme.

Lord Vaughnley zastrčil papírek do vnitřní kapsy saka a slíbil, že jméno ještě týž večer dá do počítače, pokud na tom princezně opravdu záleží.

„Ano, záleží mi na tom,“ ubezpečovala ho.

„Každá maličkost nám může být užitečná,“ dodal jsem.

„Tak tedy dobře.“ Políbil princezně ruku, rozloučil se s ostatními a na odchodu se mě zeptal: „Vytáhl jste zase do boje?“

„Už to tak vypadá.“

„V tom případě chudák Nanterre.“

„Jak to myslel?“ zeptala se Beatrice, když odešel. Princezna jí řekla, že to je příliš dlouhá historie a že teď by nejdříve ze všeho ode mne ráda slyšela, jak proběhl dostih. Jen ještě dodala, že lord Vaughnley je její starý přítel a je vždy ochoten přispěchat jí na pomoc, když je třeba.

Musím říct ke cti tety Beatrice, že se od okamžiku, kdy včera večer telefonoval Henri Nanterre, držela přece jen zpátky. Předtím odmítala uvěřit, že by Nanterre dokázal zabít koně: „To byli určitě vandalové, jak říká policie.“ Teprve když se k tomu Nanterre sám hlásil, uvěřila.

Sice stále trvala na tom, aby Roland přistoupil na Henriho obchodní plány, ale už ho nehájila.

Zato se vystupňovalo její nepřátelství vůči mně. Když jsem dokončil referát o dostihu, neodpustila si vlastní závěry.

„Nesmysl. Ten dostih jste neztratil až na poslední překážce. Od začátku jste se držel moc vzadu, všichni to viděli.“ Sáhla po obloženém chlebíčku na bohatě zásobeném stole a zakousla se do něj, jako kdyby se mi zakousla do krku.

Nikdo se s ní nepřel, což jí dodalo odvahy a obrátila se k Daniele: „Ten tvůj nastávající nejen že jde po věnu, ale ještě ke všemu je mizerný žokej.“

„Beatrice,“ skočila jí princezna klidným, vyrovnaným hlasem do řeči, „Kit má své vlastní jmění a kromě toho je dědicem svého dědečka, který je velmi zámožný.“

Pak se na mne přísně podívala, abych se neopovážil odmlouvat. Pokud jsem nějaké peníze měl, tak jsem si je vydělal sám. A dědeček sice opravdu vlastnil tu a tam nějaký ten kus Newmarketu, ale jen ze samých cihel.

„Teto Beatrice,“ řekla Daniela a červenala se při tom, ‚já nic nemám.“

Teta Beatrice mlčky dojídala chlebíček a jen vrhala výmluvné pohledy. Napadlo mě, zcela nemístně, že má oranžové vlasy ve stejném tónu jako tapety na stěnách.

Mezitím už byl odstartován poslední, šestý dostih, a venku hřměl hlas komentátora. Všichni, až na Beatrici, se šli dívat z balkonu. Napadlo mě, jestli milion dolarů opravdu stojí za trvalý neklid a nespokojenost. Naše babička, když nás s Holly vychovávala, často říkávala: „Je dobré být dobrý, protože nenávist ničí mozek.“ Když dědeček někdy tyhle kacířské řeči zaslechl, ihned se to snažil napravit průpovídkami proti opovrženíhodným Allardeckům. Nakonec ale vyhrála babička. Holly si vzala Bobbyho, a já, když nepočítám nějaké ty rány osudu v minulosti a trápení s Danielou, jsem byl v životě vlastně taky šťastný. Beatrice, navzdory své španělské haciendě na Floridě, krokodýlím taškám a norkům, takové štěstí neměla.

Když byl čas jet domů, jela Beatrice zase s princeznou v rollsu. Trochu jsem doufal, že by Litsi mohl jet s nimi, protože já musel jet oklikou, vezl jsem Danielu do Chiswicku do práce. Litsi nicméně s naprostou samozřejmostí vzal Danielu pod paží a namířil si to s ní k parkovišti jezdců. Litsi po své tetě zdědil umění zdvořile a nenápadně dosáhnout svého. Říkal jsem si trochu trpce, že by z něj asi byl dobrý král.

Když jsme vysadili Danielu (mávala nám oběma, nepolíbila ani jednoho, ani druhého) a vyjeli k Eaton Square, začali jsme s Litsim hovořit o Beatrici. Jak se dalo očekávat.

„Vás pohoršilo, když řekla, že vám jde o věno,“ řekl Litsi pobaveně. „Vy jste do té doby nejspíš vůbec o Danieliných vyhlídkách neuvažoval.“

„Beatrice řekla, že jsem špatný žokej.“

„Jistě,“ smál se. „Jste puritán.“

„Daniela má to, co vydělá, a já taky.“

„Daniela je Rolandova neteř,“ vysvětloval mi trpělivě jako dítěti. „Roland a teta Casilia ji mají rádi a vlastní děti nemají.“

„Tedy tahle komplikace mi ještě chyběla!“

Něco zabručel a už o věci přestal hovořit. Po chvíli jsem se zeptal: „Vy víte, proč nemají děti? Nechtěli nebo nemohli? Nebo je to kvůli jeho nemoci?“

„Vždycky jsem byl přesvědčený, že kvůli jeho nemoci. Nikdy jsem se na to neptal. Brali se, když bylo strýci čtyřicet, teta byla o patnáct let mladší. Tu nemoc dostal brzo po svatbě. Nepamatuju si, že bych ho kdy viděl chodit. Prý ale býval výborný lyžař.“

„To je velká smůla.“

Přikývl. „Přitom prý to mohlo být ještě horší, prý ta nemoc (naštěstí hodně vzácná) taky může ochromit ruce, a to ho nepostihlo. Oni o tom nikdy nemluví, to je jasné.“

„Co teď ale uděláme pro rodinnou čest?“

Litsi řekl líně: „Něco vymyslíte…, nebo ještě líp, ty něco vymyslíš, souhlasíš? A já budu výpomoc.“

„Tak mi pomozte…, pomoz mi najít páku.“

„Páku?“

„Páka pohne světem.“

Pohodlně se natáhl. „Tebe už něco napadlo?“

„Ano, ale zatím to ještě neuzrálo, nemám jasno.“

„Necháš si to pro sebe?“

„Zatím ano. Musím si to ještě nějak přebrat.“ Pak jsem mu řekl, že jsem koupil nahrávací telefon.

„Až přijedeme domů, tak ho instalujeme a vymyslíme co dál.“

„Řekl, že zavolá znovu dnes večer.“ Nebylo třeba říkat kdo.

„Hm. Ten přístroj, který jsem dnes ráno koupil, je konferenční, dá se přepnout na hlasitý hovor, takže když někdo volá, slyší to všichni v místnosti. Až tedy zavolá, mohl byste prosím…, mohl bys zařídit, aby mluvil anglicky?“

‚Asi by bylo lepší, kdybys to vzal ty, pak by musel.“

„Dobře…, a co se mu řekne? Že nic?“

„Mohli bychom ho ještě chvíli vodit za nos, ne?“

„To ano. Ale když se ho chceme zbavit, musíme ho nejdřív najít, a nemáme tušení, kde je. Beatrice to ví, nebo přinejmenším ví, jak se s ním spojit. Kdybychom ho dostali z doupěte…“ Odmlčel jsem se. „Já vím, co potřebujeme. Potřebujeme návnadu, kozu uvázanou u pasti na tygra.“

„Kohopak jsi vybral pro tu tragickou roli?“

Usmál jsem se. „Vycpanou kozu na řetězu, která mečí na baterky. Všechny živé kozy musejí být opatrné nebo pod dohledem.“

„Teta Casilia, strýc Roland a Daniela budou pod dohledem.“

„Koně taky,“ dodal jsem.

„Dobře. Koně taky. A my dva…“

„Budeme opatrní,“ přikývl jsem.

Oba jsme taktně pomlčeli o tom, že nás Nanterre jmenovitě označil za terč dalších útoků. K čemu taky o tom mluvit. Nemyslel jsem si, že by nás chtěl zabít, to jistě ne, ale předpokládal jsem, že mu nešlo o pouhé píchnutí špendlíkem. Jistě věděl, že píchnutí špendlíkem by žádné výsledky nepřineslo.

„Jaký je? Ty ho znáš, já ho v životě neviděl. První předpoklad úspěchu v boji je znát nepřítele.“

„Řekl bych, že se do všeho řítí bez rozmyslu. Kupříkladu věřím, že když přišel minulý pátek, očekával, že postačí princeznu pořádně postrašit a Roland se pak vzdá. Taky se mu to málem podařilo.“

„Podle mých zpráv by se mu to skutečně podařilo, nebýt toho, žes tam byl ty.“

„To nevím. Fakt je, že v pátek vytáhl nenabitou pistoli…, to je pro něj asi charakteristické. Jedná impulsivně, nedomýšlí věci. Je zvyklý, že všechno je vždycky po jeho, protože je tak panovačný. Ano, přivykl, že ho každý poslouchá. Od smrti svého otce – a ten ho nemálo rozmazloval – vedl společnost zcela podle svého. Myslím si, že se dostal do stadia, kdy věří, že mu nikdo ani odporovat nemůže, zvlášť ne starý nemocný člověk, žijící v ústraní. Když Roland jeho nabídku odmítl písemně, nejspíš si řekl: To se snadno napraví. Myslím si, že v něčem je nezralý, tím víc je ovšem nebezpečný, určitě.“

Odmlčel jsem se. Litsi tiše čekal.

„Vezmi kupříkladu ten útok na Danielu,“ pokračoval jsem. „Určitě počítal s tím, že mu to vyjde, jako obvykle. Vsadím se, že ho ve snu nenapadlo, že by dokázala utíkat rychleji než on. Dostavil se na místo v obleku a lakýrkách. Už v tom je určitá domýšlivost, předpokládal, že bude rychlejší než ona, silnější, vítěz. Pokud by měl nějaké pochyby, přišel by v teplácích a teniskách.“

„A co ti koně?“ řekl Litsi.

Nerad jsem na ně vzpomínal. „Ti byli snadno zranitelní a on přesně věděl, jak se zabíjejí. Kde vzal veterinární pistoli, to nevím, ale od toho je přece expert přes zbraně. Taky u sebe zbraň má. Zbraně ho určitě přitahují, jinak by tolik netoužil je vyrábět. Lidé většinou dělají to, co mají v povaze, nemyslíš? Třeba mu dělá dobře, když vidí smrt…, možná když tvrdil, že se chce na vlastní oči přesvědčit, že ho lidé z nucené porážky nepodvedou, říkal to jen proto, že to byla jediná přijatelná záminka, kterou mohl zakrýt své černé sklony. Člověk si dokáže najít racionální zdůvodnění pro všechno, co chce dělat.“

„Ty taky?“ zeptal se mne zvědavě.

„Samozřejmě. Tvrdím, že jezdím dostihy pro peníze.“

„A to snad ne?“

„Jezdil bych i zadarmo. Ovšem za peníze je to lepší.“

Přikývl. Viděl jsem, že mne chápe. „Co si myslíš, že podle tebe teď Nanterre udělá?“ zeptal se.

„Další nedomyšlený výpad proti jednomu z nás. Nebude počítat s komplikacemi, ale nás může dostat do nepříjemné situace.“

„Roztomilé.“

„Radši nechoď do tmavých uliček a nebav se s cizími lidmi.“

„To nedělám nikdy.“

Zeptal jsem se ho trochu váhavě, co vlastně vůbec dělá, když je doma ve Francii.

„Obávám se, že skoro nic,“ řekl. „Podílím se na jedné galerii, hodně času utrácím v jiných galeriích, chodím se dívat na obrazy. Ten odborník z Louvru, jak jsme s Danielou byli na jeho přednášce, je můj starý známý. Byl jsem si jistý, že ji bude bavit.“

„Ano.“

Cítil jsem, jak si vedle mne poposedl, aby na mne viděl.

„Byla nás tam celá velká skupina, nebyli jsme sami.“

„Ano, já vím.“

Dál už o věci nemluvil. Pak k mému překvapení řekl: „Já jsem ženatý, ale rozešli jsme se. Úředně jsem stále ještě ženatý. Kdybych chtěl uzavřít nové manželství, nebo kdyby chtěla moje žena, museli bychom se rozvést. Moje žena má milence, já jsem samozřejmě taky…,“ pokrčil rameny. „Ve Francii je to normální.“

Po krátkém tichu jsem řekl: „Děkuju,“ a on přikývl. Víc jsme o tom nemluvili.

Po chvíli začal vyprávět: „Původně jsem chtěl být malířem. Dlouho jsem chodil do výtvarné školy…, když vidím velké výtvarné dílo, rozpoznám jeho velikost, ale sám… dokážu sice nanést barvy na plátno, ale ten nezbytný dar nemám. Ty, Kite, kamaráde, máš to obrovské štěstí, že ti příroda dala schopnosti, které potřebuješ k tomu, abys mohl dělat to, co tě těší.“

Byl jsem zticha. Umlčel mne. Ano, se svými schopnostmi jsem se už narodil. Vlastně jsem nikdy neuvažoval o tom, co by bylo, kdybych ty schopnosti neměl. V tu chvíli jsem se ale podíval na život očima Litsiho a uvědomil jsem si, jaké mám sakramentské štěstí, že to je vlastně základ mé životní spokojenosti a že bych měl být osudu vděčný. S pokorou.

Když jsme dojeli na Eaton Square, nabídl jsem se, že Litsiho vysadím u hlavního vchodu a pojedu zaparkovat auto. Nechtěl o tom ani slyšet. Připomněl mi, že tmavé slepé uličky nejsou to pravé, a že opatrnost je matka moudrosti.

„Dvory jsou ale osvětlené,“ namítl jsem.

„To je jedno. Zaparkujeme společně a domů půjdeme taky společně. Měl by ses řídit podle vlastní rady.“

„Dobře,“ přikývl jsem, i když mě v tu chvíli napadlo, že až v půl druhé ráno pojedu pro Danielu, půjdu do téže slepé uličky, a že hlavně pak bude na místě opatrnost.

Odemkli jsme si a vešli. V hale nás čekal Dawson a oznámil nám, že jak princezna, tak Beatrice se uchýlily do svých komnat a odpočívají, než se převléknou k večeři.

„Kde je Sammy?“ zeptal jsem se.

Dawson s viditelnou nevolí prohlásil, že Sammy se ustavičně pohybuje po domě, že se nikde nezdrží déle než minutu. Zašel jsem si nahoru pro nový telefon a narazil na Sammyho. Právě šel dolů z nejvyššího patra.

„Věděl jste, že je tam ještě jedna kuchyně?“ zeptal se mne.

„Ano, prohlížel jsem to tam.“

„Taky jsou tam dvě střešní okýnka, tak jsem pod ně nastražil takový menší pastičky. Kdyby vás v noci probudilo velký řinčení pokliček, tak tam utíkejte s posilama.“

Ubezpečil jsem ho, že bychom se dostavili, a odvedl ho s sebou dolů, abych jemu, Dawsonovi a Litsimu ukázal, jak se obsluhuje nahrávací telefon.

Normální telefonický rozvod v domě byl současně jednoduchý i složitý. Do domu vedla jen jediná státní linka, ale v různých prostorách a místnostech byla spousta paralelek.

Jakýkoli hovor zvenku zvonil jen na třech aparátech: v obývacím pokoji, v kanceláři, kde za dne pracovala paní Jenkinsová, a v suterénu. Kdokoli byl poblíž jednoho z těch tří telefonů, vzal hovor a pak místním telefonem přivolal toho, komu byl hovor určený. Takto mě kupříkladu přivolal Dawson, když mi minulou neděli telefonoval Wykeham. Ten systém sloužil k tomu, aby telefon nezdvihlo současně třeba šest lidí, kdykoli zazvoní.

Ze všech hostinských pokojů mohli hosté volat přímo ven, stejně jako z princeznina pokoje nebo z pokoje pana de Brescou. Dawson říkal, že v domě je jen zřídkakdy tolik lidí jako v tyhle dny, takže hovorů bývá málo a systém funguje dobře.

Vysvětlil jsem všem třem, že nový telefon stačí zapojit místo starého,

„Když se pak zmáčkne tenhle knoflík,“ ukazoval jsem, „celý rozhovor se automaticky nahraje. Když zmáčknete tenhle druhý, bude hovor slyšet v celé místnosti jako z rozhlasu.“

Zapojil jsem tu jednoduchou hračku do zdi v obývacím pokoji. „Myslím, že bude nejlepší, když teď telefon necháme tady, protože se tu shromažďujeme. Když se rozejdeme, během dne, mohl by být u paní Jenkinsové a v noci, kdyby to Dawsonovi nevadilo, mohli bychom ho zapnout v suterénu. Když se něco nahraje zbytečně, nic nevadí, snadno se to zase smaže. Ale pokaždé…, myslíte, že si na to zvyknete a vždycky nahrávání automaticky zapnete?“

Všichni tři přikývli.

„Takový hrubý člověk,“ poznamenal Dawson. „Ten jeho ostrý nezdvořilý hlas poznám určitě.“

Když Dawson se Sammym odešli, povzdechl si Litsi: „Škoda, že nemůžeme instalovat brouka na Beatricin telefon a nahrát si, co si s kým povídá.“

„Můžeme jednoduše zdvihnout sluchátko, když je nahoře u sebe, jen to tak zkusit.“

Zkusili jsme to hned, ale v telefonu bylo ticho. Nikdo v domě nemluvil. Mohli jsme takhle sluchátko držet celé hodiny, jenže během té doby by se k nám nikdo nedovolal. Litsi sluchátko neochotně položil s tím, že třeba budeme mít štěstí později, můžeme to zkoušet každou chvíli. Do večeře, kdy Beatrice sestoupila dolů, nepřinesla namátková akce žádné ovoce.

Mezitím jsem zavolal Wykehamovi a vyslechl vzkazy ze svého záznamníku. Oba telefonáty byly krátké, a pokud se mi do nich někdo nechtě vpletl, nebylo to slyšet.

Beatrice se dostavila ve slušivých bílých šatech se slunečnicemi a ihned se dožadovala své Bloody Mary. Litsi se jí věnoval neobyčejně vlídně a dvorně, jako by nevnímal, jak je protivná.

„Však já dobře vím, že mě tu nechcete, ale já vás upozorňuju, že dokud Roland nepodepíše, nehnu se odtud.“

Princezna se taky dostavila k večeři. Roland ne. Když jsme se po jídle vrátili do obývacího pokoje, Litsi dovedně a nenápadně usadil a rozmístil přítomné tak, abych nejblíž k telefonu seděl já. Usmíval se nad šálkem kávy. Všichni jsme čekali.

Když konečně telefon zazvonil, Beatrice nadskočila.

Zvedl jsem sluchátko a stiskl jak rozhlasové zařízení, tak nahrávání. Celou místností zazněla hlasitá francouzská slova.

■ ■ ■ 11 ►

Litsi okamžitě vyskočil, běžel ke mně a naznačoval, ať mu telefon podám.

„To není Nanterre,“ řekl.

Vzal si hovor, vypnul oba knoflíky a začal hovořit francouzsky. Šlo o soukromý hovor. „Oui… non… certainement… ce soir… oui… merci.“

Sotva to položil, zazvonil telefon znovu. Litsi to zdvihl, ušklíbl se a stiskl oba knoflíky. Pak mi podal sluchátko.

„Teď je to on,“ řekl suše. Nebylo pochyb. Všichni slyšeli jeho panovačný hlas a pro mne nesrozumitelná slova.

„Mluvte anglicky,“ řekl jsem.

„Chci mluvit s princem Litsim,“ řekl Nanterre (anglicky). „Okamžitě mi ho zavolejte k telefonu.“

„To bohužel nejde. Mám mu vyřídit nějaký vzkaz?“

„Kdo vy jste? Vlastně já vím…, vy jste ten žokej.“

„Ano.“

„Dal jsem pokyn, že máte dům opustit.“

„Vaše pokyny pro mne nejsou závazné.“

„Budete litovat.“

„Proč?“ zeptal jsem se, ale on se nenechal zlákat k přímým, konkrétním výhrůžkám. Nejspíš asi proto, že zatím nic velkého nevymyslel.

„Můj notář se dostaví zítra v deset hodin,“ pokračoval Nanterre. „Bude uveden do knihovny, jako minule. Tam počká. Roland de Brescou a princezna Casilia sejdou dolů, jakmile přijde. Princ Litsi a Daniela de Brescou také. Všichni podepíšou listinu, která je v notářově kufříku. Notář ověří všechny podpisy a listinu pak odnese. Je to jasné?“

„Je to jasné, ale nedojde k tomu,“ řekl jsem klidně.

„K tomu musí dojít.“

„V kufříku žádná listina není.“

To ho nezarazilo ani na vteřinu. „Můj notář přinese listinu se stejným textem. Všichni tu listinu podepíšou.“

„Nechtějí.“

, Já jsem vás varoval, co se stane, když formulář nebude podepsaný –“.

„Co se stane?“ zeptal jsem se. „Nemůžete lidi nutit, aby zrazovali vlastní svědomí.“

„Každé svědomí se dá koupit,“ řekl vztekle. Ve sluchátku to klaplo a naskočil normální tón. Zavěsil jsem.

Litsi zklamaně potřásl hlavou. „Je opatrný. Neřekl nic, co by mohlo sloužit jako důvod k policejní akci, žádnou konkrétní výhrůžku.“

„Měli byste to všichni podepsat,“ řekla Beatrice dopáleně. „Měli byste si už dát pokoj a nechat ho, ať si ten podnik rozšíří, jak chce.“

Nikdo se s ní nepřel. Tohle téma už bylo tolikrát prodiskutované. Litsi pak požádal princeznu, aby nás na chvíli omluvila, že si musíme společně něco vyřídit, že odejdeme jen na chvíli, ostatně Sammy, ubezpečil ji, je ještě ve službě a počká, až přijde John Grandy, a já se vrátím včas, abych mohl zajet pro Danielu.

Princezna přikývla, ale netvářila se nijak nadšeně při pomyšlení, že zase stráví večer sama s Beatricí. Měl jsem trochu špatné svědomí, když jsem s úlevou odklusal s Litsim.

„Musíme si vzít taxík k hotelu Marylebone Plaza,“ řekl. „To není tvůj druh hotelu.“

Máme tam s někým schůzku, je to jeho druh hotelu.“ ‚S kým?“ S někým, kdo nás poučí o obchodu se zbraněmi.“

„Opravdu?“ To mě zajímalo. „Kdo je to?“

„Já vlastně nevím. Máme jít do pokoje tisíc sto dvanáct a promluvit s panem Mohammedem. Jistě to není jeho pravé jméno, to si nechává pro sebe. Ale prý nám bude nápomocný.“

„Jak jsi ho objevil?“ zeptal jsem se.

Litsi se usmál. „Já ho vlastně neobjevil. Jen jsem se trochu přeptal ve Francii někoho, kdo se vyzná…, kdo má přehled o prodeji osobních střelných zbraní v různých částech světa. Výsledek je pan Mohammed. To ti musí stačit.“

„Dobře.“

„Ty se jmenuješ Smith, já Jones.“

„Opravdu originální.“

Hotel Marylebone byl sotva pět kilometrů od Eaton Square, společensky to ale byla vzdálenost mnohem, mnohem větší.

Studený, nehostinný hotel sloužící k přenocování nemajetných cestovatelů. Obrovský, neosobní útulek pro bezejmenné. Často jsem projížděl kolem, ale nikdy jsem nebyl uvnitř. Litsi určitě taky ne. Přešli jsme rozlehlou halou s šedou podlahovou krytinou a výtahem odjeli do jedenáctého patra.

Chodba v jedenáctém patře byla sice pokrytá kobercem, ale velmi chudě osvětlená. Prohlíželi jsme si čísla pokojů, až jsme našli číslo tisíc sto dvanáct.

Zaklepali jsme. |

Dveře pootevřel snědý člověk, dobře oblečený, v bílé košili se zlatými manžetovými knoflíčky. Tvářil se neproniknutelně.

„Jones a Smith,“ řekl Litsi.

Neznámý nás vpustil dovnitř. V pokoji byl další muž, podobně oblečený, s těžkým zlatým prstenem s diamanty sestavenými do čtverce.

„Mohammed,“ představil se a podal nám ruku s prstenem. Pak přes rameno kývl na svého přítele. Ten tiše odešel a zavřel za sebou dveře.

Odhadl jsem, že Mohammed je jen o něco starší než já a o něco mladší než Litsi. Měl tmavé vlasy, tmavé oči, olivovou pleť a mohutný černý knír. Přepych zlatého prstenu se odrážel i na luxusním koženém kufru ležícím na posteli a na náramkových hodinkách pana Mohammeda. Náramek vypadal jako složený ze samých zlatých nuggetů.

Rozveseleně se omlouval za to, že se setkáváme na takovém místě, „ale tady nás aspoň nikdo nezná“.

Ubezpečil nás, že se zbraněmi obchoduje zcela legálně. „Řeknu vám všechno, co potřebujete vědět, jen nikomu nesmíte říct, odkud jste se to dozvěděli.“

Znovu se omluvil za skromně vybavenou místnost, kde byla jen jedna židle. Tu pan Mohammed nabídl Litsimu, sám si sedl na postel. Já se opíral o kraj stolu. Na oknech byly červené závěsy, na zemi hnědý koberec se vzorkem, na posteli bavlněný pruhovaný přehoz. Všechno vypadalo čistě a udržovaně.

Mohammed se podíval na hodinky. „Za hodinu budu muset odejít. Chcete něco vědět o plastových zbraních. Tak se ptejte.“

, Já…,“začal Litsi.

„Kdo ty zbraně vyrábí?“ zeptal jsem se.

Mohammed se na mne podíval a bez váhání odpověděl: „Nejlepší kvalitu vyrábí Glock v Rakousku. Glock 17.“ Zvolna sáhl po zavazadle a odemkl je. „Přinesl jsem vám jednu pistoli ukázat.“

Mluvil anglicky jako vzdělaný člověk, se sotva patrným cizím přízvukem. Těžko říct, odkud byl. Možná Arab. Určitě ze středomořské oblasti, snad Ital nebo Francouz.

„Glock 17 je z větší části z plastů, ale některé prvky má kovové. V budoucnosti se budou vyrábět čistě plastové zbraně, je to jen otázka vyhovujících vlastností umělé hmoty.“

Z kufru teď vyndal úhlednou černou krabici.

„Tuhle pistoli vlastním v souladu s právem,“ vysvětloval. „Navzdory tomu, že jsme se sešli za takových okolností, vás ubezpečuju, že jsem naprosto čestný obchodník.“

Ubezpečili jsme ho, že o tom nepochybujeme.

Spokojeně přikývl a krabici otevřel. Uvnitř, na tvarovaném dně, ležela černá pistole jako hračka, zásobník a osmnáct nábojů srovnaných špičkou dolů ve třech úhledných řadách po šesti.

Mohammed vzal zbraň do ruky.

„Tahle pistole má mnoho výhod,“ vysvětloval. „Je lehká, levnější a snáz se vyrábí než kovová, kromě toho je i přesnější.“

Jako správný obchodník chvíli počkal, až ty důležité informace strávíme.

„Můžete ji snadno rozložit.“ Odloupl celou horní část pistole, takže bylo vidět na ocelovou trubici hlavně. „Je tam taky ocelové pero. Náboje jsou taky z kovu. Ale rukojeť a zásobník jsou výhradně z plastického materiálu. Jednotlivé části do sebe zase snadno zapadnou.“ Zaklapl horní část zbraně. „Jak vidíte, je to zcela snadné. Do zásobníku se vejde devět nábojů. Ti, kdo už tenhle typ používají, jsou přesvědčení, že má budoucnost, i některé policejní složky ty pistole mají a věří, že to je začátek zcela nové koncepce osobních zbraní.“

„V Americe se ale myslím snaží takové zbraně zakázat, ne?“ poznamenal Litsi.

Mohammed pokrčil rameny. „Ano. Zákon 4194, odstavec osmnáctý zakazuje dovoz, výrobu a prodej podobných zbraní vyrobených po 1. lednu 1986. To vzniklo proto, že plastové zbraně nejsou zatím zjistitelné běžnými letištními detektory. V Americe se bojí, aby se zbraně do země nedostávaly nezákonně a v rukou teroristů nepronikly do vládních objektů.“

„Což by mohly?“ řekl jsem.

„Možná.“ Znovu pokrčil rameny. „Osobní zbraň vlastní v Americe asi dva miliony civilistů. Trvají na tom, že mají právo na zbraň. Tenhle rakouský výrobek je začátkem budoucnosti. Nejspíš díky němu dojde k rychlému vývoji detektorů plastů…, možná si cestující v budoucnosti nebudou smět brát na palubu letadla žádná příruční zavazadla kromě dámských kabelek a plochých kufříků, protože ty je snadné prohlédnout bez pomoci přístrojů.“ Zadíval se na Litsiho. „Jde vám o teroristy?“

„Ne, aspoň ne přímo,“ odpověděl Litsi.

Mohammed se zatvářil, jako by se mu ulevilo. „Tahle zbraň není určená teroristům,“ řekl. „Je to skutečně velmi kvalitní pistole, lepší než jiné, opravdu.“

„Ano, to jsme pochopili,“ řekl jsem, „zajímalo by nás, jak mnoho vynáší?“

„Komu?“

„Výrobci.“

„Ach tak.“ Odkašlal si. „Záleží na tom…,“ zamyslel se. „Výroba je jednodušší a lacinější než u kovových zbraní. Rozdíl v ceně u jednoho kusu není příliš velký, takže celkový zisk samozřejmě závisí na počtu prodaných kusů.“ Vesele se usmál. „Lze předpokládat, že ty dva miliony lidí, co už v Americe vlastní osobní zbraň, budou chtít vlastnit nový typ, protože je nový, a tak přináší i určitou společenskou prestiž. Policie bude samozřejmě chtít novou zbraň taky. Ostatní svět chce zbraně proto, aby je použil, v Americe chtějí zbraně, protože to jaksi patří k jejich tradicím, chtějí mít zbraně z historické tradice, ze sportu, pro pocit dobrodružství a vůbec nechtějí zabíjet. Jsou ale jiné oblasti, kde lidé žízní po zbraních, protože opravdu zabíjet chtějí. Jde jim buď o sebeobranu, nebo zabíjení. Na vskutku levné, spolehlivé pistole existuje obrovský trh. Dokud se ten hlad po nových zbraních nenasytí během prvního období, budou výrobci plastových zbraní vydělávat nepředstavitelné peníze, v krátké době a poctivě.“

Vážně jsme ho s Litsim poslouchali.

„A co takhle nepoctivě?“ zeptal jsem se. Na okamžik se zarazil. „To hovoříte o kom?“

„Stále mě zajímají výrobci.“

„Aha. Nějaká společnost?“

„Ano, soukromý podnik s jediným člověkem v čele.“

Usmál se se skepsí zkušeného.

„Takový člověk vydělá tolik, jako by si peníze sám tiskl.“

„Jak?“

„Snadno,“ řekl. „Výrobek rozdělený na dvě části se odešle odděleně.“ Znovu pistoli rozebral. „Řekněme, že by někdo dal všechny ty součástky do jedné zásilky, zatímco ve druhé zásilce by byly hlavně. Hlavně by byly vyrobené ze zcela speciálního plastu, který odolává horku, co vzniká třením při průletu střely.“

Podíval se na nás, aby se přesvědčil, jestli ty jednoduché údaje chápeme. Zřejmě nabyl dojmu že ano. Pokračoval: „Výrobce odešle obě zásilky s časovým odstupem. Odůvodní to tím, že kdyby se snad stalo, že by jedna zásilka…, že by se jaksi zatoulala…, což je eufemismus pro krádež…, zboží nebude použitelné. Produkt lze kompletizovat teprve poté, co obě zásilky dojdou na správné místo určení. Je to jasné?“

„Ano.“ Oba jsme kývli.

„Dobře. Tak tedy výrobce vybaví zásilku všemi nezbytnými doklady. U každé zásilky bude příslušné celní vybavení, všechna požadovaná dokumentace, všechno jak má být. Pak už záleží jen na tom, jak naléhavě zákazník zboží potřebuje.“

„Jak to myslíte?“ ptal se Litsi.

Mohammed se bavil, byl ve svém živlu. „Řekněme, že zákazník potřebuje zboží neobyčejně naléhavě a rychle. Výrobce mu pošle zásilku bez hlavní. Zákazník zaplatí a výrobce odešle hlavně. Sledujete mě?“ Přikývli jsme.

„Výrobce ovšem zákazníka upozorní, že kromě platby uvedené na fakturách, tedy oficiální platby společnosti, musí navíc zaplatit určitou sumu na určité tajné konto na určitém místě. Teprve když tahle platba je bezpečně uložená na kontě, výrobce hlavně odešle.“ Jednoduché,“ řekl jsem. „Velmi. Běžně se to tak praktikuje, a to na celém světě.“

„Úplatky.“

„Provize. Systém provize se uznává po celém světě. Bez provize by se snad ani obchodovat nedalo. Tady trošku utrousit…, trošku tamhle…“ Pokrčil rameny. „Takový výrobce celoplastových zbraní vydělá své společnosti zcela legálně slušné peníze a sám si přitom zcela neviditelně nahrabe miliony.“

Zručně složil zbraň a podal mi ji.

„Zkuste to a uvědomte si, že pistole vyrobená výhradně z plastických materiálů je ještě lehčí.“

Zadíval jsem se na zbraň, na matný černý povrch, hladký a funkční, na kovový kroužek viditelný při ústí hlavně. Ta věc byla vskutku velmi lehká, přestože měla ocelové součástky. Až bude celá z plastů, mohla by si s ní hrát i miminka.

Trochu jsem se otřásl a podal pistoli Litsimu. Uvědomil jsem si, že jsem během čtyř dní prodělal dvakrát školení o střelné zbrani. Zvláštní. Sám moc dobře nestřílím a určitě se to nehodlám učit. Litsi zamyšleně zbraň potěžkal a pak ji vrátil Mohammedovi.

„Máte na mysli nějakého zcela konkrétního výrobce?“ zeptal se Mohammed.

„Máme na mysli někoho, kdo hodlá žádat o výrobní licenci a kdo až dosud se zbraněmi neobchodoval,“ řekl jsem stručně.

Povytáhl obočí. „Ve Francii?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl Litsi překvapeně. Já si v tu chvíli uvědomil, že Mohammedovi muselo být jasné, že jde o Francii, když se s ním Litsi přes Francii spojil, přestože telefonické jednání proběhlo s někým jiným.

Mohammed našpulil rty pod hustým knírem. „Pokud váš budoucí výrobce chce získat licenci, musí mít velice dobré jméno, musí to být osoba velmi vážená. Takové licence se nerozdávají jako bonbony. Váš člověk by taky musel mít vhodnou výrobní kapacitu, musel by mít ukončený vývoj prototypu, patrně by už musel mít i předběžné objednávky. Hlavně by ale musel mít tu nejlepší pověst.“

„Byl jste nesmírně laskavý,“ řekl Litsi.

Mohammed vlídně zářil.

Já se ještě zeptal: „Jak by výrobce zahájil nabídku? To by inzeroval?“

„Jistě. Inzeroval by ve všech zbrojařských časopisech, po celém světě. Možná by si taky obstaral obchodního zástupce, jako jsem já.“ Usmál se. „Já sám pracuju na základě předem dohodnuté provize. Všichni mě znají. Když někdo chce zbraně, přijde za mnou a ptá se – co myslíte, co by pro nás bylo nejvýhodnější – kolik to bude stát – kdy můžete zařídit dodání.“ Rozpřáhl ruce. „Jsem prostředník, ale nezbytný.“ Podíval se na hodinky. „Ještě něco?“ zeptal se.

Najednou mne napadlo: „Kdyby někdo chtěl pistoli veterinární, porážecí, dokázal byste ji dodat? Myslím žihadlo.“

„To je zastaralé,“ řekl bez rozmýšlení. „V Anglii vyráběla žihadlo firma Accles a Shelvoke v Birminghamu. Myslíte ten typ, že? Nula čtyři sta pět, ne?“

„Asi ano, nevím.“

„Veterinární zbraně nejsou můj obor, to je velmi úzká specializace, zbytečně byste utrácel peníze, kdybyste ode mne chtěl, abych vám žihadlo sehnal. V Anglii je jich pořád dost, ale je to opravdu zastaralá věc. Kdybyste se ale obrátil na nějakého staršího veterináře, nejspíš byste pochodil, žihadlo by vám ochotně prodal. Na žihadlo ovšem musíte mít povolení, to asi víte.“ Odmlčel se. „Upřímně řečeno, pánové, já nejraději jednám se zákazníky, kteří se otázkou zbrojních pasů vůbec nezabývají.“

„Promiňte, že se ptám, nechtěl bych se vás dotknout, ale povězte mi, komu byste odmítl zbraně prodat? Je někdo takový?“

Vůbec se neurazil. Řekl: „Odmítl bych jen tehdy, kdybych měl důvodné podezření, že zákazník nezaplatí. Z morálního hlediska žádné zábrany nemám. Ne. Neptám se zákazníka, k čemu zbraň potřebuje. Kdyby mi na tom záleželo, nemohl bych dělat, co dělám. Prodávám zboží a netrápím se nad jeho využitím.“

Litsiho ani mne už nic chytrého, nač bychom se zeptali, nenapadlo. Mohammed uložil pistoli zpět do pouzdra, vypadala tam pěkně a úhledně vedle řádky nábojů. Zavřel krabici a vložil ji do kufru.

„Nezapomínejte,“ řekl s úsměvem, „že obrana a útok jsou tak staré jako lidstvo samo. Kdysi bych asi prodával pazourky.“

„My vám upřímně děkujeme, pane Mohammede.“ Přátelsky přikývl. Litsi i já jsme vstali a potřásli rukou se zlatým prstenem a diamanty. Mohammed ještě poznamenal, že kdybychom náhodou zahlédli jeho přítele na chodbě, ať si ho nevšímáme, a že se s ním nemusíme loučit. Přítel prý se vrátí, jakmile nás uvidí odcházet. Tak jsme si tedy „přítele“ postávajícího u výtahů nevšímali a klidně jsme odjeli do přízemí. Teprve v taxíku cestou domů na Eaton Square jsme se dali do hovoru. „Ospravedlňoval se.“

„To dělá každý. Prospívá to zdraví.“

„Jak to myslíš?“

„Jinak by si musel zoufat a klesat pod tíží viny. Když si člověk něco sám ospravedlní, je to možná iluzorní, ale aspoň to nevede k sebevraždě.“

„Mohl bys ospravedlňovat i sebevraždu.“

Ušklíbl jsem se na něho. „Ty taky.“

„Nanterre má neobyčejně silné nutkání ostřit pazourky,“ řekl Litsi.

„Jo. Novější, lepší, tenčí, pevnější a ostřejší pazourky.“

„Se znakem de Brescou.“

„Představoval jsem si v duchu, jak by si Roland třásl rukou s Mohammedem nad uzavřenou smlouvou.“

Litsi se rozesmál. „Před takovým osudem ho musíme za každou cenu uchránit.“

„Jak ses vůbec k tomu Mohammedovi dostal?“ zeptal jsem se.

„Když je člověk princ, tak to přece jen má své výhody,“ řekl Litsi. „Když někoho o něco naléhavě požádá, zřídkakdy se setká s neochotou. Pak je tu ještě další věc, člověk zná hodně lidí na důležitých místech. Prostě jsem trochu uvedl věci do pohybu, tak jako ty včera s lordem Vaughnleym.“ Odmlčel se. „Mimochodem, jak to, že člověk, kterého jsi porazil, jeví takovou ochotu ti vyhovět?“

„Totiž…, já ho sice porazil, ale současně jsem ho taky zachránil. Maynard Allardeck se tehdy zcela legálně a hodně špinavě pokoušel pohltit jeho noviny, a já mu dal do ruky zbraň jak Maynarda udržet trvale v šachu. Dal jsem mu kopii toho filmu.“

„V tom případě ti vskutku dluží nějakou tu menší ochotu,“ konstatoval Litsi pobaveně.

„Kromě toho, jak jsem ti říkal, že jeden mládenec přišel v sázkách Maynardovou vinou skoro o polovinu dědictví, tak to byl lordův syn Hugh. Pak lord Vaughnley donutil Maynarda, aby dědictví vrátil, jinak že ten film zveřejní. To dědictví mimochodem spočívalo v polovině akcií Towncrieru.“

„Trošku spravedlivého vydírání, což? To byl tvůj nápad?“

„No… skoro.“

Zasmál se. „Asi bych tě za to měl kárat. Zaručeně to není v souladu se zákonem.“

„Zákon neuskutečňuje spravedlnost. Oběť velmi často prohrává. Zákon sice trestá, ale nenapravuje křivdy.“

„A podle tvého je spravedlnost pro ukřivděného na prvním místě?“

„Pokud lze – ano.“

„Ty sám bys v zájmu téhle spravedlnosti byl ochotný zákon porušit?“

„Poslyš, už je hrozně pozdě, dál mě radši nezkoušej. Ostatně už jsme na Eaton Square.“

Šli jsme nahoru do obývacího pokoje. Princezna s Beatricí už odešly spát, takže jsme si v klidu nalili brandy. Litsi mi byl jako člověk čím dál tím milejší, ale současně jsem si z celého srdce přál, aby byl nejraději na opačném konci zeměkoule. Podíval jsem se na něj a on na mě, a tak mne napadlo, jestli si třeba nemyslí totéž o mně.

„Co děláš zítra?“ zeptal se.

„Jedu v Bradbury.“

„Kde to je?“

„V půli cesty do Devonu.“

„Nevím, kde na to bereš energii.“ Zívl. „Já strávil odpoledne tím, že jsem se volným krokem procházel po ascotském závodišti, a jsem utahaný jako pes.“

Velký, statný, elegantní. Dopili jsme brandy a šli přepojit nahrávací telefon dolů do chodby v suterénu. Pak jsme pomalu vyšli do přízemí a zastavili se před Litsiho dveřmi.

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Dobrou noc.“ Po kratičkém zaváhání mi podal ruku. „Je to trochu směšný zvyk,“ řekl s úsměvem. „Ale jak jinak?“ Zamával mi krátce a zmizel ve své ložnici. Já se šel podívat, jestli ještě stále bydlím mezi bambusovými výhonky. Jak se zdálo, tak jsem tam bydlel.

Chvíli jsem si zdříml na nerozestlané posteli, pak jsem vyšel z domu, dozadu ke dvorům, vzal auto a jel pro Danielu.

Jak jsem šel temnou tichou slepou uličkou za domem, napadlo mě, že je to opravdu ideální místo pro přepadení.

■ ■ ■ 12 ►

Slepá ulička byla sto metrů dlouhá, úzký dvůr, na konci se rozšiřující, aby se vjíždějící vozy mohly otočit, sevřená na šířku asi tak sedmi metrů zadními trakty vysokých budov, jako kaňon. Lemovala ji vrata garáží tvořících přízemní prostory zadních částí domů. Ty garáže ale nevznikly z bývalých stájí, jak tomu bývá v restaurovaných budovách, kde se z někdejších pokojů pro služebnictvo nad příbytky koní a kočárů staly luxusní obytné prostory. Ve Falmouth Mews (tak se ulička jmenovala) nebylo nic podobného vchodům do takových rezidencí.

Během dne tu bylo živo, protože v řadě větších garáží sídlily autoopravny, sloužící pro okolní bloky. Když večer mechanici odešli z práce, ulice ztichla, oslepla, garáže se zavřely a jedinými světly ve dvoře zůstaly lampy v rozsvícených oknech bytů.

Garáž, kde měl Thomas princeznina rollse, byla asi v polovině uličky. Hned vedle další garáže, která sice patřila jedné autoopravně, Thomas si ji ale dočasně vyprosil k pronájmu, aby tam mohla nechávat svůj vůz Daniela (vůz už byl opravený a Thomas ho přivezl). Můj mercedes bez střechy nad hlavou parkoval před Danielinou garáží. Řada jiných aut stála podobně tu a tam před zavřenými vraty. Pokud měly místní rodiny dvě auta, pak ukládaly to lepší do garáže a to skromnější, každodenně používané, před garáž.

Ta volně zaparkovaná vozidla poskytovala bohaté možnosti úkrytu.

Napadlo mě, že jsem si měl vzít baterku. Příští den si ji určitě vezmu. V téhle uličce by se mohl skrývat celý pluk příšer… a Beatrice věděla velmi přesně, kdy noc co noc vyjíždím do Chiswicku.

Šel jsem středem uličky a srdce mi bušilo, ačkoli ještě včera v noci jsem strach neměl. To je tím, když má člověk bohatou představivost, říkal jsem si trpce. Ale v křoví nic nezaharašilo, nikdo mi neskočil na záda, tygr ještě neměl dostatečný hlad.

Na voze se od okamžiku, kdy jsem ho tam předtím zaparkoval, nic nezměnilo. Pro jistotu jsem se podíval pod kapotu, prohlédl kontakty a než jsem nastartoval, nahlédl jsem pod palubní desku. Taky jsem se podíval, jestli mi neteče olej, mám-li dostatečně plná kola, a když jsem se rozjel, vyzkoušel jsem brzdy, ještě než jsem vyjel na hlavní ulici.

Všechno v pořádku. Odjel jsem bez komplikací do Chiswicku a ve dvě vyzvedl Danielu. Měla za sebou namáhavý dlouhý den a byla unavená. Mluvila jednoslabičně. Vykládala mi jedině o tom, že celý večer mařili ve studiu čas na reportáži o stavbách ze sněhu a ledu. Připadalo jí to zbytečné.

„Jak to ze sněhu a ledu?“ zeptal jsem se ne ze zvědavosti, ale abych ji donutil mluvit.

„To byly soutěžní stavby, jako sochy, někde z toho udělali výstavu a naši to byli točit. Některé stavby byly docela hezké, dokonce měly uvnitř zavedené světlo. Kluci říkali, že byli v něčem, co jim připadalo jako iglú, ale bez sněhové přikrývky. Asi se tam skvěle bavili, ale jako aktualita to k ničemu není.“

Zívla a zmlkla. Po chvíli jsme byli v naší slepé uličce. V noci, kdy není v ulicích žádný provoz, byla ta cesta vždy krátká.

„Nemůžeš pro mě takhle jezdit věčně,“ řekla, když jsme obcházeli blok k Eaton Square.

„Mě to těší.“

„Litsi mi řekl, že ten člověk v kukle byl Henri Nanterre.“ Otřásla se. „Nevím, jestli se bojím míň nebo víc, když to teď vím. V pátek ale noční mít nebudu. V sobotu a v neděli samozřejmě taky ne. Takže se v pátek vyspíš.“

Odemkli jsme si novými klíči a rozloučili se v Danielině patře. V domě na Eaton Square jsme spolu nikdy nespali, takže mne netrápily vzpomínky na to, co minulo, ale jak jsem tak stoupal o patro výš, zoufale jsem litoval, že nejde se mnou. Její symbolické políbení na dobrou noc bylo spíš odmítavé než jiné, nemělo tedy smysl se o cokoli pokoušet.

Mějte s ní trpělivost… Trpělivost bolí, když budoucnost neslibuje žádnou jistotu.

Každý den ráno nás v ranní jídelně čekalo teplo a ranní noviny. Tehdy ve čtvrtek jsem tam sešel asi v devět. Pil jsem pomerančovou šťávu a opakoval si, co mám dnes jet v Bradbury, když vtom zazvonil domácí telefon a Dawsonův hlas mi oznámil, že mě volá pan Harlow.

Se strachem jsem zdvihl sluchátko státní linky.

„Wykehame…?“

„Ano, to jsem já, Kite, myslel jsem si, že bude lepší, když vám to řeknu…, ale princeznu zatím neplašte. Měli jsme tu včera nějakého vetřelce.“

„Koně jsou v pořádku? Kinley…?“

„Ano, ano. K ničemu nedošlo. Ten člověk se psem říká, že pes začal být neklidný, jako by někdo byl poblíž. Říká, že pes byl ve střehu dobře půl hodiny, že tiše kňučel, a že s ním dvakrát prošel celé stáje. Nikoho neviděli a pes se pak zase uklidnil. Takže… co myslíte?“

„Myslím, že je sakra dobře, že tam toho psa máte.“

„Ano…, dělá mi to všechno starosti.“

„Kolik bylo, přibližně?“

„Kolem půlnoci. Já už byl samozřejmě v posteli a ten psovod mě nevzbudil, protože se nakonec nic nedělo. Taky jsme nikde nenašli stopy, že by tu někdo byl.“

„Hlavně ať pořád někdo hlídá a ať vám už neposílají toho člověka, co spal v seníku.“

„To ne, já jim řekl hned, aby mi ho už neposílali. Od té doby mi posílají opravdu svědomité lidi.“

Pak jsme se chvíli bavili o koních, které Wykeham do Bradbury posílá. Měli mu tam běžet dva, ale ani jeden z nich nebyl princeznin. Nechával v Bradbury startovat jen ty nejslabší, vycházel z teorie, že když nevyhrají tam, nevyhrají nikde. Většinou se snažil Bradbury vůbec vynechávat. Je to malé venkovské závodiště, rovinaté, s lehkou krátkou kruhovou dráhou, dobře se tam jezdí, pokud se člověk dostane na vnitřní stranu kursu.

„Melisandu tam hezky proveďte,“ řekl Wykeham.

„Melisanda běhala, ještě než jsem začal běhat já. Asi jste myslel Pinkeyho, ne?“

„Ano… samozřejmě,“ odkašlal si. „Jak dlouho budete ještě bydlet na Eaton Square?“ zeptal se.

„To nevím. Ale až se odtud postěhuju, dám vám vědět.“

Skončili jsme hovor. Vložil jsem do toustovače krajíček černého chleba a uvažoval o vetřelcích.

Pak přišel Litsi. Nalil si kávu a chystal si ovesné vločky se smetanou. Řekl jakoby nic: „Tak mě napadlo, že bych si mohl zajet na dostihy.“

„Do Bradbury?“ podivil jsem se. „To není Ascot. Chudoba, žádné pohodlí.“

„Chceš říct, že mě nevezmeš s sebou?“

„Ne, já jen abys věděl, co tě čeká.“

Sedl si ke stolu a se zájmem sledoval, jak jím topinku bez másla a bez džemu.

„Ta tvoje dieta je odporná.“

„To jde o zvyk.“

Díval se, jak pilulku zapíjím kávou. „A tohle bylo co?“ zeptal se.

„Vitaminy.“

Potřásl znechuceně hlavou a vrhl se na svůj vysoce kalorický pokrm. Vtom přišla Daniela, svěží, hezká, v objemném bílém svetru.

„Ahoj,“ řekla jaksi tak všeobecně. „Koukala jsem, kde jste. Co hodláte dnes podnikat?“

„Jet na dostihy.“

Překvapeně se na něho podívala. „Fakt? S Kitem?“

„Jistěže s Kitem.“

„Aha. V tom případě…, nemohla bych taky?“

Prohlédla si nás jednoho po druhém. Musela na nás vidět, že máme radost.

„Za půl hodiny odjezd,“ řekl jsem s úsměvem.

„Hravě.“

Takže jsme se do Bradbury vypravili všichni tři. Rozloučili jsme se s princeznou, kráčející s paní Jenkinsovou ke kanceláři za prací a hledící na naše sportovní oblečení se závistí, i s Beatricí, která sešla dolů z pusté zvědavosti.

Vyštěkla na mne: „Budete se vracet?“ Dívala se tvrdě.

„Jistěže, vrací se sem,“ řekla princezna vlídně. „A zítra se všichni pojedeme podívat, jak moje koně poběží v Sandownu. To bude hezké, což?“

Beatrice očividně nechápala, jak ty dvě věci spolu souvisejí, tvářila se chvíli zmateně, čehož jsme s Litsim a Danielou rychle využili a uprchli jsme.

Když jsme dorazili na závodiště v Bradbury, zjistili jsme, že tam probíhá mohutná rekonstrukce, slibující malému závodišti slavnější budoucnost. Kam oko pohlédlo, byly tabule s nápisy žádajícími diváky o laskavé prominutí, že se všude povalují hromady stavebního materiálu a strojů. Z členitého lešení rostla zcela nová hlavní tribuna nad prostorem, předtím poskytujícím levná místa k stání, a nejvyšší patro tribuny pro členy přebudovávali na zastřešenou, zasklenou terasu se stolky, židličkami a bufetem. Dokonce pamatovali i na vyhlídkovou terasu směrem k padoku, aby si diváci mohli prohlížet koně, když je stájníci provádějí kolem.

Před vážnicí stál na stolku malý model hotové stavby, kolem postávali místní funkcionáři a potěšeně přijímali gratulace. Litsi a Daniela si šli dát něco k jídlu a pití do staré kantýny pod nově se vynořujícím snem. Já vklouzl do nylonových punčocháčů, do rajtek a jezdeckých bot a snažil se na ty dva nemyslet. Natáhl jsem si lehkou vestu a úhledně uvázal bílý nákrčník. Pak jsem si na záda připevnil chránič ledvin a páteře. Nakonec jsem si vzal příslušné barvy, ochrannou helmu, brýle, bič, číslo, pouzdro na zátěž a sedlo. Všechno jsem si ještě překontroloval, zvážil se, předal co bylo třeba Dustymu, aby mohl jít sedlat, a ještě jsem si natáhl bundu, protože venku byla velká zima. A vzhůru do práce.

Projednou bych se bez práce docela rád obešel. Bylo by se mi docela líbilo strávit den s Danielou na tribuně jako normální smrtelník. Dal bych si něco k jídlu, něco k pití, třeba bych si i vsadil. Když jsem vyjížděl na dráhu, oba mi mávali a já mával jim. Přál jsem si v tu chvíli být s nimi.

Přišli jsme první a já věděl, že to Wykehama potěší, i když mu to tak úplně nevynahradí Colovu prohru den předtím.

Kromě Wykehamových dvou koní jsem měl jet ještě další tři.

Jednoho z těch cizích jsem jel ve druhém dostihu bez umístění. Pak jsem si navlékl barvy Pinkeyho, červeno-modré pruhy, do třetího dostihu. Šel jsem v teplé bundě k padoku, abych promluvil s majiteli Pinkeyho, s nejprotivnějšími a nejhádavějšími Wykehamovými zákazníky ze všech Wykehamových majitelů.

Do padoku jsem nedošel. Někde ve výšce se ozval výkřik a vzápětí volání o pomoc. Všichni kolem se zastavili a zadívali vzhůru.

Z nové vyhlídkové terasy visel nějaký člověk za jednu ruku. Velký statný člověk v tmavém kabátě.

Litsi!

S hrůzou jsem přihlížel, jak se houpe, jak se zachytává i druhou rukou. Byl ale příliš těžký, než aby se dokázal přitáhnout. Čekal ho pád z dvaceti metrů na tvrdý beton.

Letěl jsem k tribuně, strhl bundu a položil ji přesně pod Litsiho.

„Sundejte si kabát,“ křikl jsem na nejbližšího mužského, „položte ho na zem.“

Někdo řekl: „Pomůžou mu shora, jistě tam už jdou.“

„Sundejte si kabát,“ řekl jsem jedné ženě. „Rychle. Položte ho na zem. Rychle, rychle, kabáty na zem.“

Žena se na mne slepě podívala. Měla na sobě dlouhý, drahý kožich. Stáhla ho a hodila na moji bundu. Pak ostře řekla muži vedle sebe: „Kabát dolů!“

Běhal jsem kolem a křičel na lidi: „Kabáty dolů, rychle, kabáty dolů, na jednu hromadu!“

Shromáždilo se hodně lidí, všichni se zastavili na cestě k tribunám a dívali se vzhůru. Slyšel jsem, jak jeden říká druhému: „Kabáty dolů, kabáty dolů!“

Bože, Litsi, vydrž!

Několik lidí na něho volalo, ať vydrží, několik lidí hloupě křičelo, ale většina lidí byla zticha.

Malý kluk s velikýma očima si rozepnul malou modrou bundičku a sundal si i malinký modrý svetříček. Všechno to hodil na rychle rostoucí hromadu. Pak jsem slyšel jeho pronikavý hlásek, když běhal mezi lidmi, jak volá: „Kabáty dolů, honem rychle, sundejte si kabát!“

Konečně se to jaksepatří rozjelo. Vzduchem lítaly kabáty po tuctech a dopadaly bez ladu a skladu na velikou hromadu, až vytvořily matraci, dostatečně širokou, ale pořád ještě ne dost vysokou, ještě víc!

K Litsimu nikdo shora nepřiběhl, nikdo mu shora nepomohl.

Kabáty lítaly jak podzimní listí. Davem se neslo: „Kabát dolů a na hromadu…, rychle…“

Když Litsi konečně spadl, letěl jako další velký kabát, jen mnohem rychleji, jako kámen. V jeden okamžik ještě visel nahoře, v dalším zlomku vteřiny už byl dole. Padal nejdřív po nohou, ale pak ho rozložitá ramena převážila, takže dopadl skoro naplocho na záda.

Dopadl těžce na hromadu kabátů a skulil se ke straně. Zůstal ležet s hlavou na jedné bundě, tělem na betonu, jako kus hadru.

Rychle jsem k němu skočil. Klekl jsem si. Byl sice omámený, ale byl živý, to jsem okamžitě poznal. Tucty rukou se natahovaly, aby mu pomohly vstát, ale to zatím nebylo na místě. „Ne…, nehýbejte s ním…, počkejte, až se začne hýbat sám…, musíme opatrně.“

Každý dostihový divák ví, co je poranění páteře a že hýbat s jezdcem, dokud je v bezvědomí, může být nebezpečné. K tomu jsem tam byl já, v žokejském dresu, připomínal jsem jim to. Ruce byly připravené, ale Litsiho se nedotýkaly.

Zadíval jsem se na dav lidí v košilích, třásli se zimou. Všichni jsou svatí, říkal jsem si. Některým tekly slzy, hlavně té ženě, která shodila kožich jako jedna z prvních.

„Litsi,“ řekl jsem, když se mu oči zjasnily.,,Litsi, jak se cítíš?“

‚Já…, nespadl jsem?“ Pohnul jednou rukou, druhou, pak opatrně nohama. Dav vzdychl úlevou.

„Ano, spadl jsi. Chvíli se ještě nevrť. Všechno bude v pořádku.“

Někdo shora z tribuny křičel: „Je v pořádku?“ Nahoře byli dva muži, kteří zřejmě přispěchali Litsimu na pomoc.

Dav zahřímal: „Ano, v pořádku!“ a začal tleskat. Pak si lidé přímo ve sváteční náladě začali rozebírat kabáty a bundy. Muselo jich tam být dobře na dvě stě, větrovky, tvídové kabáty, vatované kabáty, pláště do deště, kožichy, saka, svetry, dokonce jedna přikrývka na koně. Trvalo mnohem déle tu hromadu rozebrat než ji dát dohromady.

Malý kluk s velkýma očima si došel pro svůj modrý svetříček a bundičku. Když si zatáhl zip, zadíval se na mne. Vzal jsem ho do náruče. „Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

„Matthew.“

„Jsi skvělý kluk.“

„To je bunda mého táty, co ten pán má pod hlavou,“ řekl.

„Tak tatínka popros, ať mu ji ještě na chvilinku nechá, ano?“

Přiběhli sanitáři s nosítky.

„Jsem v pořádku,“ tvrdil Litsi, ale byl ještě trochu dezorientovaný a lapal po vyraženém dechu. Když se ho chystali naložit, nic nenamítal.

Najednou se vedle něho objevila Daniela. Měla obličej úplně bílý.

„Litsi…, ach bože…,“ zadívala se na mne. „Čekala jsem na něho, a pak někdo řekl, že odněkud někdo spadl…, jak je na tom?“

„Dobře. Bude v pořádku.“

„Ach…“

Vzal jsem ji kolem ramen. „Vážně je to v pohodě, opravdu. Zdá se, že ho nikde nic nebolí, má jen vyražený dech.“

Pomalu se ode mne odpoutala a doprovodila nosítka k vozíku.

„Vy jste jeho žena?“ zeptal se jeden ze sanitářů.

„Ne, přítelkyně.“

Otec toho malého kluka si vyzvedl bundu a pak mi přišel potřást rukou. Cizí žena se shýbla pro zmačkaný norkový kožich, trochu ho oprášila a pak mě políbila. Potom ale za mnou přišel jeden z rozhodčích, a jestli prý bych laskavě nešel ke startu, že tak jako tak se už dostih zdržel. Podíval jsem se na velké místní hodiny a zjistil ke svému úžasu, že od chvíle, kdy jsem vyšel z vážnice, neuplynulo ani patnáct minut.

Všichni koně, majitelé a trenéři byli ještě v padoku, jako by se čas zastavil. V tu chvíli ale už šli žokejové do sedel. Smrt byla zapuzena, život šel dál.

Zdvihl jsem svou bundu. Všechny kabáty už zmizely. Bunda ležela na betonové ploše osamělá, pod ní bič. Zadíval jsem se nahoru na vyhlídkovou terasu, tak opuštěnou a zdánlivě nevinnou. Bylo to všechno tak neskutečné, samé otazníky. Kde se tam nahoře vzal? Jak to, že tam visel za prsty a jeho život na vlásku? V čem nebyl dost opatrný?

Litsi ležel na vyšetřovacím lůžku na stanici první pomoci až do konce dostihového dne. Pak prohlásil, že je úplně v pořádku a může odjet do Londýna.

Omluvil se místním funkcionářům za svou neopatrnost, řekl, že se šel podívat na tu krásnou vyhlídku a všechno způsobila jeho vlastní neobratnost, že nějak zakopl a přepadl přes zábradlí.

Když se ho ptali na jméno, udal zkrácenou verzi jednoho ze svých mnoha jmen a dodal, že by byl rád, kdyby se kolem celé záležitosti nenadělalo moc rámusu, když si za to může sám.

Seděl na zadním sedadle a vyprávěl nám, jak to všechno bylo. Daniela seděla vedle něho. Vyjeli jsme na Londýn.

„Jak se stalo, žes zakopl?“ ptal jsem se a co chvíli jsem se na něj díval ve zpětném zrcátku. „Bylo tam hodně harampádí?“

„Prkýnka a tak.“ Tvářil se zmateně., Já fakt nevím, jak se stalo, že jsem zakopl. Prostě jsem stál na něčem, co se zvážilo, já natáhl ruce, abych to nějak vyrovnal, a už jsem letěl. Šlo to strašné rychle…, prostě jsem najednou letěl.“

„Strčil tě někdo?“ zeptal jsem se.

„Kite!“ Daniela se vyděsila. Takovou možnost jsme ale v úvahu brát museli. Litsi ji aspoň v úvahu bral, to bylo jasné.

„Celé odpoledne, když jsem tam tak ležel, přemítám o tom, jak se to sběhlo. Nikoho jsem tam nahoře neviděl, tím jsem si jistý. Pak vím, že jsem stál na něčem, co se houpalo, a že jsem dočista ztratil rovnováhu. Nemám dojem, že by mě někdo strčil.“

„Dobře,“ řekl jsem zamyšleně. „Poslyšte, nevadilo by vám, kdybychom se tam vrátili? Měl jsem se jít na tu terasu po posledním dostihu podívat.“

„Šli tam funkcionáři ze závodiště,“ hlásil Litsi. „Pak mi řekli, že tam nic zvlášť nebezpečného nenašli, ale že jsem tam samozřejmě neměl lézt.“

„Jedeme zpátky,“ rozhodl jsem, ačkoli Daniela se bránila, měla strach, že přijde pozdě do práce. Jeli jsme.

Nechal jsem Litsiho a Danielu ve voze a šel se podívat na tribunu sám. Jako u většiny hlavních tribun trvalo pěkně dlouho, než se člověk vyškrábal nahoru, byla to výška. Schodiště bylo dost úzké, takže jsem si snadno dovedl představit, jak se tam ti dva, kteří šli Litsimu na pomoc, těžce prodírali, a proč jim to tak dlouho trvalo. Dolní část tribuny měla uprostřed široké schodiště, a byla snadno přístupná, ale k horní části musel člověk po úzkém schodišti vlevo vpravo.

Vyšel jsem po schodišti na straně přivrácené k vážnici, tedy po schodišti, po kterém nepochybně šel Litsi, než došel na tu terasu, kde ztratil rovnováhu. Bylo to až na samém zadním konci terasy.

Vyšplhal jsem se nad spodní část tribuny a pokračoval dál, až nahoru, k nejvyššímu patru, kde stavěli bufet. Celá prostora už byla prosklená, jen zadní terasa byla nekrytá, vedla podél bufetu, kde bylo ve skleněné stěně několik dveří, zatím zamčených. Jednou ty dveře povedou k chlebíčkům. Všude, uvnitř i venku, byly velké hromady stavebního materiálu, prken, plechových sudů s barvou, žebříků.

Opatrně jsem vykročil na otevřenou, větrem bičovanou část terasy až k místu, odkud Litsi spadl. Celkem se nabízelo, jak k tomu došlo. Cestu po střeše pokrývala prkénka, jedno vedle druhého, když po nich člověk šel, ocitl se rázem výš než je zdrávo nad zábradlím terasy. Normálně by zábradlí dosahovalo do výše hrudníku, ale jak jsem šel po prkénkách, měl jsem zábradlí ve výši pasu, a to jsem o sedm, osm centimetrů menší než Litsi.

Ať už se pod Litsim zhouplo cokoli, pak už se to nehoupalo. Na samotné terase se ale povalovalo několik prken jen tak volně, nebyla položená pěkně vedle sebe. Pohybovala se, když jsem do nich strčil, to jsem cítil, prošel jsem opatrně kolem, až jsem došel k místu, odkud Litsi spadl.

Stál jsem pevně na zemi a podíval se přes zábradlí: bylo odtamtud krásně vidět na padok a na půvabné kopce na obzoru. Ta terasa byla opravdu pěkná, a když člověk stál pevně na zemi, i bezpečná.

Prošel jsem po celé délce, chtěl jsem sejít zadním schodištěm blíž k parkovišti, ale žádné schody tam nebyly, teprve je stavěli. Vrátil jsem se tedy stejnou cestou, kterou jsem přišel, pečlivě se vyhýbal volným prknům a sešel dolů.

„Tak co?“ zeptal se Litsi. „Co si o tom myslíš?“

„Ta prkna moc stabilně nevypadají.“

„Ano,“ přikývl provinile, když jsem nastartoval a vyjel z brány. „Víš, když jsem ztratil rovnováhu a přepadl, nějak se mi podařilo chytit se zábradlí. Myslel jsem si, že mě někdo přijde vytáhnout…, ale pak se mi jednoduše rozevřely prsty…, já se nepustil vědomě. Když jsem padal, byl jsem přesvědčený, že to je konec…, taky to mohl být konec…, je neuvěřitelné, co ti lidé udělali, že si všichni sundali kabáty…, škoda, že jim nemůžu poděkovat.“

„Mně bylo pořád divné, kde jsi,“ vzpomínala Daniela. „Čekala jsem na tebe u tribun, jak jsme si domluvili, ve snu mne nenapadlo…“

„Ale já přece šel na tu terasu, protože jsi mě tam poslala, protože jsem tam na tebe měl počkat, Danielo.“

Prudce jsem zabrzdil.

„Opakuj, co jsi právě řekl.“

■ ■ ■ 13 ►

Litsi opakoval: „Dostal jsem vzkaz, že mám na terase čekat na Danielu.“

„Žádný vzkaz jsem ti neposlala,“ řekla Daniela nechápavě. „Čekala jsem přesně tam, kde jsme se spolu dívali na předchozí dostih, jak jsme se domluvili.“

„Kdo ti předal ten vzkaz?“ zeptal jsem se Litsiho.

„Nějaký mužský.“

„Jak vypadal?“

„Jak…, obyčejně. Ani mladý, ani starý. Držel v ruce Sporting Life a nějakou Knihu formy, prstem si držel založenou stránku… a měl dalekohled.“

„Jak mluvil?“

„Prostě… obyčejně.“

S povzdechem jsem pustil brzdu a vyjel k Chiswicku. Litsi vkráčel přímo do nastražené pasti a tu past někdo nastražil, buď aby ho postrašil, nebo zabil; ten někdo mohl být jen Henri Nanterre. Já Nanterra na dostizích nezahlédl, Litsi a Daniela nevěděli, jak vypadá.

Pokud tu past nastražil Nanterre, pak věděl, kde má ten den Litsiho hledat, a to se mohl dozvědět jedině od Beatrice. Nevěřil jsem, že by mohla tušit, jak její drobné informace Henri využije, a napadlo mne, že by se to ani dozvědět neměla. Nutně jsem Beatrici jako informátorku potřeboval.

Litsi a Daniela byli vzadu tiší a nehovorní. Jejich myšlenky nejspíš putovaly obdobnými stezkami jako moje. Když jsem ale řekl, aby se Beatrici nic nevykládalo, oba se začali bouřit.

„Tohle se musí dozvědět,“ horlila Daniela. „Aspoň pochopí, že s tím musí přestat. Pochopí, že ten člověk je opravdu schopný všeho…“

„Když já ale nechci, aby s tím teď přestala…, aspoň do úterka ne.“

„Ale proč? A proč zrovna do úterka?“

„Poslechneme Kita,“ prohlásil Litsi. „Já řeknu Beatrici přesně to, co jsem řekl lidem na závodišti, že jsem se šel na tu terasu jenom podívat na vyhlídku.“

„Ta ženská je nebezpečná,“ řekla Daniela.

„Jenže mi bohužel není jasné, jak bychom Nanterra dostali bez ní,“ namítl jsem. „Takže buď hodná, moje milá.“

Nevím, jestli ji umlčela moje poslední slova, v každém případě už nic nenamítala. Chvíli jsme jeli, aniž bychom hovořili o něčem závažném. Litsiho bolela ramena a paže od toho, jak si je namohl, když visel na zábradlí, takže vzadu občas pracně měnil polohu a mručel.

Já znovu uvažoval o člověku, který mu dal falešnou zprávu od Daniely. Zeptal jsem se ho, jestli si je jistý, že ten člověk její jméno vyslovil.

Odpověděl bez zaváhání. „Jsem si úplně jistý. Začal tím, že se mě zeptal: Znáte nějakou Danielu? Když jsem řekl že ano, tak mi oznámil, že mi ta dotyčná Daniela vzkazuje, abych se šel podívat nahoru na terasu na vyhlídku. Ukázal, kam mám jít, a já šel.“

„Dobře. V tom případě začneme vyvíjet konstruktivní činnost.“

Jako všichni ostatní v dostihovém světě jsem měl v autě telefon. Zavolal jsem tedy do redakce Towncrieru a nechal se spojit se sportovní rubrikou. Nebyl jsem si jistý, jestli tam najdu hlavního redaktora Buntyho Irelanda, ale ukázalo se, že tam je. Do Bradbury nejel, jezdil jen na nejdůležitější dostihové dny a během těch míň významných psal svou rubriku v redakci.

„Poslyš, potřeboval bych, abys mi zařídil inzerát,“ řekl jsem mu. „Musíš ho ale dát na dostihovou stránku, na nějaké nápadné místo.“

„Ale, ale, snad si takhle nesháníš jízdy? Jako: Kdo mě chce na Velkou národní, mám sedlo, kdo dá koně?“

„Jo, to jistě. Náramně legrační.“ Bunty měl smysl pro humor jako slon, ale zato měl dobré srdce. „Bunty, napiš si to přesně slovo od slova, a koukej zlomit kolegu přes dostihy, aby to dal na šikovné místo a tlustým písmem.“

„Tak spusť.“

„Velká odměna čeká toho, kdo ve čtvrtek na závodišti v Bradbury předal zprávu od Daniely.“ Diktoval jsem pomalu a jasně. Pak jsem ještě dodal telefonní číslo na Eaton Square.

Po telefonu jsem poznal, jak je z toho Bunty zmatený. „To bys snad měl dát do osobní rubriky,“ namítl.

„Ne, na dostihovou stránku. Máš to?“

Všechno mi to slovo po slově přečetl.

„Poslyš,“ dodal ještě. „Tys jel v Bradbury…, nevíš něco o tom, že by tam nějakej chlápek spadl z tribuny na hromadu kabátů? Utahuje si z nás někdo, nebo s tím máme vyjet?“

„Skutečně se to přihodilo.“

„Viděls to?“

„Ano.“

„Nevíš, stalo se něco tomu chlápkovi?“

„Nic, vůbec nic. Poslyš Bunty, tohle radši vyraz z někoho jiného, buď tak hodný. Já volám z auta a potřebuju to dostat do zítřejšího vydání. Prosím tě, jaké telefonní číslo má Sporting Life a Racing Post? Mohl bys mi ta čísla nadiktovat?“

„Jasně. Počkej chvíli.“

Položil jsem na okamžik sluchátko a podal dozadu Daniele notes a pero. Když se Bunty znovu ozval, opakoval jsem telefonní čísla po něm, aby mi je mohla zapsat.

„Kite, poslyš, řekni mi něco na zejtřek na Abseila!“

„Bunty, víš dobře, že nemůžu. Wykeham Harlow to nemá rád.“

„Je to neochotnej morous.“

„Tak nezapomeň na ten inzerát.“

Slíbil, že všechno zařídí. Já pak zavolal dvěma dalším deníkům a požádal o totéž.

„Bude to stát hodně peněz,“ varovali mě.

„Pošlete mi účet.“

Daniela a Litsi poslouchali moje telefonické hovory mlčky. Když jsem skončil, řekl Litsi váhavě: „Ty si myslíš, že by to mohlo přinést nějaké ovoce?“

„To se nikdy neví. Když se člověk o nic nesnaží, nic nemá.“

„Je to tvoje životní krédo?“ ozvala se Daniela.

„Copak o to,“ řekl Litsi, „špatné není.“

Vysadili jsme Danielu u studia přesně na čas a vrátili se na Eaton Square. Litsi se rozhodl, že o svém nebezpečném dobrodružství vůbec nebude mluvit. Pak se se mnou radil, jak by měl čelit namoženým svalům.

„Doporučil bych saunu a masáž,“ řekl jsem. „Pokud nejsou po ruce, tak horkou lázeň a aspirin, a masáž by ti mohl zítra poskytnout John Grundy.“

Litsi se rozhodl pro domácí léčbu, a když jsme dojeli domů, zmizel ve svých komnatách, aby si se svým trápením poradil sám. Já vystoupal do vyšších sfér. Bambusový pokoj ještě nepříteli nepodlehl. Zavolal jsem jako obvykle Wykehamovi a poslechl si vzkazy ze svého záznamníku.

Wykeham mi oznámil, že majitelé Pinkeyho si stěžovali, že dostih byl odstartovaný se zpožděním a já že jsem se jim po dostihu dost nevěnoval.

„Co chtějí, Pinkey vyhrál,“ namítl jsem. Jel jsem předtím celý dostih, jako když člověk jede autem vyježděnou trasou a u cíle ani neví, kudy a jak jel. Já si za cílovým sloupkem vůbec nepamatoval, jak jsme vlastně šli na překážky.

„Ale přece je znáte,“ řekl Wykeham. „Ti přece nejsou nikdy spokojení, vždycky si stěžují, i když vyhrajete.“

„Hm. A co kůň?“

Wykeham mi sdělil, že všichni koně jsou v nejlepším pořádku a že Abseil tancuje bujností a měl by zítra dobře běžet.

„To je skvělé, tak dobrou noc, Wykehame.“

„Dobrou noc, Paule.“

Zavěsil jsem s úsměvem. Věci se vracejí do normálních kolejí, pomyslel jsem si.

Při večeři vládla poněkud stísněná atmosféra a nucená konverzace, Roland de Brescou seděl v čele stolu ve svém vozíku a tvářil se nepřítomně.

Beatrice nás chvíli bavila stížnostmi na vznešený obchodní dům Harrods, že to tam je nemožné (autobusy turistů, považ, Casilie!) a že v dalším vznešeném podniku Fortnums je moc lidí a že zrušili její nejoblíbenější kožešnictví. Beatrice byla ten den po nákupech a u holiče, takže pomerančový nádech jejích vlasů byl ještě nápadnější. Beatrice nacházela rozptýlení v maření času. Čekala ji naprosto bezúčelná budoucnost. Deprimující. Není divu, že si pořád stěžuje, když žije v takovém vzduchoprázdnu, říkal jsem si.

Zadívala se na mne. Jistě cítila, jak na ni hledím, a zničehonic vyhrkla jedovatě: „To vy stojíte v cestě pokroku. Já to dobře vím, nesnažte se z toho vykroutit. Roland to dnes dopoledne přiznal. Jsem si jistá, že by na Henriho plány přistoupil, nebýt vás. Přiznal, že jste proti. Vy jste ho ovlivnil! Vy jste nepřítel!“

„Beatrice, je naším hostem,“ řekla princezna varovně.

„Na to kašlu,“ rozhorlila se Beatrice. „Nemá tu co dělat. To on mi stojí v cestě.“

„Tobě stojí v cestě?“ ozval se Roland.

Beatrice se zarazila. „Blokuje mi pokoj,“ řekla pak.

„Máte pravdu,“ řekl jsem neútočně. „Skutečně jsem proti tomu, aby pan de Brescou podepisoval cokoli, co se neslučuje s jeho svědomím.“

„Však já se vás zbavím!“ vyštěkla.

„Beatrice, zacházíš příliš daleko!“ princezna už zvýšila hlas. „Kite prosím vás, omlouvám se vám.“

„To je zcela v pořádku,“ řekl jsem podle pravdy. „Úplně v pořádku. Je pravda, že paní Buntové stojím v cestě. Pokud jde o to, má-li či nemá-li pan de Brescou podepsat cokoli proti svému svědomí, tak jí vždycky v cestě stát budu.“

Litsi se na mne pátravě podíval. Učinil jsem zcela jasné a zřetelné prohlášení o svém postoji, a Litsi zřejmě přemýšlel o tom, jestli vím, co dělám. Já byl naopak celý šťastný, že se mi k tomu naskytla příležitost, a byl jsem odhodlaný svůj proslov opakovat, pokud by to bylo vhodné a možné.

„Jde vám o Danieliny peníze,“ syčela vzteky.

„Víte dobře, že žádné nemá.“

„Tak vám jde o to, co zdědí po Rolandovi.“

Princezna a Roland byli jako zkamenělí. U jejich zdvořilého, civilizovaného stolu nejspíš nikdy předtím nedošlo k tak otevřené válce.

„Naopak,“ namítl jsem zdvořile. „Pokud by obchod se zbraněmi pana de Brescou obohatil a kdyby mně opravdu šlo o Danielino pomyslné dědictví, bylo by v mém zájmu, aby smlouvu okamžitě podepsal.“

Upřeně se na mne dívala. To ji na chvíli umlčelo. Tvářil jsem se důsledně neutrálně. Tomu mě naučilo jednání s Maynardem Allardeckem. Prostě jsem si počínal, jako kdybychom vedli zcela normální konverzaci. „Já budu ze zásady důsledně a tvrdě vždy stát proti komukoli, kdo by se snažil docílit svého pomocí výhrůžek a šikanování. Henri Nanterre se chová jako hulvát, a pokud tady budu, udělám všechno, co je v mých silách, aby neuspěl.“

Litsi se nadechl, pak si to rozmyslel a neřekl nic. Jeho tázavý a pátravý pohled zmizel. Tvářil se ustaraně.

„Tedy…“ Beatrice nenacházela slov. „Tedy…“

Pokračoval jsem s důslednou zdvořilostí: „Ono je nejlepší, když si lidé věci náležitě vyjasní a jsou k sobě upřímní, jako jste byla vy, paní Buntová, přímo obdivuhodně.“

Jedli jsme v tu chvíli doverskou tresku a Beatrice jako by právě zjistila, že v její porci ryby je hodně kostí, tak se na ni soustředila. Litsi lehkým konverzačním tónem prohodil, že dostal pozvánku na otevření nové galerie v Dover Street příští středu a jestli by se tam teta Casilia s ním nechtěla jít podívat.

„Ve středu?“ princezna se podívala na Litsiho i na mne. „Co se kde běží ve středu?“ zeptala se.

„Folkestone,“ odpověděl jsem.

Princezna Litsiho pozvání přijala, protože do Folkestonu stejně většinou nejezdila. Ona i Litsi pak ještě prohodili několik společenských frází, aby otupili ostří střetnutí Fielding – Buntová. Pak jsme se všichni přesunuli do obývacího pokoje. Litsi nás zase rozsadil tak šikovně, abych já skončil u telefonu, ale ten po celý večer mlčel. Žádné vzkazy, výhrůžky ani vychloubání, nic. Stejně jsem ale nedoufal, že by snad Nanterre sbalil stan a zmizel.

Když konečně Roland, princezna a Beatrice odešli spát, Litsi vstal a podíval se na mne. „Takže ty ses obsadil do role návnady, jak vidím?“ zeptal se.

„Nehodlám se nechat sežrat.“ Usmál jsem se a vstal jsem taky.

„Nechoď na žádné terasy.“

„Ne. A ty se dobře vyspi.“

Ještě jsem obešel dům, ale všechno se zdálo být dobře zabezpečené. Když byl čas, vydal jsem se k autu, abych se vypravil pro Danielu.

Slepá ulička vypadala opravdu strašidelně a já si dal víc práce než jindy s pečlivou prohlídkou motoru a spodku. Všechno se zdálo být v pořádku. Dojel jsem do Chiswicku bez nesnází.

Daniela vypadala bledá a unavená. „Dnes to byl nápor,“ vzdychla. Ve funkci koordinátorky redakce aktualit měla za úkol rozhodovat, jak se která aktualita zpracuje a podle toho vysílala na místo štáb. Byl jsem u Daniely ve studiu několikrát a viděl jsem ji při práci, takže mi bylo jasné, kolik duševní energie a rozhodnosti musí vydávat, aby byla tak úspěšná, jak je. Poznal jsem, že má představivost, elán a jiskru a že po maximálním vypětí často ochabne do unaveného mlčení.

Škoda, že mlčení mezi Danielou a mnou už nebylo takové to tiché porozumění beze slov, ale spíš trapné ticho, jako bychom si byli cizí. V listopadu, prosinci a lednu jsme spolu strávili krásné, vášnivé dny, ale z Daniely pak radost z našeho vztahu jako by vyprchala během jediného týdne.

Jel jsem s ní k Eaton Square a nemohl se zbavit myšlenky na to, jak velice ji mám rád a jak velice bych si přál, aby všechno bylo jako dřív. Když jsem konečně zastavil v naší slepé uličce, vyhrkl jsem bez uvažování:

„Danielo prosím tě…, prosím… řekni mi, kde se stala chyba?“

Řekl jsem to neobratně, ze zoufalství, proti princeznině moudré radě, a sotva jsem to vyřkl, už jsem litoval. To poslední, co bych chtěl slyšet, bylo otevřené přiznání, že má ráda Litsiho. Napadlo mě, že ji k tomu možná doháním, propadl jsem panice a rychle jsem řekl: „Ne, neodpovídej nic, zapomeň na to. O nic nejde.“

Otočila se ke mně a pak se zase odvrátila.

„Ze začátku to bylo strašně krásné, viď?“ řekla. „Stalo se to tak rychle…, bylo to jako zázrak..“

Ne, to bylo nad mé síly. Otevřel jsem dvířka a chystal se vystoupit.

Zarazila mne. „Ne, počkej, musím…, když už jsem začala…“

„Prosím tě mlč, nic mi neříkej.“

Když promluvila, vyhrklo z ní vše, co v sobě tak dlouho tlumila. „Asi před měsícem, jak jsi měl ten hrozný pád v Kemptonu a já tě viděla, jak ležíš na nosítkách, v bezvědomí, když tě pak nakládali do sanitky…, dostala jsem průjem, strašně jsem se bála, že umřeš…, najednou mi přišlo nesnesitelné, že žiješ věčně v takovém nebezpečí…, tolik bolesti…, představovala jsem si, jak budu žít v cizí zemi…, že se k tomu zavážu pro celý život…, že už to nebude jenom radost z nečekaně krásné romance, ale že se odsoudím k životu daleko od domova a věčně budu mít strach… Taky jsem nečekala, že tu bude taková zima a že bude věčně pršet, vyrostla jsem v Kalifornii…, a pak se tu najednou objevil Litsi…, on toho tolik ví… a je s ním všechno takové jednoduché, snadné, bez rizika, chodíme na výstavy, netluče mi srdce…, když jsi mi volal, tak jsem poznala, že si děláš starosti, a tenhle týden jsem to na tobě i viděla, ale nějak jsem nedokázala ti říct…“ Odmlčela se. „Řekla jsem to tetě Casilii. Zeptala jsem se jí, co mám dělat.“

Měl jsem sucho v krku. „Co ti řekla?“

„Řekla mi, že si v tomhle musím poradit sama. Pak jsem se jí zeptala, jestli si myslí, že bych si zvykla žít trvale v cizí zemi jako ona a mít přitom věčný strach, jestli se nezabiješ nebo nějak strašlivě nezmrzačíš…, a neříkej mi, že se to nemůže stát, zrovna minulý týden se jeden žokej zabil… Taky jsem se jí ptala, jestli si nemyslí, že jsem úplný vrták.“

Polkla. „Řekla mi, že se nezměníš, že tě nic nezmění, že jsi takový, jaký jsi, že tohle musím vzít na vědomí. Taky řekla, že ani tak nejde o to, jestli dokážu žít v Anglii a s tebou, jako spíš jestli dokážu žít jinde bez tebe.“

Znovu se na chvíli odmlčela. „Řekla jsem jí, jak mi je dobře s Litsim, jak jsem s ním klidná. Ona řekla, že Litsi je moc milý… a že časem přijdu na to, co a jak má být…, že se mi vyjasní…, že budu vědět, co chci… Řekla, že čas vyřeší všechno… a že ty budeš trpělivý…, a to jsi…, měla pravdu…, jsi… Ale já takhle dál nemůžu…, to věčně nejde…, není to fér. Včera a dneska jsem se přinutila jít na dostihy, abych viděla, jestli to zvládnu…, nejde to. Já se ani nekoukám. Snažím se nemyslet na to, co právě děláš, že tam vůbec jsi. Slíbila jsem tetě Casilii, že to zkusím…, ale když tam jsem, tak si povídám s Litsim a radši vůbec…,“ zmlkla. Unavená, nešťastná.

„Mám tě hodně rád,“ řekl jsem pomalu. „Chceš, abych nechal ježdění?“

„Teta Casilia říkala, že kdybych to od tebe žádala a kdybys na to přistoupil, že by to dopadlo katastrofálně, že bychom se do pěti let zaručeně rozvedli. Myslela to velmi vážně. Řekla, že to od tebe chtít nesmím, že by to bylo strašně nefér, že bych tě zničila, a to jen proto, že nejsem tak statečná jako ty.“ Měla oči plné slz.

Zadíval jsem se do tmavé uličky a přemýšlel o nebezpečí a strachu, svých starých známých, dávno ochočených. Není dost dobře možné, aby člověk někoho naučil jak s nimi žít, k tomu musí každý dospět sám. Je pravda, že hodně pomáhá zvyk, jako ve všem, ale i tak, odvaha se může vytratit v jediném dnu. Člověk odvahu získá, ale taky ji může zničehonic ztratit, třeba když všechno najednou překročí hladinu únosnosti.

„Pojď, jdeme dovnitř, je zima,“ řekl jsem. „A děkuju ti za upřímnost.“

„Co…, co chceš dělat?“

, Jít dovnitř a jít spát.“

„Ne…“ V slzách se smála. „Myslím, co chceš vyvodit z toho, co jsem ti řekla?“

„Vyčkám,“ odpověděl jsem. „Jak mi radila princezna Casilia.“

„To ti řekla? Ty ses jí svěřil?“

„Ne, jistěže ne. Řekla to prostě jen tak, z ničeho nic, když jsme spolu stáli v padoku v Ascotu.“

„Aha,“ hlesla Daniela malým hláskem. „Já se s ní radila v úterý, když jsi byl v Devonu.“

Vystoupili jsme z vozu a já zamkl dvířka. Co mi Daniela řekla, bylo dost zlé, ale nebylo to zase tak hrozné a neodvolatelné, jako kdyby se vyznala, že má ráda Litsiho. Dokud si nesundá zásnubní prstýnek, mám pořád ještě kousíček naděje.

Šli jsme spolu svorně kolem bloku na náměstí a domů. Na schodech jsme si ještě krátce popřáli dobrou noc. Já odešel nahoru, lehl si na postel a trpěl bolestmi, na které aspirin neplatí.

Když jsem ráno sešel dolů do ranní jídelny, Litsi s Danielou už tam byli. Litsi seděl u stolu, četl si Sporting Life a Daniela mu hleděla přes rameno.

„Je to tam?“ zeptal jsem se.

„Jestli je tu co?“ zeptal se Litsi, aniž zvedl hlavu.

„Přece ten inzerát na toho, kdo ti dal ten vzkaz.“

„Ano. Je to tu,“ řekl Litsi. „A je tu tvoje fotografie.“ To mě nijak nevzrušilo, fotografie v novinách patřily k mému povolání. Šel jsem si nalít grapefruitovou šťávu.

„Tady píšou…“ Litsi začal číst: „Šampión Kit Fielding zachránil na závodišti lidský život tím, že přemluvil diváky, aby si svlékli kabáty…“ Zadíval se na mne. „Neřekls nám ani slovo o tom, že to byl tvůj nápad.“

Daniela se na mne taky upřeně dívala. „Proč jsi nám to neřekl?“ Napil jsem se šťávy.

„Asi jsem měl záchvat nemístné skromnosti.“

Litsi se rozesmál. „V tom případě ti nebudu děkovat.“

Daniela se mě zeptala: „Nechceš topinku?“

„Ano… prosím.“

Šla k příborníku, ukrojila krajíček černého chleba a vložila ho do toustovače. Sledoval jsem ji a Litsi, jak jsem si povšiml, sledoval mne. Naše pohledy se střetly, ale já nedokázal uhodnout, co si Litsi myslí, ani jestli na mně vidí, co si myslím já.

„Co tvoje svaly?“ zeptal jsem se ho.

„Jsou zatuhlé.“

Přikývl jsem. Topinka vyskočila z přístroje, Daniela ji položila na talířek a ten pak přede mne na stůl.

„Děkuju.“

„Nemáš zač,“ řekla lehce, ale pořád to nebylo takové jako dřív. Snědl jsem horkou topinku a spokojil se s málem.

„Máš toho dnes hodně?“ zeptal se mne Litsi.

„Pět jízd.

„Jedeš tam?“

„Teta Casilia prohlásila, že pojedeme všichni.“

„To je vlastně pravda.“ Chvíli jsem přemýšlel. Pak jsem se obrátil k Daniele. „Poslyš, neškodilo by, kdybys před Beatricí jen tak prohodila…, ale aby to určitě nepřeslechla…, že příští týden máš v pondělí poslední noční.“

Překvapeně se na mne zadívala. „Ale já nemám poslední, jedu dál celý týden podle rozvrhu.“

„Jenže já bych rád, aby si Beatrice myslela, že pro tebe v pondělí v noci jedu naposledy.“

„Ale proč? Já neříkám, že jí to neřeknu, ale proč?“

Litsi ze mne nespustil oči. „Co ještě?“ zeptal se.

Prohodil jsem lehkým tónem: „Neuškodí hodit udici. Když se ryba na návnadu nechytne, zase se tolik nestalo.“

„A když se chytne?“

„Tak ji vylovíme.“

„Jakou udici a jakou návnadu?“ zeptala se Daniela.

„Chceme udat čas a místo, aby se nám podařilo odstranit neodstranitelné.“

Obrátila se k Litsimu. „Ty mu rozumíš?“

„Obávám se že ano,“ odpověděl. „Kit včera zcela jasně Beatrici řekl, že pokud on je tady, postará se, aby Roland smlouvu o zbraních nepodepsal. Kit je taky zatím jediný, na koho Nanterre nezaútočil, ačkoli mu předtím už dvakrát vyhrožoval. Kit mu nabízí čas a místo, a my toho chceme využít v náš prospěch. Pochopil jsem, že čas je noc z pondělka na úterý, tedy úterý brzo ráno, když pro tebe pojede do práce.“

„A místo?“ zeptala se Daniela s očima jako talíře.

Litsi se na mne ohlédl. „Místo se snad nabízí.“

Po krátkém tichu řekla Daniela: „Naše slepá ulička.“

Přikývl jsem. „Až Thomas poveze princeznu a Beatrici dnes na dostihy, vzpomene si najednou, že se pro něco naprosto nezbytného musí vrátit do garáže. Zajede s rollsem do uličky, otočí se na konci, pak zajede ke garáži a zastaví za mým mercedesem, aby si Beatrice měla čas všechno vzadu pěkně prohlédnout. Thomas se taky jen tak zmíní, že ten mercedes je můj, a ještě něco utrousí o tom, že tě tím mercedesem každou noc vozím z práce. Pokud nás Beatrice nezklame, je naděje, že se tam Nanterre dostaví. Když se nedostaví, nic se nestalo.“

„Ty tam budeš?“ zeptala se mne Daniela, ale nečekala na odpověď. „To se ptám hloupě, že?“

„Objednám ti vůz se šoférem, aby pro tebe do Chiswicku zajel,“ ubezpečil jsem ji.

„Nemohl by Thomas…?“

„Ne, nemohl. Thomas říká, že tohle si nenechá za žádnou cenu ujít. Bude tady, a Sammy taky. Nehodlám na ten dvůr jít sám.“

„Já budu v práci úplně k ničemu,“ bránila se Daniela. „Já tam snad ani nepůjdu.“

„Musíš jít,“ přesvědčoval ji Litsi. „Všechno musí probíhat stejně jako jindy.“

„A co když přijde? Co když ho chytíte? Co uděláte?“

„Já mu předložím návrh, jaký těžko odmítne,“ řekl jsem. Oba chtěli vědět, co tím myslím, ale já jim to zatím nechtěl říct.

■ ■ ■ 14 ►

Do Sandownu jsme jeli všichni až na Rolanda, toho jsme ponechali v péči Sammyho.

Nahrávací telefon jsem dal do kanceláře k paní Jenkinsové a poprosil jsem přítomné, aby určitě nahráli, kdyby někdo volal kvůli vzkazu Daniele, a aby se toho někoho, pokud by se ozval, zeptali na jméno a jak se s ním lze spojit.

„Možná se zeptá na odměnu,“ vysvětloval jsem útlé paní sekretářce, Dawsonovi a Sammymu. „Kdyby se ptal, tak ho ujistěte, že odměna bude.“ Všichni horlivě přikyvovali a na nic se neptali.

Litsi, Daniela a já jsme odkládali odjezd, dokud se neodsune Thomas s Beatricí a princeznou. (Beatrice hubovala, že dvakrát za týden na dostihy je moc.) Thomas za ní zavřel dvířka, mohutně na mne mrkl a pak si teprve sedl za volant. Uvědomil jsem si, jak jsou všichni princeznini lidé spolehliví i důvěřiví, když bez váhání poslouchají pokyny, aniž vědí, o co vlastně jde, všem stačilo ujištění, že je to v princeznině zájmu.

Když jsme pak zašli dozadu do uličky, nebylo už po rollsu ani stopy. Potom jsem krásně vyděsil Litsiho i Danielu při pravidelné kontrole auta. Měl jsem půjčené zrcadlo na kolejničkách, někdy takové užívají automechanici, když potřebují rychle prohlédnout spodek. V zrcadle jsem nic nepatřičného neviděl, ale stejně jsem ty dva ještě do vozu nepustil. Nejdřív jsem nastartoval, kousek popojel a prudce zabrzdil.

„Tohle děláš pokaždé před vyjetím?“ zeptal se mne Litsi zamyšleně, když konečně nastoupili.

„Teď pokaždé.“

„Proč neparkuješ jinde?“ zeptala se Daniela.

„Taky mě to už napadlo, ale ono je rychlejší takhle si to zkontrolovat, než hledat volné místo někde blízko.“

„Taky ti jde trochu o to, aby Nanterre věděl, kde tvůj vůz najde, pokud to už neví.“

„Hm.“

„Přála bych si, aby to všechno nebylo pravda,“ vzdychla Daniela.

Když jsme dojeli na závodiště, odešli ti dva jako obvykle společně na oběd a já do práce. Litsimu se celkem zdařilo ujít novinářům, zato moje jméno uvedl příliš velký počet deníků, takže mi všelijací cizí lidé potřásali rukou a vůbec, celé to odpoledne mi bylo trapně.

Ovzduší všeobecné chvály pochopitelně bylo nemálo proti srsti Maynardu Allardeckovi. Ten mě sledoval s neuvěřitelnou úporností, jako by se vší silou snažil mě nachytat při nějakém přestupku.

Ačkoli tu pro ten den nebyl pracovně, stál v padoku před každým dostihem a nespouštěl ze mne oči. Po dostihu čekal na schodech vážnice a zase mne sledoval zlým, nepřátelským pohledem.

Jinak vypadal vznešeně jako vždy, pilíř společnosti, člověk, který by cizí finanční aktiva ani nerozpoznal, i kdyby mu padala přímo do klína. Když jsem se s princezniným Abseilem chystal do třetího dostihu, princezna si okamžitě všimla, že Maynard je v padoku jen kousek od její skupinky.

„Pan Allardeck vás stále upřeně sleduje,“ poznamenala, když jsem se připojil k ní, Daniele, Litsimu a Beatrici.

„Ano, já o tom vím.“

„Kdo je pan Allardeck?“ zeptala se Beatrice.

„Otec manžela Kitovy sestry,“ odpověděla Daniela suše a úplně ji zmátla.

„Musí ti jít na nervy,“ poznamenal Litsi.

Přikývl jsem. „O to mu nejspíš jde. Takhle se na mě dívá už celé odpoledne.“

„Nevypadáš ale, že bys o ty nervy přicházel.“

„Ne, zatím ne.“ Otočil jsem se k princezně. „Už dávno jsem se vás chtěl zeptat…, co vlastně říkal po tom vítězství Cascadea? Minulý týden.“

„Tvrdil, že jste koně nemilosrdně mlátil. Doslova. Kdyby se mu bylo podařilo na koni najít stopy po biči…“ Pokrčila rameny. „Chtěl, abych mu dosvědčila, že jste se ke koni choval tvrdě a surově.“

„Děkuju vám, že jste mu to nepotvrdila.“

Přikývla. Věděla, že to myslím vážně.

„Na Abseila budu hodný,“ sliboval jsem.

„Ale zase ne moc,“ usmála se. „Byla bych opravdu ráda, kdybychom vyhráli.“

„Tedy ten ale kouká! Kdyby pohledy zabíjely, už by bylo po tobě,“ řekla Daniela.

Princezna se rozhodla, že nejlepší obrana je útok. Předstírala, že teprve v tu chvíli Maynarda zahlédla, zdvihla ruce v rukavičkách na pozdrav a řekla: „Pane Allardecku! To máme dnes krásný den, což?“ Šla k němu blíž, aby spolu mohli prohodit několik slov.

Smekl a uklonil se a pak poněkud chraptivě odpověděl že ano, jistě. Princezna na to řekla, jak je příjemné, když na chvíli vysvitne slunko po tom zachmuřeném počasí minulých dní a Maynard s ní opět souhlasil. Pak princezna dodala, že je sice zima, ale že, pravda, v tuto roční dobu je s tím nutno počítat. Maynard přikývl. Princezna se na | nás krátce ohlédla a znovu na Maynarda promluvila.

„Mně se v Sandownu opravdu líbí, vám ne? A moji koně tu vždy tak krásně běží, takže mi dělají radost.“

Tato zdánlivě nevinná poznámka způsobila, že se na mne Maynard zadíval s ještě větší nenávistí. Byl to opravdu vražedný, smrtící pohled.

„Proč ho to tak rozzuřilo?“ ptal se mne nechápavě Litsi.

„To ti teď nemůžu vysvětlovat.“

„Tak jindy.“

„Třeba.“

Byl dán pokyn: „Jezdci do sedel!“ Princezna se na Maynarda sladce usmála, popřála mu příjemné odpoledne a šla k Abseilovi. Mně řekla: „Vraťte se ve zdraví.“

„Ano, princezno.“

Zavadila nenápadně pohledem o Danielu a já v tu chvíli pochopil, co si myslí: že se musím vrátit ve zdraví, jinak svou milou navěky ztratím.

„Jeďte, jak nejlépe umíte,“ dodala ještě princezna, čímž vlastně předchozí pokyn popřela. Přikývl jsem a odklusal s Abseilem ke startu.

Uvažoval jsem o tom, že by jistě bylo snadné jet celý kurs opatrně a bezpečně, do určité míry jsem jezdil opatrně už od začátku týdne, ale kdybych tak jezdil pořád, mohl bych toho rovnou nechat. Opatrnost a snaha zvítězit se spolu nesnášejí. Příliš opatrný žokej může přijít o dobrou pověst, o majitele, o kariéru… a v mém případě taky o sebeúctu. Představa, že bych musel volit mezi svou prací a Danielou, mne strašila celou minulou noc a dnes od rána už při dvou proutěnkových dostizích. Všechno, co jsem dělal, jsem dělal s vědomím, že je Daniela někde na tribuně. To mě dřív tolik nestrašilo, teprve od chvíle, kdy se mi svěřila se svým strachem a duševními zmatky.

Abseil, osmiletý bělouš, byl zkušený, nadšený skokan, dokázal vyvinout slušnou rychlost, ale příliš vytrvalý nebyl. Už jsme společně přišli opakovaně první, ale často, ba častěji jako druzí, třetí nebo čtvrtí, protože kůň nedokázal dostatečně přidat v rozhodujícím okamžiku. Jeho hlavním kladem byla odvaha, s jakou zdolával překážky, kdybych ho brzdil v téhle jeho vášni, přiklopýtali bychom nejspíš někde na konci pole.

V Sandownu je dráha na pravou ruku, mírně zvlněná. Na vzdáleném úseku jde v krátkých vzdálenostech za sebou sedm překážek a dobří skokani tam dokážou zazářit. Jezdím v Sandownu rád a pro Abseila je to taky šikovná dráha, jedinou nevýhodou je mírné stoupání v rovince, tam by mohl ztratit síly. Aby kůň zvítězil v Sandownu, musí se dostat s převahou na špici před posledním obloukem a jít na poslední tři překážky svou maximální rychlostí. Kdyby pak začal ztrácet síly, může si ještě vedení udržet až k cílovému sloupku. Abseil měl vysloveně chuť závodit, snažil se mi to taky všemožně sdělit. „Tancuje bujností,“ řekl Wykeham. Toho se muselo využít, protože na cheltenhamský Zlatý pohár se kůň nepřipravoval, na to nebyl zase dost dobrý.

Start na dvě míle a pět furlongů překážek byl asi v polovině vzdálené části kursu, za vodou. Ten den startovalo osm koní, což je docela výhodné pole, a Abseil byl jako druhý favorizovaný. Koně vyběhli v sevřené skupince, poměrně mírnou rychlostí, protože se nikomu nechtělo do čela, takže jsem přes první tři překážky skutečně mohl jít s čistým svědomím opatrně, stejně jako do prvního oblouku a přes další tři překážky (v příštím okruhu budou poslední) a pakt do mírného stoupání kolem tribun.

Když jsme se stočili na vrcholu stoupání na pravou ruku do druhého okruhu, nastal okamžik pravdy. Musel jsem se rozhodnout. Buď jsem mohl koně navést na první překážku se svažujícím se doskokem (tam už skončilo hodně nadějí) v plném tempu, nebo jsem ho mohl nepatrně zatáhnout, jít opatrně a ztratit na překážce možná čtyři délky…

Abseil byl v soutěživé náladě, tak jsem ho pobídl. Bylo rozhodnuto. Přes překážku jsme přeletěli tak, že jsme ve vzduchu předstihli dva jiné koně, kůň dopadl ze svahu dokonale, bez ztráty tempa či rytmu a do oblouku už šel na druhé pozici.

Sedm překážek na vzdálené části dráhy bylo rozmístěno tak, aby kůň, který šel správně na první šel správně i na všechny ostatní, jako by měl zelenou vlnu. Celý vtip spočíval v tom včas koně srovnat, aby na odskoku nemusel krátit nebo prodlužovat krok. Tomuhle umění se každý dobrý žokej naučí už v mládí a časem mu přejde do krve. Abseil si dal poradit, maličko zkrátil krok daleko před překážkou, a pak už radostně cválal dál a přes všech sedm šel přímo dokonale.

Rozhodl jsem se skoro podvědomě, ani jsem vlastně jinak nemohl. Já jsem já a to, co v sobě mám a co dokážu, leží přede mnou. Nemůžu to v sobě zapřít, ani pro Danielu.

Abseil se dostal do čela před favorita na druhé ze sedmi překážek a já mu v duchu našeptával: „Leť, kamaráde, do toho, tohle je ono, je to tvoje šance, nemůžu si pomoct, že jsem, jaký jsem, tohle je život…, tak leť!“

Přenesl se přes otevřený příkop a pak přes vodu. Pak přes další tři překážky na vzdálené části dráhy. Když šel do posledního oblouku, byl na špici o dobrých třicet yardů.

Ještě zbývaly tři překážky.

Kůň běžel s chutí, uši vztyčené. Zahodil opatrnost stejně jako já. Na třetí od konce šel v plném tempu, následovala předposlední, na poslední jsem se mu položil na krk, abych mu co nejvíc odlehčil, hlavu vedle hlavy.

Na stoupající rovince rychle ztrácel síly, s tím jsem počítal. Musel jsem ho udržovat v rytmu a správném vyvážení, ale dobře jsem cítil, jak začíná kolísat a říká mi, že toho má zrovna dost.

„No tak, vydrž, už tam budem, vydrž, do toho, přece to teď nevzdáš, uličníku milovaný, už jen kousek…, vydrž…“

Slyšel jsem bouřlivý křik diváků, což jindy nebývá. Taky jsem ale slyšel, jak za námi jde jiný kůň, cítil jsem dusot jeho kopyt a koutkem oka jsem zahlédl, jak jeho jezdec zuřivě mává bičem, jistě postřehl, že Abseil ztrácí síly… Cílový sloupek se objevil v poslední chvíli, včas, ne o tři kroky pozdě.

Abseil byl na sebe právem pyšný, měl věru proč. Mohutně jsem ho poplácával po šíji, říkal jsem mu, jak je dobrý, že odvedl krásný kus práce, že je přímo skvělý. Klusal k odsedlání ještě stále se vztyčenýma ušima, pružně jako baletka.

Princezna byla zardělá a zářila jako vždy po těsném vítězství.

Sklouzl jsem na zem, usmál se na ni a začal rozpínat přezky.

„Tomuhle říkáte být na koně hodný?“ zeptala se s humorem.

„Tomu říkám dát koni šanci.“

Abseil se doslova klaněl davům, dobře věděl, že tleskají jemu. Znovu jsem ho poplácal a poděkoval mu. Pohodil šedou hlavou a otočil se tak, aby na mne viděl oběma očima. Odfrkl si a znovu hlavu sklonil.

„Oni s vámi mluví,“ řekla princezna.

„Někteří ano.“

Obtočil jsem řemeny kolem sedla a chystal se jít do vážnice, když vtom mi Maynard Allardeck zastoupil cestu podobně jako Henri Nanterre v Newbury. Z Maynarda čišela nenávist hlasitě a pronikavě.

Zůstal jsem stát. Vždy jsem se snažil vyhnout hovoru s Maynardem, věděl jsem, že ať řeknu, co řeknu, v dobrém to nepřijme. Stáli jsme proti sobě. Jeden z nás musel uhnout a ten jeden jsem byl já, protože při jakémkoli střetu mezi rozhodčím a žokejem prohraje vždy žokej.

Vtom se po mém boku objevila princezna. „Ach pane Allardecku, vy mi asi chcete blahopřát. Bylo to hezké vítězství, což?“

Maynard smekl a statečně prohlásil, jakou má radost, že ji potkalo takové štěstí navzdory tomu, že její žokej šel tak brzy do čela, až na rovince málem odpadl.

Využil jsem příležitosti a rychle Maynarda obešel. Ještě jsem zaslechl, jak mu princezna vlídně vysvětluje: „Ale pane Allardecku, kdyby nebyl šel tolik dopředu, nemohl by se v čele udržet.“ To už jsem mířil k vážnici.

Vděčně jsem si říkal, že princezna není jen velká dáma, ale že dokonce chápe, co se v průběhu dostihu děje, a to se hned tak o každém majiteli říct nedá.

Maynard mi dělal starosti. Opravdu jsem měl dojem, že se snaží vyvolat konflikt, a že se napříště budu muset možnému kontaktu za každou cenu vyhnout. Film, který jsem o něm natočil, by ho sice všude, kde mu na tom záleželo, zcela znemožnil, ale byl použitelný jen jako obrana, z životní nutnosti, lehkovážně jsem s ním zacházet nesměl, protože zajišťoval bezpečnost Bobbymu a Holly, chránil před Maynardovou chorobnou nenávistí nejen mne, ale hlavně ty dva. Kdybych film použil, Maynard by měl zničený život a už by se vůbec nesnažil udržovat svou zuřivost a zlobu na řetěze. Pak bychom byli všichni tři zase ve skutečném nebezpečí.

V tu chvíli mne ale čekaly další povinnosti, další dostihy. Dvakrát jsem ještě absolvoval jízdu od startu až do cíle naplno, bez opatrnosti a naštěstí taky bez úrazu. Maynard mě nepřestával sledovat zlým okem, já byl důsledně slušný. Podařilo se mi prožít odpoledne bez incidentu.

Oblékl jsem se do civilu a šel za princeznou. Našel jsem u ní lorda Vaughnleyho a Danielu s Litsim. Beatrice nikde.

„Můj milý příteli,“ lord Vaughnley se na mne vlídně usmíval,“ Přišel jsem, abych poblahopřál princezně Casilii. Výborně, příteli, výborný výkon, krásný, taktický dostih.“

„Děkuju vám,“ řekl jsem zdvořile.

„A včera! To bylo opravdu skvělé, skvělé!“

„Včera mi nic neběželo,“ usmála se princezna.

„Ne, ne, nemyslím vítěze, myslím, jak zachránil tomu člověku v Bradbury život.“

„Jakému člověku?“ podivila se princezna.

„Ale nějakému chytrákovi, který lezl, kam neměl, a spadl z terasy. Copak vám to Kit nevyprávěl?“

„Ne,“ zamyslel se, „nejspíš ne. No prostě, dnes si o tom všichni celé odpoledne povídají a také to bylo ve všech novinách.“

„Já dnes ještě noviny nečetla,“ řekla princezna.

Lord Vaughnley jí ochotně poskytl celkem přesné informace z druhé ruky, zatímco se Litsi s Danielou vytrvale dívali z oken a já se trápil tím, že si nemůžu dopřát dort se šlehačkou. Lord Vaughnley konečně vyčerpal svou zásobu superlativů.

„Abych nezapomněl,“ obrátil se ke mně a sáhl po velké hnědé obálce, ležící na stole. „Mám tu něco pro vás. Víc jsme nenašli. Doufám, že vám to bude k čemu.“ Obálku mi podal.

„Mnohokrát děkuju.“

„V pořádku.“ Lord Vaughnley se dobromyslně rozhlédl. „Tisíceré díky za čaj, princezno Casilie, a ještě jednou blahopřeji.“ Odešel v oblaku dobré vůle. Princezna se za ním užasle dívala. Pak se obrátila k Daniele a Litsimu. „Vy jste byli oba v Bradbury…, viděli jste to?“

„Ne,“ odpověděla Daniela. Já si to přečetla dnes v novinách.“

„Proč mi o tom nikdo nic neřekl?“

„Kit nechtěl, aby se s tím nadělalo.“

Princezna se na mne zadívala. Pokrčil jsem rameny. „To je pravda, to jsem opravdu nechtěl, a byl bych vám neobyčejně zavázaný, kdybyste se o tom nezmiňovala před paní Buntovou.“

Už se mne nestačila zeptat proč. V tu chvíli se dostavila Beatrice, jako bychom ji byli přivolali. Tvářila se náramně spokojená sama se sebou, a když mě zahlédla, byla ještě spokojenější. Pak se s chutí zakousla do dortu se šlehačkou a nespouštěla ze mne přitom oči, jako by se radovala z mého nenasyceného hladu. No co, říkal jsem si kysele, tohle vydržím snáz než co jiného, to je dnes už to nejmenší.

Princezna oznámila Beatrici, že už je dávno po posledním dostihu, a odvedla ji k rollsu. Nebyla naděje, že by snad Litsi jel s nimi, i kdyby sám chtěl, protože se ho Daniela cestou k parkovišti držela jako klíště, a stejně než jsme došli k mému vozu. Po své zpovědi se mnou nechtěla zůstat o samotě, to mi bylo jasné, taky mi bylo od rána jasné, že bez Litsiho by vůbec na dostihy nejela. Zítra se běží v Sandownu a mě napadlo, že by možná pro všechny zúčastněné bylo snadnější, kdyby tam nejezdila.

Když jsme došli k vozu, trvala Daniela na tom, aby si Litsi sedl dopředu vedle mne, sama se usadila vzadu. Než jsem nastartoval, otevřel jsem velkou hnědou obálku od lorda Vaughnleyho.

Uvnitř jsem našel jeden malý výstřižek z novin, pak další, větší, barevný, z nějakého časopisu a jednu velkou černobílou fotografii osm krát deset lord Vaughnley k tomu přiložil na vizitce prosbu, abych vše vrátil do redakce Towncrieru, protože to jsou originály a redakce má jen xerokopie. „Co to máš?“ zeptal se Litsi.

Podal jsem mu velkou černobílou fotografii. Byla na ní skupinka lidí při předávání ceny po nějakém dostihu, těch, kteří cenu přijímali i těch, kteří ji předávali. Daniela se podívala Litsimu přes rameno: „Co je to za lidi?“ zeptala se.

„Trofej přejímá Henri Nanterre.“

Oba vydechli a zadívali se na obrázek zblízka.

„Ten vedle něho je francouzský trenér Villon, takže to nejspíš bude na závodišti v Longchamp. Podívejte se, jestli něco není napsané na rubu, třeba se tam něco dočtete.“

Litsi fotografii otočil: „Je tu napsáno: Po Prix de la cité, Villon, Nanterre, Duval.“

„Duval je žokej.“

„Takže takhle tedy vypadá Nanterre,“ řekl Litsi zamyšleně. „Toho si člověk zapamatuje snadno.“ Podal fotografii Daniele. „Co tam máš ještě za lahůdky?“

„Tohle je z nějakého anglického časopisu, z loňského roku před Derby. Villonovi zřejmě v Derby běžel kůň a v tom článku píšou, že to bylo krátce po jeho triumfu v Longchamp. O Nanterrovi se zmiňují jako o jednom z jeho majitelů.“

Novinový výstřižek nebyl o nic víc informativní. Kůň Prudhomme, majitel francouzský průmyslník H. Nanterre, startoval v Newmarketu a na konci dostihu zahynul na srdeční selhání. Vše.

„Není tam, od koho je ta fotografie? Podívej se prosím,“ otočil jsem se k Daniele.

Podívala se na rub. „Tady stojí jen Copyright Towncrier.“ Pokrčil jsem rameny.

„Asi tam jeli na nějaký větší dostih, nejspíš na Arc de Triomphe.“

Vzal jsem si výstřižky i fotografii a vrátil všechno do obálky.

„Má velmi výrazný obličej,“ řekla Daniela. Myslela samozřejmě Henriho Nanterra.

„Hlas má taky velmi výrazný.“

„Ale moc nám to nepomohlo,“ vzdychl Litsi.

Nastartoval jsem a vyjel do Londýna. Doma jsme zjistili, že se mezitím nic zajímavého neodehrálo a že se Sammy následkem toho začíná nudit.

„Už tím, že tady jste, odvádíte práci,“ ubezpečil jsem ho.

„Jo, jenže von nikdo neví, že tu jsem.“

„To byste se divil,“ řekl jsem suše. „Všechno, co se v tomhle domě odehraje a řekne, se okamžitě dozví ten, před kým chráníte majitele domu. Takže koukejte nespat.“

„No to bych přece nikdy!“

„V pořádku.“ Ukázal jsem mu fotografii z Towncrieru. „Tenhle člověk,“ ukázal jsem na Nanterra. „Kdybyste ho zahlédl, tak buďte ve střehu. Nosí u sebe pistoli, může a nemusí být nabitá, a je absolutně nevypočitatelný.“

Dlouze, zamyšleně si fotografii prohlížel. „Dobrý, toho bych poznal,“ řekl.

Odnesl jsem si kořist od lorda Vaughnleyho do bambusového pokoje. Pak jsem zatelefonoval Wykehamovi, vyslechl vzkazy u mne doma a vyřídil, co bylo třeba. Obvyklá rutina. Když jsem sešel dolů na skleničku před večeří, bavila se tam právě princezna s Danielou a Litsim o francouzských impresionistech.

Cézanne…, Pissaro…, Renoir…, Degas…, ta jména jsem aspoň znal. Šel jsem k tácu s lahvemi, abych si nalil skotskou.

„Mně se neobyčejně líbí Berthe Morisot,“ prohlásil právě Litsi. „Vám ne?“

„Co ten pán maloval?“ zeptal jsem se.

„Ten pán byl paní.“

Povzdechl jsem si a nalil si na prst whisky. „Tak tedy co malovala?“

„Mladé ženy, děti, hru světla.“

Sedl jsem si do křesla, pomalu upíjel a díval se na Litsiho. Aspoň se ke mně nechová nadřazeně, říkal jsem si. Litsi ještě dodal: „Jejích obrázků je ve veřejných galeriích málo, ty skoro nevidíš, většinou jsou v soukromých sbírkách, něco je v Paříži a něco ve washingtonské Národní galerii.“

Musel vědět, že není pravděpodobné, že bych se s těmi obrázky kdy setkal.

„Jsou to krásné obrazy,“ řekla princezna, „takové zářivé.“

„A Mary Casattová,“ řekla Daniela, „ta byla taky vynikající.“ Otočila se ke mně. „Byla to Američanka, ale studovala u Degase ve Francii.“

Klidně bych s ní chodil po galeriích, pomyslel jsem si, kdyby ji to těšilo.

„Až jednou,“ prohodil jsem lehce, „tak mě budeš muset trochu vzdělat.“

Odvrátila se. Zdálo se mi, že jí je do pláče, a to jsem způsobit nechtěl. V tu chvíli ale přišla Beatrice na svou Bloody Mary a já byl skoro rád.

Beatrice měla nadobro zkaženou náladu, což způsobil Sammy. Zase se mu podařilo do ní na schodech vrazit a prý to komentoval slovy: „Račte prominout, ale já nejsem zvyklej na pomalý vozidla.“

Viděla, jak se bavím, což ji tím víc popudilo. Litsi se schoval za skleničku. Princezně to mírně zaškubalo ve rtech, ale ubezpečila svoji švagrovou, že Sammyho napomene, aby byl ohleduplnější. Beatrice pak prohlásila, že stejně za všechno můžu já, protože já ho do domu přivedl. Všechny nás to rozveselilo a navodilo to docela příjemný večer, mnohem snesitelnější než některé z minulých večerů. Bohužel se ale nikdo neozval na můj inzerát a neozval se ani Nanterre.

Druhý den časně zrána, ještě před sedmou, mě Dawson vzbudil domácím telefonem, že prý mě volá Wykeham Harlow.

Rázem jsem byl vzhůru. Sáhl jsem po státní lince. „Wykehame…?“

„…K… Kite…,“ koktal, sotva mluvil. „P… P…prosím přijeď sem…, přijeď hned…, hned.“

■ ■ ■ 15 ►

Položil telefon, aniž mi řekl, co se vlastně stalo. Okamžitě jsem vytočil jeho číslo, ale nebral to. S pocitem velmi nepříjemného mrazení jsem si rychle vzal něco na sebe, běžel k vozu, provedl nejnutnější kontrolu a rychle ujížděl prázdnými ulicemi k Sussexu.

Wykeham se mi po telefonu zdál blízký zhroucení, hlas se mu nebezpečně chvěl rozčilením a strachem. Než jsem k němu dojel, převládl v něm hněv, třásl se nezvladatelným, bezmocným vztekem.

Když jsem zastavil na parkovišti, čekal tam s Robinem Curtissem, veterinářem.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se, sotva jsem vystoupil.

Robin znechuceně mávl rukou a Wykeham jen rozzuřeně vyštěkl: „P… pojďte se podívat.“

Šel jsem za ním do dvora sousedícího s dvorem, kde stávali Cascade a Cotopaxi. Wykeham šel nejistým krokem, ale záda měl vzpřímená rozhořčením. Došel k jedněm zavřeným vrátkům a položil na ně dlaň.

„Tady,“ řekl.

Stání bylo zavřené, ale ne na závoru. Závora byla zbytečná, protože kůň už zevnitř utéct nemohl.

Otevřel jsem spodní i horní vrátka a uviděl na zemi ležící tělo.

Ryzák s bílými znaky.

Byl to Col.

Neschopný slova jsem se obrátil k Wykehamovi a Robinovi. Taky mě přemohl strašlivý vztek a upřímné zoufalství. Nanterre byl na nás příliš rychlý, pomyslel jsem si. Roland de Brescou už dlouho odolávat nedokáže.

„Totéž jako předtím,“ řekl Robin. „Žihadlo.“ Sklonil se, odhrnul koni kadeř hřívy a ukázal na malý otvor na bílém čele. „Kolem rány je hodně oleje,“ řekl. „Pistoli musel ten někdo od minule řádně promazat.“ Spustil kadeř a narovnal se. „Kůň je úplně studený, muselo se to stát brzo, řekl bych, že ještě před půlnocí.“

Col…, tak udatný v Ascotu, připravený na Cheltenham, na Zlatý pohár.

„Kde byla hlídka?“ Konečně se mi podařilo promluvit.

„Tady,“ řekl Wykeham. „Chci říct byl tady, ne ve stáji, ale na dvoře.“

„Už asi odešel, že?“

„Ne, požádal jsem ho, aby tady počkal, dokud nepřijedete. Sedí v kuchyni.“

„Tentokrát je to ale jen Col…, žádný jiný?“

Robin přikývl. „Aspoň něco.“

Ale hodně málo, pomyslel jsem si. Cotopaxi a Col patřili mezi tři nejlepší princezniny koně, nemohla to být náhoda, že právě tihle museli tak skončit.

Obrátil jsem se k Wykehamovi. „Co Kinley? Byl jste se podívat na Kinleyho?“

„Ovšem, hned. Je pořád v tom rohovým stání, ve vedlejším dvoře.“

„Pojišťovně se to moc líbit nebude,“ poznamenal Robin a díval se chmurně na mrtvé zvíře. „Když to byli ti první dva, mohla to být smůla, že byli zrovna tak mimořádní. Ale když jsou už tři…,“ pokrčil rameny. „No co, tohle není moje věc.“

„Jak věděl, kde Cola hledat?“ Ptal jsem se současně Robina a Wykehama, ale i sebe. „Stál Col vždycky tady?“

„Jo.“ Přikývl Wykeham. „Teď je budeme muset promíchat a bude z toho zmatek…“

„A co Abseil?“ zeptal jsem se. „Je v pořádku?“

„Kdo?“

„Vítěz ze včerejška.“

Wykehamovi se vyjasnilo. „Jo ten. Ano, je v pořádku.“

Abseil byl snadno k poznání, stejně jako ti ostatní. Nebyl ryzák, ani tmavý hnědák jako Cascade, ale bělouš s tmavší hřívou a ohonem.

„Kde je?“ zeptal jsem se.

„V posledním dvoře, u baráku.“

Býval jsem u Wykehama často, ale vždy proto, abych jezdil práci. Wykeham mě pravidelně zavezl na planiny, a tam jsem pak školil jednoho koně po druhém. Nikdy jsem na koni ze stájí nevyjížděl, ani jsem se tam na koni nevracel. U některých koní, jako třeba u Cotopaxiho, jsem věděl, kde stojí, o většině jsem ale neměl přehled.

Položil jsem ruku na Colovu přední nohu. Byla tuhá a studená. Ta přední, která nás v Ascotu zachránila, když udržela plnou váhu koně.

„Budu to muset oznámit princezně,“ řekl Wykeham nešťastně. „Ledaže byste vy, Kite…“

Přikývl jsem. „Ano, řeknu jí to, v Sandownu.“

Nejistě přikývl. „Co nám tam běží?“ zeptal se.

„Pro princeznu Helikon, pak ještě tři další.“

„Dusty bude mít seznam…“

„To jistě,“ ubezpečil jsem ho.

Wykeham se ještě jednou dlouze zadíval na mrtvou krásu, spočívající na zemi. „Toho lotra, co to udělal, bych zabil vlastníma rukama… jeho vlastním žihadlem.“

Robin si povzdechl a zavřel dvířka stání. Nabídl se, že jestli Wykeham bude chtít, zařídí odvoz koně.

Wykeham mlčky přikývl. Všichni tři jsme vyšli ze dvora a zamířili k domu. Robin šel do kanceláře telefonovat. Psovod seděl v kuchyni. Byl nesvůj a provinilý. Černý dobrman mu ležel u nohou.

„Vyprávějte tady Kitovi, co jste povídal mně,“ vyzval ho Wykeham.

Psovod v modré uniformě byl ve středním věku a měl sklon k tloušťce. Mluvil útočným tónem špatného svědomí, nebyl moc chytrý a já v duchu litoval, že místo něj neposlali někoho jako Sammy. Sedl jsem si ke stolu proti němu a zeptal se ho, jak se stalo, že mu proklouzl Colův vrah.“Jsem za to nemoh, za to jsem nemoh, to se nedalo, když bouchly ty bomby.“

„Jaké bomby?“ podíval jsem se na Wykehama, ale ten už zřejmě předtím všechno vyslechl. „Proboha jaké bomby?“

Psovod měl knír a ten knír si ukazovákem a palcem vytrvale hladil.

„No jak já měl vědět, že to nejsou pravý bomby? Rámus dělaly hroznej!“ řekl.

„Začněte radši od začátku, ano? Začněte tím, jak jste nastoupil do služby. Už jste…, sloužil jste tady už?“

„Jo, pět nocí, od pondělka do pátku.“

„Aha, dobře. Tak popište, jak to bylo včera.“

„Přišel jsem do služby kolem sedmý, to zrovna končily večerní stáje, byl tu hlavní stájník. Tak jsem se usadil v kuchyni a každou půl hodinu jsem všechno vobcházel. To se tak dělá.“

„Jak dlouho vám taková obchůzka trvá?“

„Patnáct minut, možná dýl. Vona je v noci hrozná zima.“

„Zašel jste do všech dvorů?“

„Pokaždý,“ řekl uraženě. „Kam se ještě chodíte dívat?“

„Zajdu do seníku, do stodoly, co je traktor a co jsou brány, podívám se kolem hnojiště a tak.“

„Dobře, pokračujte. Kolikrát jste to obešel, než vybuchly ty bomby?“

Počítal na prstech. „Řek bych devětkrát. Mezitím se sem přišel kouknout hlavní stájník, to von vždycky, ale všude byl klid. Tak jsem se zase vrátil sem, vohřát se, a v půl jedenáctý jdu znova. No a vyjdu a najednou takový strašný rány a randál tam vzadu. Tak se tam jdu s Rangerem podívat…“ Podíval se na psa. „To by přece šel každej, že jo? To dá rozum.“

‚Jistě. Když říkáte vzadu, myslíte kde přesně?“

„No, ta první byla za hnojištěm. Tu jsem ale našel až potom, teda co z ní zbylo, s baterkou.“

„Vy jinak s baterkou nechodíte?“

„Vono to na těchhle dvorech ani není zapotřebí, všude se svítí.“

„Hm. Dobře. Kde byla ta druhá?“

„Pod bránama.“

Wykeham jako řada dalších trenérů občas vláčel výběhy, aby je udržel v dobrém stavu.

Zamračil jsem se. „Rozbilo to ty brány?“

„To ne, to nebyly takový bomby.“

„Jaké tedy?“

„No když bouchly, tak metaly takový jiskry, jako zlatý, všude, pálivý…, pár jich na mě spadlo…, byl to ohňostroj. To jsem pak poznal, když jsem našel ty škatule vod toho. Ale bylo na nich napsaný Bomby.“

„Kde jsou teď?“

„Tam co bouchly. Já na ně nesahal, akorát jsem je botou překlopil, abych viděl, co je na nich napsaný.“

„Jak se v tom okamžiku choval váš pes?“

Psovod se na svého partnera s nechutí zadíval. „Měl jsem ho na vodítku. Vždycky ho mám na vodítku, to je jasný, že jo. Nelíbily se mu ty rány, ty jiskry, ani ten smrad. Prej je naučenej, aby se nelekal střelby, ale rachejtle se mu nelíběj. Štěkal, div že se nestrhal, a snažil se utýct.“

„Snažil se běžet určitým směrem, ale vy jste ho zadržel?“

„Jo.“

„Možná se snažil běžet za tím člověkem, který zastřelil Cola.“

Psovod zalapal po dechu. Pak si několikrát pohladil knír, a když znovu promluvil, byl vysloveně útočný. „Ranger štěkal na ty bomby!“

Přikývl jsem. Teď už nemělo smysl se přít.

„Nějakou ránu z dálky jste asi nezaslechl, že?“

„Ne, to teda ne. Mě až uši bolely vod toho rámusu a do toho Ranger štěkal jako pominutej.“

„Co jste pak udělal?“

„Nic,“ řekl. „Jsem si myslel, že to tam narafičili mladý stájníci, jsou to pěkný uličníci. Tak jsem pokračoval v obchůzce jako jindy. Všude bylo všechno v pořádku…, aspoň to tak vypadalo.“

Podíval jsem se na Wykehama. Zasmušile poslouchal. „Vy jste ten ohňostroj taky slyšel?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, já spal.“ Chvíli váhal, pak dodal: „Já teď strašně mizerně spím…, poslední noci jsem nespal vůbec, a to se nic nedělo. Když si něco nevezmu, tak neusnu. Tak jsem si teda včera vzal prášek.“

Povzdechl jsem si. I kdyby Wykeham byl vzhůru, stejně by nejspíš běžel tam, odkud se ozývaly rány, a na věci by se nic nezměnilo.

Zeptal jsem se psovoda: „Vy jste tu byl taky ve středu, když se tu snad objevil nějaký vetřelec, že?“

„Jo, byl jsem tady. Ranger kňučel, ale nikoho jsme nenašli.“

Nanterre s úmyslem zabíjet zřejmě přišel do stájí už ve středu, ale odradilo ho, že ve stájích hlídal pes. Vrátil se tedy o dva dny později a postaral se o diverzní manévr.

Usoudil jsem, že nejspíš byl v Ascotu, když věděl, jak vypadal Col. Já ho na závodišti neviděl, v Bradbury taky ne, ale byla tam spousta lidí a já tam měl své povinnosti, žádný div, že jsem ho přehlédl.

Zadíval jsem se na Rangera.

Zeptal jsem se jeho pána: „Jak se chová, když někdo přichází? Jako třeba když jsem teď přišel já?“

„Vstane, jde ke dveřím a kňučí. Von je to celkem tichej pes. Neštěká. Proto je jistý, že když štěkal, bylo to na ty bomby.“

„Když jste tady v kuchyni…, co obyčejně děláte?“

„Udělám si kafe. Jím. Jdu na záchod. Čtu si nebo se dívám na televizi.“ Uhladil si knír. Ty otázky mu nebyly po chuti. „Nespím, jestli vám jde vo to.“

Samozřejmě že mi o to šlo, a samozřejmě, že si asi občas zdříml. Po čtyřech ledových a klidných nocích to bylo pochopitelné, ale nikoliv omluvitelné.

Obrátil jsem se k Wykehamovi. „Přes víkend zdvojnásobíme nebo i ztrojnásobíme hlídky. Nonstop.“

Přikývl. „Budeme muset.“

„Už jste to ohlásil na policii?“

„Ještě ne, ale už na to půjdu.“ S nechutí se ohlédl na psovoda. „Těm to budete muset taky vyprávět.“

Psovod vstal, ohlásil, že už se zdržel o hodinu déle, než musel, a že jestli s ním policie bude chtít mluvit, tak ať si ho vyhledá prostřednictvím jeho firmy. A teď že jde spát.

Když odcházel, Wykeham se za ním znechuceně díval. Pak řekl: „Co se vlastně proboha děje, Kite? Princezna ví, kdo ty koně zabíjí, a vy taky. Tak mi to koukejte říct.“

Usoudil jsem, že není fér udržovat ho v nevědomosti, řekl jsem mu tedy ve stručnosti, o co jde. Že se jistý člověk snaží přinutit pana de Brescou, aby podepsal něco proti svému svědomí tím, že napadá všechny členy rodiny, kde a jak může.

„Ale to je…, to je… teror.“ Řekl to slovo s odporem, jako by se ho štítil, jako by ho urážela už samotná existence takového pojmu.

„V malém.“

„V malém! To snad tvrdíte, že smrt tří velkých koní je malá věc?“

To jsem netvrdil. Bylo mi nanic a měl jsem strašlivý vztek, když jsem na ty mrtvé koně pomyslel. Z hlediska světového terorismu to ale malá věc byla. Kořen zla byl určitě stejný – přesvědčení, že člověk nejsnáz docílí svého, když zničí nevinné.

Zavrtěl jsem se. „Nemohl byste mi ukázat, kde stojí všichni princeznini koně?“ Wykeham přikývl. Vyrazili jsme společně do zimy, abychom obešli všechny dvory.

Stání po Cascadeovi a Cotopaxim byla ještě prázdná. V prvním dvoře už žádný z princezniných koní nebyl. Ve druhém dvoře byl jen Col. V dalším byli Hillsborough a Bernina a v rohovém stání Kinley.

Dobrá třetina Wykehamových svěřenců byla v tu dobu na práci na planinách. Právě když jsme odcházeli z Kinleyho dvora, bylo slyšet klapot kopyt, jak se koně vraceli. Ve stájích bylo rázem živo. Hluk, hovor, stájníci seskakovali z koní a zaváděli je do stání. Proplétali jsme se mezi nimi, jak koně hřebelcovali, podestýlali, nosili vodu, seno, vynášeli ze stání sedla, zavírali vrátka na závoru a odcházeli ke snídani.

Šel jsem se podívat na všechny své staré kamarády: na North Face, Dhaulagiriho, Iciclea, Icefalla a na mladého Helikona, čtyřletého proutěnkáře, přihlášeného na ten den do Sandownu. Wykeham znal dobře polovinu koní podle jména, u těch, u kterých si nemohl vzpomenout, čekal, až mu napovím. Jinak ale o každém koni věděl všechno, jejich kariéru, povahu, všechno. Znal je tak důvěrně, že mu jména připadala zbytečná. Jeho sekretář byl velmi zdatný, když dokázal uhádnout, koho kam chce Wykeham přihlásit.

V posledním dvoře jsme došli k Abseilovi a otevřeli horní vrátka jeho stání. Kůň šel za světlem a vystrčil zvědavě hlavu. Podrbal jsem ho na šedém nose a zatahal za horní pysk, položil si hlavu na jeho a jemně mu dýchl do nozder. Několikrát si otřel nos o mou tvář a pak hlavu vztyčil. Uvítací obřad skončil. Wykeham si nás nevšímal, sám taky takhle s koňmi komunikoval, aspoň s těmi Abseilova typu. Byli i takoví, kteří by člověku nos ukousli.

Wykeham sáhl do hluboké kapsy, vylovil mrkev a koni ji nabídl. Horní vrátka zase zavřel a Abseil zůstal v šeru.

Pak Wykeham plácl plochou dlaní na sousední stání. „Tady normálně stojí Kinley, teď je tu prázdno. Nejsem rád, že musí být v tom rohu, je tam tma a kůň se tam nudí.“

„Už to nebude dlouho trvat, aspoň doufám,“ utěšoval jsem ho a potom jsem navrhl, abychom si šli prohlédnout bomby.

Wykeham už je předtím viděl. Šel mi je ukázat. Jak jsem správně očekával, zbývaly z nich spodní části kartónových krabic, asi tak deset na deset centimetrů, s křiklavými nálepkami s červenými a žlutými plameny a nápadným nápisem Zlatá bomba. Horní část krabic shořela.

„Radši to necháme tak, jak to je, pro policii,“ navrhl jsem.

Wykeham přikývl, ale poznamenal, že ten ohňostroj policii jen utvrdí v přesvědčení, že všechno dělají nějací kluci.

Vrátili jsme se do domu. Wykeham zavolal na policii, kde mu slíbili, že se věci věnují, já zavolal Dawsona. Požádal jsem ho, aby vyřídil princezně, že jsem u Wykehama a přijedu rovnou do Sandownu.

Společně s Wykehamem jsme se nasnídali a zajeli pak jeho velkým džípem na planiny Downsu, abychom se podívali na cvaly druhé skupiny koní. Tam, pod širokým větrným nebem, Wykeham zčistajasna prohlásil, že si nejspíš opatří asistenta. V minulosti už asistenty měl, to jsem věděl, ale žádný u něho dlouho nevydržel. Za mého působení se až do té chvíle nějak bez asistenta obešel. „Vážně?“ podivil jsem se. „Já myslel, že asistenty nemůžete vystát.“

„Protože žádný z nich za nic nestál. Jenže teď už přece jen stárnu…, budu muset najít někoho, kdo by se líbil princezně, a taky abyste spolu vyšli. Tak kdybyste o někom náhodou věděl…, to víte, já už se teď mezi lidi nedostanu.“

„Dobře.“ Nebyl jsem rád. Wykehamovi sice vynechávala paměť, ale i tak byl ještě stále nenahraditelný. „Doufám, že se nechystáte do penze?“

„Kdeže, ne, to nikdy. Nejradši bych umřel tady, mezi svými koňmi.“ Najednou se rozesmál a v očích se mu objevila jiskra, jaká tam asi hořívala stále, dokud byl ještě titán. „Stejně jsem měl skvělý život,“ řekl, „nemohl být lepší.“

„Tak se ho držte.“

Přikývl. „Co my víme. Třeba napřesrok vyhrajeme Velkou národní.“

Wykehamovi startovali v Sandownu čtyři koně. Tři v prvních třech dostizích, jeden v pátém. Princeznu jsem viděl až před třetím, ve kterém startoval její Helikon.

Stála s Beatricí, Litsim a Danielou. Ta mě jen krátce pozdravila a pak se snažila dělat, jako že tam nejsem, a dívala se soustředěně na koně obcházející padok. Nicméně skutečnost, že se vůbec na dostihy vypravila, že to ještě nevzdala, mně musela stačit. „Dobré jitro,“ řekla princezna, když jsem se jí uklonil. „Říkal mi Dawson, že brzy ráno volal Wykeham… zase.“ Tvářila se nejistě, a když se na mne podívala, objevil se jí ve tváři strach.

Poodešla od ostatních a já za ní. „Zase?“ zeptala se zdrceně. „Kteří to jsou?“

„Jen jeden. Col.“

Čelila té ráně jediným mžiknutím. „Stejně… jako předtím?“

„Ano. Bylo to žihadlo.“

„Chudák.“

„Je mi to moc líto.“

„Já to svému muži neřeknu,“ prohlásila. „A vás prosím, Kite, abyste to nikomu nevyprávěl, ani ostatním.“

„Zítra to ale pravděpodobně bude v novinách. Nebo nejpozději v pondělí,“ řekl jsem. „A tentokrát to asi rozmáznou víc.“

„Ach…“ Ta představa ji děsila skoro stejně jako Colova smrt. „Nechci, aby se nátlak na mého muže ještě stupňoval,“ vysvětlovala důrazně a rozčileně. „Tu proklatou smlouvu podepsat nemůže. Kdyby ji musel podepsat, tak by ho to zabilo. Nepřežil by to, kdyby se zneuctil ve vlastních očích, přál by si umřít… Přitom celá ta léta, kdy se mu muselo žít těžce, žil rád.“ Bezmocně rozhodila ruce. „Mám ho tuze ráda, Kite.“

V duchu se mi vybavilo, jak moje babička říkávala: „Já toho starého uličníka mám tuze ráda,“ když mluvila o mém vzpurném a hádavém dědečkovi. Bylo to podobné vyznání lásky k člověku, který možná na první pohled příliš milování hodný nebyl.

Že princezna promluvila tak otevřeně, bylo překvapující, ale zdaleka už se to nezdálo být absurdní, jak by tomu bylo před příchodem Henriho Nanterra. Uvědomil jsem si, jak velice se náš vzájemný vztah během uplynulých osmi dní změnil.

Aby zachránila čest svého muže, jeho život, společný život…, na to potřebovala nadčlověka, já jí sotva mohl stačit. Byla to hrozná odpovědnost.

„Neříkejte mému muži nic o Colovi,“ opakovala princezna.

„Ne, neřeknu.“

Zadívala se na Beatrici.

„Nikomu to nebudu vykládat,“ sliboval jsem jí. „Ale ono se to nejspíš provalí samo, tady na závodišti. S Wykehamovými koňmi přijel Dusty a další stájníci, ti to všichni vědí, řeknou to jiným stájníkům…, obávám se, že se to roznese.“

Zachmuřeně přikývla, odvrátila se od Beatrice a zadívala se na Helikona. Právě nás míjel. Chvíli ho pozorovala.

Nastartovala přitom obranný mechanismus. „Co si o něm myslíte?“ zeptala se. „Co od něho můžeme očekávat?“

„Má svou hlavu, je dost nezkušený, ale pokud by se mi ho zdařilo usměrnit, mohl by zaběhnout dobře.“

„Druhý Kinley ovšem z něho nebude?“

„Zatím se nezdá.“

„Dělejte, co můžete.“

Slíbil jsem jí to jako obvykle. Pak jsme se přidružili k ostatním. Jistě si mysleli, že jsme se bavili jen o koních.

„Všiml sis, kdo se na tebe pořád dívá?“ zeptala se mne Daniela. Ujistil jsem ji že ano, že ty oči vidím všude.

„Nejde ti to na nervy?“

„Jaké nervy?“ usmál se na ni Litsi.

„Mluvíte o Maynardu Allardeckovi?“ zeptala se Beatrice. „Nechápu, co se vám na něm nezdá. Je to roztomilý člověk.“

Roztomilý člověk v tu chvíli ke mně vysílal po žhavém paprsku nenávistné myšlenky, jako by se mě na dálku snažil duševně rozložit. Napadlo mě, v jakém asi musí být sám podivném duševním stavu, když ho stále cosi nutí k tomu nenávistnému sledování. Bylo to až zneklidňující. Uhrančivé oko, jak se mu bránit, nevím.

Přišel povel „do sedel“ a já vyjel s temperamentním Helikonem na dráhu. Byl nervózní a vzpurný, žádná radost. Cestou ke startu jsem se ho snažil trochu srovnat, ale jako by člověk rovnal kolo ostnatého drátu. Princezna ho koupila jako ročka a vkládala do něj velké naděje. Kůň sice opravdu dobře skákal, ale zatím se ani Wykehamovi, ani mně nezdařilo napravit mu hlavu.

Startovalo asi dvacet koní, takže jsem s Helikonem šel raději hned dopředu, aby ho v sevřeném poli jiní koně netísnili, bál jsem se, aby se nepolekal a nezbrzdil. Musel jsem ho ale mít pevně v ruce, jinak by taky mohl převzít velení a utéct se mnou.

Potřásal hlavou a bránil se vedení hned zpočátku, pak se mi ale opravdu zdařilo ho srovnat, takže běžel ve slušném tempu a já si na třetí proutěnce myslel, že to nejhorší máme za sebou, že ho budu moct trošku přitáhnout a nasadit taktické tempo.

Neměli jsme ten den štěstí. Při čtvrtém skoku se kůň běžící těsně před námi zapletl do překážky a s mohutným žuchnutím šel k zemi. Válel se a zmítal sebou na doskoku. Helikon spadl přes něj a mě v dost velké rychlosti shodil. Co se dělo pak, jsem pořádně neviděl, ale muselo to být velké, jako hromadná bouračka na dálnici. Později jsem se dozvěděl, že tam ztroskotalo pět koní. Jeden z nich si na mne nejspíš lehl, což není zrovna zdraví prospěšné.

■ ■ ■ 16 ►

Ležel jsem v trávě a opatrně prováděl hodnocení. Připadal jsem si jako rozšlápnutý brouk, ale úplně při smyslech. Hlavně že jsem neměl zlomené nohy, toho jsem se vždy bál ze všeho nejvíc.

Jeden z ostatních žokejů si ke mně přisedl na bobek a ptal se mne, jestli jsem v pořádku. V tu chvíli jsem ještě nebyl schopný odpovídat.

„Má vyražený dech,“ řekl ten žokej někomu, kdo stál za mnou, a mě napadlo, že jsem na tom jako Litsi v Bradbury. Prima. Můj kolega mi rozepnul a sundal helmu, ale já mu ještě stále nedokázal poděkovat.

Pak se mi dech vrátil, jak už to bývá. Než přijela sanitka s lékařem, došel jsem k příjemnému závěru, že nemám zlomeného vůbec nic a že je čas zdvihnout se a pokračovat v životě. Vstal jsem. Na různých místech jsem byl jako zmlácený, ale s tím člověk počítá. Usoudil jsem, že bylo opravdu velké štěstí, když mi taková bouračka prošla tak lacino.

Jeden z mých kolegů to štěstí neměl. Ležel nehybný, bílý jako stěna, tichý, a sanitáři se kolem něj úzkostlivě shlukli. V sanitce cestou nazpět k tribunám začal tiše sténat a chroptět, což všechny přítomné vyděsilo, ale aspoň projevil známky života.

Když jsme dojeli k ošetřovně a zadní dveře sanitky se rozevřely, vylezl jsem jako první a ihned jsem narazil na ženu svého nešťastného kolegy. Čekala tam, mladá, hezká, ve vysokém stupni těhotenství, obličej stažený strachem.

„Je Joe v pořádku?“ zeptala se mne. Ale vtom už ho vynášeli na nosítkách a na první pohled bylo jasné, že v pořádku zdaleka není. Viděl jsem na ní, jak jí to otřáslo, jak zbledla, že má najednou sucho v ústech…, viděl jsem její zoufalství.

Tak tohle prožila Daniela, napadlo mne najednou. Tohle viděla, tohle cítila a prožila.

Vzal jsem Joeovu ženu kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Přesvědčoval jsem ji, že Joe zaručeně v pořádku bude, určitě. Jak jeden, tak druhý jsme věděli, že to vědět nemůžeme.

Joea odnesli na ošetřovnu. Dveře se zavřely. Po chvíli vyšel lékař a šetrně Joeově ženě sdělil, že jejího muže bude muset poslat do nemocnice, že čeká na městskou sanitku.

„Můžete jít dovnitř, jestli chcete být u něho,“ řekl jí ještě lékař a pak dodal, ať jdu taky dovnitř, aby se na mne mohl podívat.

Pečlivě mne vyšetřil a pak se zeptal: „Tak co přede mnou tajíte?“

„Nic.“

„Ale jděte, přece vás znám. Ať sáhnu, kam sáhnu, tak máte co dělat, abyste nekřičel au.“

„Tak tedy au.“

„Kde?“

„Hlavně kotník.“

Stáhl mi vysokou botu a já řekl „au“ docela od srdce. Jak jsem ale správně odhadl, nic nebylo zlomeného. Doktor řekl, že postačí, když si kotník budu pořádně stahovat obinadlem a dám si pár dní klidu. A že prý v pondělí na dostihy můžu, pokud jsem opravdu takový blázen, a jestli se mi podaří tam dojít.

Pak se znovu věnoval Joeovi. Někdo zaklepal na dveře, jedna ze sester šla otevřít a přišla mi vyřídit, že na mne venku kdosi čeká. Obul jsem si botu, prohrábl si vlasy a vyšel ven. Čekal na mne Litsi s Danielou.

Litsi držel Danielu kolem ramen. Tvářila se, jako by nejraději byla všude jinde, jenom ne tam, kde je.

Uvědomil jsem si, jak vypadám, že nedokážu nekulhat, že jsem celý od trávy a mám roztrhané rajtky.

Litsi si mě pořádně prohlédl a já se na něj usmál.

„Otrhánek,“ řekl jsem.

„Vidím,“ přikývl. „Vyslala nás teta Casilia, abychom zjistili, jak na tom jsi.“

V tu chvíli jsem věděl, kolik statečnosti projevila Daniela, že vůbec přišla, když nevěděla, jestli znovu neprožije co tehdy v lednu. Díval jsem se na ni, ale mluvil jsem k Litsimu: „Prosím, vyřiďte jí, že jsem v pořádku. V pondělí pojedu.“

„Jak chceš jet?“ zeptala se Daniela.

„Sednu si na koně, dám nohy do třmenů a vezmu do rukou otěže.“

„Nemluv jako idiot! Jak můžeš žertovat…, ne, neodpovídej! Já dobře vím, že na tuhle otázku máš jen dvě odpovědi, snadno nebo těžko, podle toho, co se ti zrovna zdá vtipnější.“

Najednou se neovládla a dala se do smíchu. Pravda, byl to trochu smích z úlevy. Opřela se o Litsiho a zabořila nos do jeho kabátu.

„Přijdu pak za vámi nahoru,“ řekl jsem. Litsi přikývl a chystal se s Danielou k odchodu. Než se ale otočili, otevřely se dveře ošetřovny a vyběhla Joeova žena.

Byla ráda, že mne vidí. „Kite,“ prosila mne, „mám žaludek naruby…, prosím tě, kdyby přijela ta městská sanitka, kdyby odváželi Joea do nemocnice, ať mi neujedou, nedovol, aby odjeli beze mne… Prosím tě, řekneš jim to?“

„Spolehni se.“

Zašeptala: „Děkuju,“ a běžela si ulevit. Daniela se za ní dívala s rozšířenými zorničkami: „Ale to je…, to je přece úplně stejné, jako když já… Je na tom její muž hodně zle?“

„To se zatím neví.“

, Jak se s tím dokáže vyrovnat?“

„To nevím, to doopravdy nevím. Pro Joea je to mnohem snadnější… nebo pro mne.“

„Jdu se podívat, jestli něco nepotřebuje,“ řekla Daniela rázně, odpoutala se od Litsiho a rozběhla se za Joeovou ženou.

Litsi se za ní díval. „Teď ale vážně,“ obrátil se ke mně. „Jak můžeš žertovat?“

„Teď vážně, o Joeovi vážně žertovat nemůžu, ani o jeho ženě. O sobě – proč ne?“

„Prosím tě, stojí ti to za to?“

„Litsi, kdyby tobě někdo nabídl, že budeš umět malovat, jak bys chtěl, taky bys asi byl ochotný za to ledaco snést, ne?“

Usmál se. „To je pravda.“

„Tak vidíš, o to tu jde. Životní naplnění.“

Stáli jsme v zátiší závodiště, hlavní proud dění vířil před dalším dostihem kolem tribun. Přiběhl ke mně Dusty a podezíravě, ostře si mne prohlížel.

„Vyvrtl jsem si kotník,“ ohlásil jsem mu. „Budete muset na pátý dostih získat Jamieho, vím, že je volný. Ale v pondělí už smím do sedla. Co Helikon, je v pořádku?“

Krátce přikývl a odešel. Slovy neplýtval.

Litsi řekl: „Je zázrak, že to s tebou nedopadlo hůř. Vypadalo to děsně. Teta Casilia se dívala dalekohledem a až do chvíle, kdy jsi vstal, bylo vidět, že má strach. Pak řekla, že člověk s takovým rizikem musí počítat a že se prostě čas od času něčemu podobnému nevyhne.“

„Má pravdu.“

Litsi, sám v civilizovaném obleku, si prohlížel skvrny od bláta a trávy na princezniných barvách, mé roztrhané rajtky, a jak stojím jako čáp na jedné noze.

„Že to vydržíš, když se ti to stalo už tolikrát.“ Viděl, jak mi zacukalo ve rtech a dodal: „A neříkej mi že snadno nebo těžko, podle toho, co se ti zdá vtipnější.“

To mě rozesmálo. „Víš, zaprvé s tím člověk nikdy nepočítá,“ vysvětloval jsem mu. „Vždycky je to nečekané.“

„Ale když už tě to potkalo, jak si s tím poradíš?“

„Snažím se myslet na něco jiného, jím kupu aspirinů a soustředím se na to, abych byl co nejdřív zase fit. Nejsem rád, když moje koně jezdí jiní, jako třeba dnes. Chci být v sedle. Já si je připravil, tak jsou moji.“

„Taky rád vítězíš.“

„Jistě, rád vítězím.“

Městská sanitka přijela jen o chvilku dřív, než se vrátila Joeova žena s Danielou. Stáli jsme pak všichni pohromadě, když Joea nakládali. Byl jen částečně při vědomí a sténal. Obličej měl šedý. Pak sanitáři pomohli nastoupit jeho ženě. Ještě jsme zahlédli její mladý, vyděšený obličej, jak se na nás dívá, než se za ní zavřely dveře vozu. Pomalu odjeli.

Litsi a Daniela se zadívali na mne a já na ně. Nebylo co dodat. Pak vzal Litsi Danielu kolem ramen a odvedl ji. Odkulhal jsem pomalu do šatny, osprchoval se a převlékl do civilu. Zase minul další den, tentokrát s pádem.

Když jsem vyšel z vážnice, zastoupil mi cestu Maynard Allardeck. Byl jako vždy dokonale oblečený, dokonalý anglický džentlmen, od perfektního klobouku k ručně šitým botám. Měl proužkovanou hedvábnou kravatu a rukavice z vepřovice. Oči měl šílenější než kdy jindy.

Nebylo mi to milé. Zůstal jsem stát.

Byli jsme na kryté terase před vážnicí, odkud vedly jen tři schůdky dolů k prostoru pro odsedlávání koní, kteří se umístili na prvních čtyřech místech. Přes ten od schůdků pokračovala úzká betonová cestička k další části padoku.

Koně z pátého dostihu už odsedlali a odvedli, takže v blízkosti zbývala jen hrstka lidí, dav zmizel.

Maynard mi zastoupil cestu ke schůdkům, abych se dostal dolů, budu ho muset obejít.

„Fielding,“ vyštěkl. Nebylo to oslovení, použil jména jako nadávky, jak to Allardeckové dělali odnepaměti. Proklínal mne, moje předky, hlavně ale mne, a v ústech se mu hromadila jedovatá iluč. Nepředstavitelnou nenávist však držel pevně na uzdě.

Byl o deset čísel vyšší a vážil o dobrých pětadvacet kilogramů víc než já, byl ale taky o dvacet let starší a bez tréninku. Nebýt toho mého nešťastného kotníku, snadno bych kolem něho prokličkoval, ale takhle, jen jsem udělal úkrok stranou, on okamžitě taky.

„Pane Allardecku,“ řekl jsem neútočně, „princezna Casilia mne očekává ve své lóži.“

Jako by neslyšel. Když jsem ale udělal další úkrok, už se nepohnul. Nepohnul se, ani když jsem ho míjel, ale po dvou dalších krocích, těsně nad schůdky, mi prudce vrazil do zad.

Ztratil jsem rovnováhu, skulil se ze schůdků až na betonovou cestu a tam se ještě jednou převalil v kotoulu. Skoro jsem čekal, že po mně Maynard skočí. Ne, stál nad schůdky, díval se na mne, pak se pomalu odvrátil a o kousek dál se přidal ke skupině nějakých pánů.

Jeden z trenérů, pro kterého jsem příležitostně jezdil, stál náhodou poblíž a pomohl mi vstát.

„On do vás strčil,“ řekl nevěřícně. „Já to viděl, to by člověk nevěřil! On vás úmyslně shodil dolů.“

Stál jsem na jedné noze a trochu jsem se oprášil. „Děkuju,“ řekl jsem.

„Ale on do vás strčil! Přece si musíte stěžovat!“

„Komu?“

„Kite…,“ pak se teprve náležitě zorientoval, „on to byl Maynard Allardeck…“

„Ano.“

„Ale tohle přece nejde, nemůže vás takhle napadat. Zranil jste si nohu.“

„Ne, s tím on nemá nic společného, měl jsem ve třetím dostihu pád.“

„To byl pěkný masakr…“ Váhavě se na mne zadíval. „Kdybyste si přece jen chtěl stěžovat, dosvědčím, co jsem viděl.“

Znovu jsem mu poděkoval a řekl, že bude lepší nechat to být, což on nemohl pochopit. Ohlédl jsem se krátce na Maynarda. Stál ke mně zády, jako by vůbec o mojí existenci nevěděl. Odešel jsem nahoru k princezně dost vyvedený z míry.

Jak do mne strčil, to nebyla žádná tragédie, ale byl to příznak Maynardovy vražednosti, jako symbolické zabití, odlehčující výbuch, jako když ze sopky vyletí pára a nedojde k velké erupci.

S nepříjemným mrazením jsem uvažoval o tom, že film snad sopku udrží v relativním klidu, a já si musím na ty malé výbuchy páry zvyknout. Budu je muset přijímat jako bezpečnostní ventily snižující tlak. Ani trochu jsem si nepřál, aby vybuchl bez zábran. No co, říkal jsem si, tak třeba ještě někde spadnu ze schodů. Musím si dávat dobrý pozor, kdy a kam jdu.

Princezna stála na balkoně, zachumlaná v kožichu, sama a mlčenlivá.

Šel jsem k ní. Dívala se doprázdna a zkrušovaly ji neveselé myšlenky, to bylo vidět.

„Princezno…“

Otočila se a zaostřila na mne.

„Nevzdávejte to,“ řekl jsem.

Napřímila hrdě záda, jako na znamení, že se nevzdá. „Ne,“ řekla. , Je Helikon v pořádku?“

„Dusty říká že ano.“

„To je dobře,“ povzdechla si. „Nevíte, co nám vlastně běží příští týden? Já mám nějak v hlavě prázdno.“

Já toho v hlavě taky moc neměl. „Icefall má běžet ve čtvrtek v Lingfieldu.“

„Jak se stalo, že Helikon upadl?“ zeptala se, a já jí vysvětlil, že kůň v tom byl nevinně, že ho podrazil jiný.

„Šel už docela spořádaně,“ dodal jsem. „Dospívá a je snáz ovladatelný. Příští týden ho vezmu na cvičné překážky, aby se mu vrátila sebedůvěra.“

Aspoň trochu jsem ji v ten neveselý den potěšil, to na ní bylo vidět. Nezeptala se mne, jak se cítím, nikdy se neptala. Vycházela z předpokladu, že následky pádu jsou věc ryze osobní a nikomu do nich nic není, nechtěla se vtírat. Zaujala ten postoj, protože sama byla tak velice uzavřená. Mně to nevadilo, naopak. Nesnesl bych, kdyby někdo kolem mne poskakoval a litoval mne.

Šli jsme za Litsim, Danielou a Beatricí dovnitř na čaj. Pak se tam objevil lord Vaughnley. Chodil v tu dobu za princeznou skoro pravidelně.

Tvářil se ustaraně, ale jakmile mne zahlédl, jak klidně popíjím čaj, upokojil se. Po několika minutách mne nenápadně odlákal od ostatních do odlehlého koutu.

Poděkoval jsem mu za materiály, které mi včera poslal.

„Za co že? Ach tak…, ale příteli, opravdu nemáte zač děkovat, opravdu není zač. Chtěl jsem s vámi mluvit o něčem docela jiném. Totiž obávám se, že se cosi muselo vyzradit…, je to velmi nepříjemné.“

„Co se vyzradilo?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Ten film o Maynardu Allardeckovi, který jste pořídil.“

Po zádech mi přeběhl mráz. Film měl zůstat utajený, to bylo životně důležité!

„Obávám se,“ pokračoval lord Vaughnley, „že Allardeck ví, že jste jednu kopii poslal na ministerstvo. Ví tedy, že definitivně ztrácí naději na povýšení do šlechtického stavu a že jste to způsobil vy.“ Ustaraně se usmál, ale neodpustil si novinářský závěr: „Nikdy sir Maynard, nikdy lord Allardeck, zásluhou Kita Fieldinga.“

„Jak se to sakra mohl dozvědět?“

„To já nevím,“ řekl lord Vaughnley rozpačitě. „Ode mne určitě ne, příteli, to vás mohu ubezpečit. Nikdy jsem o tom nikde slovo neztratil. Ale znáte to, začne se o tom jaksi šeptat…, narážky…, snad někdo z ministerstva…, já opravdu nevím.“

Zachmuřeně jsem se na něho zadíval. „Jak dlouho už to ví?“ zeptal jsem se.

„Snad od minulého týdne.“ Nešťastně potřásl hlavou. „Já se to doslechl dnes dopoledne při jednání výboru té dobročinné společnosti, ve které jsme s Allardeckem oba členy. On je předseda, samozřejmě. To je ta dobročinná společnost pro podporu pozůstalých po státních zaměstnancích v nouzi, jestli si vzpomínáte.“

Vzpomínal jsem si velmi dobře. Právě pomocí dobročinnosti k pozůstalým po státních zaměstnancích v nouzi se Maynard pokoušel vyšplhat mezi urozené.

„Doufám, že nikdo z té vaší společnosti film neviděl?“ zeptal jsem se polekaně.

„Ne, ne, to ne, příteli. Jen se tam ví, že něco takového existuje. Jeden z členů, jak jsem pochopil, se na to Allardecka zeptal.“

No nazdar, pomyslel jsem si. Malou prasklinou může vytéct hodně vody.

„Řekl jsem si, že byste to měl vědět,“ pokračoval lord Vaughnley. „Nezapomeňte, příteli, že já na tom filmu nemám o nic menší zájem než vy. Kdyby se úplně zveřejnil, přestal by působit jako zábrana.“

„Maynard by přišel o svou pověst.“

„Byl by schopen obchodovat i bez ní.“

„Jsou jen dvě kopie, které jsem dal z ruky, jednu máte vy, jednu jsem poslal na ministerstvo. Další tři mám v bance v trezoru. Pokud ten film nezveřejníte vy nebo ti lidé z ministerstva…, ale ne, ti by to neudělali, dělají se vším tajnosti.“

„V každém případě jsem si řekl, že byste to měl vědět.“

„Jsem rád, že to vím.“

Tím se mnohé vysvětluje, pomyslel jsem si. Proto se Maynard v posledních dnech chová tak podivně. Když uvážím, jak musí běsnit, pak to, že mne shodil ze schodů, je příklad nevšedního sebeovládání.

Stejně…, mám přece stále ten film a Maynard jistě nestojí o to, aby ho kdekdo viděl, i teď když ví, o co jsem ho tím filmem už připravil.

Lord Vaughnley se omluvil princezně, že si na tak dlouho přivlastnil jejího žokeje, a pak se mne zeptal, jestli mne ještě zajímá Nanterre a jestli stojím o další informace.

„Určitě,“ řekl jsem. Přikývl a dodal, že možná ještě něco někde vypadne z počítače.

„Potíže?“ zeptal se Litsi, když lord Vaughnley odešel.

„Potíže s Allardeckem, ne s Nanterrem,“ ušklíbl jsem se.

‚Ale Fieldingové mají s Allardecky potíže už celá staletí. Nanterre je teď mnohem aktuálnější.“

Potom jsme se společně dívali na poslední dostih, já víceméně duchem nepřítomný. Pak jsme se vydali na cestu domů. Litsi i Daniela zhrdli rollsem a prohlásili, že jedou se mnou.

Cestou na parkoviště jsem se několikrát zastavil, abych trochu ulevil bolavé noze. Nikdo to nekomentoval, ale když jsme došli k mému vozu, prohlásila Daniela kategoricky: „Řídím já. Můžeš navigovat.“

„Při automatické převodovce nemusím mít nohu na spojce,“ namítl jsem.

„Povídám, že jedu já,“ odsekla. „Nepojedu tvým vozem poprvé.“ Byla to pravda, už mne za podobných okolností vezla.

Sedl jsem si bez dalšího reptání na sedadlo pro spolujezdce a jen u lékárny jsem Danielu poprosil, aby mi zastavila.

Zastavila a zeptala se: „Co ti mám koupit? Jdu pro to.“

„Pružné obinadlo a minerálku.“

„Aspirin?“

„Ten mám tady v přihrádce.“

Zaběhla rychle do lékárny a vrátila se s nákupem. Hodila mi sáček s věcmi do klína.

Obrátila se k Litsimu, a jakmile vyrazila na Londýn, začala mu trpce a břitce vyprávět: „Chceš znát scénář? Já ti to povím. Stáhne si kotník obinadlem a obloží ledem, aby moc neotekl. Po těle mu do zítřka naskáčou černé modřiny ve tvaru podkov a všechno ho bude bolet, přitom si bude přát, aby to nikdo neviděl, aby si nikdo nevšiml, že sotva chodí. Když se ho zeptáš, jak se cítí, řekne, že cítí všechna nervová zakončení. Nechce, aby ho někdo litoval. Stydí se za zranění, je mu trapně, dělá, co může, aby je ignoroval.“

Když domluvila, poznamenal Litsi: „Zdá se, že ho dobře znáš.“

To ji umlčelo. Jela dál s potlačeným vztekem a trvalo dost dlouho, než z ní vyprchal.

Spolykal jsem pár aspirinů a zapil je minerálkou. Uvažoval jsem o tom, co Daniela řekla. Litsi měl pravdu, znala mne dobře. Bohužel jsem ale měl dojem, že toho lituje.

Po chvíli se mne Litsi zeptal: „Kite, tys mi vlastně nikdy nevysvětlil, proč se Maynard Allardeck tak dopálil, když princezna řekla, že její koně v Sandownu vždy běží dobře. Na tom přece vůbec nic není?“

„Skromnost mi brání v odpovědi,“ usmál jsem se.

„Tak ji přemoz.“

„Ona mi tím vyslovila pochvalu, a to se Maynardovi pranic nelíbilo.“

„Chceš říct, že její koně dobře běží, protože to s nimi tak umíš?“

„Řekněme, že mám potřebnou zkušenost.“

„Ten člověk je blázen,“ řekl Litsi.

Maynard byl opravdu nebezpečný. Nijak mne netěšilo pomyšlení, že na vraždu si člověk taky může někoho najmout za peníze. Řekl jsem si, že je lepší se takovými strašáky nezabývat, a zeptal se radši Daniely, jestli se jí podařilo utrousit před Beatricí, že má v pondělí poslední noční.

Daniela se po dost dlouhé odmlce přiznala že ne.

„To mě mrzí, mělas to před ní říct,“ řekl jsem ustaraně. „Slíbilas mi to.“

„Já jí to říct nemůžu…, to nejde…, co kdyby tě Nanterre zastřelil?“

„Žádný strach, nezastřelí mne. Ale jestli ho nenachytáme…, princezna mi dnes řekla, že kdyby Roland musel podepsat tu smlouvu se zbraněmi, aby nás uchránil, umřel by hanbou, doslova. Prý by pak už nechtěl žít. Má hrozný strach, aby to nevzdal…, ona ho má moc ráda… chce, aby žil. Takže Nanterra musíme zneškodnit, a to co možná nejdřív.“

Asi pět kilometrů bylo ticho. Daniela mlčela. Nakonec promluvil Litsi.

„Já to Beatrici řeknu,“ prohlásil odhodlaně.

„Ne!“ bránila se Daniela.

„Včera v noci zabil Nanterre dalšího z princezniných koní. Princezna si nepřeje, aby se to Roland dozvěděl,“ řekl jsem. „Taky nechce, aby se to dozvěděla Beatrice, protože ta by mu to hned donesla.“

Oba polekaně vydechli.

„Pak už se nedivím, že byla tak smutná,“ řekl Litsi. „Já nejdřív myslel, že je to jen kvůli Helikonovu pádu.“

„O kterého koně přišla?“ zeptala se Daniela.

„O Cola, jel jsem ho v Ascotu.“

„Toho, co málem vyhrál?“ zeptal se Litsi.

„Toho, co se připravoval na Zlatý pohár,“ řekla Daniela. Nadechla se. „Jestli Litsi řekne Beatrici, že mě v pondělí povezeš naposledy, nepopřu to.“

Strávili jsme další stísněný večer doma. Roland byl u večeře a konverzace vázla, protože jsme stále mysleli na to, o čem se smí a nesmí mluvit.

Litsimu se zdařilo zcela přirozeně mezi řečí sdělit Beatrici, že pro Danielu pojedu v noci naposledy v pondělí, protože pak už Daniela noční mít nebude. Princeznu ta novinka nemálo překvapila.

Beatrice do sebe příslušnou informaci vstřebala velice uspokojivě. Podívala se na mne a já skoro viděl, jak se jí v hlavě roztočila kolečka a jak si v ní pečlivě zaznamenává kritický čas a místo.

Napadlo mne, jestli vůbec tuší, na čem se chce podílet. Bylo mi jasné, že je ochotná připravit jakoukoli past, aby se mne zbavila, ale taky jsem věděl, že nemá tušení ani o Colově smrti, ani o útoku na Litsiho. O tom jsme se nesměli ani zmínit, protože kdyby o tom věděla, ihned by to řekla svému bratrovi a on by takový nátlak už neunesl, nebo by ona naopak podlehla nevítaným výčitkám svědomí a past by nenalíčila.

Beatrice byla vskutku klíčová figura. Buď nám mohla všechno vyhrát, nebo prohrát.

Nanterre se ten večer zase neozval. Ani se neozval nikdo na můj inzerát, přestože už vyšel v dostihových novinách a v Towncrieru dva dny po sobě a na nápadném místě. Ten, kdo tehdy Litsimu fingovanou zprávu předal, buď inzerát neviděl, nebo se přihlásit nechtěl.

No co, říkal jsem si zklamaně, když jsem se belhal do postele, tak to nevyšlo, i když se mi to zprvu zdálo jako docela dobrý nápad. Ale to se Evě asi taky zdálo, když chtěla od Adama, aby jí utrhl jablko.

Dawson mi zavolal domácím telefonem příští ráno před sedmou. „Máte hovor,“ řekl.

Ne, to snad ne! Proboha, přece ne znovu!

Sahal jsem po telefonu s opravdovým strachem, měl jsem co dělat, aby se mi netřásla ruka.

„Poslouchejte,“ ozval se cizí hlas. „Ten vzkaz pro Danielu…, já nechci nepříjemnosti, ale to s tou odměnou, to se myslí jako vážně?“

■ ■ ■ 17 ►

Měl jsem sucho v ústech. „Ano, to se myslí úplně vážně.“

„Kolik?“

Zhluboka jsem se nadechl, bál jsem se tomu věřit, srdce mi bušilo. „Hodně. Záleží na tom, kolik mi toho řeknete. Rád bych se s vámi sešel.“

„To teda nevím…,“ řekl neochotně.

„Odměna by byla vyšší,“ řekl jsem, „a přinesl bych peníze s sebou.“ Už se mi dýchalo líp a ruce se mi přestávaly třást.

„Já nechci žádný nepříjemnosti.“

„Nebudete žádné mít. Řekněte mi, kam za vámi mám přijet, a já přijedu.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

Po vteřinovém zaváhání jsem řekl: „Christmas.“

„Tak dobrý, pane Christmas, ale když se máme sejít, tak teda aspoň za stovku.“ Mluvil útočně, podezíravě i opatrně. Zvláštní směs.

„Ano, souhlasím.“

„Na prkno, v hotovosti.“

„Dobře.“

„A když vám řeknu to, co chcete vědět, tak chci jednou tolik.“

„Pokud mi povíte pravdu, tak ano.“

„Hm,“ zahučel nevlídně. „Tak teda…, vy jste v Londýně, že jo? Tohle je londýnský číslo.“

„Ano.“

„Tak se teda sejdeme v Bradbury,“ řekl. „Dole ve městě, ne na závodišti. Koukejte tam bejt ve dvanáct, budu na vás čekat v hospodě…, jmenuje se Kings Head a je asi v polovině High Street.“

„Přijdu tam. Jak vás poznám?“

Uvažoval a hlasitě přitom oddechoval. „Budu mít v ruce Sporting Life s vaším inzerátem.“

„A… vy se jmenujete…?“

Na tuhle otázku už měl odpověď připravenou. „John Smith,“ řekl rychle. „Tak se teda uvidíme, pane Christmas, platí?“

„Ano.“

Zavěsil. Ležel jsem v posteli a byl jsem spíš ustaraný, než abych se radoval. Ryba sice zabrala, ale háček ještě nedržel dost pevně. Ryba jen okusovala vnadidlo, opatrně a podezíravě. Tiše jsem doufal, že se ten člověk opravdu v určeném čase na dané místo dostaví, a že to opravdu bude ten člověk, kterého potřebuju.

Mluvil, jako by byl z venkova, nehovořil žádným dialektem, ale docela stejně jako všichni lidé v okolí Lambournu, v Berkshiru, kde jsem žil. Nezdál se mi zvlášť chytrý ani rafinovaný a podle částky, o kterou si řekl, jsem si snadno udělal představu o jeho příjmech a nárocích.

Velká odměna… Když jsem nic nenamítal proti částce sto liber, rychle ji zdvojnásobil. Pro toho člověka zřejmě dvě stě liber bylo hodně peněz.

Byl to sázkař, určitě. Litsi přece říkal, že tehdy měl v ruce dostihové noviny, Knihu formy a kolem krku dalekohled. Teď už mi bylo jasné, že sázel v malém, hazardér, pro kterého výhra jednoho sta liber představovala terno. Asi bych měl být rád, že nesází po stovkách, protože pro někoho takového by „velká odměna“ představovala tisíc liber.

Ulevilo se mi. Pak jsem se odhodlal vstát, což není po těžkých pádech nikdy snadné, jde to vždy pomalu a skřípavě. Pytlíky s ledem se přes noc proměnily v pytlíky s vodou, ale kotník už nebyl tak oteklý. Sundal jsem si obinadlo, prohlédl si tmavnoucí modřiny a znovu si nohu zavázal. Vešel jsem se do boty a to byla výhra.

V kalhotách, košili a svetru jsem sjel výtahem do suterénu a šel si ukrást další kostky ledu z lednice. Nastrkal jsem je do polyetylenových sáčků, které jsem si nacpal za ponožku. Vtom se ve dveřích zjevil Dawson v županu. Šel se podívat, co se děje v jeho kuchyni, a když mne viděl, jen povytáhl obočí, stejně jako včera večer, kdy jsem mu ukradl všechen led, co v domě byl.

„Udělal jsem dobře, když jsem ten hovor přepojil na vás?“ zeptal se.

„Udělal jste velmi dobře.“

„Ten člověk řekl, že se to týká inzerátu a že spěchá, protože volá z budky.“

„Vážně volal z budky?“ Stáhl jsem si nohavici přes vycpanou ponožku. Cítil jsem, jak už chlad začíná pronikat obinadlem.

„Ano, bylo slyšet, jak to tam klape. Poslyšte, neudělají se vám takhle omrzliny?“

„Zatím se mi to nikdy nestalo.“

Pak mi Dawson rezignovaně ohlásil, že budu mít snídani připravenou za půl hodiny v ranní jídelně. Poděkoval jsem mu a šel vzbudit Litsiho. Ten mi celý rozespalý oznámil, že v neděli začíná žít až v deset.

„Zabrala nám ryba,“ ohlásil jsem mu a vyprávěl o Johnu Smithovi.

„Víš s jistotou, že to není past nastražená Nanterrem?“ zeptal se Litsi. Rázem byl vzhůru. „Nezapomeň, že Nanterre si možná ten inzerát taky přečetl. Třeba chytá na návnadu on tebe…, ale to tě asi taky napadlo.“

„Ano, napadlo. Ale ten John Smith na mě dělal dojem, že nehraje. Kdyby šlo o past, mluvil by s větší suverenitou.“

Litsi se zamračil. „Jedu s tebou.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Bylo by to sice příjemné, ale Sammy má volno, protože jsme všichni doma, a kdybychom odjeli oba…“

„Dobře,“ přikývl. „Ale nelez na žádnou terasu. Co dělá kotník? Nebo se nesmím ptát?“

„Už je to tak napolovic v pořádku. Daniela trochu přehání.“

„Ani se mi nezdá.“ Prohrábl si vlasy. „Máš dost peněz pro toho Johna Smithe?“

„Mám, u sebe doma. Stavím se tam cestou. Vrátím se nejspíš během odpoledne.“

„Když všechno dobře dopadne,“ dodal suše.

Po obzvlášť pečlivé kontrole vozu jsem vyjel do Lambournu. Jistě, bylo dobře možné, že John Smith byl návnada, i když mně se zdálo, že to je málo pravděpodobné. Nanterre by musel najít zatraceně dobrého herce, aby sehrál tak věrohodně reakci pana Smithe se všemi jemnými odstíny, sám by nikdy nedokázal napodobit jeho způsob řeči. John Smith mohl taky být někdo, kdo se pokoušel ze mne vylákat odměnu a nic za to, mohl to být podvodník, ale nebezpečný se mi nezdál.

Doma u mne byla zima a neútulno. Prohlédl jsem si poštu, co se mi tam od pondělka nahromadila, vybral důležitější dopisy a staré noviny a zbytečnosti jsem vyhodil do koše na papíry. Prolistoval jsem noviny z toho dne, nedělní, a našel jsem asi na třech místech na sportovní stránce buď celý odstavec, nebo aspoň zmínku o Colově smrti. Pisatelé se vždy taky vraceli ke smrti Cotopaxiho a Cascadea a zdůrazňovali nevyjasněnou otázku, kdo a nikoli proč koně zabíjel. Pokud jsem věděl, tak Beatrice od svého příjezdu anglické noviny nikdy nečetla a já jen doufal, že u toho setrvá a nedá se do čtení našeho tisku právě dnes.

Vyzvedl jsem si doma taky nějaké věci. Čisté oblečení, hotové peníze, dopisní papír, malý magnetofon (kapesní formát), prázdné kazety, a v neuspořádané zásuvce jsem vyhledal několik fotografií.

Naložil jsem do vozu taky videokameru, kterou jsem používal, když jsem natáčel film o Maynardovi, videokazety a baterky. Neměl jsem vlastně v plánu videokameru použít, vzal jsem ji s sebou spíš jen tak „pro všechny případy“. Pak jsem si došel do kuchyně pro takovou malou šikovnou věc, kterou se dá auto nastartovat na dálku. Fungovalo to jako vysílačka, přijímač byl ve voze napojený na startér. Mám rád takové hračky a tahle se obzvlášť hodila za mrazivého počasí, člověk si mohl nastartovat a zahřát motor doma, v teple, než se sám vrhl do sněhové vánice.

Pak jsem si přehrál vzkazy ze záznamníku a vyřídil, co bylo třeba. Než jsem se vydal do Bradbury, ještě jsem si nacpal za ponožku čerstvé pytlíky s ledem. K cíli jsem dojel deset minut před domluvenou hodinou.

Zjistil jsem, že hospoda Kings Head je malý zděný domek z nedávných let, a že je to převážně pivnice. Žádné kouzlo zašlých časů, dřevěné trámy, starodávné půllitry, tlumená světla. Taky žádné parkoviště. Tím vším naopak oplýval hostinec Bradbury Arms na protější straně hlavní ulice malého městečka.

Zaparkoval jsem u chodníku a vešel do výčepu Kings Head. Byl tam terč na šipky, nízké stoly a lavice a chudě vybavený pult.

Ani jeden zákazník.

Zkusil jsem to vedle v baru, kde byly rádoby elegantní skleněné stolky se skleněnou deskou a celkem pohodlná dřevěná křesílka. Nikde nikdo.

Pak se u baru objevil nějaký člověk a zeptal se mne, co si dám. „Malé pivo.“ Načepoval mi a já zaplatil.

Usadil jsem se a položil na skleněnou desku stolku před sebe objemnou obálku, obsahující fotografie Henriho Nanterra, které jsem získal od lorda Vaughnleyho, magnetofon, další čtyři fotografie, dva svazky bankovek ve dvou obálkách a dopisní papír. Na Johna Smithe jsem měl všechno připravené, ale John Smith nikde.

Do baru vešlo několik místních lidí, znali se navzájem, u barmana si objednali „jako vždycky“ a po mně, po „cizinci“ se zvědavě ohlíželi. Ani jeden z nich neměl v ruce noviny. Nebyla mezi nimi ani jedna žena. Zvláštní.

Pak jsem slyšel, jak se někdo strefuje šipkami do terče ve výčepu. Vzal jsem obálku a pivo a šel se tam podívat.

Mezitím tam přišli tři lidé. Dva si hráli se šipkami, třetí seděl u stolu a díval se na hodinky.

Vedle něho ležel jeden Sporting Life tak, aby bylo vidět můj inzerát.

Oddechl jsem si. Šel jsem si sednout vedle toho člověka, aby mezi námi zůstaly ty noviny.

„Pan Smith?“ oslovil jsem ho.

Nervózně sebou trhl, přestože mě sledoval, jak se k němu blížím.

Mohlo mu být možná padesát, měl světle hnědou bundu na zip, černé vlasy pečlivě sčesané přes pleš a smutně zahnutý nos, jako by mu ho někdo kdysi rozbil. Budil dojem nespokojeného, neúspěšného člověka.

„Já jsem Christmas,“ představil jsem se.

Zadíval se na mne a zamračil se. „Já bych vás měl znát, ne?“

„Je to možné. Dal byste si něco k pití?“

„Dojdu pro to,“ řekl. Rychle se zdvihl a šel k baru. Odtamtud si mne podezíravě prohlížel. Já sáhl do obálky a zapnul magnetofon. Taky jsem vytáhl první obálku s bankovkami a položil ji na stůl vedle své sklenice.

Po chvíli se vrátil s půllitrem a dobrou třetinu vypil na jeden zátah.

„Proč kulháte,“ zeptal se a odložil sklenici. Byl ve střehu.

„Zvrtl jsem si kotník.“

„Vy jste ten žokej, Kit Fielding.“

Vycítil jsem, že ho to vyplašilo, proto jsem mu rychle přisunul pod ruku první obálku s penězi, abych si ho zavázal, aby se nedal na útěk.

„Stovka v hotovosti na prkno,“ řekl jsem.

„Já za nic nemůžu,“ bránil se útočně.

„To já vím, klidně si ty peníze vezměte.“

Natáhl velkou kostnatou ruku, vzal si kořist a pečlivě přepočítal. Pak si obálku zastrčil do vnitřní kapsy.

„Tak povídejte,“ vybídl jsem ho.

Ještě se mu do toho nechtělo. Byl nesvůj, věděl, co se stalo, jak a proč, a musel se s tím napřed vyrovnat.

„Poslouchejte, já bych nerad, kdyby se tohle někdo dověděl…“ Byl hodně rozčilený. „Já fakt nevěděl, jestli jo, nebo ne…, viděl jsem ten inzerát už v pátek…, ale abych pravdu řek, já správně na těch dostihách vůbec neměl bejt. Já vám tady teď řikám, že jsem tam byl, ale nerad bych, kdybyste to někomu povídal.“

„Hm,“ zahučel jsem nezávazně.

„Totiž, že jo, nějaká ta nezdaněná pětka by mi přišla vhod, to je jasný, že jo. Tak jsem si řek, že když vám to stojí za tu stovku, tak nakonec proč ne.“

„Tady mám další,“ ukázal jsem na hnědou obálku. „Stačí, když mi řeknete, jak to bylo.“

„Teda já měl bejt správně v práci. Tak jsem jako filmoval, že mám chřipku. Teda, kdyby na to šéf přišel, tak se nic neděje, von by mě nevyhodil, jen by mi vynadal, ale mně jde vo to, aby se to nedomákla ta moje, je vám to jasný? Vona myslela, že jsem v práci. Přišel jsem domů jako jindy. Vona by s tím strašně nadělala, kdyby věděla, že jsem se ulil a kam. Vona je proti sázení, ale jak. Rozumíte mi?“

„Ano, a vy si rád trochu vyrazíte, že?“

„No na tom přece není nic zlýho.“

„Ne.“

„Moje neví, že tu jsem,“ vysvětloval. „Já normálně chodím do jiný hospody. Řek jsem jí, že jedu do Bradbury pro něco do auta. Musím vyměnit olej a jedu koupit filtr. Takže, jako že my dva se setkali, to se nesmí dovědět, jasný? Já vám dneska ráno volal, když jsem šel se psem. Takže bych byl moc nerad, kdyby se to provalilo.“

Trochu provinile jsem si vzpomněl na svůj malý magnetofon schovaný v obálce a bylo mi jasné, že by se výřečnost pana Smithe vmžiku vypařila, kdyby tušil, že ho mám. Naštěstí patřil mezi lidi, které ani ve snu nenapadne, že by se něco takového mohlo někde skrývat.

„To se určitě neprovalí, pane Smithi,“ ubezpečil jsem ho.

Když jsem vyslovil jeho jméno, zase to s ním trhlo.

„Víte, já se tak ve skutečnosti nejmenuju, to vás jistě napadlo. Ale myslím si, že když nebudete vědět, jak se jmenuju, bude to lepší, že jo.“

„Ano.“

Vypil pivo a otřel si rty hnědým kostkovaným kapesníkem. Ti dva hosté, kteří se strefovali do terče šipkami, toho mezitím nechali a odešli, takže jsme ve strohé místnosti zůstali sami.

„Díval jsem se na koně v padoku,“ vyprávěl, „a zrovna jsem se chystal jít za bookmakerama, když ke mně přišel ten chlápek s tím, že mi dá pět liber, když vyřídím vzkaz.“

„Pět?“

„Jo. Tak teda povídám že jo, dejte deset a vyřídím, co chcete. Nebyl zrovna nadšenej, šeredně se na mě podíval, ale nakonec ty prachy vypláznul. Deset liber. To znamenalo, že si vlastně vsadím zdarma, je vám to jasný?“

„Ano.“

„Pak ten chlápek povidá, že jen chce, abych šel za jedním člověkem, co mi ho ukáže, a abych tomu dotyčnýmu vyřídil, že mu Daniela vzkazuje, aby se šel podívat nahoru na vyhlídkovou terasu.“

„Takhle přesně to řekl?“

Jo. Musel jsem to po něm dvakrát vopakovat. Pak mi dal ty prachy a ukázal na nóbl člověka v tmavým kabátě. Než jsem se stačil votočit, tak zmizel. Ale jakýpak copak, že jo, zaplatil mi, abych vyřídil vzkaz, tak jsem to šel vyřídit. Nic jsem na tom špatnýho neviděl. Vono se na tom fakt nezdálo nic špatnýho. Já teda věděl, že ta vyhlídková terasa ještě není votevřená, ale nakonec, když tam chtěl jít, jeho věc, ne?“

„Ano.“

„Tak jsem teda ten vzkaz vyřídil a ten nóbl člověk mi poděkoval a já si šel k bookmakerům vsadit pětku na Applejacka.“

Pan Smith byl rozený smolař. Jel jsem tehdy Pinkeyho a Applejack byl druhý.

„Vy nepijete,“ řekl a zadíval se na moji netknutou sklenici.

Po pivě se tloustne… „Chcete to pivo?“ nabídl jsem mu.

Bez okolků si sklenici vzal a hned se napil.

„Poslyšte,“ řekl pak. „Radši mi rovnou povězte…, ten člověk, co z tý terasy spadnul, byl to ten, co jsem mu předal ten vzkaz?“ Tvářil se úzkostlivě, skoro jako by prosil, že nechce slyšet to, co nejspíš uslyší.

„Obávám se že ano.“

„Já si to hned myslel. Teda, já ho neviděl, když padal, byl jsem vpředu u bookmakerů, rozumíte? Ale pak jsem slyšel, jak si vo tom lidi povídaj, a něco vo kabátech a tak…, nebyl jsem z toho moc chytrej. Teprve druhej den, když vo tom psali ve všech novinách.“ Potřásl hlavou. „Já musel bejt zticha, že jo, protože já jsem vlastně na těch dostihách jako nebyl, když jsem to doma neřek, že jo.“

„Těžká situace.“

„Já přece nemůžu za to, že z tý terasy spadnul,“ řekl dotčeně. „Tak jsem si řek, co budu komu vykládat, zticha budu. Třeba ho shodila dolů ta Daniela. Třeba to byl její muž a třeba mi za ten vzkaz zaplatil její milenec, aby se ho zbavili. Je vám to jasný, jak to myslím?“

Bylo mi to jasné a měl jsem co dělat, abych se nerozesmál.

„Já se nechtěl do ničeho zaplíst, hlavně ne s policajtama. Nakonec, ten člověk se nezabil, samozřejmě teda díky vám, takže vlastně vo co šlo, že jo.“

„Toho člověka nikdo neshodil,“ řekl jsem. „Prostě jen ztratil rovnováhu na nějakém houpavém prkně, co se tam nahoře po zednících povalovalo. Vyprávěl mi to.“

„Jo tak,“ řekl anonymní pan Smith trochu s úlevou, trochu se zklamáním, že se nezapletl do zločinu lásky.

„Toho pána jen velmi zajímalo, odkud se vzal ten vzkaz. Rád by věděl, kdo vám vzkaz předal, proto jsme se rozhodli podat ten inzerát.“

„Takže vy toho pána znáte?“

„Teď ano.“

„Aha.“

„Ten člověk, co vám dal ten vzkaz…,“ řekl jsem jakoby nic, „uměl byste ho popsat?“

Málem jsem zadržel dech. Pan Smith ale správně odhadl, že to je klíčová otázka a zadíval se významně na obálku, čekal na honorář.

„Dostanete další stovku,“ řekl jsem, „když toho člověka popíšete!

Konečně v něm uzrálo rozhodnutí. „Nebyl to Angličan, A byl takovej vostrej, měl vostrej hlas a vostrej nos.“

„Vybavujete si ho jasně?“ Velmi se mi ulevilo. „Myslíte, že byste ho poznal, kdybyste ho viděl?“

„Jo tak vo tomhle přemejšlím už vod čtvrtka,“ řekl. „Počítám, že bych ho poznal.“

Bez dlouhého váhání jsem z hnědé obálky vyjmul pět fotografií. Všechny byly stejně velké, lesklé, černobílé, na všech bylo předávání ceny vítězi dostihu. Na čtyřech byl v roli vítězného žokeje Fielding, z toho na dvou byla jen žokejova záda. Lepší kontrolní sérii jsem v tak krátkém čase nemohl dát dohromady.

„Kdybyste si prosím prohlédl tyhle fotografie, jestli ho tam někde neuvidíte.“

Vytáhl z kapsy brýle a nasadil si je na plochý nos. Vypadal všedně, ale nijak nešťastně.

Vzal si ode mne fotografie a jednu po druhé si pečlivě prohlížel. Nanterra jsem zařadil jako čtvrtý obrázek. Nezarazil se, odložil fotografii a sáhl po páté. Pak všechny odložil na stůl a já jen doufal, že není vidět, jak jsem zklamaný.

„Je tam,“ řekl vážně pan Smith.

Napjatě jsem čekal, co bude dál. Pokud opravdu Nanterra poznal, byl jsem odhodlaný přistoupit na jakoukoli hru, kterou si vymyslí.

„Poslyšte, vy jste Kit Fielding, že jo?“ Tvářil se, jako by se sám lekal vlastní troufalosti. „Takže hluboko do kapsy asi nemáte, co? A ten pán, co z tý terasy spadnul, asi taky není zrovna chudej. Rozumíme si? Dejte mi ještě sto padesát a já vám ukážu, kterej to je.“

Zhluboka jsem vydechl. Pak jsem předstíral, že chvíli váhám.

„Dobře,“ řekl jsem nakonec. „Tak tedy za sto padesát.“

Vzal fotografie a jistou rukou sáhl po té, na které byl Nanterre., Je to tenhle,“ ukázal.

„Tady máte vašich sto padesát liber.“ Podal jsem mu druhou malou obálku se sto librami, vytáhl z kapsy náprsní tašku a z peněz, které jsem v ní měl, jsem ještě odpočítal padesát. „Děkuju vám,“ řekl jsem.

Přikývl a zase si peníze pečlivě uložil jako předtím.

„Pane Smithi, kdybych vám nabídl další stovku, co byste byl ochoten pro mne udělat?“

Díval se na mne přes brýle. „Jako jak?“ Bylo zcela jasné, že zamítavý postoj je mu dosti vzdálený.

„Kdybych napsal na papír jednu větu,“ řekl jsem, „byl byste ochoten se pod ni podepsat? Stačí, když napíšete John Smith.“

„Jakou větu?“ zeptal se už zase vyplašeně.

„Víte co, já to napíšu, vy si to přečtete a sám se rozhodnete, jestli to chcete podepsat nebo ne.“

„Za stovku?“

„Ano.“

Vytáhl jsem obyčejný list obyčejného dopisního papíru, připravil si pero a napsal:

Na dostizích v Bradbury (datum) jsem byl požádán předat vzkaz v tom smyslu, že Daniela chce, aby jistý člověk přišel na vyhlídkovou terasu. Člověka, který mne o předání vzkazu požádal, poznávám na snímku, který jsem označil.

Podal jsem list papíru panu Smithovi. Přečetl si text. Nebyl si jistý, co by mu mohlo hrozit, když se pod text podepíše, ale sto liber je sto liber.

„Mám se podepsat jako John Smith?“ zeptal se.

„Ano. Ale s rozmachem, aby to bylo jako podpis.“

Podal jsem mu pero. Bez dalšího váhání se podepsal.

„Výborně.“ Vzal jsem mu list papíru z ruky a uschoval ho do obálky spolu se všemi pěti fotografiemi. Pak jsem znovu vytáhl náprsní tašku a odpočítal sto liber. Viděl jsem, jak pan Smith lačně hledí na bankovky, které mi zbývaly.

„Mám tam ještě sto padesát liber. Kdybyste si je vysloužil, dalo by vám to se vším všudy, když si to sečtete, pět set.“

Tahle hra se mu začínala líbit. Řekl: „Co byste za ty prachy chtěl?“

„Vaše skutečné jméno a adresu, abych si ušetřil námahu a nemusel vás sledovat domů. Rád bych, abyste mi to napsal na jiný papír.“

Vytáhl jsem z velké hnědé obálky další list papíru. „Máte ješte moje pero,“ upozornil jsem Smithe. „Tak buďte tak hodný a pište.“

Zatvářil se, jako by dostal palicí do hlavy.

, Já přijel autobusem,“ hlesl.

„I autobus je možné sledovat.“

Skoro jako by se mu dělalo nevolno.

„Neřeknu vaší ženě, že jste byl na dostizích,“ uklidňoval jsem ho „Když mi napíšete jméno a adresu, nebudu vás muset sledovat a ona se nic nedozví.“

„Za sto padesát?“ řekl chraptivě.

„Ano.“

Napsal jméno a adresu tiskacími písmeny.

A. V. HODGES

44, CARLTON AVENUE

Widderawn, BRADBURY

„Co znamená to A. V.?“ zeptal jsem se.!

„Arnold Vincent,“ odpověděl bezelstně.

„Dobře. Tak tady máte zbývající peníze.“ Přepočítal jsem mu je. „A ne abyste je hned rozházel.“

Nejdřív se zatvářil polekaně, pak se dal do rozpačitého smíchu. „To já zase tak často na dostihy jezdit nemůžu, rozumíte? Vona moje žena moc dobře ví, kolik mám prachů.“

„Teď to neví,“ řekl jsem vesele. „Vřele vám děkuju, pane Smithi.“

■ ■ ■ 18 ►

Měl jsem spoustu času, tak jsem si řekl, že neuškodí, když si pana Smithe prověřím. Potloukal jsem se kolem, zatímco si v autoopravně kupoval olejový filtr, a než mu přijel autobus. Pak jsem autobus nenápadně sledoval až do Widderlawnu.

John Smith vystoupil a šel do Carlton Avenue, kde si odemkl vchod dobře udržovaného řadového domku číslo 44.

Celý spokojený jsem jel zpět do Londýna. Když jsem vstoupil do haly, vycházel právě Litsi z knihovny.

„Viděl jsem tě přijíždět,“ řekl lenivým hlasem. (Okna knihovny vedla dozadu.) „Jsem upřímně rád, že jsi tu.“ Pochopil jsem, že mne už vyhlížel.

„Nebyla to past,“ řekl jsem.

„To vidím.“

Usmál jsem se a Litsi řekl: „Jestli se někdo tváří jako kočka, která ukradla slaninu, tak jsi to ty.“

Ukázal jsem na knihovnu. „Pojd se mnou, všechno ti to povím.“ Vzal jsem s sebou tašku s věcmi a velkou hnědou obálku. Vešli jsme do dřevem obložené místnosti se zasklenými knihovnami, perskými koberci, tylovými záclonami a červenými sametovými závěsy. Knihovna byla podlouhlá, krásně prostorově řešená, a sloužila většinou k přijímání hostů, kteří nebyli natolik blízcí, aby je rodina zvala nahoru. Připomínala mi čekárny u exkluzivních soukromých ordinací. Litsi se mi podíval na boty. „Ty čvachtáš!“ řekl užasle.

„Máš pravdu.“ Odložil jsem tašku a obálku a zul si levou botu. Jeden z polyetylenových sáčků se protrhl.

K Litsiho estetickému zděšení jsem druhý, nepoškozený sáček vytáhl z ponožky a vysypal z něj led do květináče s palmou. Oba prázdné sáčky jsem hodil do koše. Pak jsem si stáhl promočenou ponožku, přehodil ji přes tašku s věcmi a znovu si nazul mokrou botu. „Předpokládám, že tohle všechno fungovalo jako tvoje přenosné chladicí zařízení,“ poznamenal Litsi.

„Předpokládáš správně.“

„Já si myslel, že to spíš chce teplo.“

„Chlazení působí rychleji.“

Odnesl jsem obálku ke stolku se dvěma křesly a stolní lampou. Rozsvítil jsem a sedl si. Litsi se posadil proti mně. V knihovně bylo stále šero, muselo se tam svítit prakticky celý den. Chudé světlo pošmourného šedivého dne nemělo šanci proniknout záclonami až na konec místnosti.

„Pan Smith ti to všechno poví sám,“ řekl jsem.

Položil jsem magnetofon na stůl, přetočil kazetu a spustil. Litsi, důstojný civilizovaný pán, naslouchal s absolutním, neskrývaným zaujetím, což u něho nebylo běžné. Ke konci nahrávky povytáhl obočí. Věděl jsem, že to je znamení, že mu něco není zcela jasné.

Ukázal jsem mu listinu, kterou pan Smith podepsal, a zatímco si ji četl, nakreslil jsem kroužek kolem hlavy Henriho Nanterra na příslušné fotografii.

„Pan Smith skutečně bydlí, kde napsal. Sledoval jsem ho až k domu, abych si to ověřil.“

„Když jsi byl ale v každém případě odhodlaný ho sledovat, proč jsi mu dával těch posledních sto padesát liber?“

„Tak…, aspoň jsem nemusel od sousedů zjišťovat, jak se jmenuje.“ Litsi se tvářil pochybovačně. „On si to zasloužil,“ dodal jsem.

„Co s tím teď chceš udělat,“ zeptal se Litsi.

„Když budeme mít štěstí, tak…“ Řekl jsem mu to.

Vděčně jsem vyjel výtahem do třetího patra k bambusovému pokoji, uklidil jsem si věci, osprchoval se a převlékl. Taky jsem si novým obinadlem převázal kotník a rozhodl se, že další ledování nebude.

Už jsem se v té vznešené místnosti začínal cítit jako doma. Beatrice už zřejmě nepomýšlela na násilnou invazi, ale nenechávala mě ani v nejmenším na pochybách, jak těžce mou přítomnost snáší. Čím líp jsem se v pokoji cítil, tím víc jsem ji chápal.

Když jsem sešel dolů na skleničku před večeří, v obývacím pokoji nebyla, našel jsem tam jen princeznu a Danielu. Litsi chystal pití.

Uklonil jsem se princezně, protože jsem ji ten den viděl poprvé. Danielu jsem políbil na tvář. „Kde jsi byl?“ zeptala se lehce.

„Na rybách.“

„Chytil jsi něco?“

„Ano, návnadu na žraloky.“

Zadívala se na mne rozesmátýma očima. Na chviličku to byla stará Daniela, ale jen mžik. Vzal jsem si od Litsiho sklenici, kde bylo na prst skotské, a snažil se nepropadat smutku. Pak vstoupila do místnosti Beatrice. Měla skelné oči. Zůstala stát uprostřed pokoje, jako by nevěděla co dál.

Litsi jí začal připravovat koktejl, jak ho měla ráda. Napadlo mě, že by z něj byl dobrý král, ale ještě lepší barman. Měl jsem ho skutečně rád. Beatrice došla k pohovce, kde seděla princezna, a sklesla vedle ní, jako by ji nohy neunesly.

„Prosím, Beatrice,“ řekl Litsi vesele a postavil před Beatrici načervenalý nápoj. „Je tam trochu worcesteru a kapka citronu.“ Beatrice se na skleničku nepřítomně zadívala. „Casilie,“ řekla stísněně, jako by jí slova vázla v hrdle. „Casilie, já byla strašná husa.“

„Ale Beatrice…,“ brzdila ji princezna.

Beatrice se zničehonic rozplakala. Ne tiše, hlasitě vzlykala a kvílela.

Princezna upadla do rozpaků, ale Litsi Beatrici přispěchal na pomoc s velkým bílým kapesníkem a útěšnými slovy.

„No tak, no tak. Povězte nám, co vás trápí, jistě to dáme nějak do pořádku, no!“

Beatrice znovu zakvílela, ústa stažená do zoufalého kroužku, a tiskla si Litsiho kapesník k očím.

„Prosím tě ovládni se, Beatrice, moje milá,“ řekla princezna skoro přísně. „Nemůžeme ti nijak pomoct, když nám neřekneš, co se stalo.“

Beatrice se ovládla a odložila poněkud divadelní projev. Byla ale opravdu nešťastná. Představení, které mělo vzbudit soucit přítomných, zcela nevyšlo, ale soucit potřebovala.

„Já si nemůžu pomoct,“ sušila si oči opatrně, aby si nerozmazala make up, přikládala kraj kapesníku pod dolní víčka, když sklopila horní, zůstávaly na kapesníku černé čárky. Napadlo mne, že kdo si zoufá opravdu ze srdce, si takhle oči neutírá.

„Když já byla taková husa!“

„V jakém slova smyslu, moje milá?“ zeptala se princezna. Z její otázky jasně vyplývalo, že švagrovou považuje za husu obecnou už dávno.

„Já…, já… mluvila s Henrim Nanterrem.“

„Kdy?“ zeptal se Litsi rychle.

„Teď. Nahoře, ze svého pokoje.“

„Vy jste mu volala?“

„Jistě.“ Pak Beatrice začala trochu uvažovat, pokud toho ovšem byla schopna. „Tedy chci říct…“

Litsi na ni nedotíral. Zeptal se jen: „Co řekl, že se vás to tak dotklo?“

„Já…, já…, on byl ze začátku tak milý, když za mnou přijel do Palm Beach…, já se v něm strašně zmýlila…, strašně.“

„Co vám teď řekl?“ zeptal se Litsi znovu.

„Řekl,“ podívala se na Litsiho vytřeštěně, „řekl, že si myslel, že se Roland zlomí, když jste málem přišel o život… Chtěl vědět, jak to že ne…, ale já vůbec nevěděla, že jste se mohl zabít, řekla jsem mu, že o tom vůbec nic nevím a že o tom zaručeně nevědí ani Roland, ani Casilia, a on se tak strašně rozzuřil…, řval na mě…“ Potřásla hlavou. „Musela jsem si držet sluchátko od ucha…, jinak by mi snad praskl bubínek.“

Princezna se tvářila ohromeně a zděšeně.

„Litsi? Co se vlastně stalo? Nikdo jste mi neřekli…“

„Henri se chvástal,“ vyprávěla Beatrice nešťastně, „že nalíčil na Litsiho nehodu a že to málem dopadlo, nebýt tady toho…, toho…,“ nenapadlo ji žádné vhodné slovo pro mou osobu, tak se spokojila tím, že na mne jen ukázala, „že Litsiho zachránil.“ Beatrice polkla nasucho. „Mě nikdy, nikdy ani ve snu nenapadlo, že by byl schopný něčeho tak hrozného…, že by opravdu dokázal někomu ublížit. A pak řekl…, řekl…, že si myslel, že Roland a Casilia jistě nechtějí přijít o další koně… a jak se tvářili na to, když přišel o život Col… , a když jsem mu řekla, že o tom vůbec nevím, tak na mne zase křičel…, řval…, byl nepříčetný…, že prý vůbec nepočítal s tím, že oba tak dlouho vydrží vzdorovat…, a že už ho to nebaví a že na ně přitlačí.“ Beatrice byla vskutku otřesená.

„Řekl, že se mu ten žokej pořád plete do cesty, že před něj věčně staví překážky, jako že najímá hlídky se psy a instaluje nahrávací telefony…, tak že se musí nejdřív zbavit toho žokeje. Pak prý přijde na řadu Daniela…, tu že připraví o krásu… a pak už prý Roland zaručeně podepíše.“ Oči měla vytřeštěné, ale už neslzela. „Prý vám to mám říct, prý mám říct Rolandovi, čím vyhrožuje. Že mám říct, že sem volal, a já to náhodou zdvihla.“

Princezna, pobouřená, ale se zády rovnými jako bříza, prohlásila: „Nedovolím, abys cokoli Rolandovi řekla.“

Beatrice pokračovala ve zpovědi: „Henri to pak položil a já zůstala sedět u telefonu. Říkala jsem si, že to přece nemohl myslet vážně, že by přece nemohl Daniele tak ublížit… Daniela je přece taky moje neteř, nejen Rolandova…, to bych přece nemohla dopustit, že jen tak straší…, ale on tehdy v noci Danielu opravdu honil, a ty koně skutečně zabil, chlubil se tím…, nechtěla jsem věřit, že se Litsiho pokusil zabít…, zabít! To je přece absurdní…, ale měl tak strašlivě zlý hlas…, nechtěla jsem věřit, že to je on.“ Otočila se prosebně k princezně. „Casilie, já jsem hloupá, ale přece nejsem zlá!“

Poslouchal jsem její zpověď se stoupajícím neklidem. Byla by věru veliká chyba, kdyby její pozdní pokání pokazilo naše pečlivě upředené plány. Uvítal bych, kdyby i nadále odhodlaně bojovala proti nám. „Zatelefonovala jste mu pak?“ zeptal jsem se. Nerada se mnou mluvila. Neodpověděla, dokud se jí na totéž nezeptal Litsi.

„Ano, hned,“ řekla vášnivě a jako by prosila o rozhřešení. „On už tam ale nebyl.“

„Už?“ řekl Litsi.

Beatrice naladila podstatně skromnější tón: „Řekl mi, že na tom telefonním čísle už nebude. On tam stejně většinou nebyl. Totiž…“

„Kolikrát jste mu volala a v kterou denní dobu?“ zeptal se Litsi klidně.

Po krátkém zaváhání odpověděla: „Dnes a včera kolem šesté, ve čtvrtek ráno a… ve středu…,“ snažila se rozpomenout, „taky večer v šest a předtím v pondělí dvakrát, to když jsem zjistila…“

„Když jste zjistila co?“ zeptal se Litsi zase mírně. Zatvářila se zkroušeně. „Když jsem zjistila, jaké má Daniela auto a jakou má to auto barvu. Chtěl to vědět. Mě ve snu nenapadlo…,“ znovu zakvílela. „Nenapadlo mě, nemohla jsem tušit, že chce Danielu přepadnout…, když mi to pak řekl do telefonu, nechtěla jsem tomu věřit…, když to řekl Litsimu…, když řekl, že mladé ženy nemají jezdit v noci po Londýně samy. Danielo!“ Prosebně se k ní otočila. „Nikdy bych ti vědomě neublížila, nikdy!“

„Ve čtvrtek jste nicméně Henrimu řekla, že jedu s Danielou na dostihy do Bradbury,“ poznamenal Litsi.

„Ano, protože mě požádal, abych mu hlásila všechno. Chtěl vědět o všem, co se tady děje, každou maličkost, pokaždé, když jsme spolu mluvili. Řekl, že přece pro mě musí být důležité, aby mu to dobře dopadlo, že mu mám pomáhat, že každá podrobnost je důležitá, i ta sebemenší.“

Zeptal jsem se stejně smířlivým tónem jako Litsi: „Jak moc to pro vás bylo důležité, paní Buntová?“

Stejně ji to podráždilo. Ošklivě se na mne podívala a neodpověděla.

Litsi se zeptal jinak: „Slíbil vám Henri nějakou…, odměnu, když uspěje?“

Beatrice se nejistě zadívala na princeznu. Ta se tvářila nepřístupně a dívala se do klína. Tu by nic na světě nepřimělo, aby špehovala ve prospěch nepřítele svých hostitelů, svého bratra. Bylo mi jasné, že se velmi ovládá, aby na ní nebylo vidět pohrdání a znechucení.

„Mám rentu z kapitálu de Brescou,“ vysvětlovala Beatrice omluvně Litsimu, „jenže s tím vystačím jen tak tak, udržet si pozici v Palm Beach stojí peníze. Moje večírky kupříkladu…, nic velkého…, jen tak asi padesát dobrých přátel…, obsluha…, zaměstnávám jen jeden manželský pár, a to těžko stačí… A Henri říkal…, Henri slíbil…“ Zaváhala.

„Milion?“ napověděl jí Litsi.

„Ne, tolik ne,“ bránila se. „Řekl, že jakmile se zbraně začnou vyrábět a jakmile uzavře první větší smlouvu…, a to by prý určitě bylo do roka…, tak mi daruje dvě stě padesát tisíc… a po následující tři roky sto tisíc ročně. Není to zase tolik, ale bylo by to značné zpříjemnění…“

Večírky pro stovku lidí, pomyslel jsem si trpce. O jednu příčku výš na společenském žebříčku zámožných. Celkem by získala půl milionu dolarů. To by jí věru život usnadnilo.

„Že jsem se snažila Rolanda přemluvit, na tom jsem nic špatného neviděla,“ omlouvala se dál. „Když jsem přijela do Londýna, byla jsem přesvědčená, že to Roland podepíše a já že potom od Henriho dostanu ty hezké peníze.“

„Uzavřel s vámi písemnou dohodu?“ zeptal jsem se.

V tu chvíli si neuvědomila, že mluví se mnou. „Samozřejmě že ne, přece mi dal slovo a je džentlmen.“

Sotva to vyřkla, musela si uvědomit, že Henri Nanterre je sice všechno možné od aristokrata až po dobrodruha, ale džentlmen zaručeně není.

„Slíbil mi to,“ opakovala chabě.

Velice mi záleželo na tom dozvědět se, co všechno Nanterrovi stačila říct, než si uvědomila, do čeho se zapletla, než se v ní hnulo svědomí. Jestli neřekla všechno, co jsme chtěli, bylo po skvělých plánech. „Paní Buntová,“ začal jsem mírně, „když vám Henri Nanterre řekl, že nejdřív musí odklidit toho žokeje, řekl vám taky, kdy a jak to chce udělat? A kde?“

„Ne,“ řekla bez zaváhání a nepřátelsky se na mne dívala. „Ani se vás neptal, kdy a kde by mne našel? Jako když jste mu to řekla o Daniele a Litsim?“

Mlčela. Litsi pochopil, o co mi jde. „Beatrice, pokud jste Nanterrovi napověděla, v jaké situaci by mohl být Kit zranitelný, musíte nám to říct, opravdu.“

Vzpurně se na něho podívala. „On za všechno může,“ myslela mne, „on může za to, že Roland zamítl Henriho plán. Sám Roland mi to řekl. A tenhle ten…,“ ukázala na mne, „ten mi to řekl přímo, tehdy u večeře…, všichni jste ho slyšeli…, řekl, že dokud tady bude on, postará se o to, aby Roland nic nepodepsal…, myslí si, že může všechno, vy ho všichni posloucháte… Henri tvrdí, že kdyby tu nebyl, mohlo to být vyřízené hned ten první den, ještě než jsem přijela. To on za všechno může! On dohnal Henriho ke všem těm hrozným věcem. On může za to, že přijdu o peníze. Tak když mě Henri požádal, abych mu zjistila, kdy a kde bude ten žokej sám…, tak…, slíbila jsem mu, že to zjistím a řeknu…, a to jsem udělala…, a ráda!“

„Teto Beatrice, jak jsi mohla!“ vykřikla Daniela.

„Zabral můj pokoj,“ odsekla Beatrice. „Můj pokoj!“ Chvíli bylo ticho. Pak jsem se smířlivě zeptal: „Kdybyste nám prosím řekla, co jste řekla Henrimu Nanterrovi, tak bych na příslušné místo v příslušnou dobu nešel…“

„Musíš nám to říct!“ zavelela princezna ostře. „Kdyby se Kitovi něco stalo a bylo to z tvé viny, Beatrice, už nikdy nepřekročíš práh tohoto domu a nebudeš přijímána ani na zámku.“ Tato nejkrutější výhrůžka Beatrici zdrtila. „A co víc,“ zahřímal Litsi, „já nejsem ani váš bratr, ani váš synovec, neváže mne k vám nic, žádná příbuzenská pouta, nemám vůči vám žádné zábrany ani povinnosti. Vy jste předala informace, kvůli kterým jsem mohl přijít o život. Pokud jste se dopustila téhož vůči Kitovi, a to jste zřejmě učinila, a jestli Nanterre skutečně Kita zabije, pak jste spoluvinná na zákeřné vraždě a já sám osobně o této skutečnosti budu informovat policejní orgány.“

Beatrice se dočista zhroutila. Jistě ani ve snu nečekala, do čeho se řítí, a Litsiho výhrůžka byla strašlivá, čpěla z ní tma a plíseň vězeňské kobky.

Začala neochotně vypovídat: „Řekla jsem Henrimu, kde parkuje, když je tu. A dnes večer jsem mu řekla, že zítra v noci pojede naposledy pro Danielu…, že jde k vozu tak kolem půl druhé ráno. Henri řekl, že to je skvělé…, ale pak začal mluvit o Bradbury…, a o těch mrtvých koních…, začal křičet, a já si najednou uvědomila…, jak mě zneužil.“ Obličej se jí stáhl jako k pláči, ale když viděla, že nikdo není připraven ji litovat, ovládla se. Podívala se na jednoho po druhém, ale soucit hledala marně.

Litsi se zatvářil vítězně a já v duchu taky jásal. Princezna byla naopak ohromená a zděšená.

„Ty tmavé dvory! Kite, tam nesmíte!“

„Ne,“ uklidňoval jsem ji. „Zaparkuju jinde.“ To jednoduché řešení ji uklidnilo. Zato Daniela se na mne zasmušile podívala, věděla dobře, že to neudělám.

Mrkl jsem na ni.

Div že se nedala do smíchu. „Jak můžeš?“ řekla. „Jak můžeš žertovat? Ne, neodpovídej…, snadno, já vím.“

Princezna a Beatrice se na ni nechápavě a nesoustředěně podívaly.

„Jste si naprosto jistá, že už se s Henrim Nanterrem nemůžete spojit?“ zeptal jsem se Beatrice.

„Ano, jsem.“ Tvářila se nejistě. „Ale…, ale…“

„Jaké ale, Beatrice?“

„On sem dnes večer zavolá. Chtěl, abych řekla Rolandovi, čím vším vyhrožoval, a o Litsiho nehodě a těch koních…, a že teprve kdyby i pak Roland nechtěl smlouvu podepsat…“ Zavrtěla se. „Přece jsem nemohla dopustit, aby ublížil Daniele. To přece nemůžu!“

Zadívala se na svou nedotčenou skleničku, sáhla po ní a napila se, jako by se právě připlazila z vyprahlé pouště. Princezna vstala, na švagrovou se nechtěla ani podívat, a vykročila ke dveřím. Na mne mávla, ať jdu s ní.

Následoval jsem ji. Zavedla mne do jídelny, kde už bylo všechno připravené k večeři, a požádala mne, abych za sebou zavřel. Poslechl jsem.

Zeptala se mne velmi úzkostlivě: „Kite, co jsme teď od Beatrice vyslechli…, mění to něco na věci?“

„Ne,“ řekl jsem s takovou úlevou, jakou nemohla ani tušit.

„Takhle to nemůže jít věčně, to bychom nevydrželi. Nesmíme riskovat, že by se Daniele něco stalo, vy to nesmíte riskovat.“ Byla to vskutku hrozná situace, a s tím právě Nanterre počítal.

„Ne, to jistě riskovat nechci. Ale prosím, počkejte do úterý. Máme plán, máme páku, ale potřebujeme silnější páku. Když nám dopřejete čas, tak vás Nanterra zbavíme.“

„Vy a Litsi?“

„Ano.“

„Ten člověk, který spadl z vyhlídkové terasy…, to byl Litsi,“ řekla a čekala, že jí to potvrdím.

Přikývl jsem a vyprávěl jí o tom fingovaném vzkazu. O tom, že jsme posla našli, jsem se nezmínil.

„Ach bože. To už musíme hlásit na policii.“

„Prosím vydržte do úterka, pak bychom to ohlásili, kdyby to jinak nešlo.“

Přikývla bez námitek, protože policejní vyšetřování bývá spojeno s ohlasy v tisku. Já tiše doufal, že tak daleko nebude třeba zajít, nechtěl jsem, aby měl pan John Smith Arnold Vincent Hodges problémy se svou paní.

Poprosil jsem princeznu, jestli by nebylo možné, abych si jen asi deset minut promluvil s panem de Brescou o samotě. Bez řečí mě vyvezla nahoru výtahem a zavedla mě k němu. Prý je teď zrovna ta nejvhodnější doba, protože pan de Brescou s námi nebude večeřet.

Pak nás opustila. Na pokyn pana de Brescou jsem se usadil do jednoho z červených kožených křesel.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se zdvořile, hlavu opřenou o vysoké opěradlo vozíku.

„Chcete zdvojnásobit stráže? Mimochodem, seznámil jsem se se Sammym, je zábavný.“ Usmál se.

„Ne, monsieur, žádné další stráže. Jen jsem se vás chtěl zeptat, jestli bych nemohl zítra ráno navštívit vašeho právníka pana Geralda Greeninga. Dovolil byste, abych ho navštívil?“

„Má to něco společného s Henrim Nanterrem?“

„Ano, monsieur.“

„Můžete mi prozradit, proč s ním chcete mluvit?“ Vysvětlil jsem mu to. Unaveně prohlásil, že našemu plánu nedává žádnou naději a že za Geraldem chodit nemusím. Gerald prý přijde na Eaton Square. Pobaveně jsem si pomyslel, že lidé se dělí na ty, kteří chodí za právníky, a na ty, za nimiž chodí právníci domů.

Roland de Brescou mne požádal, abych v seznamu vyhledal Greeningovo číslo do bytu a abych je hned vytočil. Když prý bude Gerald doma, chtěl by s ním mluvit sám. Během chvíle bylo všechno domluveno.

„Zastaví se cestou do kanceláře,“ řekl a podal mi sluchátko, ať je zavěsím. „V půl deváté bude u nás snídat, postarejte se o to.“

„Ano, monsieur.“

Nepatrně přikývl. „Dobrou noc, Kite.“

Sešel jsem dolů do jídelny. Při večeři bylo ještě větší ticho než jindy. Pak skutečně zavolal Nanterre.

Jakmile jsem zaslechl jeho hlas, stiskl jsem okamžitě nahrávání, ale ne amplion.

„Chci mluvit s někým jiným, s kýmkoli, s vámi ne,“ řekl.

„Ne.“

„Chci mluvit s Casilí,“ křičel.

„Ne.“

„Dejte mi Rolanda.“

„Ne.“

„Tak Beatrici!“

„Ne.“

„Budete litovat!“ křikl a praštil telefonem.

■ ■ ■ 19 ►

Geralda Greeninga jsme s Litsim uvítali v ranní jídelně, kde si dopřával bohatou snídani. Dawson připravil uzené rybičky i vajíčka na slanině.

„Hm, hm,“ zamručel Gerald Greening, když jsme mu vysvětlovali, co máme v úmyslu. „Hm…, to by neměl být problém. Mohl byste mi prosím podat máslo?“

Byl kulaťoučký a dobromyslný. Spokojeně si hladil bříško. „Byla by ještě topinka?“

Pak vytáhl z kufříku velký poznámkový blok a začal si pilně zapisovat. „Ano, ano,“ psal usilovně. „Takže…, vy byste rádi, abych tyto vaše záměry vyjádřil v náležité nenapadnutelné právní formě, ano?“

Řekli jsme že ano.

„A chcete to mít vyhotovené ještě dnes dopoledne včetně pečetí?“

Ano, prosím, přikývli jsme, ve dvou vyhotoveních prosím.

„To nebude problém.“ Roztržitě mi podal šálek, abych mu u příborníku nalil čerstvou kávu. Podíval se na hodinky.

„Mohl bych to přinést…, řekněme ve dvanáct. Stačí?“

Ano prosím, jistě.

Našpulil rty. „Dřív bych to nezvládl, musím si připravit perfektní koncept, pak to někdo musí bezchybně přepsat a musím to překontrolovat a musím sem s tím dojet.“ Bylo nám jasné, že to dřív nejde. „Ještě něco?“ zeptal se.

„No.“ Litsi došel ke konferenčnímu stolku pro hnědavý formulář z kufříku francouzského notáře. „Kdybyste nám k tomuhle prosím něco řekl.“

„Ale ten Francouz to přece odnesl, když to pan de Brescou odmítl podepsat,“ vykřikl Gerald Greening překvapeně.

„Tohle je stejný formulář, jenom nevyplněný,“ řekl Litsi. „My si myslíme, že Henri Nanterre chtěl ten vyplněný a podepsaný zařadit jako stranu jedna celého spisu. A my bychom s Kitem zase rádi, aby ten formulář tvořil stranu jedna našeho spisu.“ Podal list papíru Greeningovi. „Jak vidíte, je to univerzální smluvní formulář s prázdnými řádky na doplnění podrobností. Je to samozřejmě ve francouzštině. Ten formulář je určitě po vyplnění závazný, jinak by si ho Henri Nanterre nevybral. Já navrhuji, abychom to vyplnili francouzsky, takže by to spolu s ostatními listinami tvořilo závaznou smlovu podle francouzského práva.“ Nasadil svůj nejvznešenější tón. „Byl bych vám vděčen, kdybyste mi pomohl s formulací.“

„Francouzsky?“ vylekal se Gerald Greening.

„Anglicky…, já si to přeložím.“

Pracovali na tom tak dlouho, až dospěli k obapolné spokojenosti. To už Greening jedl čtvrtou topinku. Nezáviděl jsem mu jeho postavu ani chuť k jídlu, záviděl jsem mu, že se nemusí ovládat, a polykal jsem svoje fádní vitaminy s lítostí, že aspoň nevoní jako snídaně.

Odporoučel se po páté topince i se svými poznámkami a slíbil, že se do toho hned pustí. Dodržel slovo. Šofér ho přivezl přesně za deset minut dvanáct, když jsme byli s Litsim v knihovně a prohlíželi si ulici. Šli jsme oba našemu baculatému právníkovi otevřít a zavedli ho do kanceláře, kde jindy kralovala útlá paní Jenkinsová.

Tam jsme přišili francouzský formulář jako první stranu ke Greeningovu impozantně vyhlížejícímu spisu, na druhý exemplář jsme přišili fotokopii. V obou formulářích byly pečlivě vyplněné volné řádky a dole zbývalo víc než dost místa na podpisy.

Pak jsme společně vyjeli výtahem k Rolandovi de Brescou, kde nás čekali monsieur, princezna a Daniela.

Gerald Greening rozmáchlými gesty předložil listiny a všichni včetně Litsiho se museli podepsat čtyřikrát, na oba francouzské formuláře a na poslední strany spisů.

Oba spisy byly po levé straně prošité růžovou stuhou, jako poslední vůle, a u každého místa pro podpis byla pečeť.

Gerald Greening je všechny přinutil odříkávat archaická zaklínadla, jako že „prohlašuji tímto… a na věčnou paměť nechť tato pečeť…“ a pak jeden po druhém museli přitlačit prst na pečeť a podepsat se pod jeho bedlivým dohledem. Já se taky musel dívat.

Pak řekl spokojeně: „Možná že to všechno nebylo bezvýhradně nutné, ale pan Fielding si přál, aby tyto doklady byly zcela a úplně nenapadnutelné jakoukoli právní kličkou či smyčkou, jak se vyjádřil. Doufám, že si všichni jste vědomi toho, co jste tu svým podpisem stvrdili, protože tato smlouva, pokud neshoří nebo nebude jinak zničena, je od této chvíle závazná a nezvratná, neodvolatelná.“

Všichni jsme přikývli. Pan de Brescou se smutkem.

„Výborně,“ zářil pan Greening, podíval se na hodinky a vyčkávavě, s nadějí se rozhlédl.

„Nedal byste si sherry, Geralde?“ zeptala se princezna s tichým pobavením.

„Ale to je vynikající nápad,“ pravil pan Greening, jako by takové hezké překvapení vůbec neočekával. Já se ze společenské části obřadu omluvil, protože jsem musel být v půl třetí ve Windsoru a správně jsem měl vyrazit na cestu před čtvrthodinou.

Litsi vzal oba spisy, vložil je do objemné obálky, ve které je pan Greening přinesl, a podal mi je.

„Nezapomeň zatelefonovat!“ připomínal mi.

„Ne.“

Chvíli váhal, pak řekl: „Zlom vaz!“

Všichni si mysleli, že jde o dostihy, což bylo v pořádku.

Princezně ten den nic neběželo, a do Windsoru tak jako tak jezdila zřídka, protože tam neměla svou lóži. Beatrice strávila den u kadeřníka, aby si trochu poopravila sebevědomí, a Litsi sloužil za Sammyho, kterému jsme dali volno, aby si odpočinul. Vůbec mne nenapadlo, že by Daniela chtěla jet se mnou samotná, ale když jsem vyšel od Rolanda, vyšla za mnou na schodiště a zeptala se: „Kdybych jela s tebou, stihla bych to do práce do půl sedmé?“

„Budeš zpátky o hodinu dřív.“

„Mám jet?“

„Ano.“

Přikývla a šla si do svého pokoje pro kabát. Pak jsme spolu obešli blok do dvora skoro jako za starých časů. Dívala se z bezpečné vzdálenosti, jak kontroluju auto, jak startuju a jak zkouším brzdy. Cestou do Windsoru jsme si povídali o Geraldu Greeningovi, o Beatrici v Palm Beach a o Danielině práci. Samá bezpečná témata. Byl jsem rád, že vůbec se mnou jede.

Měla na sobě nepromokavý kabátek s kožešinovou vložkou, svetr ke krku, černé kalhoty, tmavé bohaté vlasy svázané bavlněným květovaným šátkem. Když o ní moji kolegové žokejové říkali, že je „třída“, nikdy jsem se s nimi nepřel.

Rychle jsem dojel do Windsoru a z parkoviště spěchal k šatnám, k vážnici. Tam už na mne čekal zachmuřený Dusty a významně se díval na hodinky.

„Co ten váš kotník?“ zeptal se mne. „Koukám, že ještě kulháte.“

„Na koni ne.“

Dusty se na mne škaredě podíval a spěchal pryč. Daniela prohlásila, že jde na kávu a nějaký sendvič.

„Nevadí ti, že budeš sama?“

„Ovšem že ne, jinak bych s tebou nejela.“

Během minulých měsíců se spřátelila s ženou mého lambournského trenéra a s ženami několika mých kolegů. Já ale věděl, že si na závodištích připadá osamělá, když tam není s tetou.

„Ve čtvrtém nejedu,“ řekl jsem, „můžeme se dívat spolu.“

„Prima. A utíkej se převléknout, stejně už máš zpoždění.“

Vzal jsem balíček s listinami z auta, nechtěl jsem ho tam nechávat, a svěřil ho v šatně do úschovy svému šatnáři. Jako bezpečnostní schránka byl spolehlivější než Bank of England. Vzal obálku a zastrčil si ji do objemné kapsy vpředu na klotové zástěře. Měl jsem pocit, že si tu zástěru pořídil právě pro podobné případy, protože v šatnách nejsou žádné skříňky na zámek, žokejové používají věšáky.

Z hlediska jezdce to byl pro mne celkem nenáročný den. Jel jsem v druhém dostihu a zvítězil o dvacet délek, takže mi Dusty okamžitě vytkl, že jsem byl moc vpředu, pak jsem jel ve třetím a skončil přesně o dvacet délek za vítězem, takže to mi Dusty samozřejmě taky vytkl. Ve čtvrtém jsem nejel, šel jsem se s Danielou dívat z tribuny. Předtím jsme spolu promluvili jen pár slov, vždy když jsem šel z vážnice do padoku. Řekl jsem jí, že Joe, ten žokej, který utrpěl ten ošklivý úraz, už je při vědomí a zdá se být na dobré cestě, a ona mi zase řekla, že byla na kávě s Betsy, se ženou mého přítele, lambournského trenéra, a že je všechno v pořádku.

Bylo třetího března, sychravý, studený den, a najednou jsem si uvědomil, že cheltenhamský Zlatý pohár je prakticky za dveřmi.

„Betsy říká, že ve Zlatém poháru nebudeš mít co jet,“ litovala mne Daniela, „když je Col mrtvý, a jaká je to škoda.“

„Leda že by si nějaký chudák zlomil klíční kost,“ poznamenal jsem věcně.

„Kite!“

„Tak to v životě chodí.“

Viděl jsem na ní, že jí to nikdo nemusí připomínat, a okamžitě jsem litoval, že jsem nebyl zticha. Když jsem se chystal k pátému dostihu napadlo mne, jestli ten den není rozhodující jako zkouška, jestli si Daniela nechce ověřit, zda by takový život dovedla snést natrvalo. Až jsem se otřásl. Nebezpečí, že bych mohl Danielu ztratit, se mi zdálo horší než všechna ostatní rizika.

V onom dostihu jsem byl třetí. Jak jedu k odsedlávání, vidím, že tam už na mne Daniela čeká, bledá, rozčilená a viditelně roztřesená.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se a rychle sklouzl na zem. „Co je?“

„On je tu,“ řekla vyděšeně, „Henri Nanterre, určitě je to on…, viděla jsem ho.“

„Poslyš,“ řekl jsem, „musím se jít zvážit…, hned se vrátím. Stůj tady a ani se nehni, hned tady u dveří vážnice.“

„Ano.“

Šla, kam jsem ukázal. Já odsedlal, promluvil několik povzbudivých slov s potěšenými majiteli koně, šel si sednout na váhu a odevzdal sedlo, helmu a bič svému šatnáři. Pak jsem se okamžitě vrátil k Daniele. Už se netřásla, ale byla hodně rozčilená.

„Kdes ho viděla?“ zeptal jsem se.

„Na tribuně, během dostihu. Sunul se zdola směrem ke mně, protlačoval se mezi lidmi, omlouval se jim a každou chvíli se díval, kde jsem.“

„Víš jistě, že to byl on?“

„Vypadal přesně jako na té fotografii, jak jsi nám ho popsal. Nejdřív jsem si to neuvědomila…, až po chvíli…, a pak jsem propadla panice. Pohyboval se tak neuvěřitelně rychle v tom davu, jako had.“

„Tak to byl on,“ řekl jsem zasmušile.

„Snažila jsem se mu utéct, vážně jsem propadla panice. Přitom jsem se v tom zástupu nemohla nikam rychle protlačit…, všichni se dívali na dostih a zlobili se, že se jim pletu do cesty…, když jsem se konečně dostala z tribuny…, to bylo už po dostihu, začala jsem utíkat…, utíkala jsem. Co mám dělat? Ty v příštím dostihu jedeš.“

„Já ti povím, co uděláš, ale bude to nuda, i když bezpečná.“ Omluvně jsem se usmál. „Půjdeš na dámskou toaletu, tam si řekneš té paní o židli, řekni jí třeba, že ti je špatně, něco si vymysli a čekej. Zůstaň tam až do konce dostihu, až pro tebe přijdu. Nemůže to trvat déle než půl hodiny, spíš míň. Já pro tebe někoho pošlu se vzkazem, ale nechoď ven, pokud nebudeš mít jistotu, že to je opravdu vzkaz ode mne. Potřebujeme heslo…“

„Vánoce,“ řekla.

„Dobře. Takže nevycházej, dokud ti někdo nepředá tohle heslo, ani kdyby ti vzkazovali, že jsem v nemocnici nebo něco podobného. Řeknu to heslo pro každý případ svému šatnáři…, jen kdyby…, ale ne, já přijdu,“ dodal jsem rychle. Bylo znát, jak ji přemáhá ještě větší strach. „Pojedu zatraceně opatrně. Snaž se, aby Nanterre neviděl, kam jdeš, ale nakonec, i kdyby…“

„Tak odtamtud nevyjdu. Neboj se, nevyjdu.“

„Danielo…“

„Ano?“

„Mám tě moc rád.“

Zamžikala, sklonila hlavu a spěchala pryč. Uvědomil jsem si, že Nanterre jistě věděl z novin, že budu ve Windsoru, a že ho nejspíš napadlo, že kdokoli z domácnosti de Brescou může být zranitelný kdekoli, nejen v temných dvorech.

Sledoval jsem Danielu zpovzdálí, dokud nezmizela ve dveřích jediných místností, kam Henri Nanterre nemohl. Pak jsem se šel rychle obléct do dresu a zvážit. Francouze jsem nikde neviděl, což ovšem vůbec neznamenalo, že on nevidí mě. Moje povinnosti na závodišti se ale odehrávaly tak veřejně, že to spíš obracelo situaci v můj prospěch. Na dostizích mě Nanterre těžko mohl napadnout, protože kamkoli jsem se hnul, lidé mne sledovali. V padoku, na koni, na tribuně…, kdekoli se objeví žokej v rajtkách a dresu, lidé se za ním otáčejí. Jezdec se stává anonymním teprve v okamžiku, kdy vyjde z brány ven.

Poslední dostih ve Windsoru jsem jel mimořádně soustředěně, tím spíš, že to byl steeple pro nováčky a člověk nikdy neví, co se může stát. Nejel jsem Wykehamova koně, ale svěřence svého lambournského trenéra, manžela Betsy, a skoro se sluší, abych přiznal, že to byla spíš školní než závodní jízda.

Betsyin manžel byl ale se čtvrtým místem docela spokojený, protože viděl, že kůň dobře skáče. Podotkl jsem, jak bývá zvykem: „Příště zvítězí,“ abych potěšil trenéra i majitele.

Pak jsem se musel jít zvážit, protože jsme se umístili, bleskově jsem se převlékl do civilu, vyzvedl si svoje drahocennosti od šatnáře a napsal krátký vzkaz pro Danielu.

Vánoce jsou za dveřmi, je čas jít.

Nakonec jsem na Dámy pro Danielu poslal Betsy. Za minutu přišla rozesmátá i s Danielou.

Oddechli jsme si úlevou a Betsy nad naším dětinským počínáním pobaveně vrtěla hlavou. Rychle jsme šli k vyprazdňujícímu se parkovišti.

„Viděl jsi Nanterra?“ zeptala se Daniela.

„Ne. Neviděl.“

„Já jsem si jistá, že to byl on.“

„Já taky.“

Můj vůz stál trochu osaměle na konci jedné řady, protože jeho sousedé už odjeli. Zastavil jsem dost velký kus před ním a vytáhl dálkový startér.

„Ale to je přece ta tvoje hračka, když mrzne,“ podivila se Daniela.

„Ano.“ Stiskl jsem startovací páčku.

Žádný výbuch. Motor tiše naskočil a předl. Došli jsme k vozu a já provedl obvyklou kontrolu. Nic nepatřičného jsem neobjevil.

„Co kdyby to bylo bouchlo?“ zeptala se Daniela.

„Lepší bez nás než s námi, ne?“

„Myslíš, že by toho byl schopný?“

„Nevím. Ale radši dělám bezpečnostní opatření, která se nakonec ukážou být zbytečná, než abych si říkal, kdybych byl býval, to si pak člověk připadá trapně.“

Vyjel jsem na dálnici a na první křižovatce jsem z ní sjel a najel znovu do protisměru.

„To je taky, aby sis nemusel říkat kdybych?“ zeptala se Daniela pobaveně.

„Chceš mít obličej poleptaný kyselinou?“

„Ani ne.“

„Tak vidíš. Nevíme, jakým vozem Nanterre na závodiště přijel, a na dálnici se ti klidně stane, že za tebou jede zavěšené auto bůhví jak dlouho a nevšimneš si toho. Byl bych dost nerad, kdyby nás zaskočil tam u vás v Chiswicku, v těch úzkých uličkách.“

Když jsme dojeli k další křižovatce, zase jsem z dálnice sjel a najel směrem na Londýn. Daniela sledovala provoz za námi.

„Nikdo to jako my neobjíždí,“ řekla.

„To je dobře.“

„Takže klid?“

„Ten člověk, který tě dnes v noci vyzvedne z práce, se jmenuje Swallow. Až pro tebe přijede, tak ať se ho ti mohutní pánové z vaší recepce zeptají na jméno. Kdyby neřekl Swallow, zavolej té firmě, kde jsem auto objednal.“ Vytáhl jsem náprsní tašku. „Tady vpředu najdeš jejich vizitku.“

Vyndala vizitku a náprsní tašku mi vrátila. „Na co jsi prosím tě nepamatoval?“ zeptala se.

„To kdybych věděl!“

Navzdory naší okružní jízdě to bylo z Windsoru do Chiswicku opravdu kousek, takže jsme byli na místě o dobrou hodinu dřív. „Chceš už jít dovnitř?“ zeptal jsem se Daniely.

„Ne…, zaparkuj někde, aby bylo vidět na řeku.“ Našel jsem vhodné místo, odkud jsme pak sledovali, jak se kalné vody sunou po blátivých březích proti proudu, jak stoupal příliv. Nad hlavou nám křičeli rackové, po vodě letěl skif, jeho vesla čeřila hladinu a veslaři s ohnutými zády se tužili.

„Já…, chtěla bych ti něco říct,“ řekla Daniela neklidně.

„Ne!“ bránil jsem se bolesti.

„Vždyť nevíš, co ti chci říct.“

„Dnešní den byl rozhodující…“

„Občas zapomínám, že dovedeš číst myšlenky,“ řekla Daniela pomalu.

„Neumím, právě že jen občas. To dobře víš.“ Ztrácel jsem naději.

„Teď se ti to podařilo.“

„Bývaly lepší dny,“ řekl jsem nešťastně.

„Taky horší.“

Přikývl jsem.

„Netvař se tak nešťastně! Mě to trápí!“

„Já toho nechám, když si mě vezmeš,“ řekl jsem.

„To myslíš vážně?“

„Ano.“

Netvářila se potěšeně. Tušil jsem, že prohrávám na všech frontách. Pak řekla stísněně: „Já si tě vezmu, když ježdění nenecháš.“

Měl jsem pocit, že jsem jí snad špatně rozuměl. „Cos to teď řekla?“

„Já jsem řekla…“ Odmlčela se. „Tak chceš si mě vzít, nebo ne?“

„To je ale hodně hloupá otázka!“

Naklonili jsme se k sobě a začali se líbat jako po dlouhém odloučení.

Pak jsem navrhl, že bychom si mohli sednout dozadu, což jsme taky udělali. Ne že bychom se chtěli akrobaticky milovat, jednak bylo ještě světlo a kolem chodili lidé, jednak by to v té stísněné prostoře nebylo ono. Jen jsme tam tak seděli, drželi se kolem krku a já nudně do nekonečna opakoval, že se mi nechce věřit, že to je pravda.

„Já ti nechtěla ubližovat,“ vysvětlovala Daniela. „Víš, když jsme se vrátili z Jezerní oblasti, byla jsem už skoro rozhodnutá, že ti řeknu, že to byl omyl…, konec…, jen jsem nevěděla, jak ti to řeknu.“

„Co způsobilo, že sis to rozmyslela?“

„Já ti nevím…, to nebyl jen jediný moment…, spousta věcí…, jako že jsme byli hodně spolu…, žes mi včera tak chyběl… Podivné věci…, jako že si tě Litsi tak váží…, že Betsy řekla, že mám hrozné štěstí…, a pak Joeova žena. Zvracela, hrozně. Všechno z ní šlo horem dolem. Třásla se zimou a byla zpocená…, přitom je v jiném stavu… Zeptala jsem se jí, jak to zvládá, jak snáší ten věčný strach…, řekla, že to je jednoduché, že měla na vybranou buď strach a Joea, nebo život beze strachu, ale taky bez Joea.“

Přitiskl jsem ji k sobě. Cítil jsem, jak jí buší srdce.

„Víš, dnes jsem se tam tak procházela, dívala se kolem sebe,“ vyprávěla, „uvažovala jsem o tom, jestli se mi chce věčně v zimě mrznout na závodištích a mít přitom strach…, dívat se, jak jedeš ke startu… a přitom vědět, že ty nemůžeš vědět, jestli třeba neprožíváš poslední půlhodinu svého života…, a tohle všechno pětsetkrát nebo šestsetkrát do roka. Dívala jsem se na ostatní žokeje, všichni jsou takoví jako ty…, tváří se úplně klidně, jako by šli do kanceláře.“

„Jenže je to mnohem lepší než být v kanceláři.“

„Ano, pro tebe.“ Políbila mne. „Vděčíš tetě Casilii za to, že mě donutila, abych se za sebe styděla a začala znovu chodit na dostihy…, hlavně ale vděčíš Joeově ženě. Dnes jsem si snažila představit, jaký by byl život bez tebe…, beze strachu a bez Kita…, měla pravdu, já se s tím strachem smířím.“

„A budeš zvracet.“

„Horem dolem. Říkala, že takhle na tom jsou všechny manželky žokejů, že je to skoro všechny potká, a možná i některé muže jezdkyň.“

Zvláštní, říkal jsem si, jak se život dokáže během jediné minuty do základu změnit. Mrak beznaděje, který mne během posledního měsíce tísnil, se náhle rozptýlil a zmizel jako stržená pavučina. Bylo mi lehko, byl jsem šťastný, šťastnější než kdy předtím. Člověk asi musí něco drahého ztratit a zase to nalézt, aby takové štěstí zažil.

„Teď už si to ale nerozmyslíš, viď?“ zeptal jsem se jí.

„Ne, nerozmyslím,“ odpověděla a pak mne o tom hodnou chvíli v té malé prostoře přesvědčovala.

Když přišel čas, zavedl jsem ji do studia a vydal se na cestu zpět na Eaton Square. Jel jsem jako na růžovém obláčku, skoro po paměti, a na zem jsem sestoupil, až když jsem pečlivě zaparkoval na svém obvyklém místě ve slepé uličce.

Vypnul jsem motor a chvíli jsem jen tak seděl, díval se do země a přemýšlel o tom, co mě čeká. Pak jsem se trochu otřásl a zatelefonoval do domu. Litsi to okamžitě zdvihl, zřejmě čekal u telefonu.

„Už jsem ve dvoře,“ hlásil jsem mu.

■ ■ ■ 20 ►

Nevěděli jsme ani jak, ani kdy, ani jestli vůbec přijde. Nabídli jsme mu příležitost, víc než dostatečný motiv, vhodný čas i místo k tomu, aby odstranil neodstranitelné. Jestli naše nepřímé pozvání přijme, bylo u boha.

Henri Nanterre…, už to samotné jméno nahánělo strach.

Představoval jsem si ho na závodišti ve Windsoru, jak se prodírá šikmo vzhůru davem lidí na tribuně, jak se blíží k Daniele. Do toho odpoledne vlastně s jistotou ani nevěděl, jak Daniela vypadá. Viděl ji minulé pondělí, když jí vypustil pneumatiky a když ji pak honil, ale to byla tma, poznal ji podle auta, ne podle tváře.

Ačkoli možná že ji viděl na závodišti v Bradbury, i když ne zblízka. Věděl od Beatrice, že tam bude s Litsim, že se tam chystáme všichni tři.

Možná že ani neočekával, že Daniela pojede do Windsoru, až ji tam pak se mnou viděl, stáli jsme spolu několikrát v padoku a pak na tribuně. Když do Windsoru jel, neměl patrně žádný promyšlený plán. Co by udělal, kdyby se k Daniele protlačil, na to raději nemyslet.

Při těch úvahách jsem neseděl v autě, ale na zemi v garáži na pěnovém polštáři, na místě Danielina malého forda. Jedno křídlo vrat bylo na dlaň pootevřené, jen tak, abych dohlédl na svůj mercedes a na kus slepé uličky směrem k hlavní. Několik lidí se vracelo z práce. Otevírali své garáže, zajížděli tam, zamykali vrata. Jiní naopak vyjížděli za zábavou. Automechanici už odešli, dílny byly zavřené a tiché. Před vraty garáží parkovalo několik vozů stejně jako můj mercedes, a mezi nimi byla mezera opravdu jen k projetí jednoho auta.

Šero přešlo ve tmu, ruch v uličce zcela utichl a bylo slyšet jen vzdálený hukot města. Seděl jsem docela tiše, kolem sebe připravené zásoby, sodovku, uzeného lososa a jablko. Probíral jsem v duchu všechny možné eventuality, jak by se situace mohla vyvinout.

Každou půlhodinu jsem vstal, protáhl se, obešel Danielino auto a znovu jsem si sedl. Venku se nedělo nic zajímavého a ručičky na mých hodinkách se plazily hlemýždím tempem. Osm hodin. Devět hodin. Deset hodin.

Vzpomínal jsem na Danielu a na to, co mi řekla při rozloučení.

„Kvůli tetě Casilii bych si měla přát, aby tam ten chřestýš přišel. Ale pamatuj si, jestli se necháš zabít, nikdy ti to neodpustím.“

„To si budu pamatovat na věky.“

„Ale ty věky koukej strávit tady na zemi a se mnou.“

„Ano prosím.“ Políbil jsem ji.

Když minula jedenáctá, zíval jsem a říkal si, že si ten chřestýš dává načas. Chodíval jsem do dvora k vozu v půl druhé, abych to do Chiswicku stihl do dvou. Předpokládal jsem, že pokud se Nanterre chystá k přímému fyzickému útoku, ať už jakémukoli, přijde dřív a někam se schová. Před sedmou nepřišel, to jsem celou uličku pečlivě prohledal, než jsem se zavřel do garáže, a jiný vchod než z hlavní ulice do dvorů nevedl. Pokud se Henrimu podařilo proklouznout, aniž bych ho zahlédl, mohlo by to špatně dopadnout.

V jedenáct patnáct jsem se zase protáhl, obešel Danielino auto a uvelebil se znovu na zemi.

V jedenáct sedmnáct přišel za návnadou. Netušil zradu.

Tolik jsem doufal, snažil jsem se doufat, že přijde, toužil jsem po tom, čekal jsem ho…, stejně, když se objevil, mi naskočila husí kůže, docela obyčejně jsem se bál, primitivně, jako kdyby to opravdu byl tygr čenichající kořist.

Šel středem uličky, jako kdyby mířil k autu. Nepochodoval, šel takovým tím svým rychlým, plazivým, hadím krokem.

Díval se ze strany na stranu, prohlížel si mlčenlivá zaparkovaná auta, a i v mizivém světle, dopadajícím z oken domů v uličce, byl snadno k poznání. Podle ostrého nosu, podle brady a pohybů. Byl to on, nepochybně.

Blížil se ke mně. Pochopil jsem, že nehledá úkryt, ale můj vůz. V jednu chvíli jsem se vyděsil, protože se zadíval přímo na pootevřená vrata garáže, v níž jsem se schovával. Ani jsem se nepohnul. Byl jsem v tmavém a seděl jsem ve stínu. Nic podezřelého neviděl. Šel dál a já si oddychl.

Nanterre je tady, radoval jsem se. Je tady, dívám se na něho, všechny ty spletité plány jsme nekuli nadarmo. Ať se stane, co se stane, je to vítězství.

Nanterre se ohlédl za sebe, ale nikde se nic ani nepohnulo.

Došel k mému vozu, byl sotva na pět metrů ode mne. Naprosto suverénně vytáhl z kapsy svazek paklíčů a hrál si chvíli se zámkem u dveří. Počínal si, jako by se celý život úspěšně živil krádežemi aut.

Páni, řekl jsem si v duchu. Pak jsem slyšel, jak zevnitř auta otevírá kapotu. Pak ji zdvihl a podepřel. Pak se s rozsvícenou baterkou naklonil nad motorem, jako by něco opravoval. Kdyby v tu chvíli někdo do uličky vešel, určitě by si ho nevšiml.

Po chvilce baterku zhasl a kapotu opatrně zavřel. Nepřibouchl, ale jemně ji oběma rukama přitlačil až do zaklapnutí. Pak tiše zavřel dvířka. Jak se pak otáčel k odchodu, viděl jsem, že se usmívá.

Napadlo mne, jestli to, co mi dal do motoru, je taky plastické, jako ty jeho pistole.

Nechal jsem ho trochu poodejít, pak jsem teprve vstal, protáhl se vraty a vyběhl tiše za ním. Nechtěl jsem, aby mne zaslechl předčasně. Teprve když došel k malému bílému vozu zaparkovanému na druhé straně, ostře jsem se rozběhl. Měl jsem tenisky, nedupal jsem. Pak jsem mu zezadu posvítil baterkou na krk. „Henri Nanterre!“ křikl jsem.

Na chvíli zkameněl, jak ve zpomaleném filmu. Lekl se. Pak se začal zuřivě hrabat za bundou, sahal po pouzdře s pistolí.

„Sammy!“ zaječel jsem a Sammy vyletěl z malého bílého auta jako střela. Oba jsme hulákali, až nervy praskaly.

Nanterre si zachoval kamennou tvář. Podařilo se mu vytáhnout pistoli. Zamířil na mne… Sammy se osvědčil, pistoli mu bleskově vykopl z ruky. Tenhle trik skutečně uměl.

Zbraň rachotila po dláždění a Nanterre se dal na útěk. Běželi jsme se Sammym za ním, ale to už mu zastoupili cestu Litsi a Thomas, vyskákali z většího vozu stojícího blíž k hlavní ulici. Oba taky náležitě hulákali a svítili Nanterrovi do očí baterkami.

Zastavili ho a my se Sammym jsme se ho chopili. Sammy přivázal Nanterrovo levé zápěstí k Thomasově pravé ruce nylonovým provazem a utáhl na umělecké uzle.

Nebylo to právě nejelegantnější, ale zato účinné. Ačkoli jsme všichni čtyři nadělali tolik rámusu, nikdo se nikde neobjevil, žádný zvědavec, Londýňané jsou poučení. Tmavým slepým uličkám je lepší se vyhnout, a když je tam rámus, tím spíš.

Odvedli jsme Nanterra zpět k mému mercedesu. Thomas ho táhl a Sammy ho zezadu povzbudivě kopal do nohou.

Když jsme došli k pistoli, Sammy ji zdvihl, překvapeně potěžkal a hvízdl.

„Je nabitá?“ zeptal jsem se.

Vytáhl zásobník a přikývl. „Má tu sedm malých zlatíček,“ řekl.

Znovu zásobník zasunul, rozhlédl se, pak skočil stranou a schoval zbraň pod jedno zaparkované auto. Věděl, že bych ji v žádném případě nepoužil.

Nanterre se mezitím vzpamatoval a už se zase choval suverénně, vztekle na nás prskal, že porušujeme zákon. Neřekl jaký, a neměl pravdu, protože v Anglii je zcela v souladu se zákonem, zadrží-li zločince prostí občané.

Protože jsme předem nemohli tušit, jak se věci vyvinou, museli jsme vymyslet univerzální plán. Najal jsem jak malé bílé auto, tak velký vůz, oba s kouřovými skly, a zaparkoval jsem je s Thomasem hned ráno na místa, která jsme si pečlivě vyhlédli, kde nikomu nemohly překážet. Větší vůz byl blíž k hlavní ulici, malý bílý na půl cesty k mému mercedesu.

Litsi, Thomas a Sammy nastoupili do vozů, jakmile jsem prohledal naši slepou uličku a dal jim telefonicky echo, že je vzduch čistý. Všichni tři byli smíření s tím, že třeba budou čekat až do půl druhé.

Neměli jsme tušení, co Nanterre udělá, jestli sem skutečně přijde. Dohodli jsme se, že pokud projde kolem Litsiho a Thomase a schová se někde před malým bílým autem, Litsi a Thomas vyskočí z vozu a začnou hulákat a oslňovat Nanterra baterkami, a my se Sammym jim přispěcháme na pomoc. Kdyby šel dál, až za bílé auto, ve kterém čekal Sammy, měl bych ho už na dohled a ostatní by počkali, až co udělám. To se taky stalo.

Všichni jsme už předtím došli k závěru, že by se Nanterre mohl rozhodnout, že zůstane s vozem na hlavní ulici a bude v něm čekat v domnění, že já přijdu od Eaton Square. V tom případě, nebo v případě, že by se nedostavil vůbec, byla naše námaha zbytečná a čekalo by nás zklamání.

Taky se mohlo stát, že by přišel a my ho nechytili, že by nám nějak proklouzl, a co by bylo ještě horší, že ho nachytáme, on se vyleká a začne střílet. Mohli jsme snadno přijít k úrazu. Když ale pak ten okamžik skutečně nastal, když Nanterre vytáhl pistoli a namířil ji na mne, když přišla ta chvíle, které jsme se báli, byla tak kratičká, že jsem ani neměl čas dostat strach.

Původně jsme měli v úmyslu zavřít se s Nanterrem (pokud bychom ho chytili) do garáže, ve které jsem čekal. Jak jsme šli uličkou, tak jsem si to ale rychle rozmyslel a zůstal jsem stát u svého vozu.

Ostatní se na mne tázavě podívali.

„Thomasi,“ řekl jsem, „odvažte ho od sebe a připoutejte ho pořádně ke zpětnému zrcátku u dveří pro spolujezdce.“

Thomas bez jediného slova zatáhl prstem za kličku na provaze, a všechny uzly se okamžitě rozpadly. Sammy byl opravdu všestranný. Thomas pak přivázal Nanterra mnohem pevnějšími a trvanlivějšími uzly k pevnému raménku zrcátka, zatímco nám všem Nanterre hlasitě vyhrožoval, že se dopouštíme trestných věcí a že uvidíme.

„Buďte zticha,“ okřikl jsem ho, ale účinek byl skoro opačný.

„Tak mu dáme roubík,“ navrhl Thomas vesele a vytáhl z kapsy posmrkaný kapesník. Při tom pohledu Nanterre okamžitě zmlkl.

„Roubík mu dejte, kdyby někdo šel,“ řekl jsem a Thomas přikývl.

Obrátil jsem se k Sammymu a Litsimu: „Bylo dost světla na to, abyste zřetelně viděli, jak pan Nanterre otevírá kapotu mého vozu?“ zeptal jsem se.

Všichni přikývli že ano.

Nanterre mlčky zalapal po dechu. V tu chvíli si uvědomil, že je ve vážné situaci.

„Pan Nanterre,“ vysvětloval jsem klidně ostatním, „je amatér, takže zanechal otisky prstů na mém voze všude, kde mohl. Asi by bylo na místě zavolat na policii.“

Moji přátelé nehnuli brvou, dobře věděli, že policii volat nechci, zato Nanterre se začal zoufale prát se svými pouty.

„Bylo by tu ale také jiné řešení,“ dodal jsem.

Nanterre nepřestával tahat za pouta a Sammy se na něho se zájmem díval. Nanterre vyštěkl: „Jaké?“

„Povězte nám, proč jste sem dnes v noci přišel a co jste mi dal do auta.“

„Povědět vám…“

„Ano, hezky nám to řekněte.“

Vlastně nebyl chytrý. Rozzuřeně ze sebe začal chrlit: „To vás varovala Beatrice…, ta kráva! Podělala se a řekla vám…“ Nenávistně se na mne zadíval. „Mně chyběl jen podpis de Brescou, nic jiného, a měl jsem miliony… a vy…, vy…, věčně jste mi stál v cestě.“

„Takže jste si řekl, stačí malá bomba, puf, a překážka bude pryč.“

„Vy jste mě k tomu dohnal,“ křičel, „vy si za to můžete…, kdyby bylo po vás, určitě by to podepsal!“

Chvíli jsem čekal. Pak jsem řekl: „Mluvili jsme s tím vaším poslem, s člověkem, který předal váš vzkaz v Bradbury princi Litsimu. Poznal vás a označil na fotografii. Máme jeho písemné prohlášení.“

Nanterre zasyčel: „Viděl jsem váš inzerát. Ale kdyby se princ Litsi zabil, nic byste se o žádném vzkazu nedozvěděli.“

„Vy jste si přál, aby se zabil?“

„Zabil nezabil…, to mně bylo jedno. Hlavně jsem je chtěl vystrašit. Chtěl jsem, aby de Brescou podepsal.“ Marně se pokoušel uvolnit pouta. „Pusťte mě!“

Šel jsem do garáže, ve které jsem předtím číhal, a přinesl jsem odtamtud objemnou obálku se spisy.

„Přestaňte cvičit a dobře poslouchejte,“ řekl jsem ostře.

Nevnímal mne.

„Koukejte poslouchat, nebo jdu pro policii,“ dodal jsem.

Se zavilým výrazem prohlásil, že poslouchá.

„Svobodu si koupíte jedině tím, že podepíšete tuhle smlouvu.“

„Co to je?“ Vztekle si prohlížel impozantně vyhlížející listiny. „Jakou smlouvu?“

„Smlouvu o tom, že se jméno stavební společnosti de Brescou a Nanterre mění na stavební společnost Gascony, přičemž se oba rovnocenní společníci zavazují, že soukromou společnost změní ve společnost veřejnou a dají své podíly do veřejného prodeje.“

Byl ohromený a rozběsněný.

„To je moje společnost…, moje…, já ji vedu…, na tohle nikdy nepřistoupím!“

„Asi budete muset,“ řekl jsem suše.

Vytáhl jsem z kapsy malý magnetofon, převinul kus pásky a pak jsem záznam pustil.

Zřetelně zazněl Nanterrův hlas: „Zabil nezabil…, to mně bylo jedno. Hlavně jsem je chtěl vystrašit. Chtěl jsem, aby de Brescou podepsal.“

Vypnul jsem magnetofon. Bylo to neuvěřitelné, ale Nanterre mlčel. Nejspíš vzpomínal, co všechno řekl, co říkat neměl.

„Máme svědectví vašeho posla z Bradbury,“ řekl jsem. „Máme vaši výpověď nahranou na pásce. Předpokládám, že mám v autě vaši bombu. Takže tu smlouvu podepíšete, nic jiného vám nezbývá.“

„Nemáte v autě žádnou bombu,“ odsekl vztekle.

„Tak tedy snad ohňostroj?“

Mlčky se na mne díval.

„Někdo jde,“ ozval se naléhavě Thomas a znovu vytáhl kapesník. „Co uděláme?“ Přijelo auto a někdo otevíral garáž.

„Kdybyste snad začal ječet,“ řekl jsem Nanterrovi výhružně, „budeme tu mít policii, než se nadějete. Budete litovat…, policie nemá ráda lidi, co dávají do aut bomby.“

Vůz zastavil kousek od Sammyho bílého vozu. Vystoupilo z něho několik osob, někdo zavezl vůz do garáže, pak zavřeli vrata. Váhavě se zadívali směrem k nám. „Dobrou noc,“ zavolal jsem na ty lidi vesele. To je uklidnilo. Zavolali na nás taky dobrou noc a odešli k hlavní ulici.

„Tak. A teď je na čase, abyste to podepsal.“

„Ne. Já svou společnost neprodám. Ne, ne!“

Trpělivě jsem mu vysvětloval: „Nemáte jinou volbu, ledaže byste si přál jít do vězení za pokus o vraždu prince Litsiho a za pokus o vraždu, pokud jde o mne.“

Stále se nedokázal smířit s nevyhnutelným. Byl pobouřený a rozzuřený, protože měl podepsat smlouvu pod nátlakem, jako předtím Roland. Vytáhl jsem z kapsy svůj dálkový startér a pečlivě jsem Nanterrovi vysvětlil, co ta hračka umí. Pak se teprve Nanterre začal třást, a Litsi, Sammy a Thomas začali couvat, dostali strach, teprve v tu chvíli si uvědomili, co asi pod kapotou mého vozu je.

„Budete hodně osamělý…,“ řekl jsem Nanterrovi, „my všichni odejdeme až na konec uličky a vás tady necháme. Princ Litsi a oba muži půjdou až do domu na Eaton Square. Až budou bezpečně doma, nastartuju vůz.“

V tu chvíli byli princ Litsi, Sammy i Thomas už hodný kus od nás. „Zabije vás vaše vlastní bomba,“ řekl jsem s tou největší a nejpřesvědčivější tvrdostí, jakou jsem dokázal sehrát. „Sbohem.“

Otočil jsem se k Nanterrovi zády a vykročil. Po několika krocích jsem už pochyboval, jestli je opravdu dost vyděšený, jestli neprohlédl, že bych to neudělal. Na druhé straně – riskovat to přece nemohl. „Vraťte se!“ zaječel. Teď už měl v hlase nelíčený, smrtelný strach. Bez špetky soucitu jsem se zastavil. „Vraťte se!“

Šel jsem zpět. Čelo měl zpocené, pot mu stékal po tvářích. Ještě stále se pokoušel vyprostit z pout, ale marně, příliš se třásl.

„Chci vyrábět zbraně…,“ brebentil, „budu mít miliony…, budu mít moc…, de Brescou má majetek…, my jsme nikdy majetek neměli…, chci být bohatý…, světová špička…, chci moc…, dám vám milion liber…, víc…, když Roland podepíše…, abych mohl vyrábět zbraně.“

„Ne,“ řekl jsem stručně a odvrátil se. Ještě jednou jsem mu ale ukázal dálkový startér.

„Dobře…, dobře…, tak ne…“ Vzdal se, konečně se skoro rozbrečel. „Dejte to pryč…, dejte tu věc z ruky!“

Zavolal jsem na Litsiho a ostatní.

Zvolna se vraceli.

„Pan Nanterre podepíše,“ řekl jsem.

„Dejte pryč tu věc,“ chraptěl Henri. Suverenita ta tam. „Dejte to pryč!“

Zastrčil jsem startér do kapsy.

Litsi se zeptal spíš z opatrnosti než ze strachu: „Nemůže se to zapnout samo?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, ta páčka se musí pořádně stisknout.“

Ukázal jsem Nanterrovi obě souběžné smlouvy zblízka a zahlédl, jak mu v očích zlobně zajiskřilo, když zjistil, že první stranu tvoří jeho vlastní formulář, který předložil k podpisu Rolandovi.

„Musíte se podepsat čtyřikrát,“ řekl jsem. „Jednou na první stranu, jednou na obě poslední strany, a tam taky musíte přitlačit prst na pečeť u svého podpisu. My tři, kdo se záležitostí nemáme nic společného, se pak pod vás podepíšeme jako svědci.“

Vložil jsem mu do třesoucí se ruky pero a položil smlouvy na střechu vozu.

Nanterre nejprve podepsal francouzský formulář. Pak jsem nalistoval poslední stránku. Znovu se podepsal a přitiskl prst na pečeť.

S obrovskou vnitřní úlevou jsem mu předložil paralelní smlouvu a celý proces se opakoval. V tichosti a beze slova. Nanterrovi stékaly po tvářích krůpěje potu.

Pak jsem se pod něho všude podepsal já a po mně Thomas a Sammy.

„Výborně,“ řekl jsem, když obřad skončil. „Právní zástupce pana de Brescou ihned zahájí patřičné kroky k realizaci smlouvy. Jeden výtisk bude zaslán vašim právním zástupcům ve Francii.“

Vložil jsem listiny zpět do obálky a podal ji Litsimu. Ten obálku zastrčil pod kabát a tiskl ji k sobě.

„Pusťte mě!“ šeptal Nanterre.

„Odvážeme vás od auta, ale volný budete teprve tehdy, až z vozu odstraníte to, co jste tam dal. Pak si jděte.“ Třásl se, ale celkem s lehkostí rozpojil to, co předtím spojil, a odstranil věc, která tvarem i velikostí vypadala jako sáček s cukrem. K detonátoru, čouhajícímu ze sáčku, se choval s velikou úctou. Velmi opatrně detonátor rozebral a jednotlivé součástky zastrkal do různých kapes. „Teď už mě pusťte,“ sípal a stíral si hřbetem ruky pot z čela.

„Ano. Ale pamatujte si, že stále máme a budeme mít v ruce výpověď vašeho posla z Bradbury, jeho písemné prohlášení a vaši výpověď natočenou před svědky na magnetofonový záznam. Hleďte se v budoucnosti rodině de Brescou vyhnout a běda vám, kdybyste chtěl dělat nepříjemnosti.“

Nenávistně, se zlobou poraženého se na mne podíval.

Litsi řekl: „Nastartuj, ať vidí, že to nebyl žádný žert.“

„Tak pojďte kus dál.“

Všichni jsme poodešli, Nanterre s námi. Vytáhl jsem startér a stiskl páčku.

Motor poslušně naskočil a tiše hučel.

Zadíval jsem se na Nanterra, jak se tváří, jak konečně uvěřil, že s námi nejsou žerty, jak se smiřuje s prohrou. Ještě jednou, naposledy, se na nás na jednoho po druhém zlobně, bez studu a bez pokory zadíval. Pak mu Sammy a Thomas ustoupili z cesty. Vykročil pryč, tvář tvrdou, ale ramena svěšená.

Dívali jsme se za ním, jak dochází k ústí slepé uličky na hlavní. Ani jednou se neohlédl.

Sammy uličnicky zavýskal a zatancoval, bez zábran se radoval z vítězství. Pak poskakoval jako kluk, až doskákal k pistoli schované pod autem.

Podal mi ji s divadelním gestem.

„Válečná kořist,“ smál se od ucha k uchu.

■ ■ ■ 21 ►

Popíjeli jsme s Litsim na oslavu brandy v obývacím pokoji. Předtím jsme jeden přes druhého děkovali Thomasovi a Sammymu za jejich pomoc a já pak zatelefonoval Daniele, že neležím v kaluži krve.

„Zaplať pánbůh,“ vydechla. „Já tu byla úplně k ničemu, nedokázala jsem se soustředit na práci.“

Litsi klidně popíjel. Pak řekl líně: „Mám dojem, že jsme si nepočínali příliš morálně.“

„Určitě ne,“ řekl jsem spokojeně. „Udělali jsme přesně to, co chtěl udělat Nanterre, vynutili jsme si podpis pod nátlakem, výhrůžkami.“

„Asi jsme vzali zákon do vlastních rukou.“

„Ne, spravedlnost do vlastních rukou.“

„A v tom je podstatný rozdíl, jak ty říkáš,“ usmál se.

„Je na svobodě, nebyl potrestaný, je bohatý. V určitém slova smyslu to spravedlivé není. Zato ale nezničil Rolanda a taky už ho zničit nemůže. S tím se musíme spokojit.“

Litsi začal zívat a šel si lehnout. Já čekal na Danielu. Jakmile jsem zaslechl, že přišla, šel jsem jí naproti. S úsměvem mne šla obejmout.

„Předpokládala jsem, že nepůjdeš spát beze mne.“

„To víš že ne, a nepůjdu, pokud to bude možné, až do konce života.“

Tiše jsme vešli do bambusového pokoje, tiše jsme si lehli a tiše se milovali. Pamatovali jsme na to, že ve vedlejší místnosti spí Beatrice. Velikost a radost lásky, říkal jsem si blaženě, není přímo úměrná množství pronesených slov, může být krásná i šeptem. Skoro jsme nemluvili, ale to, jak jsme jeden druhého znovu objevovali, dávalo naší vášni nový rozměr.

Spali jsme jeden druhému v náručí, a když jsme se za svítání probudili, s blažeností jsme se milovali znovu.

„Ty mě máš teď víc rád,“ šeptala mi do ucha.

„Vždycky jsem tě měl moc rád.“

„Ne, takhle ne.“

Pak jsme znovu usnuli, vláční a spokojení. Před sedmou se šla Daniela osprchovat do mé koupelny, oblékla se do toho, v čem v noci přišla, a tiše, způsobně odešla do svého pokoje. Předtím prohlásila, že teta Casilia od své neteře očekává, že bude aspoň předstírat, že pod její střechou spí ve své vlastní posteli.

„Vadilo by jí, kdyby věděla že ne?“ zeptal jsem se.

„Řekla bych, že spíš naopak.“

Pili jsme s Litsim kávu v ranní jídelně, když tam Daniela přišla, oblečená v odstínech zelené a modré. Donesla mi šťávu a opekla topinku. Litsi si nás zkoumavě, zamyšleně prohlížel. Pak jako by se mu rozsvítilo.

„Gratuluju,“ řekl suše.

Daniela prohlásila, jako by o nic nešlo: „Svatba bude.“ O něco později jsme s Litsim šli za Rolandem de Brescou, abychom jemu a princezně předali obě smlouvy.

Roland zašeptal: „Byl jsem naprosto přesvědčený, že Nanterre na zrušení společnosti nikdy nepřistoupí. Když už nebude společnost existovat, nebude moci vyrábět zbraně, že?“

„Pokud by je vyráběl, nebude to mít s vámi nic společného,“ ubezpečil jsem ho.

Gascony, název nové veřejné společnosti, Rolanda rozteskňoval i těšil. Bylo to jméno prastaré francouzské provincie, kde byl zámek rodiny de Brescou.

„Jak jste ho dokázali přemluvit, Kite?“ zeptala se princezna, když si nevěřícně a s úžasem prohlížela Nanterrovy podpisy.

„Tak… trochu jsme přitlačili.“

Krátce se na mne podívala. „Lepší se neptat, což?“

„Nic se mu nestalo, přežil to bezbolestně a bez úrazu.“

„A co policie?“ zeptal se Roland.

„Policii jsme do toho nezatahovali. Právě díky tomu, že jsme mu slíbili, že policii nic hlásit nebudeme, ty smlouvy podepsal.“

„Dali jsme mu slovo,“ přidal se Litsi. „Tak jsme ho pak museli nechat běžet.“

Princezna i její muž závaznost daného slova plně respektovali, chápali nás. Když jsem od Rolanda odcházel (Litsi tam ještě zůstal), vyšla princezna za mnou na chodbu.

„Nevím, jak vám poděkovat…, nevím, jaké díky…, všechno je málo…“

„Vůbec nemusíte děkovat. A… my se s Danielou budeme v červnu brát.“

„To jste mne skutečně potěšil,“ řekla rozzářeně a políbila mne na obě tváře. Vzpomněl jsem si na to, kolikrát jsem měl hroznou chuť ji obejmout, a že to dřív nebo později opravdu udělám. Samozřejmě že ne na závodišti.

‚Je mi moc líto vašich koní,“ řekl jsem.

„Ano…, až zase budete mluvit s Wykehamem, řekněte mu prosím, ať se poohlédne po nějaké náhradě. Vím, že nemůžeme očekávat dalšího Cotopaxiho, ale co víme, třeba nám něco poběží ve Velké národní příští sezónu… Taky nezapomeňte, že za týden bude cheltenhamský Zlatý pohár, že máme Kinleyho.“

„Ano, poběží Triumph Hurdle.“

Před polednem jsem odjel na dostihy do Folkestonu. Jel jsem vlakem, s lehkým srdcem, po týdnech jsem se poprvé cítil plný elánu, zdraví a fit. Byl to ohromný pocit, dokud trval.

Bunty Ireland, dostihový dopisovatel Towncríeru, mi předal velkou obálku od lorda Vaughnleyho. „Máš to ještě teplý z počítače.“ Ale na pohmat v obálce skoro nic nebylo. Poděkoval jsem Buntymu a řekl si, že ať tam je cokoli, my už to nepotřebujeme, naštěstí! Obálku jsem ani neotevřel a odvezl ji s sebou do Londýna.

Večeře byla ten den skoro slavnostní, přestože s námi nebyla Daniela. Ta odjela vlastním vozem do práce.

„Já myslela, že už dneska noční nemá,“ řekla Beatrice bezelstně.

„Zase jí změnili rozvrh,“ vysvětloval jsem.

„To je nepříjemné.“

Beatrice se rozhodla, že se vrátí do Palm Beach. Aby prý se jejím psíčkům nestýskalo. Princezna jí zřejmě řekla, že Nanterre svůj plán definitivně vzdal a Beatrice byla rázem mnohem krotší a přestala být hádavá. Bylo to až k nevíře.

Já si na ni už zvykl, na její světle oranžové vlasy a kulaté oči, na ruce plné prstenů a floridskou módu v oblečení. Napadlo mě, že bez té čarodějnice bude vlastně skoro nuda. A co víc, jakmile odjede, budu se muset odstěhovat. Jak asi dlouho se zdrží Litsi…

Roland večeřel s námi a nechal otevřít šampaňské. Zpola nalitou skleničkou připil mně a Litsimu. Beatrice se trochu mračila, ale pak rázem rozkvetla, když Roland prohlásil, že vzhledem k nárůstu kapitálu, ke kterému dojde při prodeji společnosti, by jí eventuálně mohl zvýšit rentu. Roland je příliš tolerantní, pomyslel jsem si: na druhé straně bez Beatrice neměl náš plán šanci.

Roland, princezna i Beatrice odešli brzy spát a zanechali mne a Litsiho v obývacím pokoji samotné. Bylo už hodně pozdě, když jsem si vzpomněl na obálku od lorda Vaughnleyho. Ležela, kam jsem ji položil po návratu z dostihů, na malém konferenčním stolku.

Litsi bez většího zájmu přihlížel, jak obálku otvírám a vytahuju z ní velkou lesklou černobílou fotografii a novinový ústřižek. Taky tam byl krátký redakční vzkaz: Litujeme, o Nanterrovi nic víc nemáme.

Na obrázku byl Nanterre ve smokingu, obklopený podobně oblečenými lidmi, na palubě čísi jachty. Podal jsem fotografii Litsimu a četl výstřižek.

„Obchodník se zbraněmi Ahmed Fuad oslavil své padesáté narozeniny na jachtě Felissima v přístavu Monte Carla v pátek večer. Na oslavu se dostavili hosté až z Kalifornie, Perthu a Darwinu v Austrálii. Hostitel byl mimořádně velkorysý a svým přátelům, sdílejícím jeho zájem o karty, ruletu a dostihy, předkládal v hojnosti kaviár a husí játra.“

Litsi mi vrátil fotografii a já mu podal výstřižek.

„Tak po tomhle Nanterre toužil…, být hostitelem na jachtě ve Středozemním moři, v bílém smokingu, rozdávat vybrané lahůdky, těšit se z toho, jak ho lidé obdivují, jak mu podlézají, lichotí. To chtěl…, být multimilionář a mít moc.“

Otočil jsem fotografii a přečetl si stručný text na přilepeném proužku papíru, seznam jmen a datum.

„To je divné…,“ řekl jsem zaraženě.

„Co je divné?“

„Že se to konalo minulý pátek.“

„Co na tom? Nanterre si tam prostě na večer zaletěl, jako ti ostatní.“

„Minulý pátek v noci zabili Cola.“

Litsi se na mne užasle zadíval.

„Nanterre to udělat nemohl,“ pokračoval jsem, „když byl v Monte Carlu.“

„Přece tvrdil, že to udělal, chvástal se tím před Beatricí.“

„To je pravda,“ mračil jsem se.

„Tak si někoho zjednal.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, dělal všechno sám. Vyhrožoval princezně sám, sám honil Danielu, sám na tebe nastražil past, sám mi přišel zamontovat do auta bombu. Ne, ten nikomu nedůvěřoval. V koních se vyzná…, chtěl vidět, jak zabíjejí jeho vlastní klisnu…, dokázal by Cola zastřelit…, ale on to nebyl.“

„Přece se hlásil ke všem těm mrtvým koním.“

„Ano, ale to nejspíš…, dočetl se o nich v novinách…, věděl, že pachatel je neznámý…, tak proč to nepoužít, když chtěl Rolanda a princeznu co nejvíc zastrašit. Stačilo, když to na sebe vzal, když se k tomu hlásil.“

„Ale v tom případě,“ řekl Litsi nechápavě, „kdo? Kdo jiný než Nanterre by si mohl přát smrt jejích nejlepších koní?“

Pomalu jsem vstal. Udělalo se mi mdlo. Litsi se polekal. „Co je? Co se stalo? Jsi najednou úplně bílý.“

„Ten člověk zabil koně, se kterým jsem mohl zvítězit ve Velké národní. Zabil koně, se kterým jsem mohl vyhrát Zlatý pohár.“

„Kite…“

„Je jeden jediný člověk na světě, který mě tak nenávidí, že by toho všeho byl schopen…,“ měl jsem co dělat, abych to ze sebe vypravil. „Člověk, který nesnese představu, že vítězím…, člověk odhodlaný připravit mě o to, čeho si nejvíc cením, protože já ho taky připravil o to, o co nejvíc stál…“

Najednou jsem lapal po dechu a skoro se mi točila hlava.

Litsi byl polekaný: „Sedni si!“

„Kinley!“ řekl jsem.

Na tuhých nohou jsem došel k telefonu a vytočil Wykehamovo číslo.

„Já si šel právě lehnout,“ bručel Wykeham.

„Už jste zrušil ty hlídky se psem?“ zeptal jsem se.

„Ano, samozřejmě, přece jste mi ráno volal, že už nebudou zapotřebí.“

„Já se mýlil. Nesmíme riskovat. Okamžitě k vám jedu, ještě teď v noci, a vy znovu objednejte ty hlídky, bezpečnostní opatření musejí být ještě přísnější než předtím, zítra, pozítří…, až do Cheltenhamu, možná i po něm.“

„Já tomu nerozumím.“

„Už jste si vzal prášek na spaní?“

„Ne, ještě ne.“

„Tak si ho neberte, dokud k vám nepřijedu, jasné? A kde je teď Kinley?“

„Zase ve svém stání, samozřejmě, vrátil jsem ho tam. Přece jste řekl, že už mu nic nehrozí.“

„Přestěhujeme ho zpět do toho rohového stání, jen co k vám přijedu.“

„Kite, to přece nemůžeme, je noc!“

„Chcete, aby byl v bezpečí?“ Proti tomu mohl těžko něco namítat.

Když jsem zavěsil, zeptal se Litsi zvolna: „Ty myslíš, že to dělá Maynard Allardeck?“

„Ano, to si myslím. Před dvěma týdny se dozvěděl, že ho nikdy nepovýší do šlechtického stavu, protože jsem kopii toho filmu poslal na příslušný odbor ministerstva. Už od dětství stál o to být sir. Tehdy řekl mému dědečkovi, že se mu jednou Fieldingové budou muset klanět, protože bude lord. Vyzná se v koních a umí to s nimi mnohem líp než Nanterre…, vyrostl v dostihových stájích svého otce a mnoho let mu dělal asistenta. Viděl Cascadea a Cotopaxiho v Newbury, oba koně byli dost nápadní…, Cola viděl v Ascotu…, toho si nemohl splést s žádným jiným.“

Vykročil jsem ke dveřím.

„Ráno zavolám,“ řekl jsem.

„Jedu s tebou.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nevyspal by ses.“

„Ne, jedeme…, ty jsi zachránil čest naší rodiny…, tak mi dovol, ať ti to aspoň trochu splatím.“

Upřímně řečeno, byl jsem rád, že nepojedu sám. Obešli jsme dům a vešli do tmavého dvora. Litsi řekl, že bych mohl pro jistotu použít dálkový startér, pokud ho mám s sebou. Nanterre se ale se svými bombami nevrátil. Vůz hladce naskočil na vzdálenost padesáti metrů.

Cestou do Sussexu jsem zastavil u budky a zavolal Daniele, kam a proč jedeme. Bez zaváhání uvěřila všemu špatnému o Maynardu Allardeckovi. Řekla, že se jak v Ascotu, tak v Sandownu tvářil jako šílenec, a že se na mne díval nejen nenávistně, ale taky nepříčetně.

„Pukal nenávistí,“ řekla. „Člověk přímo cítil, jak z něho čiší.“

„Vrátíme se na snídani,“ ubezpečil jsem ji s úsměvem. „Hezky se vyspi.“ Než jsem zavěsil, ještě jsem slyšel, jak se směje.

Cestou jsem Litsimu vyprávěl, jak Maynard využil ohňostroje, aby odlákal hlídku jinam, pryč z Colova dvora. „Víš, v té slepé uličce, když Nanterre tvrdil, že mi žádnou bombu do auta nedal, a já se ho zeptal, jestli tam náhodou nedal ohňostroj, se tvářil nechápavě…, tehdy mi to nepřišlo divné, ale teď jsem pochopil, že vůbec nevěděl, na co narážím. O tom ohňostroji u Wykehama nic nevěděl, nebylo to v novinách.“

Litsi něco souhlasného zahučel. Pak jsme v přátelském mlčení v klidu dojeli až do Wykehamovy vesnice.

„Co tu hodláš dělat,“ zeptal se Litsi.

Pokrčil jsem rameny. „Obejdu stáje.“ Vysvětlil jsem mu, jak jsou členité, kolik je tam dvorů. „Tam se těžko hlídkuje.“

„Ty si opravdu myslíš, že by si Maynard troufl zabít dalšího tetina koně?“

„Ano. Především mu půjde o Kinleyho, protože to je geniální proutěnkář. Ne že bych si myslel, že přijde právě dnes, spíš bych očekával, že zítra nebo pozítří, ale nehodlám riskovat.“ Odmlčel jsem se. „Nevím, jak se princezně Casilii omluvit…, jak jí vynahradit…“

„Jak to myslíš?“

„Cascade, Cotopaxi a Col zahynuli kvůli mně, kvůli pradávnému záští mezi Allardecky a Fieldingy.“

„Ona to tak určitě nebude brát.“

„Jenže to tak je.“ Zahnul jsem k Wykehamovi na dvůr. „Nedovolím, aby zahynul i Kinley.“

Zastavil jsem na parkovišti. Vystoupili jsme do tiché, jasné noci, hvězdy nad hlavou jako diamanty. Velikost vesmíru člověku vnukala pokoru.

Zhluboka jsem se nadechl toho klidu… a vtom zazněl z ticha neomylný zvuk výstřelu žihadla.

Můj bože…, vyděsil jsem se…, přišli jsme pozdě!

Utíkal jsem, co mi síly stačily. Věděl jsem kam, na poslední dvůr. Utíkal jsem, jako by mne štvali běsi, srdce se mi svíralo a v hlavě jsem měl změť vzteku, strachu a strašlivé lítosti.

Mohl jsem jet rychleji…, mohl jsem vyjet dřív…, měl jsem otevřít obálku od lorda Vaughnleyho hned… Kinley je mrtvý a je to moje vina…

Utíkal jsem, jak nejrychleji jsem mohl, ale nestačilo to, události se vyvinuly ještě rychleji.

Jak jsem vbíhal do dvora, viděl jsem Wykehama ležet na zemi před vchodem ke stájím, pak jsem viděl, jak vstává.

Dvě stání byla otevřená. Uvnitř byla tma, ale na dvoře svítilo světlo. Zahlédl jsem, že v jednom stání leží na zemi kůň a trhá v agónii nohama. Wykeham vešel do sousedního stání.

Užuž jsem dobíhal. Vidím, jak Wykeham bere něco z krabice, ležící na okénku, jak vchází tiše a nehlučně do stání, jak mizí.

Přidal jsem, co jsem mohl.

Pak jsem zahlédl jiného člověka, jak bere koně za úvazek.

Wykeham přiložil tu věc, kterou měl v ruce, tomu druhému k hlavě. Zablesklo se a ozvala se hromová dutá rána…

Když jsem doběhl k vrátkům, stál ve stání rozčilený živý kůň, vylekaně pohazoval hlavou a odfrkával si. Ve vzduchu bylo cítit střelný prach. Wykeham se zbraní v ruce se díval na zem.

Ten živý kůň byl Kinley…, ale já nepocítil ani úlevu, ani radost.

„Wykehame…,“ řekl jsem.

Otočil se a tupě se na mne zadíval.

„Zabil moje koně,“ řekl.

„Ano.“

„Tak jsem ho zabil. Přece jsem řekl…, že ho zabiju. Tak jsem to tedy udělal.“

Zadíval jsem se na mrtvého člověka v dokonale šitém obleku a ručních botách. Ležel na boku, na hlavě nylonovou punčochu, za pravým uchem malý otvor.

Litsi vběhl na dvůr a volal na mne, ptal se celý udýchaný, co se stalo. Zůstal jsem stát ve dveřích stání, jen jsem se otočil. Litsi dovnitř neviděl.

„Litsi,“ požádal jsem ho naléhavě. „Jdi hned zavolat na policii. Zavolej z mého auta. Stiskni nulu a ozve se ti centrála…, ať tě spojí s policií. Řekni jim, že tady zemřel člověk… nešťastnou náhodou.“

„Člověk! Ne kůň?“

„To taky…, ale to jim neříkej…, řekni jim, že člověk.“

„Dobře,“ řekl nešťastně a šel zpět k parkovišti.

Otočil jsem se k Wykehamovi. Měl rozšířené zorničky a začal se třást.

„To nebyla nešťastná náhoda,“ prohlásil skoro hrdě, hlavu vztyčenou. „Já ho zabil.“

„Wykehame…, poslouchejte mě…, posloucháte mě?“

„Ano.“

„Kde chcete strávit zbytek života? Ve vězení, nebo na pláních se svými koňmi?“ Mlčky se na mne díval. „Bude se to vyšetřovat,“ řekl jsem, „tak si pamatujte, že to byla nešťastná náhoda, slyšíte?“

Přikývl.

„Než jste si šel lehnout, obešel jste ještě stáje.“

„Ano.“

„V průběhu posledních deseti dní vám někdo zabil tři koně…, policii se nepodařilo zjistit pachatele… Věděl jste, že k vám jedu, abych vám pomohl hlídkovat, pochopitelně jste si dělal starosti.“

„Ano.“

„Když jste přišel sem do dvora, viděl jste a slyšel, jak někdo zastřelil dalšího z vašich koní.“

„Ano.“

„Byl to Abseil?“ Bál jsem se odpovědi. Wykeham kývl.

Abseil… V Sandownu šel přes poslední tři překážky s takovým elánem, tak odhodlaně, bojoval o vítězství do posledního zlomku vteřiny.

Pokračoval jsem: „Běžel jste sem, abyste vetřelci zabránil v dalším vraždění…, snažil jste se mu vytrhnout žihadlo.

„Ano.“

Jenže ten člověk byl mladší a silnější než vy…, uhodil vás pistolí a omráčil, srazil vás k zemi.“

„Jak to víte,“ zeptal se Wykeham zmateně.

„Máte na tváři stopy po tom, jak vás uhodil hlavní. Krvácíte. Nesahejte na to!“ okřikl jsem ho, když zvedal ruku a chtěl si tvář ohmatat. „Omráčil vás a vešel do stání, aby zabil dalšího koně.“

„Ano. Kinleyho.“

„Poslouchejte mě…, měl v ruce tu veterinární pistoli.“

Wykeham se začal třást od hlavy k patě. Pak to přešlo.

„Ten člověk vám chtěl zastřelit koně,“ pokračoval jsem. „ Vy jste se probral a snažil jste se mu v tom zabránit. Chytil jste ho za ruku s pistolí…, snažil jste se mu pistoli vykroutit…, on se bránil…, byl silnější, už už se vám vytrhl, ale vy jste měl ruku na pistoli, a jak jste se o ni rvali, nějak se hlaveň obrátila proti němu a jak vámi trhl, vyšla rána.“

Upřeně se na mne díval.

„Vy jste ho nechtěl zabít, slyšíte? Vy jste mu chtěl jenom zabránit ve vraždě dalšího koně, slyšíte, Wykehame?“

„Kite…, K… Kite…,“ začal koktat.

„Co řeknete, až přijde policie?“

„J… j…já… řeknu, že jsem mu chtěl za… za… zabránit.“ Polkl nasucho. „On trr… trhl pistolí… proti sobě…, v… vyšla rána.“

Ještě stále držel pistoli v ruce.

„Hoďte ji na zem,“ přikázal jsem mu.

Poslechl mne. Oba jsme se na ni zadívali. Pistole byla těžká, hřmotná, ošklivá, zdroj smrti.

Na okně bylo ještě několik zlatých nábojů plných střelného prachu. Stačí natáhnout kohoutek, vložit náboj, stisknout spoušť a žihadlo bodne.

Vrátil se Litsi. Policie prý už je na cestě. Rozsvítil ve stání. Náhle bylo vidět každou podrobnost.

Sklonil jsem se a zadíval zblízka na Maynardovu hlavu. Kolem místa vstřelu byla nylonová punčocha od oleje a já si vzpomněl, jak Robin Curtiss řekl, že ten někdo musel zbraň promazat, než zabil Cola… Robin si to jistě pamatuje…, určitě nebude pochyb, že to byl Maynard, kdo zabil všechny čtyři koně.

„Víte, kdo to je?“ zeptal jsem se Wykehama, když jsem se narovnal.

Tušil to, ale nechtěl tomu věřit.

„Allardeck…?“ řekl nejistě.

„Ano, Allardeck.“

Wykeham se sehnul a chtěl mrtvému stáhnout punčochu z obličeje.

„Ne, nechte to,“ zarazil jsem ho ostře. „Ani na to nesahejte. Takhle je na první pohled jasné, že přišel maskovaný…, přišel zabíjet…, nikdo nechodí na noční procházku s nylonovou punčochou na hlavě a se žihadlem v ruce.“

„Zabil Kinleyho?“ zeptal se Litsi úzkostlivě.

„Ne. Tohle je Kinley. Zabil Abseila.“

Litsi se tvářil zděšeně. „Chudák teta Casilia…, vyprávěla, jak Abseil skvěle zvítězil v Sandownu. Proč ho zabíjel, když na Velkou národní neměl šanci?“ Pak se zadíval na Maynarda a pochopil. „Allardeck asi nesnášel, když jsi ukázal, co umíš, ať už jsi jel cokoli.“

Rodová zášť skončila, říkal jsem si. Je konec starých svárů. Zděděná nenávist vymřela s Maynardem. Maynard zemřel dřív, než dopadl k zemi, stejně jako Cascade, Cotopaxi, Abseil a Col.

Takový konec je správný.

Litsi nám řekl, že slíbil, že na policisty počká na parkovišti a ukáže jim kudy jít a kam. Šel policii naproti.

Wykeham se dlouze zadíval na Kinleyho. Kůň stál už klidně, už nebyl rozčilený. Wykeham se nepřestával na koně dívat. Pohledu na Maynarda se vyhýbal.

„Jsem rád, že jsem ho zabil,“ vyhrkl vášnivě.

„Ano, já vím.“

„Koukejte vyhrát Triumph Hurdle,“ řekl.

Vzpomínal jsem na to, jak jsem koně připravoval, jak jsem ho učil odhadovat a volit správné tempo na určitou vzdálenost, jak jsem dělal vše pro to, aby se jeho přirozené nadání rozvinulo do zkušené dokonalosti. Slíbil jsem, že budu dělat, co můžu.

Wykeham se usmál. „Děkuju ti, Kite, děkuju za všechno.“

Litsi přivedl policisty. Byli dva a tvářili se velmi komisně. Psali si poznámky, dohovořovali se o tom, že budou muset přivolat policejního lékaře a fotografa.

Pak s Wykehamem probrali celý průběh událostí.

„Já jsem přišel…, tady byl ten člověk…, zastřelil mého koně.“ Wykehamovi se třásl hlas. „Pral jsem se s ním…, pak mě srazil…, chtěl zastřelit toho koně…, vstal jsem…“

Odmlčel se.

„Pokračujte prosím…“ vyzval ho jeden z policistů mírně.

Policisté viděli vedle mrtvého vetřelce a jeho smrtící zbraně před sebou stát starého, vetchého člověka, bělovlasého, vlasy rozcuchané, na čele skvrny stáří, na tváři stopy po úderu hlavní.

Viděli Wykehama tak, jak ho uvidí vyšetřující soudce, právníci i lidé od tisku, viděli ho jako sešlého starce, netušili v něm skrytou jiskru někdejšího obra.

Wykeham se zadíval na Kinleyho, zadíval se do budoucnosti, jak kůň letí po pláních s ohonem vlajícím ve větru, jak skáče jako anděl, jak naplňuje svůj osud. Zadíval se na policistu, oči modré jako nebe.

„Byla to nešťastná náhoda,“ řekl.

Dick Francis

RODINNÁ ČEST

Z anglických originálů

Break in (Žralok) – vydalo nakladatelství Michael Joseph Ltd., Londýn,

v roce 1985 v prvním vydání

Bolt (Žihadlo) – vydalo nakladatelství Michael Joseph Ltd., Londýn

v roce 1986 v prvním vydání

přeložila Jaroslava Moserová-Davidová

Obálku a titulní list navrhl Zdeněk Ziegler

Vydala Olympia, Praha, roku 1991, jako svou 2550. Publikaci

První vydání, 377 stran

Odpovědná redaktorka Ljuba Vašáková

Technický redaktor Zbyněk Zajíček

Vytisklo Naše vojsko, Praha

27-012-91

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai