Dick Francis

Sport královen

Devon Loch se s jistotou vznesl nad poslední překážku a čistě přistál na doskoku. Urazil přes čtyři míle, zdolal třicet překážek a do cíle Velké národní mu zbývalo už jen několik set yardů rovinky.

Nikdy v životě jsem neměl takový pocit štěstí jako tehdy. Věděl jsem, že vítězím ve Velké národní.

Jak jsme se vzdalovali od skupiny koní za námi, nadšený křik publika, pozdravující skvělého koně Jejího Veličenstva královny matky, jako by odrážel moje vlastní blažené nadšení. Ničeho jsem se v tu chvíli neobával. Devon Loch cválal ostře, sebejistě, po tak dlouhém dostihu neuvěřitelně svěží. Stačilo udržet samozřejmý, rychlý rytmus, který si kůň sám určil.

Cílový sloup se blížil, křik publika stoupal v hřímajícím crescendu a já se radoval z toho, že přispívám ke splnění snu královské majitelky. Už zbývalo jen padesát yardů zelené, travnaté dráhy, a budeme v cíli.

Katastrofa, která nás postihla, byla náhlá a strašlivá a přišla bez sebemenšího varování pro koně či pro jezdce. V jednom okamžiku jsme se nesli plavným tryskem jako ztělesněná poezie dokonalého koordinovaného pohybu. V dalším zlomku vteřiny zadní nohy koně jako by ztuhly a odmítly poslušnost. Kůň klesl na břicho a nohy roztáhl v podivném, nepřirozeném úhlu do stran. Když se znovu postavil, sotva se mohl pohnout.

Ještě stále nemuselo být všechno ztraceno, byli jsme daleko vpředu. Ale rytmus se rozbil, sen se rozplynul, dostih byl ztracený.

Každý jezdec překážkových dostihů má dva velké cíle. Prvním je zvítězit ve větším počtu dostihů za sezonu než kterýkoli jiný jezdec a stát se tak šampiónem. Druhým velkým cílem je zvítězit ve Velké národní v Aintree. V této knížce budu vyprávět o tom, jak jsem díky nemalé dávce štěstí prvního cíle dosáhl a jak bolestně blízko jsem se přiblížil k cíli druhému.

Hříbě na oslu

Jezdec se ze mne stal, když mi bylo pět. Jezdil jsem na oslíku.

Protože jízda bez sedla byla podle oblíbené teorie mého otce nejlepší průpravou pro umění udržet rovnováhu, jezdil jsem bez sedla. Pro oslíkův strmý hřbet by se stejně žádné vhodné sedlo nenašlo.

Když můj starší bratr zjistil, že ubohého, trpělivého oslíka nutím sice nešikovně, ale zato s nadšením skákat přes malý plůtek, nabídl mi královskou částku šesti pencí, jestli se mi podaří přeskočit plůtek a sedět přitom na oslíku obráceně, tváří dozadu. Tehdy jsem si šetřil kapesné na vytouženou hračku statek se zvířátky. Tak jsem se tedy neohrabaně obrátil čelem vzad, tiskl kolena k sobě a nasměroval osla k plůtku. Pak jsem ho kopl do slabin.

Oslík vyrazil a já přeletěl překážku po hlavě.

Když se bratr přestal prohýbat smíchy, chytil mého oře (osel byl naštěstí příliš líný na to, aby prchal) a znovu mě na něj vysadil. Představení se dvakrát opakovalo a mého bratra už začínalo smíchy bolet břicho.

Po krátké přestávce, kdy jsem si mnul místa, na kterých jsem předtím přistál, zatímco můj bratr lapal po dechu a utíral si slzy smíchu z očí, jsme to zkusili znovu. On se o vsazenou šestipenci nebál a já velmi toužil po tom statku.

Tentokrát jsem se na oslovi udržel i při skoku, jen každý z nás dopadl na opačnou stranu překážky.

Nakonec, za vydatné pomoci bratra, který nás povzbuzoval křikem a klackem, jsme plůtek společně přeskočili, společně doskočili a společně jen tak tak i zastavili.

Došlo k slavnostnímu předání šestipence. Tak jsem poprvé přijal peněžitou odměnu za jezdecký výkon a stal se v srdci profesionálním jezdcem.

Oslík byl o prázdninách naším nerozlučným společníkem. Devět měsíců v roce žil na farmě mého dědečka v Pembrokeshiru v míru a pokoji, jen o Velikonocích a letních prázdninách (občas dokonce i o Vánocích) ho z klidu vytrhli dva nelítostní malí kluci. Často, pokud se nám podařilo vypůjčit si druhého osla od sousedů, jsme vyjížděli na dlouhé okružní jízdy a prožívali neuvěřitelná dobrodružství.

Polnosti Coedcanlassu, farmy mého dědečka, se svažovaly k zálivu Cleddeau a zvolna stoupaly na okolní vršky. Měli jsme tedy pro své výpravy dost a dost vzrušujícího prostoru a snadno jsme unikali z dosahu i těch nejzvučnějších dospělých hlasů, volajících nás domů, když byl čas jít spát.

Jindy jsme zase oslíky zapřahali do vozíků a předváděli dramatické závody kočárů na jednom malém hrbolatém políčku. S velikým řevem jsme oslům mávali před nosem mrkví, až jsme je přiměli k mírnému klusu. Po závodu nebyli osli ani trochu udýchaní, zatímco my padali vyčerpáním.

Dědečkův statek jsme milovali. Byl to domov naší maminky a já se tam narodil.

Obytný dům byl bíle natřený, porostlý břečťanem, rozlehlý, se stěnami silnými bezmála dva metry. Lehával jsem natažený na břiše na předprsni okna a díval se ven, nohy do místnosti.

Dům jako by se nořil do země, do vstupní haly se chodilo po schodech dolů. Pak bylo ještě jedno schodiště, venkovní, se stříškou a vistarií obrostlým zábradlím, kudy se člověk dostal přímo k ložnicím v prvním patře.

Willie Thomas byl podle viktoriánských měřítek velký muž. Vládl svým dětem pevnou rukou, a to i když už měly své vlastní rodiny a děti. Vnoučata žádal vychovávat tak, aby je “bylo vidět, ale nebylo slyšet”. V jádru však byl laskavý a často mne a mého bratra brával s sebou, když objížděl své pozemky po vodě.

Mám ho v paměti jako velmi vysokého, urostlého muže. Možná je to tím, že jsem byl malý a musel jsem k němu vzhlížet. Dědeček zemřel, když mi bylo deset let. Vím, že byl velmi oblíbený, protože dveře jeho domu byly vždy a pro každého otevřené a dům byl vždy plný návštěvníků.

Babička vládla veliké, stále se proměňující domácnosti, s neuvěřitelným klidem a rozvahou. Nikdy nebyla sama, vždy u ní přechodně bydlelo jedno z jejích dětí se svým mužem či ženou a dětmi. Všechno běželo jak na drátku, jako v dokonale vedeném hotelu. Poklidnou, přátelskou atmosféru a pohodlí vyvažovala tvrdá práce, protože v budově nebyla elektřina a v okolí nebyly žádné obchody.

Většina našeho jídla pocházela z vlastní farmy. Vyráběl se tam sýr, tlouklo se máslo a dvakrát do týdne voněla kuchyně lehce navinulou vůní, když se pekl chléb. V udírně se udily šunky, v kuchyni se zavařovalo ovoce a zelenina a každý měsíc se vařilo dobré pivo pro třicet žíznivých zaměstnanců, kteří denně zasedali k dlouhému, dřevěnému, doběla vydrhnutému stolu.

Jakkoliv omamná byla vůně kuchyně a jakkoli vlídné její teplo, strávil jsem tam vlastně velmi málo času. Zdálo se mi, že venku, ve světě celých mužů, je to mnohem zajímavější.

Nejvíc mne samozřejmě přitahovaly stáje. Můj dědeček byl na své honební koně právem pyšný, dvakrát až třikrát týdně vyjížděl se smečkou. Koně choval s nemalou péčí a s velkými úspěchy. Strávil jsem mnoho hodin u hříbat, mazlil jsem se s nimi, hovořil na ně, a jak čas plynul, naučil jsem se předvídat, jak se které vyvine.

V akci jsem honební koně viděl jen zřídka. Jezdili jsme sice do Coedcanlassu i na Vánoce, ale vždy jen na několik dní, tatínek se tam v tu dobu nemohl déle zdržet. Můj bratr Douglas byl jako dítě náchylný na tuberkulózu plic, proto žil na farmě trvale a spával venku v altánku. Jak já mu tu nemoc záviděl, když velcí kuli plány na hon na lišku, vánoční krocan ještě nebyl snědený a já věděl, že musím domů!

O Velikonocích a pak v létě mě naši někdy posílali do Pembrokeshiru vlakem samotného, pod vlídným dohledem průvodčího. Při takových cestách jsem si připadal strašně dospělý a důležitý a velmi těžce jsem snášel projevy mateřských pudů spolucestujících dam. Čokoládu jsem si ale od nich bral ochotně. Uznával jsem starší pány, kteří si mne buď nevšímali, nebo mi důstojně nabídli křížovku z The Times jako vhodné rozptýlení pro sedmiletého člověka na zdlouhavé cestě vlakem.

Jednu zimu se stalo, že se tatínek na farmě zdržel, aby také trochu užil honebních radostí, a já zůstal s ním, abych “dělal společnost” babičce, která tam tehdy právě nikoho neměla. Zanedbával jsem babičku přímo trestuhodně. Byl jsem sice ještě příliš malý na to, abych seděl v sedle, ale každý den jsem tak dlouho škemral a žadonil, až mě někdo vzal s sebou na hon aspoň v kočáře nebo v autě.

Zcela vzácně se hon konal na protější straně údolí, od Coedcanlassu vzdušnou čarou asi devět kilometrů, ale po silnici a přes most u Haverdfordwestu skoro padesát. Když bylo slušné počasí, dědeček, aby se vyhnul dlouhému trmácení po cestách, tam přepravoval koně přes vodu na lodi. Měl velký, široký prám. Na ten se vešli nejen jeho přátelé a koně, ale dokonce i smečka loveckých psů.

V létě vozil tatínek koně přes záliv na výstavy. Místo přes přívoz jel občas sám na pramičce a koně přeplavil. Já se těchto vodních výprav zúčastňoval jen velmi zřídka, pro mne vždy znamenaly velké dobrodružství. Tatínek se ale takhle plavil celý život, protože stejně jako maminka se v Pembrokeshiru narodil a taky tam vyrostl.

Rodiče opustili Wales po válce. Tatínek se tehdy vrátil z Francie s třemi hvězdičkami a bez místa. Usadil se s maminkou v hrabství Waddon Chase v naději, že tam uplatní svoje schopnosti jezdce a zkušenosti z výstav. Zpočátku pracoval u Bishopa, v proslavených honebních stájích, které však po několika letech vyhořely.

Krátce po požáru nabídl mému otci místo Horace Smith, majitel honebních stájí W. J. Smith v Holyportu. Otec se stal vedoucím stájí, a tak se stalo, že jsem v Holyportu strávil skoro celé dětství. Smithova jezdecká škola na Coagan Place v Londýně byla v tu dobu už dobře známá a navštěvovali ji i členové královské rodiny. Smith platil též za odborníka na kočárové koně. Ti však postupně odcházeli do penze, jak je nahrazovaly výbušné motory. Proto se Horace Smith rozhodl vybudovat na venkově nové stáje výhradně pro honební koně a nutně potřeboval někoho s dostatečnými zkušenostmi v oboru.

Zakoupil menší objekt asi s patnácti stáními a vyrazil s tatínkem na cesty po vlasti i do Irska nakoupit vhodné koně. Kromě jiných nadání měl totiž tatínek zvláštní dar v odhadu honebních koní. Horace Smith ponechával otci ve výběru koní volnou ruku. Vyplatilo se mu to. Během dvou let se podnik rozrostl, takže bylo třeba v Holyportu přikoupit rozlehlé stáje o šedesáti stáních, s rozlehlými výběhy a s proslavenou krytou jízdárnou.

Do Holyportu jsme se přestěhovali, když mi bylo sedm let. Následujících deset let jsem prožil v nízkém bungalovu vedle stájí, kde později žil sám Horace Smith. Když jsme tam žili my, trávil ještě většinu času v Londýně, kde řídil svou jezdeckou školu, a do Holyportu zajížděl jen tak dvakrát týdně, aby s tatínkem probral obchodní záležitosti a domluvil výměnu koní mezi holyportským a londýnským zařízením. Zpočátku putovali z Londýna do Holyportu jezdečtí koně a poníci, pokud si je někdo přál najmout, nebo je chtěl koupit. Později, když se holyportský podnik rozšířil také o jezdeckou školu, byl tu vždy dostatek jak jezdeckých koní, tak poníků. Nový zaměstnanec, učitel jízdy Jack Grayston, měl stále plné ruce práce.

Tatínek sice obchodoval i s jezdeckými koňmi a poníky, ale nejvíc ze všeho se zabýval honebními koňmi. Kupoval mladé koně, trénoval je, zase je prodal, a tak postupně vybudoval stájím vynikající pověst. Obecně bylo známo, že ve stájích lze koupit některé z nejlepších honebních koní z celé Anglie.

Tatínkovo zaměstnání bylo mým štěstím, protože málokterý kluk měl kdy tolik příležitostí jezdit na všech možných a nemožných ponících jako já. Tatínek najal asi osm nebo devět stájníků, aby jezdili a trénovali honební koně. Na malé poníky však byli příliš hřmotní a těžcí, a tak se Douglasovi a mně otevřelo velké pole působnosti.

Myslím, že snad všichni malí chlapci si rádi hrají na své otce, na jejich práci. Když nám dovolili jezdit poníky, připadali jsme si náramně důležití. Ovšem jak jsme se zdokonalovali, přestala to být hra, jezdectví se pro nás oba stalo tím nejdůležitějším, vášní.

Do svých čtrnácti let, kdy se mu konečně vrátilo zdraví, trávil s námi Douglas v Holyportu vždy jen krátkou dobu. Když od nás odjížděl a opouštěl naše poníky, aby mohl žít poblíž moře, na zdravějším vzduchu, záviděl mi ted stejně jako dřív já jemu.

Mne zdržovala od vážného a opravdového života škola. Považoval jsem dlouhé hodiny studia aritmetiky a dějepisu za politováníhodné mrhání časem a denně jsem prosil a škemral, abych směl zůstat doma. Tatínkovi bylo v zásadě jedno, jestli do školy jdu či ne. Pokud jsem vůbec do školy chodil, bylo to jedině zásluhou pevné vůle mojí maminky. Stejně se mi dařilo různými triky a uskoky snížit průměrnou docházku na tři dny v týdnu.

Douglas ani já jsme se vlastně nikdy neučili řádně jezdit. Byli jsme samouci a poučovali se z vlastních chyb, které občas otec komentoval burácivým voláním z dálky.

“Dicku! Lokty k tělu!”

“Narovnej záda!”

Většinou jsme poslouchali, co učitel jízdy říká jiným dětem, a mlčky se řídili jeho radami.

Díky neuvěřitelnému počtu jedinců, které jsme s Douglasem jezdili, se z nás obou stali významní znalci poníků a jejich kladných a záporných vlastností. Časem bylo zcela přirozené, že jsme začali vyvíjet snahu odnaučit chybám ty poníky, kterými jsme se právě zabývali. Když mně bylo osm, učil jsem špatné poníky to, co jsem se sám naučil od dobrých poníků.

Nejprve nesměle, pak už s větší jistotou jsme učili neklidná zvířata klidnému kroku, nervózní zvířata jsme uklidňovali laskáním i slovy, zlomyslná jsme jezdili tak dlouho a tvrdě, až byla unavená a zlobení je přešlo. Když potom přicházeli do stájí noví poníci, říkával tatínek:

“Douglasi, podívej se tamhle na toho, jestli za něco stojí.”

Nebo: “Dicku, co myslíš, jakou má tenhle hubu?”

Jak jsme se postupně zdokonalovali, požádal nás občas učitel jízdy, abychom mu pomohli s některým nešikovnějším žákem, nebo abychom žákům předvedli, jak se poník navádí na překážku.

Málo chybělo a mohli z nás být nejnafoukanější kluci z celého širokého okolí. Od toho nás uchránilo ponaučení, kterého se nám stále a opakovaně dostávalo od tatínka, od stájníků i od samotných poníků: Ať člověk umí sebevíc, pořád se ještě má co učit. Nás učili, abychom se nikdy nespokojovali s výsledkem, abychom se nikdy nespokojovali sami se sebou, abychom se vždy snažili docílit víc. Dnes vím, že tato poučení, která jsem v dětství vstřebal, byla moudrá. Ještě dnes zjišťuju, že se člověk stále má co učit a že být sám se svým výkonem spokojený je velmi nebezpečné. Člověk riskuje nečekaný a bolestný pád.

Douglas ani já jsme nikdy žádného poníka nevlastnili, takže jsme se se všemi, které jsme jezdili, museli dřív či později rozloučit. Zpočátku jsem loučení se svými čtyřnohými druhy nesl velmi těžce. Opakující se ztráta nejlepších přátel mne však naučila ke zvířatům nelnout, nemít je hluboce rád.

Některé z nejlepších poníků odvezl pan Smith do londýnské jízdárny, kde se učily jezdit jak princezna Margaret, tak královna. Vždy mne těšilo a nepřestává těšit, že jsem pomohl vycvičit několik poníků, na kterých princezny v dětství jezdily.

První soutěž, ve které jsem kdy zvítězil, byla gymkhána. K té soutěži tehdy patřilo kousnout do jablka, plovoucího na vodě. Musím se přiznat, že jsem si vítězství nevysloužil brilantní jízdou ke kádím s jablky. Noc předtím jsem věnoval bezesné hodiny vymýšlení nejlepšího způsobu, jak se rychle do plovoucího jablka zakousnu. Došel jsem k závěru, že je jen jediná cesta.

V den soutěže jsem u kádí seskočil z poníka, vrhl se na kolena, zhluboka se nadýchl, namířil pusu na jablko, hlavou je potopil až ke dnu, tam jsem si je přidržel a zakousl se. Zvítězil jsem nad ostatními o celé minuty, ale maminka nad mým úspěchem příliš nejásala. Spíš ji zajímalo, jak mě vyždíme, jak usuší límec a vlasy i kabátek. Prorokovala mi tehdy brzkou smrt na zápal plic.

V maminčině případě nešlo o běžnou přehnanou mateřskou starostlivost, měla proč se bát. Já totiž skutečně málem zemřel na zápal plic, když mi bylo půl roku, a od té doby jsem velmi často nachladí. Douglas měl tehdy nalomené zdraví a maminka se bála, že i život jejího mladšího, drobného a křehkého syna visí na vlásku. Nikdy nepřestala žasnout nad tím, jaký se ze mne později stal silný, odolný a nerozbitný chlap.

Po gymkhánách jsem postoupil k předvádění. Kdykoli se mi v létě podařilo vysmeknout se ze školní docházky, předváděl jsem poníky ze Smithovy stáje. Jezdil jsem v jízdárně kolem dokola s nadšením a radostí, zatímco tatínek vedle ringu dělal co mohl, aby poníka pode mnou prodal.

Po deset let bylo předvádění koní mým letním životem. Díky tatínkovým nedocenitelným zkušenostem a moudrým radám jsem se naučil předvést koně nebo poníka tak, aby co nejvíc vynikly jeho dobré vlastnosti. Během dvou let jsem začal vítězit v třídách jezdeckých koní a poníků a přispíval jsem pozvolna ke sbírce stužek vítězů, které získali koně a poníci při svém přechodném pobytu u nás… Stužky byly decentně vystaveny ve skleněné vitríně v kanceláři, já si směl ponechat jedině ty z jezdeckých soutěží. Přechovával jsem je v šuplíčku. Přišlo mi hloupé vystavovat na zdi červené mašle hlásající, že jsem “nejlepší jezdec v kategorii chlapců”.

S budoucí královnou jsem se poprvé setkal, když mi bylo dvanáct. Bylo to na výstavě v Richmondu, kde jsem zvítězil v jezdecké třídě a získal první cenu, honební bičík. Bičík mi obřadně předala drobná dívenka. Tvářila se velmi vážně a soustředěně. Uklonil jsem se princezně Alžbětě a ona se na mne usmála. Používal jsem ten bičík celá léta a mám jej dosud.

Vítězství ve třídě poníků mne nijak nevzrušovala. Když byl poník dobrý, tak jsem vyhrál, když nebyl dobrý, vyhrát jsem nemohl. Výhry mne proto nenaplňovaly pýchou a prohry nepřinášely závist. Asi jsem za tento postoj vděčil tatínkovi a jeho profesionálnímu postoji k předvádění. Vždy mi připomínal, že na výstavě předvádí poníka, ne mne.

Pokud jsem zvítězil v jezdecké třídě a vyjížděl pyšně z kolbiště za lichotivého potlesku diváků, většinou mne otec ihned zchladil.

“Když tě vidím, jak strkáš hlavu dopředu, tak bych ti první cenu nedal.” Nebo: “Nač máš paty, kluku? Příště je používej!” Pak vytáhl kapesník, vysmrkal se a zabručel na znamení, že jsem si mohl počínat líp. O dvacet let později mi otce při předvádění silně připomínal Jack Anthony, trojnásobný vítěz Velké národní a jeden z nejslavnějších jezdců steeplechase. Kdykoli jsem zvítězil na koni, kterého Anthony trénoval, říkával: “Když na tom budeš pracovat, tak se to jednoho dne naučíš.”

Předvádění mě sice bavilo, ale stejně jsem se vždy těšil, až sezona výstav skončí a přijdou mrazivá zimní rána a vzrušující kvílení loveckého rohu. Honební jízda to byl můj život, moje láska. Dokud jsem chodil do školy, musel jsem překonat dvě velké překážky, abych se dostal na hony. Za prvé jsem musel přesvědčit maminku, že je pro mne mnohem zdravější být na čerstvém vzduchu, než sedět v nevětrané třídě, kde mi hrozí, že chytím chřipku od spolužáka. Pak ještě že teď právě žádnou chřipku nemám. Jak to u dětí bývá, stávalo se, že mi teplota stoupla zcela bezdůvodně. Jakmile maminka viděla, že mám trochu červenější tváře, ihned šla pro teploměr. Byl jsem v tomto oboru opravdu neobyčejně úspěšný. Moje spotřeba aspirinů byla vpravdě fenomenální a kvůli mým častým absencím byl u nás častým hostem školní zdravotní inspektor.

Poprvé jsem vyjel na hon krátce po svých sedmých narozeninách. Jel jsem celý vyděšený vinou černého humoru bratra Douglase. Zeptal jsem se ho hloupě, co vlastně znamená “křest barvou”, protože jsem zaslechl, jak tatínek říká honcům, že mi právě to budou muset udělat.

“Jo, to nic není,” řekl Douglas s ďábelským potěšením. “To se prostě lišce rozřízne břicho a tobě do něj strčí hlavu.”

Představa takové hrůzy mě v noci budila a zkazila mi den, na který jsem se těšil. Když ale konečně došlo k okamžiku “hrůzy”, jeden z honců se jen lehce dotkl zakrvaveným prstem mé tváře a předal mi obřadně liščí ohon, jak je starým zvykem.

Od toho dne patřily mé myšlenky výhradně slastem honu na lišku. Ve snech se proti mně míhaly ploty a nízké křoviny, já se nad nimi vznášel a přede mnou letěly nejbystřejší a nejprohnanější lišky nadpřirozenou rychlostí. V bdělém stavu jsem střídavě vzpomínal na hony už prožité a kul plány pro hony budoucí.

Vánoce se v mém dětském kalendáři posunuly na podřadné místo, protože kouzlo otvírání balíčků a zpívání koled nemohlo soupeřit s kouzlem mnohem závažnějšího konání. Po Vánocích si totiž každý mužský začal leštit sedlo a jezdecké boty, aby se leskly jako zrcadlo, na největší hon roku.

Vyvrcholení a cíl každého honu na lišku, uštvání a zabití lišky, mne neokouzlovaly. Co jsem měl nejvíc rád, byl pocit svobody a volnosti při jízdě přírodou, rychlost a smělost, se kterou jsem se svým poníkem stíhal dobré koně přes pole a lesy, ve kterých jsem se naučil znát každý kámen. Bylo věcí mé cti nikdy neprojet brankou, i když to bylo možné, ale letět přes plot.

Tak jsem žil střídavě na výstavách a honech, rok po roce, až do začátku války, s výjimkou roku, kdy zemřel můj dědeček. Babička tehdy zůstala ve velikém, rozlehlém domě sama, protože všechny její děti už měly své rodiny a své domovy. Douglas už byl zdravý a žil u nás. Tak mě vyslali, abych babičce dělal společnost. Žil jsem tu rok, v jehož průběhu se u nás vystřídalo mnoho návštěv, strýců a tet, bratranců a sestřenic, ale byla to smutná doba pro nás všechny. Dům byl jako prázdná mušle, ve které doznívají ozvěny zašlých dní a života. Padal na nás smutek nejen proto, že navždy zmizela dědečkova obdivuhodná osobnost, ale i proto, že jeho odchodem končila pro rodinu celá epocha.

Rodina musela statek prodat. Dědeček farmu odkázal svým dětem, ale ani jeden z jeho tří synů neměl dost peněz, aby vyplatil své sourozence. Žádný z nich vlastně Coedcanlass nechtěl, protože se farmářství ve třicátých letech nevyplácelo.

K svému hlubokému znechucení jsem musel pokračovat ve vzdělávacím procesu a docházet denně tři kilometry do malé dvoutřídky ve vesnici Lawrenny.

“…po ránu s brašnou, vymydlený,

loudal se co hlemýžď ku škole…”

Nebudete mi věřit, ale byly i doby, kdy jsem prchal do školy přímo dychtivě, utíkal a díval se úzkostlivě přes rameno, jestli mne nikdo nepronásleduje a nezastaví. Jistě vás napadne, že to asi bylo proto, že být doma bylo tehdy horší než být ve škole. Správně. Jedna práce, kterou bylo na farmě třeba vykonat, a sice vymetání prachu a plev zpod mlátičky, se běžně svěřovala malým klukům. Já ji z duše nenáviděl, a protože jsem byl v tu dobu jediný kluk na farmě, trvale mi hrozila. Proto tedy jsem byl raději ve škole než doma. Mlátilo se týden. Když kritické dny skončily, vrátil se můj postoj ke škole k normálu.

Když mi bylo dvanáct, podařilo se mi vynechat celé jarní čtvrtletí. Tehdy mne maminka po Velikonocích poslala k zubaři na prohlídku a zubař zjistil, že potřebuju rovnátka. Špičáky, které mi tak skvěle posloužily při gymkháně, příliš vévodily mému obličeji. Byly veliké, svítivě bílé, a já přes ně sotva dokázal sevřít rty. Tak jsem jednoho sobotního dopoledne vyrazil, aby mi vzali míru na aparátek, který mi je měl trošku zastrčit.

Týž den odpoledne jsem v jízdárně jezdil jednoho poněkud nervóznějšího, vysoce aristokratického poníka jménem Tulipán. Jezdil jsem pěkně trpělivě kolem dokola, abych ho trochu zkrotil. Jednu chvíli chtěl poník mermomocí na opačnou stranu, než jsem ho vedl, a jak už se to u temperamentních zvířat stává, když je člověk nutí dělat něco proti jejich vůli, milý poník se vztekle vzepjal. Bohužel to přehnal, ztratil rovnováhu a svalil se dozadu přímo na mě. Hruškou sedla mi přistál na nose.

Co bylo dál, si nepamatuju. Jen vím, že jsem se vzbudil v nemocnici celý bolavý, a že jsem nemohl promluvit ani slovo. Už jsem žádná rovnátka nepotřeboval, oba špičáky vzaly za své, chirurg mi je vylovil odněkud z nosu. Měl jsem zlomenou horní čelist, patrové kosti a nos, a vůbec na mne byl žalostný pohled. Všechno mi to však rychle srostlo. Protože jsem byl mladý, tak se mi mezery po chybějících zubech krásně vyplnily, jak se sousední zuby posunuly k sobě.

Můj potlučený obličej se stal skvělou záminkou k dlouhé školní absenci. Na jízdárnu jsem ovšem začal chodit, hned jak mi srostla kůže, ještě než jsem mohl pořádně promluvit. Byl jsem hluboce vděčný pánům doktorům, kteří maminku přesvědčili, že ted se do školy vrátit nemohu a po prázdninách by mne měla poslat do nějaké menší, klidnější školy. V soukromém ústavu, který pro mne maminka zvolila, neměli zdravotního inspektora, takže jsem do školy docházel ještě vzácněji než dřív.

Moje nehoda s Tulipánem se stala příčinou velkých událostí. Když cirkusový velmož Bertram Mills zjistil, že budu celé léto volný a nebudu muset do školy, zeptal se otce, jestli bych nemohl na výstavách jezdit jeho poníky. Otec souhlasil a já jsem byl v sedmém nebi.

Předvádět koně a poníky bylo pro Millse obrovské potěšení. Když jeho cirkus s dokonale vycvičenými koňmi s ozdobnými chocholy jezdil po turné, on sám se věnoval svému “koníčku” a jezdil na výstavy. Pokud si vzpomínám, nikdy nepředváděl žádného z cirkusových poníků, ani výstavního poníka netrénoval pro cirkusovou potřebu. Obě své životní záliby a povolání přísně odděloval.

Byl stejně známý ve výstavnictví jako v cirkusovém světě. Dobrosrdečný, veselý člověk s lesklou pleší. Kdysi pracoval v pohřebním ústavu, ale nakonec rozdával lesk a radost milionům dětských diváků. Mne posílal na výstavy po celé Anglii. Většinou jsem jezdil v železničním vagónu s poníky, spal jsem na úzké palandě a cestou se o zvířata staral.

To první léto mne jednou Bertram Mills vyslal do Southportu v Lancashiru na výstavu, abych tam předvedl jeho poníka ve skokové soutěži. Strávili jsme tam společně asi tři dny a já za tu dobu stihl utratit své skromné kapesné na místní pouti. Pak jsme přenocovali v domě Bertrama Millse v Chalfont St Giles. Následující ráno jsem jezdil další místní poníky. Když jsem skončil, řekl pan Mills: “Děkuju ti, Dicku. Teď už můžeš jet domů.”

Jet domů. To se řekne. K Millsovi mě dovezl tatínek, ale nepočítal s tím, že by se zase pro mne vracel. Peníze na autobus se rozplynuly na houpačkách a kolotočích v Southportu. Celý rudý rozpaky jsem se odhodlal panu Millsovi vysvětlit svou situaci a poprosit ho o zapůjčení půlkoruny na cestu domů.

“Nikdy s sebou nenosím drobné,” prohlásil, “takže žádnou půlkorunu nemám.” Sáhl do kapsy a vytáhl šustivý papírek. “Tady máš, vezmi si to. A nemusíš vracet.” Podal mi novou pětilibrovku, první, kterou jsem kdy vlastnil.

Nastoupil jsem do autobusu a držel svůj poklad pevně v dlani. Bylo mi líto, že ho musím rozměnit. Jenže když jsem bankovku podal průvodčímu, abych si koupil poloviční lístek do Sloanu, pokrčil rameny a řekl, že nemá zpátky. Takže jsem jel do Sloanu zadarmo. V dalším autobusu a ještě v dalším se situace opakovala. Tak se stalo, že jsem dojel s dvěma přestupy až domů zadarmo jen proto, že jsem měl příliš mnoho peněz.

Každé Vánoce jsme od pana Millse dostávali zdarma lístky do cirkusu a každý leden jsem strávil marné hodiny marnou snahou jezdit na poníků vestoje. Poník totiž nikdy neviděl cirkusové představení a takový způsob jízdy se mu nezdál. Koncem ledna jsem většinou dospěl k závěru, že si přece jen nepřeju být cirkusovým jezdcem v třpytivém obleku posetém flitry a proskakovat pestrými papírovými terči, a že svedu žít, aniž bych uměl jet s jednou nohou na jednom a druhou na druhém koni.

K mému prvnímu vystoupení v honební třídě na výstavě došlo jako v laciném chlapeckém románu.

Otec měl tehdy předvádět v Islingtonu na Královské zemědělské výstavě jednoho koně v lehké honební třídě. Večer před oním památným dnem dostal náhle ischias a nemohl ani chodit. To ovšem byla těžká rána pro majitele, protože kůň bez jezdce těžko získá cenu. Koně musí jezdec předvést tak, aby vynikly všechny dobré vlastnosti zvířete, a k tomu je třeba zkušenost. Otcovy znalosti a zkušenosti při předvádění byly pověstné, takže bylo opravdu těžké za něj na poslední chvíli najít náhradu.

Byly probrány a postupně zamítnuty nejrůznější možnosti a řešení. Nakonec tatínek prohlásil: “Mohl by ho jet Dick.”

Když se na výstavě rozkřiklo, že Ballimonise mám jet já, vzbudilo to v příslušných kruzích nemalý rozruch, ba pohoršení. Majitel koně pan Selby se na mne nedůvěřivě díval.

“Je příliš malý,” obrátil se pochybovačně k otci. Měl pravdu, byl jsem malý, ačkoli mi už bylo čtrnáct, vážil jsem tehdy jen jedenatřicet kilo.

Jeden z otcových přátel zase tatínka varoval, že příliš riskuje, že kůň je těžko ovladatelný, že ho prostě nezvládnu.

Ballimonis měl skutečně ve zvyku převzít velení a ignorovat přání svého jezdce. V Richmondu jednou dokonce vyskočil z ringu. Jenže já ho doma běžně jezdíval a v mladistvé sebejistotě jsem byl přesvědčený, že všechno dobře dopadne.

Tak jsem se vydal do arény na velkém, temperamentním honebním koni. Ballimonis, krásný a ušlechtilý, ve své třídě zvítězil. Pan Selby mi ze samé radosti věnoval nový oblek a kabát. Tatínkův ischias se časem zlepšil, ale já mu od té doby směl pomáhat i při předvádění honebních koní. Střádal jsem zkušenosti.

Doufal jsem, že se zbavím školy, jakmile mi to naše zákony dovolí, to jest den po svých čtrnáctých narozeninách. Maminka nicméně byla jiného názoru. Tvrdila, že jsem ještě příliš mladý a že ještě rok do školy chodit musím. Měla samozřejmě pravdu, ale já s ní tehdy z celého srdce nesouhlasil.

Piliny a trávník

Zatímco si jiní malí kluci pouštěli v dětském pokoji vláček, já se svým houpacím koněm skákal přes Becheťs Brook, Valentine’s, Chair a Canal Turn. Jména Hverpoolských překážek pro mne byla jak čarovné zaříkadlo, náboženský text, poezie. Magické kouzlo, jež pro mne tato jména měla v dětství, se nikdy nevrátilo. Dnes, kdy je tak důvěrně znám ze skutečného života, kdy znám všechnu jejich slávu i nebezpečí za každého počasí, mají ta jména pro mne jiné, ještě větší kouzlo, kouzlo vzpomínek.

Pokud je vůbec možné zdědit po předcích něco tak nekonkrétního, jako je touha stát se žokejem, pak jsem ji určitě zdědil. Můj otec byl žokej a otec mého otce také.

Můj dědeček Willie Francis a jeho nevlastní bratr Robert Harries patřili mezi nejlepší jezdce amatéry své generace. Mezi léty 1885 a 1905 vítězili střídavě ve všech honebních soutěžích a amatérských steeplech v tehdejším vzkvétajícím středu jihozápadního Walesu. Robert Harries byl Master carmarthenshirské smečky a jak on, tak Willie Francis trávili každý volný den mezi dostihy na honech. Jakákoli činnost vyvíjená jinak než v sedle, byla podle nich mařením času.

Willieho Francise zmrzačil v poměrně mladém věku zánět kloubů, takže se musel vzdát jak koní, tak práce na farmě. Jeho žena pak postavila na vlastní nohy oba dospělé syny a mladičkou dceru. Tatínek byl jediný z dětí, kdo si vybral pro celý život koně. Tak dlouho prosil a škemral, až maminka dovolila, aby přijal místo v dostihových stájích Cola Lorta Phillipse v Lawrenny. Nejspíš si tehdy uvědomila, že mu jeho zaměstnání navždy zabrání, aby jezdil jako amatér. Do dostihových stájí, které krátce předtím vyslaly Kirklanda k vítězství ve Velké národní, nastoupil tatínek v šestnácti. Za krátkou dobu už Col Lort Phillips pro něho zažádal o žokejskou profesionální licenci, aby mohl jezdit v dostizích.

Tatínek se ze svých prvních jezdeckých let velmi radoval. Jel v mnoha dostizích a v mnoha také zvítězil. Jak však plynul čas, bylo jasné, že bude vždy jezdit s druhou garniturou, zatímco první housle bude hrát vynikající Tich Mason, který pro Lorta Phillipse jezdil pravidelně a patřil mezi nejlepší žokeje své doby.

Problém vyřešil rok 1914, kdy osud vyslal otce do Francie. Tehdy už byl tajně zasnoubený s maminkou. Tajně, protože maminčin otec se sňatkem nesouhlasil. Dal mým rodičům souhlas k svatbě teprve tehdy, když se tatínek zavázal, že už se k dostihové kariéře nevrátí. Rodiče se vzali v roce 1915, když tatínek přijel domů na krátkou dovolenou.

Protože jsem jako dítě stále slýchal historky o tom, jakým skvělým jezdcem byl můj tatínek i dědeček, a protože v mých drobných žilách proudila jejich krev, nebylo divu, že jsem si už v dětství vzal do hlavy, že budu žokejem. Vědomí, že o mé budoucnosti je už rozhodnuto, ovlivňovalo všechno moje další počínání ode dne, kdy jsem jel na oslíku čelem dozadu. Nebyl jsem nedočkavý, netrápil jsem se touhou, abych už jezdil dostihy, vlastně jsem ani na to moc nemyslel, ale ať se mne kdokoli kdykoli zeptal, čím chci být, vždy jsem odpověděl, že chci být žokejem. Dlouho se zdálo, že budu malý, a že bych mohl jezdit i rovinové dostihy. Rodiče nevěděli, jestli se z toho mají těšit, či ne. Věděli, že rovinoví jezdci hodně vydělávají, ale na druhé straně se jim nelíbilo, že bych musel začít jako učeň. Také si přáli mít syna normálního vzrůstu.

Jeden z otcových přátel, Herbert Rich, velký nadšenec pro chovatelství a honební dostihy, který také působil jako trenér, přemlouval tatínka, aby mě poslal do učení do stájí Stanleyho Woottona v Epsomu. Stanley Wootton byl Richův přítel a proslavil se tím, jak skvěle připravoval učně pro dostihovou kariéru.

Bert Rich se jednou obrátil k otci a řekl: “Dávej mu gin, kamaráde, gin mu dávej, po tom neporoste.”

Maminka mne nicméně napájela mlékem a já, stejně jako Alenka v říši divů, začal najednou růst a růst, až ze mne byl kostnatý čahoun, pro rovinu zcela nezpůsobilý. Můj překotný růstový výkon, připomínající houby po dešti, nikoho příliš nevzrušil, protože jsem stejně od začátku toužil hlavně po steeplech. A to bylo dobře, protože jsem za pouhé čtyři roky vyrostl o čtyřicet pět centimetrů. Pak už jsem se prodlužoval normální rychlostí.

Když jsem vyšel ze školy, stal jsem se jakýmsi tatínkovým náhradníkem, dvojníkem. Kdykoli chtěl být na dvou místech najednou nebo jet současně dva různé koně, stával jsem se jeho druhým já. Dál jsem jezdil a trénoval koně ve stájích pana Smithe, dál jsem s mnoha jeho koňmi vyjížděl na hony a na výstavy. V zimě jsem jezdil na hon na lišku nejmíň dvakrát nebo čtyřikrát týdně s garthskou smečkou a v pátek s buckinghamshirskými nebo berkshirskými.

Celá řada zájemců o koně z našich stájí bydlela příliš daleko na to, aby se k nim kůň dopravil teprve ráno před honem. Rovněž chtělli zájemce koupit dalšího koně, napřed chtěl vidět, jak se osvědčil v akci, a kůň musel být dopraven na místo den předem. “Pošlu našeho kluka,” říkával tatínek.

Vždy jsem se na takové cesty těšil. Jezdíval jsem v transportním boxu vedle řidiče; tatínek nás vysílal se stájníkem a většinou se dvěma koňmi, aby si zákazník mohl vybrat. Ve snu mne tehdy nenapadlo, že bych v patnácti mohl někomu na takový úkol připadat příliš mladý. Když jsme dojeli na místo, k našemu hostiteli, většinou jsem hned předvedl koně a příští den jsem vyjel na hon na lišku. Pokud jsme vezli dva koně, jel na jednom kupující a na druhém já a v průběhu dne jsme si koně vyměnili, aby si zájemce mohl koně vyzkoušet v akci a zjistit, který z obou mu bude líp vyhovovat. Pokud si jednoho vybral, nechal jsem ho na místě a s druhým se vrátil domů.

Tak jsem mnohokrát vyjel na hon s mnoha smečkami včetně té vévody z Beaufortu. Maynellskou smečku jsem měl asi nejraději. Ne že by tam byly nejlepší honební podmínky, ale protože tam byla malá políčka a vysoké ploty. S radostí jsem skákal přes přírodní překážky a lišce jsem ze srdce přál dlouhý život.

Asi rok po skončení školy jsem poprosil tatínka, jestli by mi nepomohl najít místo asistenta nebo jakéhosi úřednického pomocníka v některých dostihových stájích, abych mohl začít jezdit dostihy jako amatér. Mamince se můj nápad nelíbil a ani otec nejevil nadšení. Nicméně slíbil, že se poptá. Jel se mnou za Gwynnem Evansem, který tehdy trénoval v Druid Lodge pro J. V. Ranka. Otec znal Gwynna Evanse už mnoho let, protože spolu vyrůstali v jižním Walesu.

Den, který jsme u pana Evanse strávili, jen rozjitril moji touhu po dostizích víc než cokoli jiného a já byl do hloubi duše přesvědčený, že své rozhodnutí o budoucím povolání nikdy nezměním. Gwynne Evans slíbil, že mne zaměstná, ale až za rok.

“Jste přece jen hodně mladý. Přijďte, až vám bude sedmnáct,” řekl.

V šestnácti člověku připadá rok přímo nekonečný a já tehdy cestou domů seděl vedle tatínka nadšený i zoufalý. Měl jsem pocit, že ten rok nikdy nemine.

V určitém smyslu skutečně nikdy neminul.

Šest měsíců jsem žil v jakémsi provizoriu, všechno pro mne bylo jen přechodné, nepodstatné. Stále jsem si opakoval: za rok touhle dobou… Žil jsem napůl v budoucnosti a oba rodiče si začínali zvykat na myšlenku, že od nich odejdu. Pak mi jednoho dne řekli, že Gwynne Evans už nežije. Zahynul při automobilovém neštěstí.

Asi za další měsíc, možná za dva, napsal otec Ivoru Anthonymu, třeném dvou vítězů Velké národní (toho také znal z dětství i jako kolegu jezdce), jestli nepotřebuje mladšího asistenta. Tvor Anthony odepsal povzbudivě, ale sdělil nám, že toho času bohužel nemá žádné volné místo. Současně naznačil, že Evan Williams, který pro něho jezdil jako amatér, nejspíš co nejdřív požádá o profesionální licenci. Pak prý by místo bylo.

S tímto nepříliš konkrétním a časově neohraničeným příslibem jsem se musel spokojit. Tatínek sice napsal ještě jiným přátelům, ale všichni odpověděli stejně: Je příliš mladý, má dost času, je mu teprve šestnáct.

Připadalo mi tehdy nesmyslné, že přikládají tolik váhy mému věku. Cítil jsem se duševně dospělý, stále ještě jsem fyzicky sílil, a byl jsem přesvědčený, že se v sedmnácti nebo osmnácti letech už v podstatě nezměním. Hlavně jsem si byl jistý, že zbytečně ztrácím čas.

V té době se tatínek s maminkou rozhodli založit vlastní podnik. Již celá léta hovořívali o tom, jaké by bylo mít vlastní stáje, ale dosud nikdy se neodhodlali udělat rozhodný krok do tmy. Když má člověk dobré, zajímavé, bezpečné a stálé místo, není vůbec snadné se ho vzdát a riskovat veškeré rodinné úspory jen pro pocit nezávislosti. Háček byl ovšem v tom, že tatínkovo místo nebylo dobře placené. Tak se maminka nakonec rozhodla, že pro nás začne hledat nový domov. Našla ideální dům, velký, přívětivý, viktoriánský, poblíž Wokinghamu, s dobrými stájemi asi o pětadvaceti stáních. Jmenoval se Embrook House.

Přestěhovali jsme se začátkem roku 1938. Pak už jsem od našich nemohl odejít za dostihovým sportem, i kdyby mi někdo nabídl místo. Musel jsem tvrdě pracovat. Co jsem deset let dělal pro zábavu, bylo najednou životní nutností. Musel jsem ze všech svých sil otci pomáhat, aby jeho podnikání bylo úspěšné.

Stáje v Embrooku byly malé v porovnání s Holyportem, ale prosperovaly dobře. Páteří a morální vzpruhou všeho byla maminka. Řídila velkou domácnost, všechny nás povzbuzovala a starala se o řadu učňů, jak přicházeli a odcházeli.

Maminka se od nepaměti zajímala o starožitný nábytek a členové rodiny mužského pohlaví pro její zálibu museli někdy trpět.

Jednou na mne volala z okna: “Dicku, pojd tatínkovi pomoct s tou truhlou!”

Tak jsem tedy šel. Otec se marně snažil pohnout velikou truhlicí, která celé měsíce stála pokojně v hale. Po hodinové námaze se nám podařilo dopravit truhlu o patro výš na místo, které pro ni maminka vymyslela. Těžce jsme oddychovali a stírali si pot z čela. Maminka si zatím prohlížela truhlu v novém prostředí ze všech stran.

“No,” řekla nakonec, “moc jí to nesluší. Bude zase muset dolů do haly.”

Tak se z mého otce, z mého bratra, mých strýců a ze mne stali odborní stěhováci.

Maminka s oblibou jezdila na aukce na vzdálené farmy. Měla oblíbenou teorii, že nejcennější věci člověk najde ve starých zapadlých domech, kde nábytek zestárl i s budovou a kde si majitelé ani neuvědomují, jakou vzácnost vlastní. Maminka měla oči zkušeného obchodníka se starožitnostmi a mně se několikrát stalo, že jsem ji našel, jak s láskou hledí na nějakou nalakovanou obludnost, kterou bych já osobně rozštípal na dříví.

“Osmnácté století,” utrousila spokojeně. “Pod tím lakem je březové dřevo.” Obludnost pak byla odeslána ke zrestaurování, aby se vrátila jako elegantní, křehký stoleček, křesílko nebo sekretář. Dovedla odhadnout cenu kusu nábytku, když mu přejela rukou po nohách, podobně jako uměl tatínek odhadnout cenu koně. Často mi ukazovala, jak ke starožitnému kusu přidělali nová opěradla nebo nohy. Tvrdila, že spodek musí být vždycky zdravý, ať už jde o koně nebo o nábytek. Důležité je, jak se na tom bude sedět.

Množství a rozloha místností v Embrook House byly pro maminku rozkoší a inspirací. Zaplňovala svými poklady postupně všechny pokoje. Byla všeobecně považována za znalce, a to do té míry, že ji jeden starožitník z Londýna požádal, aby mu jednou týdně upravovala podle svého vkusu výlohu. Ráda by nabídku přijala, ale měla chatrné zdraví a nemohla se spolehnout na to, že bude každé pondělí v pořádku.

V Embrooku jsme se velmi rychle zabydleli a dobře se nám dařilo. Minul sotva rok a já už zase myslel jen a jen na dostihy. Nemohl jsem v tu dobu ještě opustit tatínka a věnovat se naplno steeplechase, ale zbývala ještě možnost soutěží pointtopoint.

Potíž byla jen v tom, že se u nás většina koní zdržela tak krátce, že jsem neměl možnost pro ně získat kvalifikaci v osmi honech na lišku, i kdyby otec souhlasil s tím, abych riskoval jejich drahocenné krky. Nezbylo než doufat v nabídky přátel. Je zcela pochopitelné, že ti mi jízdu nenabídli, pokud měli možnost vyzvat zkušeného jezdce.

Na podzim roku 1938 mi k mé veliké radosti nabídl Oliver Dixon, přítel rodiny a známý obchodník koňmi, abych příští jaro jezdil v pointtopoint všechny jeho koně. Jezdil jsem s jeho koňmi celou zimu, ale když se přiblížila sezona pointtopoint, Oliver Dixon zemřel.

Byla to pro mne velká rána. Zase jsem byl jen divákem. Sžíral jsem se takovou lítostí a závistí, že jsem z dostihů neměl žádné potěšení.

Pak vypukla válka.

Jak se rozrůstala, hony a dostihy zvolna ustupovaly. V dalším roce pointtopoint zrušili. Tatínkův podnik začal skomírat. Budoucnost byla nejistá, lidé neměli chuť kupovat koně. Doma pro mne bylo čím dál míň práce.

Na počátku roku 1940 jsem rodičům oznámil, že chci do armády, k jezdectvu. Jenže kavalerie, k mému zármutku, o mne nestála. Musím počkat, až povolají můj ročník, a pak doufat.

Vrátil jsem se domů a napsal našim dvěma známým ve Skotském jezdeckém pluku o přímluvu. Po několika dnech jsem se znovu vypravil k odvodní komisi, tentokrát vyzbrojený doporučujícími dopisy a žádostí, aby mě okamžitě odeslali nejbližším železničním spojením do Skotska, a to již s ostruhami a v uniformě.

Odvodní komisař se na mě ledově zadíval. Dopisy na něj neudělaly nejmenší dojem. Naopak, jeho pohled naznačoval, že u něho žádné protekce neplatí. Odmítl jsem zdvořile nabídku, abych sloužil u jezdectva jako pomocný kuchař, a vyšel zasmušile na ulici. Jak tak stojím před dveřmi odvodní komise a dívám se kolem sebe, na bledé slunce na jarním nebi, něco mi povědělo, ať to zkusím potřetí. Otočil jsem se na patě a vstoupil znovu do budovy. Tentokrát jsem se obrátil na jiného odvodního důstojníka. I ten se tvářil otráveně a neochotně.

“Já bych rád lítal,” oznámil jsem mu.

“Střelec,” řekl. Bylo to oznámení, ne otázka.

“Ne, letec.”

“Střelec nebo pozemní služby. Jinak nikoho nebereme.”

“Letec,” trval jsem na svém.

Zadíval se na mne ještě mrazivěji než předtím. Pak řekl: “Nastupte k letectvu, k pozemním službám, a pak se můžete dát přeškolit.”

Tehdy jsem se v naší armádě poprvé setkal s bezostyšnou lží, aniž jsem ji rozeznal. Věřil jsem tomu člověku a podepsal odvodní dekret na leteckého mechanika.

Když jsem potom zažádal o přeškolení, všichni se mi smáli, že jsem naivní.

“Podepsals mechanika, tak budeš mechanik.” Zuřil jsem, ale nebylo mi to nic platné. Vojín A.922385 Francis R. byl letecký mechanik, specializovaného na “draky” letadel.

Měsíc co měsíc jsem posílal žádost o přeškolení, měsíc co měsíc jsem marně čekal na odpověď. Naučil jsem se postupně vyčistit, promazat a vyměnit každou součástku letadla, až na motory. Z duše jsem svou činnost nenáviděl.

Po roce mě pozvali k pohovoru. Zdůraznili, že mne naše země pracně vycvičila v určité dovednosti a že by bylo pro náš národ časovou i finanční ztrátou, kdybych trval na tom, že se chci naučit něco jiného. Marně jsem namítal, že jsem ji nechtěl. Putoval jsem opět k leteckým drakům.

Po čase mě vyslali na desetitýdenní plavbu přes střední Atlantik do Egypta, kde jsem pak strávil dva roky v poušti. Honili nás sem a tam. Když armáda postupovala, my šli za ní a obsazovali jsme letiště, která napřed rozbombardovali naši a pak ustupující Italové. Zvykli jsme si žít a pracovat v troskách. Z letištních dílen většinou víc nezbylo. Jak armáda ustupovala, přesunovali jsme se na letiště, která jsme předtím dali do pořádku, ale nově postavených ubikací jsme si moc neužili. Při věčném bombardování, hlavně nočním, jsme strávili skoro všechen čas v zákopech. Když nám nepřítel letiště hezky rozbombardoval, a my ještě stále byli na ústupu, hleděli jsme rozbít a zničit všechno, co ještě bylo celé, a stáhli jsme se dál na východ. Letiště jsme tedy zanechali přibližně ve stejném stavu, v jakém jsme ho původně při postupu našli.

Jak jsme se pohybovali vpřed a vzad, ustavičně jsme spravovali letecké trupy. Vrhali jsme se na letadla, jakmile celá pochroumaná přistála, a dělali jsme, co jsme mohli, aby byla schopná co nejdřív zase vzlétnout.

Vypěstoval jsem si trvalý, celoživotní, nepřekonatelný odpor k písku. Každý měsíc jsem žádal o přeložení a přeškolení.

Každého půl roku mne zvali k pohovoru, ale byla to vždy jen pustá formalita. Háček byl v tom, že armáda měla větší nouzi o mechaniky “drakaře” než o piloty.

Při každém pohovoru se mne ptali, jaké mám koníčky, protože v příslušném formuláři byl na tuto neobyčejně poutavou otázku zvláštní chlíveček.

Snažil jsem se vždy vymyslet nějaké koníčky, které by přesvědčily členy komise o tom, že jsem stvořený pro letectví. Bohužel s nimi nepohnula ani ornitologie, ani pouštění draka, ani pozorování hvězd. Nakonec, neměl jsem přece co ztratit, jsem se uchýlil k pravdě.

Jeden ostrý, nepříjemný velitel eskadry se zadíval do lejster a zeptal se: “Hm… tedy… Francis. Jaké máte koníčky?”

“Ryby, koně, hony.”

“Okamžitě vypadněte! Z nás si legraci dělat nebudete!” Velitel eskadry považoval moje výběrové záliby za špatný žert. Tím to skončilo.

Kdykoli jsme dostali propustku z našeho pouštního exilu, přitahovala nás světla Káhiry jako můry. Na jednu delší propustku jsem jel stopem do Jeruzaléma, Tel Avivu, Damašku a Bejrútu, ale většinu volného času jsem trávil při Nilu.

Jednoho dne, když jsem se byl se skupinou kamarádů podívat na pyramidy, uviděli jsme řadu vyhublých, sešlých velbloudů k pronajmutí. Pronajímal je Arab v burnusu, jako se u nás pronajímají oslíci na pobřeží Bognoru, včetně základních služeb. To jest Arab pomohl nesmělým zákazníkům na zvíře nasednout, a první metr běžel za velbloudem a povzbuzoval nesrozumitelným křikem střídavě zvíře a jezdce.

Zaplatili jsme náležitou částku v piastrech, každý si vybral svého velblouda a vyrazili jsme do žhnoucí písčité egyptské pouště. Musím říct, že velbloud patří určitě mezi nejnepohodlnější dopravní prostředky. Kolébá se na všechny strany jako lod. Když se ten můj dal na zpáteční cestě do klusu, málem mne to zničilo. Koráb pouště způsobil, že jsem dostal nefalšovanou mořskou nemoc.

Skončila bitva u ElAlameinu a my se potřetí vydali napříč Libyjskou pouští. Němci rozstříleli všechno mnohem důkladněji než předtím Italové a naše letectvo, takže jsme letiště sotva rozpoznali od okolní pouště, leda podle obrovských kráterů po bombách a podle trosek budov, vozů a letadel. Jako předtím jsme se ubytovali v troskách, ale byli jsme v dobré náladě, protože jsme konečně byli zase na postupu, a to správným směrem.

Když se africká kampaň blížila ke konci, psal jsem svou třicátou sedmou žádost, předurčenou do koše na papíry. Personální důstojník pro mne poslal.

“Poslouchejte, Francis,” řekl, “velitel má těch vašich žádostí už dost, už ho to nebaví. Takže to vzdáváme. Hlaste se na velitelství v Suezu, pojedete s transportem do Rhodesie.”

Konečně! A já už přestával doufat. Konečně jsem měl naději, že se naučím to jediné, co jsem o letadlech neznal: jak se s nimi lítá. Rozloučil jsem se s neutěšenou pouští bez jediného ohlédnutí.

A lítání mi splnilo vše, co jsem od něj očekával, a ještě víc. Od okamžiku, kdy jsem nastoupil do pilotní kabiny na sedadlo za instruktora, jsem zase začal žít. Lehkost stroje, snadnost, s jakou se tiger moth odpoutával od země, rychlost vzduchu proudícího kolem našich hlav, to vše smylo stopy té dlouhé, úmorné, upachtěné doby. Po deseti letových hodinách jsem poprvé letěl sám. Byl jsem šťastný a měl jsem pocit naplnění. Když jsem se při sólových letech zbavil strachu, že se nedostanu bez úrazu dolů, zažil jsem blaho, jaké v armádě není hned tak někomu dopřáno: blaho být sám.

I když se mi vymstilo, jak jsem zanedbával školu, hlavně aritmetiku, zvlášť při hodinách navigace, po roce učení jsem se vracel do Anglie s listinou, která mě opravňovala pilotovat bitevní letadla.

V tu dobu začala invaze a rozsáhlé letecké nálety z Anglie nad Evropu. Zpočátku jsem lítal se stíhačkou jako doprovod bombardérů. Brzy se ale ukázalo, že vlastně nemám co stíhat, a že naše letectvo vycvičilo mnohem víc stíhacích pilotů, než jich může použít. Tak mne převeleli k bombardérům. Po minimálním výcviku jsem se ocitl v pilotní kabině wellingtonu. Mne a další tři piloty totiž použili jako pokusná morčata, aby zjistili, jak rychle je možné přeškolit pilota stíhacího na pilota bombardéru. Mně se ta změna vůbec nelíbila.

K výcviku stíhačů patřila vzdušná akrobacie, a ta mne těšila. Radoval jsem se z toho, jak mé letadlo rychle reaguje, jak snadno je ovladatelné i ve vrtuli. S wellingtony si člověk takhle hrát určitě nemohl. Připadaly mi těžkopádné, neohrabané, každá změna směru trvala třikrát déle než u stíhačky a vyžadovala mnohem víc námahy. Pokaždé, než jsem se vrátil se svým wellingtonem domů, jsem se pořádně zapotil.

Po letech jsem míval podobné pocity, když jsem jel nějakého staršího, unaveného, líného steeplera. Srovnání koně a letadla není nelogické, to jsem u letectva poznal. Když jsem skončil svou první hodinu letového výcviku, zeptal se mne můj instruktor, co dělám v civilu. Vysvětlil jsem mu, že jsem převážně jezdil na koni.

“To je dobře,” řekl. “Žokejové se většinou naučí lítat brzy. Asi to má co dělat s rukama. U stíhačky musí mít pilot lehkou ruku. Když budete lítat s touhle mašinou, říkejte si, že má citlivou hubu. Uvidíte, že vám to pak půjde.”

Wellingtony, u kterých jsem sloužil, měly nad Evropou za úkol odvracet pozornost od hlavních cílů. Takhle jsme odpoutali nepřítele také tehdy, kdy naše síly zničily přehrady na Mohanu a Edem. Dozvěděli jsme se to ovšem teprve den po náletu.

Uprostřed zimy, když byla nejkrutější, mne vyslali na krátký intenzivní výcvik v ovládání těžkých transportních kluzáků, které měly dopravovat naše jednotky do Porýní. Střídavě jsme se učili přistávat s těmito bezmotorovými, těžce ovladatelnými koráby, a střídavě jsme podstupovali intenzivní pěšácký výcvik, protože piloti kluzáků se po přistání měli přidat k pěchotě a bojovat s pozemní armádou. Proháněl nás jeden cynický, tvrdý poddůstojník. Řval na nás: “K zemi! Pěkně do sněhu. A teď pár set metrů plížení. Nepřítel se na vás dívá… Tu zrzavou hlavu dolů…, pane!” Zasmušile prorokoval, že nás naše vlastní hloupost zaručeně zahubí a pořádným vojákům budeme jen na obtíž.

Ani trochu jsem se netěšil, jak po Německu polezu po břiše, ale armádě se naštěstí podařilo překročit Rýn s menšími potížemi, než se předpokládalo. K přepravě jednotek bylo nakonec zapotřebí jen dvaceti skupin pilotů kluzáků a já byl v jedenadvacáté skupině.

S upřímnou úlevou jsem se vrátil ke svým těžkým wellingtonům.

Jak se válka v Evropě chýlila ke konci, měli jsme čím dál míň práce. Pak jednoho dne odveleli mne i ostatní členy mé posádky k pobřežním hlídkám. Naší povinností bylo doprovázet do britských přístavů zajaté německé lodi, a to jak válečné, tak obchodní. Připadali jsme si jako dopravní policisté. Jednak jsme museli dohlížet na to, aby naši svěřenci nevjeli do minových polí, jednak aby se drželi kursu. Také aby si to s tím vzdáváním náhodou nerozmysleli. Nalítali jsme dlouhé hodiny nad mořem a neměli přitom dohromady co dělat. Zaměřovač a střelci si četli časopisy, navigátor a radista sledovali naši polohu a polohu lodí a udržovali spojení s letištěm. Mně říkali šofér a trousili nezdvořilé poznámky o tom, jak se v pilotní kabině pěkně sluním. Lehával jsem krásně natažený na sklopném sedadle, letadlo svěřil automatickému pilotovi, díval se do nebe a občas na nějakou lod na moři pod námi. Jednoho krásného dne jsem si také takhle hověl, když tu nad námi proletělo jiné letadlo tak těsně, že kdyby vytáhlo podvozek, přistálo by na nás. Od té doby jsem už raději dával pozor.

Když skončila doprovodná služba, lítali jsme nad Severním mořem dál, tentokrát s čerstvě vycvičenými navigátory, kteří skončili teoretickou přípravu a měli získat letovou praxi. Mým úkolem bylo vyletět s nimi někam nad moře a pak se nechat vést domů. Pokud se dopustili nějaké chyby, musel jsem si ji zapamatovat. Musel jsem také trefit domů bez jejich pomoci. Protože tento praktický výcvik v navigaci probíhal vesměs v noci, a já se kdysi učil navigaci podle Jižního kříže, stávalo se mi, že jsem nevěděl, kde jsme. Naštěstí jsem během své letecké kariéry pobyl skoro na všech letištích v celé Velké Británii a poznal jsem je z výšky podle tvaru a rozlohy, takže jsem si nikdy neudělal tu ostudu, abych přistál jinde, než odkud jsme vzlétli.

Nebýt rádiového spojení s letišti a nebýt radarů, které nás naváděly na přistání, byly by nespočetné noční lety RAF nemožné. Bez této pomoci pilot skutečně sotva může v černé noci nad zemí, kde vládne zatemnění, najít jednu jedinou určitou čtvereční míli.

Když skončila válka na Dálném východě, rozvinul se pozvolna proces demobilizace. Protože otec chtěl, abych se vrátil domů co možná nejdřív, požádal jsem o demobilizaci ze sociálních důvodů.

Abychom se mezitím nenudili, posílalo velení královského letectva piloty a jejich posádky, aby se učili lítat s čtyřmotorovými lancastery. Sedával jsem na místě pilota vedle instruktora a díval se zoufale na neuvěřitelné množství budíků na palubní desce, na nespočetné knoflíky, páky a páčky, a toužebně jsem si přál strávit poslední týdny v armádě se svou první láskou, se spitfiry. Ale nedalo se nic dělat, byl jsem přidělený k lancasterům a u nich jsem zůstal až do konce.

Propracoval jsem se od malých tiger mothů až k lancasterům, a nikdy jsem se nepřestal radovat z okamžiku, kdy letadlo namíří nos k nebi a odpoutá se od země, nepřestala mě těšit síla motorů a svoboda dlouhých hodin letu mezi nebem a zemí.

Na podzim roku 1945 jsem jel na svatbu své sestřenice Nesty.

Slíbil jsem, že jí půjdu za svědka, pokud ovšem dostanu dovolenku. Všechno dobře dopadlo, volno jsem dostal a vyrazil s maminkou vlakem do Westonu. Já vzpomínal cestou na svého wellingtona v Silverstonu a maminka něco švitořila o příbuzných, kteří mají přijet na svatbu. Vlak v říjnovém slunci pokojně ujížděl a já ani v nejmenším netušil, jaká citová bouře mne na konci cesty čeká.

Uvítala nás tetička, bratranci a sestřenice a další příbuzní. Hýčkali nás, hostili, byl zmatek. Chvíli trvalo, než jsem si povšiml, že za řadou známých spřízněných tváří stojí neznámá plavovlasá dívka v tmavohnědých šatech.

Teta mne k ní vedla. “Dicku, znáš ty vůbec Mary? Je to Nestina kamarádka, taky přijela na svatbu.”

Usmáli jsme se na sebe a já si v tu chvíli k vlastnímu úžasu pomyslel: tohle bude moje žena.

Nikdy jsem nevěřil v lásku na první pohled. Dodnes mi jediné setkání, které vede k volbě partnera na celý život, připadá málo rozumné. Ale my se skutečně tehdy na sebe jednou podívali a tím jediným pohledem bylo o naší budoucnosti rozhodnuto.

Na startérův povel

Válka mne změnila.

K tomuto nepříliš původnímu, ale poněkud rozčilujícímu závěru jsem dospěl již v prvních týdnech po návratu domů.

Během těžkých válečných let tatínek dělal, co mohl, aby udržel podnik jakžtakž v chodu. Měl jen jediného stájníka, nouzi o krmení (ještě k tomu špatné), ale nevzdával se, protože chtěl, abych se měl k čemu vrátit. On i maminka celkem oprávněně věřili, že od nich po návratu stáje převezmu a přivedu je k novému rozkvětu. Po celá léta jsem se o své dávné touze stát se žokejem ani nezmínil, a vlastně jsem sám sebe skoro přesvědčil, že hony a výstavy také nejsou špatný způsob obživy.

Pracoval jsem u tatínka ze všech sil, byl jsem rád, že mu můžu konečně dopřát trochu odpočinku. Náš irský stájník měl stále plné ruce práce, takže jsem musel také často kydat hnůj, zametat dvůr, čistit ohlávky, a kromě toho jsem samozřejmě jezdil a trénoval koně, které tatínek kupoval a pak zase prodával jako honební nebo na výstavy. Tatínek měl tehdy u sebe ustájené i dva jezdecké koně, o které bylo třeba se starat a připravit je, kdykoli si to jejich majitelé přáli. Také k nám chodilo několik dětí na jízdárnu.

Mary k nám jezdila na neděli tak každý druhý nebo třetí týden. V pozdějších letech vyprávěla našim známým: “Námluvy jsem z větší části strávila opřená o spodní vrátka stání, zatímco Dick kydal hnůj u nekonečného počtu koní.” Pak dodala s úsměvem: “A v neděli jsme sedávali v sedláme a Dick myl celou horu špinavé kůže a řemení.”

Kdykoli jsem měl o víkendu volno, jel jsem do Denbighshiru za Douglasem. Byl tehdy správcem panství Victora Dykea Dennise. a Douglasův tchán Bob Thelwell mě k mé veliké radosti pověřil, abych jezdil jeho dva honební koně v místních pointtopoint.

Nikterak jsem sice nevynikal, ale Douglasovi se podařilo přemluvit pana Dennise, aby mne nechal jezdit i své koně v pointtopoint. Později jsem dokonce jel jeho honebního koně v BangoruonDee. Moje první vystoupení na dostihovém závodišti minulo, aniž vzbudilo jakoukoli pozornost veřejnosti. Naštěstí. Nebyla to tehdy žádná sláva. Dostih jsem absolvoval a vrátil se ke své všední práci doma. Měl jsem aspoň o čem přemýšlet, když jsem vozil seno nebo řezal slámu.

Vůbec mi nevadilo, že mám tolik práce, naopak, vždycky jsem špatně snášel nečinnost. Těžkosti vznikly, když začala sezona výstav a předvádění. Před válkou jsem vždycky předvádění vítal, čím víc bylo toho, na co tatínek nestačil, tím líp. Po válce mě to přestalo bavit.

Bylo to tím, že jsem se změnil. Po šesti letech, když člověk nevěděl z jedné minuty na druhou, jestli zůstane naživu či ne, mi najednou úvahy dvou pánů o tom, který z šesti předváděných koní má nejlepší konfiguraci, přišly nejen nepodstatné, ale až absurdní.

Dřív jsem při předvádění míval pocit soutěživosti a zdravé ctižádosti, teď jsem kolem sebe náhle viděl jen ješitnost, závist a malichernost. Jak sezona pokračovala od honebních dostihů (Hunter Trials) k oblastním výstavám, byl jsem si čím dál víc jistý, že tento způsob života pro mne není, že nechci obchodovat s koňmi a zabývat se natrvalo jejich předváděním.

Teď už jsem se od onoho prostředí bezpečně vzdálil a jeho předsudky a politika jdou zcela mimo mne, a tak se tam rád vracím a rád se setkávám se starými přáteli, i když zřídka. V posledních letech se kupříkladu konává pro žokeje parkur ve Finmeru, kde je vždy veselá, neformální atmosféra. Publikum se upřímně baví, protože cítí, že je to pro všechny zúčastněné hra a zábava, a očekává, že se žokejové v prostředí, ve kterém nejsou jako doma, budou chovat směšně.

Jednou jsem tam jel koně, který špatně zdvíhal zadní nohy. Tak se stalo, že jsme za sebou nechali samé poražené překážky, povalující se břevna a cihly, a získali jsme maximální počet trestných bodů. Při jiné příležitosti se mi podařilo z koně spadnout a zlomit si klíční kost. To ovšem byla velká ostuda a vysloužila mně spoustu jedovatých poznámek. Jakmile se ve Finmeru objeví známý žokej na nezkušeném nebo vysloveně špatném koni, publikum se směje už předem. Ubohý jezdec se lopotí pracně od překážky k překážce za obecného veselí. V průběhu závodu většinou ztratí bičík, rovnováhu, sebevědomí i vážnost.

V posledních letech mne též několikrát požádali, abych v honební třídě působil jako rozhodčí. Takové nabídky přijímám rád, možná nejsem dostatečně kvalifikovaný rozhodčí, ale v mém případě aspoň nikdo nemůže utrousit: “Jasně že dal první cenu panu X. Y., vždyť ten pán od něj toho koně koupil.” Podobně krajně nespravedlivé poznámky, inspirované závistí a zklamáním, jsem v prvních poválečných letech slýchal tak často, až mi svět výstav a předvádění zcela znechutily.

Došel jsem k názoru, že jediným objektivním měřítkem kvality koně je cílový sloup. Když tam kůň doběhne první, není o čem diskutovat.

Stará touha stát se žokejem začala znovu klíčit. Jak měsíce plynuly, nedokázal jsem už té touze odolávat. Jak jsem cválal po předváděcích arénách, snil jsem o volném prostoru. Chci rychlost, šeptal jsem si, jak jsem pomalu cestoval od překážky k překážce, chci sílu a udatnost, šeptal jsem si, když jsem se díval na vypasené, zhýčkané koně kolem sebe.

Jistě, měl jsem trochu idealistickou představu o dostihovém životě. Ale když jsem opravdu zaměnil předváděcí arény za padoky, přineslo mi to pocit naplnění a svobody. Samozřejmě jsem časem přišel na to, že každé povolání s sebou přináší okamžiky ponížení i hořkosti, a že při každé soutěživé činnosti člověk musí počítat s pocitem hlubokého zklamání a s lítostí nad ztracenými šancemi. Nikdy jsem se ale nepřestal radovat z toho, že jsem se nakonec přece jen žokejem stal. Prohlašuju s nejčistším svědomím, že neexistuje povolání, kterému bych dal přednost.

Tehdy v létě 1946 jsem ale ještě stále hledal cestu k realizaci své touhy. Znovu jsem rozeslal dopisy všem trenérům, které jsem znal, dokonce i těm, které jsem znal jen povrchně, ale žádný z nich neměl volné místo pro zcela nezkušeného jezdce amatéra. Těžko jim to mít za zlé. Otec a matka mne v mých snahách také příliš nepovzbuzovali, a ani jim jsem to nemohl mít za zlé, i když jejich motivace byla zcela jiná. Maminka se upřímně přiznala, že by se o mne bála, že nemám potuchy, jak tvrdý sport je ježdění, a že by byla mnohem raději, kdybych šel v šlépějích svého otce a převzal po něm stáje.

Otec mě varoval, že být žokejem znamená mít nejistou budoucnost, že se tím povoláním málokdo uživí a že bych věru udělal líp, kdybych zůstal při svém. Radili mi dobře, ve všem, ale já se podle jejich rad řídit nemohl, i když jsem si uvědomoval, že těch různých nevýhod a překážek je ještě víc a že za sebou nemám žádné zkušenosti.

Bylo mi dvacet pět, dost na to, aby člověk teprve začínal v povolání, které ve čtyřiceti musí zákonitě vzdát, protože po čtyřicítce lidský organismus už nedokáže snášet ustavičnou námahu a rány. Také jsem musel vydělávat, třeba jen málo, abych mohl ušetřené peníze investovat do výloh spojených s ježděním a aspoň nějakou dobu jezdit jako amatér.

Amatéři mají tolik výhod, že mne ve snu nenapadlo žádat o žokejskou licenci a najít si místo ve stájích v naději, že si mne občas někdo řízením osudu vybere jako jezdce. Místo bych sice našel snadno, ale k dostihové jízdě bych přišel těžko a jen velmi zřídka. Jen velmi málo úspěšných žokejů zahájilo kariéru tímto způsobem. Snad ti, kteří začali v mládí na rovině, vyučili se, a pak příliš vyrostli a přibyli na váze, takže museli přejít na překážky. Jezdci steeplechase většinou začínají jako amatéři a já doufal, že se to zdaří i mně.

Po řadě měsíců, kdy jsem střídavě upadal do deprese a střídavě se opájel nadějemi, mne jednoho dne zavolal Douglas (dělal pro mne na severu, co bylo v jeho silách) a oznámil mi, že George

Owen je ochotný mne přijmout jako sekretáře. George, kdysi vynikající jezdec, vítěz cheltenhamského Zlatého poháru z roku 1939, farmařil a držel několik koní. Tato dvě zaměstnání mu ponechávala minimum času na nezbytnou administrativu.

Řekl prý Douglasovi: “Ať Dick přijede co nejdřív a dá tady ten zmatek rychle do pořádku. Tedy pokud bude chtít.”

Dick chtěl, Dick byl celý šťastný, že má konečně příležitost.

Setkal jsem se předtím s Georgem jen jednou, když u nás před válkou přenocoval mezi dvěma dostihovými dny, ale mnohokrát jsem ho viděl jet dostihy a vždy jsem obdivoval jeho schopnosti jezdce. Byl jsem přesvědčený, že si mne nemůže pamatovat, a že mi to místo nabídl jen kvůli Douglasovi. O to víc jsem se toužil osvědčit, neudělat si ostudu, ať už jako administrativní síla nebo žokej (pokud bych některého z jeho koní jel v dostihu).

Uvolil se, že mi bude platit několik liber týdně a že budu smět bydlet v jeho domě jako člen rodiny. Když jsme to všechno zdárně dohodli, rozloučil jsem se s rodiči (nebyli nadšení) a v říjnu jsem nastoupil do vlaku do Cheshiru. Čekala mne cizí, neznámá budoucnost a já si připadal jako malý kluk, kterého poprvé vypravili do internátní školy.

George a jeho žena mne uvítali tak mile a srdečně, že jsem okamžitě ztratil pocit cizoty. Jejich dcerušky mi dopomohly k tomu, že jsem se u Owenových skutečně cítil jako doma. George měl tehdy několik kilometrů od Chesteru kravín, kde vyráběl mléčné výrobky, a ruch v jeho kuchyni mi silně připomínal moje dětství v Coedcanlassu. Georgeovi rodiče a bratři žili poblíž, také Margotini příbuzní nežili daleko, takže se všichni střídavě navštěvovali, aby se spolu pobavili a zahráli si karty. Všichni považovali za samozřejmé, že se těchto sešlostí také účastním, protože jsem byl koneckonců člen Georgeovy domácnosti. Tak jsem se během několika týdnů úplně v novém prostředí zabydlel a získal jsem řadu přátel na celý život.

Cheshire musí určitě patřit mezi nejpřátelštější hrabství. Žil jsem tam jen tři roky, ale získal jsem za tu dobu víc přátel, než kdekoli jinde. Když se tam dnes občas vypravím na dostihy, mám pocit, že se vracím domů.

George věru nepřeháněl, když mi oznámil, že má všechny účty a jiné papíry v hrozném nepořádku. Jakmile jsem se usadil za jeho psací stůl, zjistil jsem, že neodeslal za celých šest měsíců ani jediné vyúčtování tréninku. Sám zaplatil účty za krmení, za dopravu koní, účty kovářů a sedlářů, ale neměl o tom žádné záznamy. Když jsem probíral hromady potvrzenek o platbách, zjistil jsem, že jich mnoho chybí.

Dal jsem se energicky do práce, abych tenhle zmatek nějak rozmotal. Posbíral jsem záznamy o dostizích a zjišťoval, který kůň běžel v kterém dostihu. Na základě zjištěných faktů jsem pak snadno mohl vyhotovit účty za dopravu pro jednotlivé majitele koní. Pak došlo na kovářské práce. Neměl jsem sebemenší tušení, kolikrát byl který kůň okován. Tak jsem jednoduše sečetl všechny účty od kováře, dělil je počtem koní a co mi vyšlo, jsem fakturoval. Tréninkový honorář pro jednotlivé koně bych mohl vypočítat snadno, jen mít možnost zjistit, jak dlouho který z koní ve stájích pobyl. Žádný z majitelů si ale na nadměrný účet nestěžoval, takže asi také neměli dobrou paměť, jako George. Po několika týdnech mravenčí píle mi najednou došlo, že jsem nenarazil ani na jeden účet za veterinární ošetření. Nechtělo se mi věřit, že by koně vůbec nepotřebovali veterinární služby a že by žádný z nich neměl nějaký ten škrábanec nebo zánět šlach. Tak jsem se tedy George zeptal, jestli snad nevede záznamy o veterinárních službách zvlášť.

“Účty od veterináře?” podivil se George. “Bobby O’Neal mi přece účty neposílá.” A skutečně, až do posledního, třetího roku, který jsem u George strávil, žádný účet nepřišel.

Bobby, bezstarostný, trochu lehkomyslný Ir, samozřejmě také žádné účty nevedl. Jak on, tak George měli jen zcela neurčitou představu o tom, kolikrát vlastně Bobby u nás byl. Bobbyho ale nakonec moje neúnavné dotazy dohnaly k tomu, že i on si najal člověka, aby mu dal do pořádku účetnictví.

Když se mi konečně zdařilo seřadit všechna čísla do úhledných sloupečků a dal jsem se do sčítání, došel jsem k znepokojujícím závěrům. Byl jsem si jistý, že jsem musel udělat nějakou zcela základní chybu. Spočítal jsem tedy orientačně všechny Georgeovy příjmy a výdaje zajeden měsíc. Stál jsem tváří v tvář smutné skutečnosti, že povolání trenéra se podobně jako zločin nevyplácí. Georgeovy výdaje byly vyšší (i když ne o moc) než jeho příjmy, které jsem se právě snažil zjistit.

To, že mu jeho těžká práce nepřináší zisk, George nijak nevzrušovalo.

“Já si to strhnu ze zisků z farmy a ušetřím na daních.”

Mně ale nějak přišlo nepatřičné, že činnost, do které George vkládal tolik energie a obětavosti a kterou vždy kladl na první místo, před své povinnosti na farmě, přináší v hmotných statcích jen úlevu na daních a stává se vlastně jen drahým koníčkem. Tak jsem si tedy vymyslel novou, zvláštní položku, kterou jsem nazval “chemikálie”; všem zákazníkům jsem o tuhle položku trošku zvýšil účet a prodělek zmizel.

“Chemikálie” se od té chvíle staly symbolem Georgeovy prosperity. Občas mne napadlo, jestli zákazníkům nepřijde divné, že jejich koně najednou potřebují o tolik víc léků, dezinfekčních prostředků a podobně.

Nastoupil jsem u George v naději, že budu smět někdy jet koně svěřené jeho péči, pokud majitelům nebude vadit, že jsem začátečník. A myslel jsem si, že k tomu hned tak nedojde.

Zmýlil jsem se. Už za týden po mém nástupu mi George oznámil, že pojedu ve steeplu pro nováčky ve Wooru.

“Kůň patří mému kamarádovi,” řekl George, “poběží poprvé v životě.”

Ještě nikdy jsem nesoutěžil s profesionály, a tak mi připadalo, že poslat na tvrdou dráhu mezi ty šakaly nezkušeného koně s nezkušeným jezdcem je hazard. Byl jsem nicméně nadšený, že mi tu příležitost nabídli.

“Jak se jmenuje ten kůň?” zeptal jsem se.

“Russian Hero.”

Každé ráno jsem vyjížděl na cvaly s oběma skupinami koní, jezdil jsem také cvičné překážky. Těch několik dní, zbývajících do dostihu, jsem se plně soustředil na velkého hnědáka, kterého jsem měl ve Wooru jet. Dozvěděl jsem se, že už běžel v několika pointtopoint, ale nijak zvlášť neuspěl. Také prý několikrát upadl.

Když nadešel můj veliký den, následoval jsem George do vážnice s podivnými pocity. Připadal jsem si tam cize, trochu jsem se styděl. Zavedli mě do koutka, kde se mne ujal pro ten půlden najatý šatnář, který pro mne musel vypůjčit všechny věci. Když se ubezpečil, že mám jakžtakž padnoucí kalhoty a přilbu, vypustil mne ven. Šel jsem se podívat na dráhu.

Během svých prvních dvou dostihových let jsem ušel spoustu kilometrů. Každou novou, neznámou dráhu jsem nejdřív prošel pěšky, prohlížel jsem si jednotlivé překážky, jejich záludnosti, a vymýšlel, jak na kterou a kudy vlastně mám jet. Když někdo vyrazí na dráhu, aniž se s ní seznámil, je to nefér k tomu, kdo si jezdce zjednal. Když chce člověk získat nějaký ten metr v zatáčce, musí vědět, kam ta zatáčka směřuje, jinak by si to mohl namířit na úplně nesprávnou stranu.

O této základní pravdě jsem se poučil o několik týdnů později v Ludlow, kde jsem měl jet v dostihu dvou koní. Vyprávěl jsem tehdy Georgeovi pobaveně, že jsem slyšel, jak se můj protivník, jezdec favorizovaného koně, kohosi ptá, kde je vlastně start.

“To znamená, že si nejspíš neprošel dráhu,” řekl George rychle. “Když neví, kde je start…, pusť ho zkraje napřed, třeba zabloudí.”

Považoval jsem to za žert, ale k mému překvapení na jeho slova skutečně došlo. Doběhli jsme tehdy k místu, kde se dráha větví na překážky a proutěnky. Jezdec na koni přede mnou přesně na tom místě zaváhal a pak vjel na nesprávnou část dráhy. Přišel na svůj omyl až za zatáčkou, kde se před ním objevila nesprávná proutěnka. Než se stačil vrátit, už jsem bezpečně vedl a také jsem zvítězil.

Když jsem slyšel, jak mému protivníkovi všichni lají, od publika, které prohrálo sázku, až po trenéra a majitele koní, bylo mi ho až líto. Tehdy jsem si pevně předsevzal, že se vždycky napřed přesvědčím, kudy vlastně mám jet.

Ve svůj první dostihový den ve Wooru jsem vůbec nečekal, že bych se mohl ocitnout na špici, ale stejně jsem považoval za správné vědět, kudy se pojede, zvlášť proto, že dráhu vyznačovaly jen praporky a samozřejmě nikdo nesměl vybočit.

Ve vážnici jsem se převlékl, zvážil a usedl na lavici. Čekal jsem, až nás vyšlou do padoku. Snažil jsem se tvářit samozřejmě, jako by to pro mne bylo běžné. Konečně nás povolali. George mi pomohl do sedla, v padoku mi dal ještě nějaké rady a morální oporu. Pak jsme vyjeli.

Bylo by efektní, kdybych mohl říct, že jsem tehdy zvítězil, ale já nezvítězil. Já i kůň jsme se soustředili na to, abychom dostih absolvovali důstojně a bezpečně, a přišli jsme jako čtvrtí. Úplně beznadějně jsme si asi nevedli, protože mi pak George nabízel jízdy dost část, ovšem vždy na koni, od kterého majitel mnoho neočekával. Majitelé neměli námitky, když jsem jel koně, který zcela očividně nebyl dost dobrý na to, aby zvítězil. Jakmile kůň měl naději na vítězství, majitelé si přáli, aby ho jel některý ze zkušených, osvědčených amatérů. Russian Hero kupříkladu si v tom mém prvním dostihu vedl tak dobře, že George usoudil, že by mohl zvítězit v Birminghamu Chase, kam byl přihlášený. Jel ho tam Jack Bassil a přišel první.

Chápal jsem samozřejmě postoj majitelů, ale stejně jsem si přál, jak ten čas plynul, abych dostal šanci s koňmi, které jsem pomáhal na dostih připravovat a které jsem jezdil jako začátečníky, také vítězit. Moc jsem si ale stěžovat nemohl, získával jsem cenné zkušenosti v dostihovém ježdění, i když jsem zřídkakdy skončil mezi prvními třemi. Naučil jsem se cítit správný rytmus kroku v dostihu, poznal jsem, který z koní jde nejlíp, naučil jsem se získávat délky u bariéry nebo naopak vyhnout se nepříjemné situaci a držet se na zevní straně pole.

Řada lidí ke mně byla moc laskavá, dávali mi cenné rady. Šatnáři mi předávali zprávy o stavu půdy na dráze nebo o stavu překážek.

Jack Moloney, specialista na crosscountry, který se ještě před válkou třikrát umístil na druhém místě ve Velké národní, ke mně byl obzvlášť milý. Pokud jsme oba jeli v jednom dostihu, vždy se ke mně přitočil a něco mi poradil, když jsme se řadili před startem.

“Moc svítí slunce, jsou hodně tmavé stíny před překážkami. Dej si pozor, neodskakuj příliš brzo.”

Jindy mě varoval: ” Jdi přes vodu zvenčí. U bariéry je doskok z minulého dostihu příliš rozsekaný.”

Když jsem se jednou kolem sebe před startem rozhlížel, řekl: “Dívej se na startéra, o ostatní se nestarej. Dívej se, až startér sáhne na páku od startovní pásky. Nečekej, až páska vyletí, vyraz, jak uvidíš, že startér pohnul pákou.”

Zařídil jsem se podle jeho rady a vyletěl jsem od startu před všemi ostatními. Od té doby jsem se touhle jeho radou řídil vždy, i když opatrně, zvlášť poté, kdy Joe Murphy vystartoval příliš brzo, vletěl do pásky a ta mu vyrazila čtyři zuby.

Většina žokejů toho moc nenamluví, i když se jinak chovají přátelsky. Jen zcela výjimečně se mi stalo, že jiný jezdec využil mé nezkušenosti. Jednou čísi koleno zajelo pod moje stehno, aby mne vyhodilo ze sedla, jindy mne někdo tlačil z dráhy, až jsme s koněm minuli překážku. To bylo ale opravdu výjimečné. Dnes se jezdí tvrdě, ale čistě.

Během té první dlouhé kruté zimy se George přestěhoval i s koňmi. Prodal farmu a přesunul se do obrovských stájí poblíž Cholmondeley Castle. Tam trénoval až do roku 1961. Po přestěhování, když jsme úspěšně přežili riziko a útrapy přesunu koní po zledovatělých zasněžených silnicích, jsme se pomalu usadili a čekali, až přijde tání.

Blížila se sezona honebních dostihů a já tiše doufal, že snad konečně jednou zvítězím. Od mého prvního startu s Russian Heroem uplynulo pět měsíců a já už začínal být ze svých neúspěchů nesvůj.

Nastalo tání, půda změkla, zase se jezdily dostihy. Týdny míjely, ale nic se nezměnilo. Jezdil jsem špatné koně, nezkušené koně, nebo staré a vyčerpané koně. Ne a ne zvítězit.

Nejhorší z mých čtyřnohých partnerů byl jeden bláznivý kaštanový hnědák. Ten se jednou ráno zbláznil nadobro a vecválal hlavou přímo do sloupu. Od té chvíle jako by úplně ztratil smysl pro orientaci.

Moje smůla se zlomila až druhý den jarního dostihového mítinku v BangoruonDee.

Georgeovi měl v Bangoru běžet v honebním dostihu Wrenbury Tiger. Měl dobrou šanci zvítězit a George očekával, že na něj bude hodně sázek, proto požádal Mickeyho Moseleye, aby ho jel. Jenže Mickey, úspěšný cheshirský žokej, se několik dní před dostihem zranil. George se tedy obrátil na Dicka Blacka, tehdejšího nejlepšího amatéra, ale Black se omluvil, že to má moc daleko, že dost dobře nemůže jet až do Berkshiru jen kvůli jednomu dostihu. Žádný jiný dobrý amatér nebyl v tu dobu volný. Tak se stalo, že se George nakonec rozhodl vyslat mne.

George ode mne nic velkého neočekával, ale já byl celý šťastný, že mám konečně šanci. Můj milý Wrenbury Tiger jako by tušil, kolik je v sázce. Zachoval se ušlechtile. Běžel dokonale, u žádné překážky neudělal jedinou chybu a hladce zvítězil.

Tentýž den odpoledne jsem jel v dostihu pro nováčky koně jménem Blitz Boy. Jel jsem ho předtím už asi třikrát nebo čtyřikrát a většinou jsem ke svému zármutku skončil na zemi. Blitz Boy se v Bangoru k mé úlevě a radosti choval vzorně, možná že získal inspiraci z mého vítězství s Wrenbury Tigerem. Ochotně a s lehkostí šel přes všechny překážky a do cíle přišel první.

Štěstí je stejně zvláštní a nevypočitatelně. Těch několik málo týdnů, zbývajících do konce sezony, se mi pak stále dařilo. Zvítězil jsem v sedmi dalších dostizích a ocitl se tak v polovině amatérského žebříčku. Devět vítězství za sezonu, to je slušné.

Poslední den sezony jsme byli v Monmouthshiru, v Newportu. Byl nevlídný deštivý den, ale já měl jet tři dobré koně, a protože v publiku byla Mary měli jsme se za týden brát doufal jsem, že sezonu zakončím efektně.

Také že ano.

Moje naděje se zřítily k zemi včetně mé vlastní osoby přímo před tribunami. Kůň, kterého jsem jel, se zdvihl, Odcválal k blízké říčce a jal se energicky plavat po proudu. Já naopak zůstal na místě. Měl jsem zlomenou klíční kost. Lilo jako z konve.

Pak jsme měli s Mary svatbu. Bylo horké léto a rychle uběhlo. V srpnu začínala v Devonshiru nová dostihová sezona.

Jezdit po Devonu ze závodiště na závodiště mě vždy těšilo. Devon je do té míry daleko od domova, že tam člověk musí přespávat a má tudíž skvělou záminku k tomu, aby si užil nějaký ten den u moře. Vždy, když jsme se poprvé všichni sešli v NewtonAbbotu, to vypadalo, jako když se sejdou po prázdninách kamarádi ve škole. Každý se s každým po dvou měsících nadšeně vítal, povídalo se, jak se někdo měl na Mallorce, jak je těžké jezdit na vodních lyžích, a že bylo buď hodně sucho, nebo málo sucho, že to uškodilo úrodě a že to zemědělci mají těžké.

George posílával do Devonu několik koní na těch několik týdnů, v jejichž průběhu se koná šest až sedm dostihových mítinků. Jel jsem tehdy do Devonu s koňmi jako Georgeův zástupce, abych na všechno dohlédl. Byla to moje první samostatná výprava. Od té doby jsem byl v Devonu aspoň stokrát.

Jeden z koní, které jsem tam tehdy jel, byl Rampworthy, menší, statný valach. Patřil Dykeu Dennisovi ze severního Walesu, u nějž byl zaměstnaný můj bratr Douglas. Na Rampworthym jsem byl jako žokej závislý dobře dva roky, a těšilo mě, že mi ho Dennis pokaždé svěřoval a nezjednal si někoho lepšího. Zvítězil jsem s Rampworthym celkem ve třinácti dostizích a měl jsem ho rád.

Rampworthy měl několik zvláštností. Vždycky raději běhal po levotočivé dráze a také líp skákal, když mohl nabíhat zprava doleva. Nesnášel, když ho někdo stříhal. Bránil se stříhacímu strojku tak zuřivě, že ho nezkrotila ani “fajfka”, kus provazu utaženého přes horní pysk. V zimě byl proto ježatý a neupravený, takže ho mnoho lidí ke své škodě podcenilo. Ke své škodě, protože si na něj nevsadili. Byl spolehlivý a skvělý na pevné, tvrdé dráze. Na blátě zvítězil jen jednou jedinkrát, v Chepstow.

Pan Dennis se ke mně choval se stejnou laskavostí jako jeho kůň. Kdykoli jsem jel Rampworthyho nebo některého jiného z Dennisových koní někde daleko od Cheshiru, naložil svou ženu, Mary a mne do auta a na jeden dva dny nás vyvezl. Zažili jsme řadu vzrušujících a veselých společných víkendů, protože pan

Dennis měl ohromný smysl pro humor a bylo mu úplně jedno, co si o něm kdo myslí.

Jednou nás v pátek zavezl do Rothbury na dostihy. Tam se doslechl, že se někde údajně dostane na černém trhu šunka. Nelenil a neúnavně sledoval stopu, až se mu podařilo přimět místní lidi ke sdílnosti (pomocí dvou lahví whisky). Podnikli jsme vzrušující ilegální výpravu uprostřed černé noci. Nakonec se pan Dennis vítězoslavně zjevil s takovou divnou černou hroudou a zacházel s ní, jako by byla ze zlata. Bavilo ho dobrodružné pátrání, o samotnou šunku vůbec nešlo, protože vlastnil několik statků a ani nevěděl, kolik má prasat.

Tehdy v Rothbury se v den dostihů vlastně ani řádně nerozednilo. Lilo a lilo a mraky visely nízko nad zemí.

Jedna hubená starší paní se uchýlila před deštěm do baru a tam se zřejmě předávkovala alkoholem. Pak se náhle a nečekaně zjevila v naší šatně, v dlouhém prkenném stavení, a zeptala se nás, k naší konsternaci, kde je dámská toaleta. Vyjeveně jsme na ni koukali. Nečekala na odpověd, ale s bohorovným klidem se vydala mezi dvěma řadami polosvlečených žokejů k hygienickému zařízení na konci místnosti. Táhla za sebou mokrý deštník. Za malý okamžik se zase z důležitých dveří vynořila a odkráčela ze šatny.

Dali jsme se do hrozného smíchu. Než nás záchvat přešel, znovu se otevřely dveře a znovu se v nich objevila ta stará dáma. Znova prošla celou místností až na záchod a znovu se vynořila. V ruce třímala deštník.

“Jsem si tam zapomněla paraple,” prohlásila a odešla. Že to nebyl jediný omyl, kterého se dopustila, ji zřejmě vůbec nenapadlo, a nikdo jí to nepřipomínal. Že jsme napůl nazí, asi nevnímala.

Druhou sezonu jsem u George jezdil skoro všechny jeho koně pravidelně a majitelé nic nenamítali. Získával jsem zkušenosti. Do Cheltenhamského národního honebního mítinku jsem jel přes sto dostihů. Jen čtyři profesionálové jeli tehdy víc dostihů než já.

Zvítězili jsme s Russian Heroem v Haydock Parku a v Leicesteru. Jeli jsme úspěšně i s dalšími jeho kolegy. Jeden z nich, Salmon Renown, startoval v Haydocku jako favorit, ale u druhého otevřeného příkopu udělal kritickou chybu. Ztratil dobře dvacet délek, ale neupadl. Přes vodu jsme šli daleko za ostatními. Voda je v Haydocku přímo před tribunami a Salmon Renown publikum moc nepotěšil, když při doskoku jen tak tak že nezůstal stát. Jeli jsme nicméně dál, na další překážku, a v ohybu jsme zmizeli v mlze. Když jsme se pak z mlhy vynořili, mnuli si prý lidé na tribunách oči a prý si mysleli, že jsme to museli vzít zkratkou. Salmon Renown zvítězil o deset délek. Byl to mimořádný výkon a já sám nad ním dodnes nepřestávám žasnout, protože Salmon Renown pak v dalších letech nijak zvlášť nevynikl.

Chtěl jsem tehdy jezdit jako amatér do konce dostihové sezony. Těšil jsem se na důležité dostihy, kterých se na jaře jede celá řada, National Hunt Chase, Foxhunters Chase a United Hunt Chase v Cheltenhamu, pak Military Steeplechases v Sandownu, Foxhunters Chase v Liverpoolu a další.

Stevardi Národního honebního výboru byli jiného názoru. Když jsem přijel do Cheltenhamu, pozvali si mě a přátelsky mne upozornili, že jezdím příliš mnoho dostihů bezplatně, takže vlastně připravuji o výdělek profesionální jezdce, kteří nemají jiný zdroj obživy. Ať prý si vyberu: buď budu v budoucnosti jezdit jen dostihy pro amatéry, nebo musím zažádat o profesionální licenci a poctivě soutěžit o jízdy za honorář.

Požádal jsem, jestli bych nemohl jezdit jako amatér aspoň do konce sezony. Zprvu to vypadalo, že na to přistoupí, ale nakonec si to rozmysleli a že prý musím vstoupit mezi profesionály do konce týdne.

Velmi mne mrzelo, že tak přijdu o Sandown a Liverpool. Nakonec to ale dopadlo tak, že bych tam ani tam stejně nemohl jet, protože jsem si poslední den v Cheltenhamu zase zlomil klíční kost. Tak jsem strávil první týdny své profesionální kariéry na svých vlastních dvou nohou, na zemi.

Byla to pro mne veliká výhoda, že jsem začínal jako amatér. Získal jsem si pověst a měl jsem příležitost jet na velikém počtu nejrůznějších koní právě proto, že jsem jezdil bez nároků na odměnu. Mnoho Georgeových zákazníků byli farmáři, pro které honorář jezdce nebyl zanedbatelná částka. Farmář, který musí počítat, je samozřejmě rád, když získá jezdce zadarmo. Já byl zase rád, že mám příležitost získávat zkušenosti, protože jsem od začátku počítal s tím, že jednou budu profesionálem. Veliké výdaje, které jsem jako amatér měl, to jest cestovné, za jezdecké boty, kalhoty, drahé sedlo, to vše jsem považoval za investici, která se mi v budoucnosti vrátí. Dalo by se říct, že jsem si platil místo ve světě profesionálů.

Kdykoli jsem v dostihu zvítězil, bylo majitelům koně trapné, že mne nesmějí finančně odměnit, že jsem amatér. Ani cestu mi nesměli zaplatit, nehrálo roli ani to, jak daleko jsem se musel za jejich koněm vypravit. Samozřejmě, že jim připadalo trapné odbýt vítězství pouhým děkuju. Tak jsem zcela protizákonně získal sbírku nejrůznějších dýmek, zarámovaných fotografií a lahví vína, čehož jsem si velmi cenil. Také jsem, pravda, snědl celou řadu večeří na oslavu.

Když jsem se stal profesionálem, trvalo dost dlouho, než mi přestalo připadat trapné přijmout odměnu v úhledné obálce. Vždy jsem upadal do rozpaků.

Klíční kost se mi zahojila. Na dostihy v Sandownu jsem se jen díval stejně jako na Velkou národní. Když jsem pak zase poprvé startoval, na startovní tabuli zmizelo před mým jménem Mr., pan. Ať už to dopadne jakkoli, říkal jsem si, ted už jsem se nejen zaslíbil, ale i zaprodal svému životnímu povolání navždy. I kdybych se jako profesionál neosvědčil, už ze mne nikdy nemůže být amatér a nikdy už nepojedu pointtopoint.

Mnoho přátel mne varovalo, že jako profesionál nebudu dostávat tolik nabídek, protože majitelé mi budou muset platit honorář, a spousta si jich to rozmyslí a najme si raději jiného amatéra. Naštěstí lidé, kteří svěřili své koně do péče Georgeovi, už na mne byli zvyklí a většina z nich se rozhodla muže v sedle svého zvířete neměnit. Zjistil jsem, že nabídek neubývá.

Na samém konci sezony posílal George začátkem léta obvykle několik koní do Cartmelu. Vždycky to tam bylo skvělé a my se královsky bavili. Bydlívali jsme tam u některého z jezer, buď u Grasmerského, Windermerského nebo u Conistonu. Na dostihy jsme dojížděli.

Dostihy v Cartmelu měly své zvláštnosti, patřily k nim závody ohařů i pouť. Dráha je kruhová a diváci, bookmakeři a veškeré stánky jsou uprostřed kruhu. Cílová rovinka pak kruh středem protíná jako průměr. Během první části dostihu je rovinka uzavřená provazem napříč. Provaz tam odstraňují až při posledním okruhu, aby koně mohli vběhnout na rovinku.

Tehdy, ve svatodušní pondělí, jsem po tom okruhu jel snad dvanáctkrát. Jel jsem tam v tolika dostizích, že už jsem si při třímílových proutěnkách nedokázal vybavit, kolik okruhů na mílové dráze mi ještě zbývá ujet. Měl jsem pocit, že už žádný, že už zbývá jen rovinka, a vedl jsem koně do oblouku. Zrada. Byl tam ještě provaz. Připadal jsem si jak pitomec.

Tak jsme to oběhli ještě jednou, ale kůň vypadl z rytmu, už to nedohonil a přišli jsme až jako druzí. George mi to odpustil, protože jsem mu týž den už dvakrát jel vítěze a protože věděl, jak snadno se na té dráze člověk poplete.

Bylo po sezoně. Krásný, horký, slunečný den, všichni jsme měli skvělou náladu a všichni jsme s chutí slavili. Ředitelé závodiště v Cartmelu nás jako vždy pozvali do svého velikého barevného stanu na skleničku na rozloučenou. Byli to dobří hostitelé.

Byl jsem z duše šťastný.

Vypil jsem tři skleničky vynikajícího šampaňského na lačný žaludek a vznášel se blahem nad kroužící lancashirskou krajinou.

Černá, červená a zlatá

Na jaře roku 1948 jednoho večera zazněl telefon a příjemný stereotyp, ve kterém jsem žil u George Owena, se náhle rozpadl. Harry Bonner, otcův přítel, kterého jsem znal od dětství, mi nabídl, jestli bych v následující sezoně nechtěl jezdit některé z koní lorda Bicestera. Pro lorda Bicestera jezdil tehdy pravidelně Martin Molony, protože však ho zvali často na dostihy do Irska, kde žil, chtěl mít lord Bicester dalšího jezdce, který by byl k dispozici, když je Martin pryč. Harry Bonner, soused lorda Bicestera a jeho poradce, navrhl mne, a tak došlo k oné památné nabídce.

Nechtěl jsem ani věřit svému štěstí, a když jsem to všechno vyprávěl Mary, myslela, že žertuju. Pro mne ta nabídka znamenala jezdit v nejdůležitějších dostizích koně, patřící v Anglii mezi nejlepší. Přitom jsem byl vlastně nováček. Dostihové barvy lorda Bicestera se na závodištích těšily velké úctě a já věděl, že odlesk jejich slávy dopadne i na mne, pokud se úplně nezostudím.

Ptal jsem se George, co mám dělat, a on nezaváhal. Přišlo mi trochu nefér opustit ho, vděčil jsem mu za dobrý start do života a mnohou laskavost.

“Takovou nabídku prostě odmítnout nemůžeš,” řekl. “Těžko bys mohl čekat lepší. Když tě bude lord Bicester potřebovat, tak pro něj pojedeš; pokud budeš volný, budeš jezdit pro mne.”

A tak se stalo. Sepsala se smlouva a já navázal přátelství s lordem Bicesterem. Skončilo až jeho smrtí. Vždy jsem si velmi vážil toho, že pro něho jezdím, a když zemřel, ztratily Národní honební dostihy jednu ze svých největších osobností.

V srpnu a v září lord Bicester koně na dostihy nevysílal, takže jsem ty dva měsíce strávil jako vždy v Devonu u George. Odvezl nás tam s Mary pan Dennis a my se usídlili v Torquay. Město bylo v tom letním období plné lidí, všude barevné vlaječky, a moře poseté lodičkami, protože se v Torquay jela jachtařská olympijská soutěž. V našem hotelu ubytovali kanadský tým, a když se koncem týdne někdo v hale ptal: “Kdo vlastně vyhrál?” ptal se na jachting, a ne na koně.

Onen rozverný, veselý týden plný radovánek se pan Dennis přímo překonával. Kdekoli se vyskytla rozesmátá skupinka lidí, byl v jejím středu. Jednou večer vylezl přes balkon hotelového pokoje na skleněnou stříšku nad vchodem. Vzal s sebou dva předměty intimní osobní potřeby. Opatrně přelézal z jedné tenké železné příčky mezi skleněnými deskami na druhou a pak uvázal oba předměty tak, aby visely ze stříšky nad chodník, přímo mezi olympijskými vlajkami. Pak se opatrně vrátil do pokoje, umyl si ruce a těšil se, co bude.

Zanedlouho se pod jeho oknem nashromáždil dav a díval se nevěřícně vzhůru. Dav narůstal, došlo k dopravní zácpě. Foukal vítr od moře a porcelánové nočníky uvázané na provázku do sebe co chvíli narazily a zacinkaly. Dav diváků burácel smíchy.

Pak vyběhl před budovu ředitel hotelu, podíval se nad vchod a zděsil se. Na scéně se objevil policista. Nikdo z přítomných na ozdobné porcelánové předměty nemohl dosáhnout, visely dva metry nad hlavami diváků.

Ředitel hotelu pana Dennise zdvořile požádal, aby hotelový inventář visící nad chodníkem okamžitě vrátil na místo. Pan Dennis mu neméně zdvořile vysvětlil, že lézt po skleněné stříšce je krajně nebezpečné a že nehodlá znovu riskovat.

Nakonec hotelový zřízenec přinesl štafle a za povzbuzování pobaveným davem předměty odstranil. Život Torquay se pomalu vrátil do normálních kolejí.

O několik týdnů později pan Dennis náhle zemřel. Dozvěděli jsme se, že do Torquay jel s vědomím, že mu zbývá jen málo života. Místo aby propadl depresi a zkazil všechno i druhým, rozhodl se, že zbývající chvíle užije co nejlíp, a také to dokázal.

Krátce poté, kdy jsme se zase vrátili do Devonu, musel George odjet na dražby do Newmarketu. Za jeho nepřítomnosti jsem měl celé stáje na starosti já. Jednou večer jsem obcházel stáje a dával noční krmení. Všechno bylo, jak má být. Až jsem došel k stání Russian Heroa. S hrůzou jsem zjistil, že pýcha podniku sténá bolestí, vstává a zase si lehá, a že kůň je mokrý potem.

Bobby O’Neil přijel okamžitě a prohlásil, že Russian Hero má koliku. Prý nesmíme dopustit, aby si kůň lehl, musí ustavičně chodit. Střídali jsme se se stájníkem a prochodili s koněm celou noc po dvoře. Noc byla dlouhá. Chodili jsme s koněm, ještě když nebe začínalo blednout, kolem dokola, jako stroje.

Pak se konečně uzly na střevech zvířete nějak rozmotaly a kůň začal chodit normálním krokem. Celí utrmácení jsme ho zavedli do stání. Ale bylo už ráno, nestálo za to si jít lehnout, protože byl pomalu čas roznášet ranní krmení.

Když se pak vrátil George, byl celý šťastný, že kůň je už v pořádku. Chystal se ho vyslat na Velkou národní a velmi se na to těšil.

V říjnu vyrazili koně lorda Bicestera na první dostihové dny nové sezony. Jedno z mých prvních vystoupení v barvách lorda Bicestera, tedy v červené, zlaté a černé, byla jízda na Silver Fameovi ve Worcesteru. Byl jsem blažený, že sedím na jednom z nejlepších koní v celé Anglii, a těšil se na dostih, který pro mého koně byl údajně snadný. Silver Fame neměl ve Worcesteru konkurenci.

Klusali jsme ke startu. Když jsme tam dojeli, vidím, že koni teče z nozdry krev. Nejspíš mu praskla nějaká žilka v nose.

Nevěděl jsem co dělat.

Neměl jsem nejmenší tušení, jestli takové krvácení Silver Fame mívá častěji, nebo jestli se objevilo poprvé. Onen dostihový den přilákal dostihové publikum právě proto, že v dostihu měl běžet Silver Fame, a já věděl, že odstoupíli, bude to znamenat pro diváky velké zklamání.

Nakonec jsem ale přece jen zajel za startérem a požádal o jeho souhlas, abych směl z dostihu odstoupit. Startér se podíval na krvácející nos zvířete a beze všeho mi souhlas dal. Jak jsem koně vedl zpět po dráze, pořád jsem uvažoval o tom, jestli jsem přece jen neudělal hloupost, jestli jsem nebyl zbytečně opatrný. Ale kůň měl velikou cenu a já se neodvážil riskovat jeho zdraví.

George Beeby, trenér lorda Bicestera, mi běžel po dráze naproti celý ustaraný. Když jsem mu vysvětlil situaci, řekl:

“Dobře jste udělal, že jste odstoupil. Tohle krvácení se u něho objevilo poprvé.” Pokud vím, tak se krvácení v budoucnosti nikdy neopakovalo; po oné příhodě koně úzkostlivě pozorovali celé týdny.

Týž den odpoledne jsem jel Roimonda, dalšího ze slavných koní lorda Bicestera. Tentokrát nedošlo k žádné komplikaci a kůň k mé veliké úlevě zvítězil.

Tréninkové stáje George Beebyho byly v Berkshiru, zatímco Owenovy byly v Cheshiru. Zjistil jsem, že trávím příliš mnoho času přejížděním z jednoho hrabství do druhého. Stávalo se, že jsem byl zrovna na jihu, když mne George Owen potřeboval na severu. Prostě jak týdny míjely, bylo čím dál jasnější, že jezdit pro dvoje stáje nebude tak snadné, jak se původně zdálo. George Owen si nakonec zjednal dalšího jezdce, aby měl trvale někoho k dispozici. Já za ním ale ještě stále zajížděl, pomáhal jsem mu s tréninkem i s kancelářskou prací aspoň do té doby, než jsme se přestěhovali do Berkshiru. K tomu došlo za osmnáct měsíců. S Georgem Owenem jsme zůstali velmi dobrými přáteli. Nikdy jsem mu nepřestal být vděčný za své začátky. Až do konce své kariéry jsem pro něj občas na severu jezdil.

Krátce po dostizích ve Worcesteru, kde jsem měl jet Silver Famea a jel Roimonda, jsem vyrazil také na svůj první start v Liverpoolu. Za partnera jsem měl Parthenona, důstojného staršího a zkušeného koně ze stájí lorda Bicestera. Trénoval ho Reg Hobbs. Parthenon měl běžet v Grand Sefton Steeplechase.

Jet v Liverpoolu poprvé, to je jako když člověk poprvé překročí rovník. Nové velké zkušenosti se bojí a současně se na ni těší, je to jako zkouška dospělosti, jako výstup na nejvyšší horu za novými horizonty. Parthenon byl ale dobrý skokan, takže jsem se rovníkového křtu ve vodě Valentine’s Brooku nebál.

V dostihu tehdy zvítězil lord Mildmay. Byl to jeho velký den. Celá léta usiloval o to, aby zvítězil na dostihové dráze v Aintree, stále se mu to nedařilo. Kůň Davy Jones s ním vybočil z dráhy před poslední překážkou při Velké národní, když se mu přetrhly otěže. O několik let později přišel s Cromwellem jako třetí.

Parthenon byl druhý. S rozvahou zdolával jednu překážku za druhou. Když jsme byli na Becheťs Brooku, měl jsem pocit, že stojíme ve vzduchu, a viděl jsem z té výšky celý Liverpool.

Dostihová dráha v Aintree je skvělá. Tak po dvou až třech překážkách jsem se začal z jízdy upřímně radovat. Žádná jiná dráha už mne nikdy tak nenadchla, ovšem v Aintree musí mít člověk skutečně dobrého koně. Na tamější dráhu bázliví koně nebo špatní skokani jednoduše nepatří. V Aintree skončí na zemi i stateční a zdatní, takže ti míň stateční a zdatní udělají líp, když se o Aintree ani nepokoušejí.

Není pravda, že by liverpoolská dráha byla příliš tvrdá a krutá. Připouštím, že jsou tam větší překážky než jinde a že doskok je vždy o něco níž než odskok, to je ostatně liverpoolská specialita, té se člověk většinou zkraje trochu poleká. Je také třeba uznat, že The Chair (Židle) přímo před tribunami je neobvykle vysoká i široká, hlavně když se na ni člověk dívá ze země. Překážka je vyšší než vzrostlý muž, tři stopy (1 stopa = 0,3 m) široká, a příkop před ní má šest stop, s břevnem ve výšce skoro osmnáct palců (1 palec = 2,54 cm). Tedy lehká dráha to není, to jistě nikdo netvrdí. Ke sníženému doskoku a velkým překážkám se musí připočítat ošidná místa, kde se dráha stáčí u překážky, jako třeba Becheťs Brook nebo Canal Turn. Dřív se opakovaně stávalo, že u Canal Turnu koně nestačili zahnout doleva, cválali rovně dál až do samotného kanálu. Ted už je to tam ohrazené.

Dvoumílový okruh je skutečně prubířským kamenem, není snadný, ale od toho je to přece nejslavnější dostihová dráha vůbec. Krutá není. Když nic jiného, je mimořádně prostorná. Prvních pět překážek má takovou rozlohu, že přes ně může jít současně pětadvacet koní, aniž se srazí. Jsou dráhy, kde se vedle sebe přes překážku vejde sotva šest koní.

Lidé píšící rozhořčené dopisy do redakcí deníků si neuvědomují, že Liverpool je v podstatě bezpečná dráha. Jen málo žokejů tam utrpělo zranění a nepřišlo tam ke škodě o nic víc koní než jinde. Kdyby ti, kdo vynakládají zbytečnou energii na to, aby Velká národní byla míň náročná, soustředili své snahy na některé menší, skutečně nebezpečné dráhy, udělali by dobře.

Odlehlá část dráhy Velké národní je od tribun přes kilometr. Člověk si na tom úseku připadá osamělý a utopený v tichu, pokud ovšem nejede Velkou národní. Jinak je tam pusto, nikde nikdo, jen vítr, dlouhé překážky, travnatá půda pod nohama. Tam je všechno snadné. Jistý krok dobrého koně, jistý skok přes březové kmeny, jistý dopad, to je život.

Neumím dostatečně popsat intenzivní radost, jakou skýtá Aintree. Tu pochopí jen ti, kdo po té dráze jeli, a i mezi těmi se najdou takoví, kteří tu radost nepoznali.

Koně většinou běží v Liverpoolu také s chutí, to člověk vycítí. Stalo se, že po dráze běželo a skákalo přes překážky víc koní bez jezdce než s jezdci, přestože mohli snadno dráhu opustit. Bullingdon, kterého trénoval George Owen, upadl při Velké národní v roce 1948 hned za první překážkou a ztratil jezdce. Zdvihl se, uběhl bezchybně celou trať a přišel do cíle první.

Žádný kůň neběží po dráze dobře, když neběží rád. Všichni jezdci poznali během své kariéry “psy”, koně, kteří sviští ohonem jako vrtulí a nejeví ochotu přidat, když je člověk k tomu pobízí, nebo měkká zvířata, která dostih vzdají, jakmile se na ně činí větší nároky, jakož i bestie, které zdvihnou hlavu a zapíchnou přední do země, když se jim nelíbí překážka. Nemá smysl posílat na dostihy koně, kteří neradi soutěží a skáčou, protože takoví koně jen zřídka vítězí.

Od roku 1929 se před Velkou národní (Grand National) jezdí kvalifikační dostihy, protože tehdy skončilo špatně skoro všech šestadvacet startujících.

Rok předtím byl asi stejný počet startujících a jediný Tipperary Tim skončil dostih bez nehody. Proto se rozhodlo, že každý kůň, který má běžet největší dostih roku, musí napřed prokázat své schopnosti. Než vyrazí na Everest, musí prokázat, že umí lézt po skalách.

Kvalifikační podmínky jsou jednoduché. Velké národní se může zúčastnit každý kůň, který:

a) se umístil na některém z prvých čtyř míst v dostihu na dráze Velké národní,

b) zvítězil ve třímílovém (1 míle = 1 609 m) nebo delším steeplu v průběhu uplynulých dvou let,

c) zvítězil v Maryland Hunt Cupu ve Spojených státech (což je americká Velká národní pro amatéry).

Je tedy naprosto jisté, že žádný z koní neběží Velkou národní neochotně a ti, kdo zpozdile litují ubohá týraná zvířata, prostě nevědí, o čem mluví.

Ve své první Velké národní jsem měl jet Parthenona, s nímž jsem absolvoval svou premiéru na dráze v Aintree, zatímco Roimonda, hlavní naději lorda Bicestera, měl jet Martin Molony.

Celou dostihovou sezonu jsem se těšil na soboty, protože Martin v sobotu jezdil do Irska. Cestoval letadlem přes Irské moře týden co týden, ale v sobotu byl vždy Irsku věrný. Byl tak skvělý jezdec, že mi ani nevadilo hrát vedle něho druhé housle. Občas jsem si ale přece jen přál, aby počasí nad Irskem bylo pro let nepříznivé, aby letadla nestanovala.

Martin zahájil svou kariéru na rovinových dostizích, takže se už v mládí naučil jezdit ostrý finiš. Byl to vskutku veliký jezdec a měl přímo zázračné ruce, s ním v sedle běžel snad každý kůň dobře. Během své dostihové kariéry jsem se sotva setkal s žokejem, který by se mu vyrovnal. Když se nakonec po těžkém pádu rozhodl zanechat dostihů a věnovat se své farmě v Irsku, bylo nám to všem líto.

Přestože jsem se musel tu první sezonu u lorda Bicestera dělit s ním o jízdy, měl jsem příležitostí víc než dost a vůbec mi nevadilo, že při své první Velké národní pojedu Parthenona.

Martin Molony se však několik dní před dostihem zranil a nemohl startovat. V táboře lorda Bicestera vznikla panika. Do Velké národní byli přihlášeni dva skvělí koně a stáje měly k dispozici jen jednoho, málo zkušeného jezdce, který měl jet Velkou národní poprvé v životě.

Lord Bicester zachoval klid a prohlásil, že Roimonda pojede Dick. Pro Parthenona se bude muset najít jiný jezdec. Byl to projev důvěry, jaké jsem si nikdy nepřestal vážit. Byl jsem pevně odhodlaný udělat absolutně vše pro to, abychom zvítězili. Lord Bicester usiloval o vítězství ve Velké národní už skoro třicet let, ale jeho koně se nikdy neumístili líp než na sedmém místě.

Atmosféra v šatně před Velkou národní je vždy nabitá elektřinou. Všichni jsou vzrušení, snaží se ovládat, mají napjaté, křečovitě, stažené svaly. Úkony, které jezdci jindy dělají před dostihem automaticky, skoro podvědomě, před Velkou národní dělají soustředěně a jakoby poprvé. I to, jak se jezdci na sebe usmívají, je jaksi jiné. V úsměvech je vědomí společných tužeb, společného rizika, vědomí, že všichni sdílejí stejné pocity vzrušení a naděje. Všichni jsou nevyspalí právě pro tu naději. Mnohým se zdálo, jak vítězí, málokterý se odváží věřit, že se sen splní.

Ve vážnici se vytváří fronta, protože na váhu musí postupně vystoupit asi čtyřicet jezdců. Za váhou je televizní kamera, zaznamenávající každé mrknutí jezdců. Po zvážení má jezdec poslední šanci promluvit s trenérem, který bývá neméně rozrušený než jezdec. Pak si člověk jde sednout do šatny a čeká. Na vyprávění historek a vtipů není nálada. Na lavicích sedí dvě řady mlčenlivých jezdců, lokty na kolenou, oči upřené k zemi. Nekonečná půlhodina. Pak to konečně začne.

Když jsem měl jet Roimonda, přičítal jsem své rozčilení tomu, že ve Velké národní startuju poprvé. Pak jsem ale zjistil, že ten zvláštní pocit napětí nikdy neotupí. Prožíval jsem vše stejně, rok po roce. Velká národní nikdy nezevšední.

Roimond vypadal skvěle, tmavá kaštanová srst se mu leskla v březnovém slunci jako aksamit. Protože nesl největší váhu a měl proto nejnižší startovní číslo, vedli jsme procesí koní do padoku podél tribun. Byl to zvláštní, až tísnivý pocit, kráčet tak po dráze před očima čtvrt milionu diváků.

Jakmile bylo odstartováno, nezbýval čas na emoce. Najít škvírku, navést koně na překážku, myslet na příští.

Roimond se během dvou okruhů nedopustil žádné závažné chyby. Dlouho jel na špici. Když jsme načínali poslední míli, měl takovou převahu nad všemi koňmi v dohledu, že jsem užuž začínal věřit, že bychom mohli zcela zázračně zvítězit. Vtom nás ale minuli dva koně a jeden z nich takovou rychlostí, že mi bylo jasné, že už ho nedostihneme. Roimond došel přes poslední překážku jako třetí a před cílovým sloupem se propracoval na drahé místo.

Přede mnou zůstal kůň s jezdcem v důvěrně známých černobílých barvách, ve kterých jsem tolikrát sám jel. Zvítězil. Russian Hero!

Lord Bicester byl šťastný, že jsme získali drahé místo. Utěšoval mne, že Roimond nezvítězil, protože měl příliš velkou zátěž, proto prý byl Russian Hero ve výhodě. Myslel to dobře, ale stejně to všechno byla ironie osudu. Zvítězil Russian Hero, kůň, s kterým jsem tolikrát přišel jako první, kůň, kterému jsem možná zachránil život, když měl koliku, a ještě ke všemu kůň, který při posledních třech dostizích před Velkou národní upadl a o němž se vědělo, že skáče dobře, jen když se mu podaří jít na překážku optimálně.

George Owen dokonce váhal, jestli ho má vůbec na Velkou národní poslat. Chtěl ho přihlásit na jiný, míň náročný dostih, ale majitel, Fernie Williams, trval na tom, aby kůň v Aintree běžel.

Byl jsem samozřejmě zklamaný, ale současně jsem se radoval z toho, že se právě Owenovi podařilo připravit koně k vítězství ve Velké národní. George, tak jako tak nemluvný, byl štěstím tak obluzený, že nebyl vůbec mocný slova. Usmíval se jako měsíček a nepřestával zářit.

Ve vážnici konečně napjatá atmosféra povolila. Lítaly zátky z lahví šampaňského, lidé se navzájem poplácávali po zádech, vyprávěli si neuvěřitelné historky, jako rybáři, stovky hlasů rezonovaly v příjemném vzrušení.

A tak tomu je každý rok.

Před válkou se Velká národní jezdila v pátek, a protože všichni účastníci zůstávali v Liverpoolu do sobotních dostihů, pořádal majitel vítěze oslavu vždy v pátek večer. Od konce války se Velká národní jezdí v sobotu a většina lidí týž den odjíždí domů. Večer na oslavu se ted buď nekoná vůbec, nebo se sice koná, ale s těmi předválečnými se nemůže rovnat. Ty bývaly slavné.

Oslava, kterou uspořádal Fernie Williams, byla jiného druhu. Fernie je úspěšný cheshirský farmář, a proto chtěl, aby i oslava byla cheshirská.

Jeden hotel v Chesteru se přímo zázračně na poslední chvíli uvolil připravit večeři pro sto účastníků. Vítězství se dočkalo důstojné oslavy. Kdekdo pronesl řeč. Fernie pronesl řeč. George pronesl řeč. Leo McMorrow, jezdec vítěze, také pronesl řeč. Já veřejně prohlásil, že kdybych tušil, že mě Russian Hero připraví o vítězství, nechal bych ho zajít na koliku. Také jsem ale řekl, že když už jsem nemohl být vítězem já, přeju Georgeovi vítězství víc než komukoli jinému. George, Fernie a Leo pak na oplátku prohlásili, že kdyby oni nemohli získat vítězství, přáli by ho nejvíc mně.

Pak už to začalo být trochu moc složité a lidem vlhly oči. Byl to prostě nádherný večer.

Střed vší té slávy, Russian Hero, stál ve své domácí stáji a žral své obvyklé krmení. Netušil, že je slavný.

Po Liverpoolu zbývají ještě celé dva měsíce sezony. V průběhu té doby se běží všechny tři míň významné “národní”, to jest skotská, velšská a irská. Týden po týdnu dostihů ubývá, pořádají se už jen menší, jednodenní dostihové mítinky v menších místech, a velké dráhy se pomalu chystají na rovinovou sezonu. Poslední steeply se konají o Velikonocích, v Chepstow, kdy se také jede Velšská národní.

Po vítězství Russian Heroa ve Velké národní jsem jednoho rána pracoval na berkshirských pláních s koňmi lorda Bicestera. Přišel za mnou Ken Cundell a požádal mne, jestli bych se neujal jednoho z jeho koní. Setkal jsem se tehdy s Kenem poprvé. Žil ve stejné vesnici jako George Beeby, v Comptonu, a trénoval samostatně teprve několik sezón.

Ken mi pomohl do sedla statného hnědáka s bílým nosem a bílými “ponožkami” a já s ním zajel na skvělé školní překážky George Beebyho. Ukázalo se, že kůň je skvělý skokan. Ken mi vysvětlil, že jeho stálý jezdec musel odjet domů, do Irska, a poprosil mne, jestli bych koně nejel za několik dní v Cheltenhamu. Ochotně jsem nabídku přijal. Šlo o překážkový dostih pro nováčky a Hereford, ten hnědák, ještě nikdy v podobném dostihu nešel, běhal zatím jen proutěnky.

V Cheltenhamu si kůň vedl jako ostřílený borec, po celý dostih vedl, přes překážky se jen nesl a hladce zvítězil.

Ken mě ihned po dostihu požádal, jestli bych nejel jednoho z jeho koní ve Velšské národní. Fighting Line zvítězil také hravě.

Bylo to určité zadostiučinění a bolestné za mé druhé místo s Roimondem. Je to možná paradoxní, ale ve Velšské národní jsem pak zvítězil jen jedinkrát, a sice poté, co jsme s Devon Lochem tak krutě přišli o vítězství, které bylo na dosah ruky.

Přibližně ve stejnou dobu, kdy jsem začal jezdit pro Keňa, nabídl mi jízdy také Gerald Balding. Dohodli jsme se, že příští sezonu budu jezdit pro něj a pro Keňa, kdykoli mne lord Bicester nebude potřebovat.

Tak se stalo, že jsem jezdil pro troje stáje, všechny v jižní Anglii, a my tehdy s Mary bydleli v Cheshiru. Ustavičné cestování sem a tam mne začínalo unavovat. V okolí Comptonu ale nebyl žádný dům volný a nám s Mary se stejně nejvíc líbilo v našem cheshirském bytě. Byl to půdní byt, který jsme si sami adaptovali, vymalovali a zařídili, a dobře se nám v něm žilo.

Naše dilema se nakonec vyřešilo velice nepříjemným způsobem.

Jednou v říjnu jsme se s Mary rozdělili na celý týden. Mary jela za maminkou do Londýna a já jel na dostihy do Skotska, do Kelso. Pak jsem se chystal za svým strýcem do Cheltenhamu a na dostihy v Chepstow. V průběhu týdne jsem Mary několikrát volal. Říkala, že má chřipku a že se nějak necítí. Ale ani jeden, ani druhý jsme tomu nepřikládali velkou váhu. Přece jsme oba měli zdravý kořínek!

Jednou ráno, když jsme se se strýcem chystali do Chepstow na dostihy, zazvonil telefon. Volala Mary.

Řekla: “Miláčku, prosím tě, nedělej si starosti, ale až se dnes večer vrátíš, nebudu doma. Musím do nemocnice.”

Mluvila klidným, skoro veselým hlasem.

“Co ti, prosím tě, je?” Napadlo mě, jestli mne jen tak nestraší.

“O nic vlastně nejde,” řekla. “Jen se musí dodržet nějaký předepsaný postup. Prostě mám zřejmě přísně evidovanou nemoc a nemám na vybranou. Musím se nechat přijmout na infekční oddělení.”

“Co to vlastně máš? Příušnice? Nebo spálu?”

“Ne, prostě…, ale opravdu si nedělej žádné starosti, protože mi dohromady nic není, ale je to zřejmě dětská obrna.”

Ještě jsme si chvíli povídali, Mary byla veselá, smála se. Zeptal jsem se jí, jestli nemám radši místo do Chepstow přijet do Londýna, ale Mary o tom nechtěla ani slyšet.

“Nesmysl. Cítím se docela dobře. Přijeď za mnou až zítra ráno.”

Po dostizích jsem se rychle rozjel do Londýna a vydal se do Neasdenské nemocnice na infekční oddělení. Po telefonu mi připadalo, že se Mary skutečně cítí dobře, ale dobře nevypadala. Obličej měla žlutavý, došeda, vypadala churavě a staře. Pochopil jsem, že jde o vážnou věc.

Týž den večer ji převedli na respirátor. Slíbil jsem rodičům, že jim dám vědět, jak to vypadá, tak jsem vyšel před bránu nemocnice do telefonní budky. Vytáčel jsem číslo a měl jsem stále před očima Mary, jak jsem ji naposledy viděl, jak jí z dřevěné bedny, připomínající rakev, koukala jen hlava. V bedně byly elektricky poháněné měchy, které jí vháněly vzduch do plic a zase ho vypuzovaly. Stál jsem v té budce, třásl se, sotva jsem udržel sluchátko v ruce, a když se mi na druhém konci ozvala Maryina matka, nebyl jsem schopný promluvit. Rozplakal jsem se.

Trápilo mne, že musím Mary opustit a pokračovat v dostihové sezoně. Lékaři mne však ujistili, že zatím nehrozí bezprostřední ohrožení, a že Mary trvá na tom, že se cítí celkem dobře. Denně po skončení dostihů jsem jezdil do Neasdenu.

Byla to vynikající nemocnice, každá chvála je málo. Návštěvní hodiny tam vůbec nevymezili, protože k nemocným s obrnou mohly návštěvy kdykoli. Jednou v sobotu jsem tam jel po skončení dostihů v Liverpoolu a dorazil jsem až v půl desáté večer. Sestřička, která měla službu, mne nejen přívětivě přivítala, ale dokonce mi opatřila večeři.

Jednou ve Wolverhamptonu jsem měl pěkný pád. Ale zdálo se mi, že je všechno v pořádku, a vydal jsem se do Londýna.

Pak ze mne v chladném listopadovém vzduchu vyprchalo nahromaděné teplo a ztuhly mi svaly. Zničehonic mě přestávala poslouchat levá paže. Byl jsem ještě na kraji Wolverhamptonu, a tak mě napadlo, jestli bych se nemel někde zastavit u doktora, ale pak jsem usoudil, že je to hloupost. Pojedu dál, stejně přece jedu do nemocnice.

Po další chvilce jízdy jsem najednou zjistil, že nedokážu ruku zvednout na řadicí páku. Tak jsem zastavil, pravou rukou jsem si levačku nasadil na knoflík páky a znovu vyrazil. Naštěstí jsem měl vůz s krátkou řadicí pákou, nízko u země, takže mi ruka na ní držela vlastní vahou. Z Wolverhamptonu až do Londýna jsem prostě levačku z řadicí páky nesundal. Sám sebe jsem přitom přesvědčoval, že mám jistě jen namožené svaly, že to nebude žádná zlomenina.

V následujícím týdnu mne čekalo několik jízd na velmi dobrých koních v Manchesteru, pak jsem se chystal na listopadové dostihy do Birminghamu a Cheltenhamu. Příští dva volné dny jsem strávil s Mary a úzkostlivě jsem co chvíli procvičoval prsty levačky, abych se přesvědčil, že poslouchají.

Po dalších tuctech dostihů a dvou vítězstvích jsem si v Cheltenhamu znovu zlomil klíční kost a jel jsem do Londýna za Billem Tuckerem, aby mne dal zase do pořádku. Když mi zafixoval rameno, zeptal jsem se ho, jestli bych nemohl se svým bolavým předloktím chodit na nějaké masáže. Prohmatal mi předloktí a brzy našel bouli, jejíž existenci jsem se stále snažil vnitřně popírat.

“Máte zlomenou ruku,” řekl. “Ale to vám přece muselo být jasné. Naštěstí vám praskla jen jedna kost, takže ta druhá působila jako fixační dlaha.”

Vyrobil mi snímací sádrovou dlahu a já další dva týdny luštil s Mary křížovky a kosti se mi pomalu hojily.

Bill Tucker nebyl jen doktor, byl přímo instituce, bez které bychom nemohli existovat. Patřil mezi vzácné chirurgy, kteří si uvědomují, že pokud během hojení kostí svaly zůstanou v nečinnosti, doba rehabilitace se prodlouží. Proto doporučoval od samého začátku opatrnou elektroléčbu a masáže, kdy se svaly pohybují pasivně, zatímco jejich majitel odpočívá a myslí na něco docela jiného.

Bill Tucker se specializoval na úrazy lidí, jejichž povolání vyžaduje tělesnou připravenost. Mezi jeho pacienty patří profesionální tanečníci a tanečnice, hráči kriketu, ragby a žokejové. Dělá co může, aby je pospravit co nejrychleji, aby se mohli co nejdříve vrátit ke své práci.

Zatímco Mary byla ještě v nemocnici, zeptal se mne Ken Cundell, jestli mám ještě zájem o dům v Berkshiru. Řekl jsem, že samozřejmě mám, ale že jsem v poslední době neměl čas se touto otázkou zabývat. Ken mi nabídl dům, ve kterém svého času sám žil, a který byl právě volný. Nabídka mne velmi potěšila. Jak jsem se teprve radoval, když jsem dům uviděl! Byl to velice věkovitý dům, bílý, s tmavým roubením a mnoha vikýři, dům zapadající do okolní přírody tak, jak to umějí jen domy vpravdě staré.

Ken mne budovou provedl a omlouval se, že chybí kus zevní zdi. Právě ji opravovali. Bylo tam zapotřebí víc oprav. Uvnitř jsme museli všechno přebudovat, takže k nastěhování byl dům až v březnu.

Měli jsme s Mary upřímnou radost, že se tak hezky vyřešil náš problém, kde vlastně žít. Poslední týdny v nemocnici strávila Mary úvahami o tom, jak zařídí místnosti, které jaktěživa neviděla.

Než byly práce v domě hotové, bydleli jsme v Londýně, protože Mary musela po propuštění z nemocnice chodit každý týden na rehabilitaci. Do našeho prvního domova, do půdního bytu, který jsme si vybudovali, jsme se již nevrátili.

V březnu jsme se definitivně přestěhovali do Comptonu. O týden, o dva později jsem odvezl Mary do Oxfordu a sám jsem se vydal na dostihy v BangoruonDee.

Dráha v Bangoru mi vždy přinášela štěstí, už od samotného počátku, kdy jsem tam jel svůj první dostih pořádaný Národním honebním výborem, a svého prvního vítěze. V Bangoru se mi také zdařilo zvítězit ve třech dostizích v jediném odpoledni. Není tedy divu, že jsem byl právě v Bangoru, když se začal chystat na svět náš první syn. Jel jsem tehdy do Oxfordu v rekordním čase a dorazil na místo půl hodiny před svým prvorozeným.

Jednou jsi dole, jednou nahoře

Než začala na podzim roku 1950 další sezona, krásně jsme se zabydleli a usadili. Maryin stav se zlepšoval den ode dne a její těžce postižené ruce a zápěstí zvolna nabývaly ztracenou funkci. Náš maličký syn rostl ve zdraví, v novém domě se nám žilo dobře a já jezdil pro dvě stáje, obě z vesnice, kde jsme žili. Někteří z Kenových koní byli dokonce ve stájích přímo přes ulici, dívali jsme se na ně z kuchyňského okna, takže na mě práce čekala téměř doslovně na mém vlastním prahu.

Předchozí sezona pro nás nebyla veselá, protože jsme nemohli být spolu. Často jsem chtě nechtě odjížděl na celé dny. Ted, jak Mary pozvolna získávala ztracenou sílu, jsme se oba s úlevou a radostí těšili na to, jak zase budeme vyjíždět společně.

Navzdory tomu, že se mnou Mary jezdila po dostizích tolik let, nikdy se z ní nestal dostihový nadšenec, přestože toho samozřejmě o dostihovém sportu mnoho ví. Ted by už určitě neřekla, co kdysi, když se jí někdo zeptal, jakou barvu má Roimond: “Tmavě béž.” Jak reagovalo jezdecké bratrstvo, je snadné si představit. Stálo by to za karikaturu.

Než jsme se s Mary seznámili, nebyla nikdy v životě na dostizích. Po svatbě se mnou jezdila pokaždé, kdy to bylo jen trochu možné. Prý, jak trochu cynicky říkávala, “aby mohla posbírat zbytky”. Jako dítě jezdívala Mary na koni, ale ted po ježdění nijak netouží. Nikdy si neprohlíží ročenky, nikdy nesází, a jen zřídkakdy hovoří o koních doma. Myslím, že tento přístup vyhovuje oběma stranám.

V době našich zásnub nám řada společných známých zasmušile prorokovala smutnou budoucnost, prý Maryin nedostatečný zájem o dostihy naše manželství zničí. Dopadlo to jinak: její nezájem platil zpočátku za náš rodinný žert a později pomáhal vyrovnávat mou vlastní jednostrannost; spolu jsme dosáhli určité rovnováhy zájmů.

Být manželkou žokeje určitě není snadný úděl. Ostatně to platí asi o ženách všech sportovců, jejichž cílem je pohybovat se rychleji než jejich soupeři. Ženy den po dni stojí na tribunách a úzkostlivě pozorují své muže, kteří musí podstoupit rizika spojená s jejich povoláním. Musí své muže nadšeně vítat, pokud zvítězí, s vědomím, že dřív či později dojde nevyhnutelně k nějakému horšímu pádu, jemuž nikdo neunikne; pády přicházejí jako králové při pasiánsu.

Každý se Mary ptával na totéž: “Nemáte strach, když váš muž jede dostih?”

Jednou jsem slyšel, jak s úsměvem odpovídá: “Jen když vidím, že na dráze mávají bílou vlajkou a přivolávají sanitku.” Mně ale Mary přiznala, že všechny ženy žokejů mají strach, vždy znovu, při každém startu, jen se před světem tváří neohroženě. Jejich strach prý je úplně stejný potisící jako poprvé.

Mne samotného se také často ptali, jestli se o sebe nebojím. Vždy jsem upřímně odpověděl že ne, že s pádem nikdy nepočítám, a často odmítám uvěřit, zeje skutečně vše ztraceno, ačkoli se na tvrdou realitu dívám ze země.

Nicméně je asi na místě, abych trochu probral otázku dostihových poranění, protože právě snížená schopnost hojení u stárnoucího organismu nutí jezdce po čtyřicítce odejít z dostihového světa, byť se ještě duší i srdcem cítí dostatečně mladí.

Řekl bych, že během jedné dostihové sezony musí jezdec počítat v průměru tak s patnácti pády. Někdy je to míň, protože v proutěnkách se tolik nepadá.

Normální chod událostí je takový, že se člověk po pádu zvedne, podívá se, jestli by roztrhané kalhoty prošly mravnostní kontrolou (nové kalhoty stojí víc, než kolik jezdec dostane zaplaceno za to, že v nich jel). A pak se vydá na dlouhý pěší pochod do šaten. Všichni jezdci si trpce stěžují, že je jejich koně vždy opustí na nejvzdálenějším úseku dráhy. Pravda, člověk si ten pochod může ušetřit, pokud zůstane ležet na zemi a předstírá bezvědomí, takže pro něj přijede sanitka a zachrání ho před dlouhým výletem. Takový postup ovšem manželky jezdců nevidí rády.

Jednou v Southwellu, když strašně lilo, jsem Mary předem varoval, že kdyby mne snad kůň shodil na vzdáleném konci dráhy, hodlám předstírat zranění, protože se nemíním plahočit pěšky blátem, tak ať se neleká, kdyby viděla, jak v dálce někdo mává bílou vlajkou. K mému hlubokému znechucení si můj kůň při doskoku za překážkou na odlehlém konci dráhy skutečně sedl na zadek a shodil mne do promočené trávy.

Zcela podle plánu jsem zůstal ležet a třel si nezraněný kotník. Nejbližší dozorčí zamával mokrou bílou vlajkou a už se směrem ke mně zvolna po nerovném povrchu kymácela sanitka. Zastavila necelých sto metrů ode mne. Dozorčí šel zjistit, proč nepřijeli blíž. Prý by uvízli v blátě. Prý abych se s jeho pomocí pokusil do sanitky doskákat, pokud to s mým těžkým zraněním bude možné.

Tak jsem tedy vstal a namáhavě vykročil k sanitnímu vozu. Po několika krocích jsem ale naneštěstí zapomněl kulhat. Než jsme k sanitce došli, vůz couvl a nelítostně odjel zpět k tribunám. Jak jsem se tak plahočil a klouzal po blátivé trávě, na kost promočený, s vyhlídkou, že příští dostih nejspíš promeškám, proklel jsem v duchu řidiče sanitky, toho člověka bez soucitu, těmi nejvybranějšími, nereprodukovatelnými slovy.

Úroveň členů družstev první pomoci na závodištích se značně liší jak pokud jde o odborné schopnosti, tak v jednání s lidmi. Bývá vynikající i strašlivá. Dobrým sanitářům, kteří opravdu ovládají své řemeslo, dlužíme nekonečné díky, protože ti jsou ochotni čekat v hrozném počasí nekonečně dlouho, ve větru a dešti u osamělé překážky pro případ, že by se právě tam mohlo někomu něco stát a někdo by mohl potřebovat jejich pomoc. Naopak špatní pracovníci družstev první pomoci jsou živel ohrožující život nebo přinejmenším poraněné končetiny. Nechtěl jsem věřit svým uším, když jsem se dozvěděl, že takoví dva výtečníci mne bezvědomého vzali jeden za ruce, druhý za nohy, rozhoupali a hodili do sanitky. Uvěřil jsem teprve, když jsem na vlastní oči viděl, jak zcela stejným způsobem naložili s Fredem Winterem, náhodou u stejné překážky. Kdybychom měli poraněnou páteř nebo končetiny, ti chlapi by nám ublížili víc než samotný pád. Zlomená kost by při takovém zacházení mohla protrhnout měkké tkáně, svaly nebo nervy, a při poranění páteře by mohlo dojít k nenapravitelnému poškození nebo přerušení míchy. Člověk v bezvědomí je bezmocný, bolest ho nenutí prosit o šetrnější zacházení.

Po pádu musí žokej absolvovat lékařskou prohlídku, ať už se vrátí k tribunám na koni, po svých, nebo “pohřebákem”, jinak nesmí znovu vyjet, tak zní pravidla. Takže nejdřív ze všeho sejde na ošetřovnu, kde jezdec na doktora spustí: “Já spadl, ale vůbec nic se mi nestalo.” Jestliže je na první pohled zřejmé, že mu skutečně nic není, doktor jednoduše kývne a jezdec odejde, aby si popřípadě kaskadérský kousek zopakoval. Jedno odpoledne jsem měl tři pády, a ani jednou se mi nic nestalo. Když jsem vešel na ošetřovnu potřetí, dal se doktor do smíchu. “Prosím vás, proč tu rovnou nepočkáte přes příští dostih? Ušetříte si námahu. Takhle se svezete pokaždé jen kousek a zpátky se musíte plahočit přes celé závodiště pěšky.”

Ráno po pádu se člověk většinou vzbudí celý ztuhlý a bolavý. V průběhu dne pak zjistí, kde ho to vlastně bolí a kde mu chybí kůže. Často najde obrovité modřiny na zcela nečekaných místech. Tak končí většina pádů, o víc nejde.

Těžké pády jsou naštěstí dost vzácné. Pád, který napohled vypadá hrozivě, ba smrtelně, často nemívá vůbec žádné následky jak pro koně, tak pro jezdce. Jednou v Sandown Parku se Fighting Line převalil zády přímo na mne, muselo to vypadat hrozně, jak je ostatně vidět na fotografiích, které tehdy někdo pořídil, ale já měl nakonec jen nevinné modřiny. Pak jednou v Towcesteru jsem poslední překážku přeletěl po hlavě a ztratil na chvíli vědomí. Kůň spadl taky, vyrazil si dech a zůstal chvíli ležet na mně, takže publikum ze mne vidělo jen nohy. Kůň se po mně válel sem a tam, jak se snažil vstát. Nicméně za pouhou hodinu jsem už sám řídil auto na cestě domů a ani mě nebolela hlava.

Pravděpodobnost, že by se žokej mohl při pádu zabít, je jedna ku pěti stům. Přesněji řečeno, z pěti set aktivních žokejů se ročně zabije jeden. Pravděpodobnost, že by jezdec mohl při pádu utrpět zranění s těžkými trvalými následky, je jen o málo vyšší. Fred Winter si jednu sezonu zlomil páteř a následující sezonu nohu. Zmeškal tedy dvě sezony. Na druhé straně George Slack si zlomil kost v rameni doma, při práci s koňmi, a zmeškal také celé dvě sezony. Lionel Vick utrpěl zranění páteře s přerušením míchy a stal se z něj účetní na invalidním vozíku. Poraněním lebeční kosti skončila kariéra George Owena, Martina Molonyho a Freda Thackeraye. Fred Rimmel jel dostih v den, kdy se večer měla konat velká oslava na jeho počest, protože se stal v onom roce šampiónem. Místo na slavnostní večeři jel do cheltenhamské nemocnice se zlomeným vazem. K takovým smutným příhodám dochází od samého počátku překážkových dostihů.

Průměrný počet zlomenin na jednoho jezdce lze těžko stanovit, protože někteří jezdci mají pevnější kosti, jiní křehčí. Jacku Doswellovi tak snadno praskaly klíční kosti, že si je nakonec nechal vyjmout. Naopak Tim Molony byl přímo nerozbitný. Padal jako my všichni ostatní, ale zlomeninu, co já vím, měl jen jednu. Zlomil si v roce 1958 nohu a tím také skončila jeho kariéra. Já měl tak jednu dvě zlomeniny ročně. Nos a žebra mám pošramocené trvale a klíční kosti jsem si do dnešního dne zlomil dvanáctkrát.

Většinou si jezdci zraňují ramena, protože na ně dopadají. Je nejlepší přistát na rameno a ihned přejít do kotoulu, zůstat skrčený, hlavu u kolen a nehýbat se. Kůň se při skoku mnohem snáz vyhne člověku, který se nepohybuje. K nejhorším zraněním způsobeným kopyty patří ta, ke kterým došlo, když se jezdec po pádu ještě kutálel. Je jisté, že se koně snaží člověku na zemi vyhnout. Největší hlouposti se podle mého názoru dopustí jezdec, který se snaží vstát dřív, než přeběhnou všichni koně. To je skutečně nebezpečné.

Pokud člověk dopadne přímo na hlavu, většinou další průběh událostí propásne. Laminátová přilba mu zachrání život, ale sama zpravidla skončí. Nezbývá, než se vydat do Londýna pro novou. Při dostihu běží koně průměrnou rychlostí třicet mil (asi 48 km) za hodinu, a kdyby při této rychlosti jezdec dopadl na hlavu bez přilby, byl by to nejspíš jeho konec. Je zajímavé, že od září 1956 musí nosit přilby i rovinoví jezdci, přestože je u nich pravděpodobnost pádu tak malá. V minulosti byly přece jen případy, kdy přilba mohla rovinovému jezdci ušetřit těžký otřes mozku a zmírnit následky pádu na pouhou bouli na hlavě.

Někomu se možná zdá, že překážkoví jezdci zbytečně a nezodpovědně riskují vlastní životy. Je nicméně statisticky dokázáno, že smrtelné pracovní úrazy u čističů oken jsou mnohem častější než u žokejů. Pokud tuto knihu snad čtou vdovy po čističích oken, velmi se jim omlouvám za zveřejnění této smutné informace.

Velice by mne zajímalo, jestli jsou pojišťovny ochotny uzavírat pojistky s čističi oken, protože vím, že s jezdci překážkových dostihů uzavřou pojistku jen za velice nepříznivých podmínek pro zákazníka, splátky jsou přímo obrovité. Pojištění se nevyplácí. Když jsem ještě jezdil jako amatér, zkoušel jsem to u několika pojišťoven. Nakonec jsem uspěl u jedné velké společnosti. Uvolili se ode mne přijímat velkou částku každý rok s tím, že by mi v případě poranění vypláceli menší částky. K mému pobavení ve smluvních podmínkách také stálo, že bych dostal dvojnásobnou částku, kdybych přišel o nohu nebo o ruku při železničním neštěstí.

Po třech letech pojišťovna odmítla smlouvu obnovit, přestože na mém pevném zdraví pěkně vydělávala. Dnes jsem té společnosti vděčný, protože kdybych dál platil ty obrovské sumy, získal bych celkovou částku zpět jedině tehdy, kdybych si s rozmyslem lehl pod vlak.

Naštěstí však existuje ušlechtilá organizace jménem Pomocný úrazový fond, která týdně vyplácí určitou částku každému zraněnému jezdci dočasně neschopnému vykonávat svoje povolání. Organizace čerpá peníze z fondu, do kterého přispívají ze svých honorářů všichni žokejové.

Je to paradoxní, ale když jsem jezdíval nejvíc dostihů, přispíval jsem vlastně na pomocný fond víc, než kdybych platil pojišťovně. Ale mohlo mne hřát pomyšlení, že moje peníze plynou zpátky do dostihového sportu a pomáhají jezdcům, aby se dřív dostali zpět do sedel.

Největší nepřítel žokejů je počasí, ohrožuje jezdce víc než pády. Jestli snad někomu připadá, že naše starostlivost o počasí je poněkud přepjatá, že to přeháníme, kdykoli přikládáme úzkostlivě ucho k rádiu, když hlásí předpověď počasí, tak ten nejspíš neví, že nám špatné počasí nejen může zabránit ve startu, ale že může také nepříznivě ovlivnit formu koní přihlášených do dostihů. Máte třeba koně, o kterém víte, že běhá nejlíp na tvrdé dráze. Těšíte se, že byste s tím koněm mohli zvítězit, ale nakonec nadějný kůň klouže a klopýtá na blátě.

Sezona překážkových dostihů začíná prvního srpna a končí sedm týdnů po Velikonocích. Ovšem vrcholná sezona trvá jen od října do Velké národní, která se jezdí koncem března, a my často tyto převzácné týdny strávili větším dílem doma a dívali se z okna, jak venku mrzne až praští, a toužebně jsme si přáli, aby se Britské ostrovy posunuly aspoň o deset stupňů na jih.

V roce 1955 jsme přišli o celou sezonu, protože sněžilo, mrzlo, byly povodně, ale také velkým suchem praskala půda. Rozvodněná řeka Severn tehdy zaplavila dráhu ve Worcesteru do výšky pěti stop, tedy přes půldruhého metru, a dráha v Newton Abbotu byla po celý rok vyřazena z provozu po záplavě mořskou vodou, ke které došlo po protržení jednoho kanálu.

Nejhorší nepřítel je mlha. Mráz a povodně jsou jednoznačné. Neosobní slova hlasatele v devět hodin dopoledne aspoň člověku občas ušetří zbytečnou cestu a trmácení, ale mlha, mlha je prchavá, pohyblivá a místní. Kvůli mlze se dostihy ruší teprve na poslední chvíli. Takže člověk vyrazí z domova za mlhy, pro jistotu o hodinu dřív, a jede na závodiště, aby zjistil, jestli je od tribun vidět k poslední překážce. Jestliže se poslední překážka nepřestane zatvrzele halit do mlžného závoje, plazí se člověk zase za špatné viditelnosti domů, otrávený a unavený, s vykoukanýma očima a mizernou náladou.

Ono se ale opravdu do poslední chvíle neví, jestli se dostihy budou konat či ne, mlha je vskutku nevypočitatelná. Jednou v listopadu v rozhlase velice správně předpověděli mlhu pro celou oblast Midlands. My se odplazili do Wolverhamptonu, kde byla v poledne v ulicích žlutočerná tma. Závodiště bylo za městem, jen kousek od centra. Dojeli jsme tam a ke svému úžasu i radosti zjistili, že na dráze je jasno, že se tam vznášejí jen tenoučké průhledné závoje mlhy a že se dostihy nepochybně pojedou. Jely se, zcela přesně podle časového programu. Když odpoledne skončilo a my vyjeli z parkoviště, vnořili jsme se znovu do černých nočních temnot, panujících ten den nad Wolverhamptonem.

Jednou jsem přijel do Sandown Parku. Bylo krásně, slunce svítilo a já zamířil přímo do vážnice. Bylo tam nápadné ticho.

“To ta mlha,” vysvětloval jeden ze šatnářů.

“Jaká mlha?” zeptal jsem se nechápavě a podíval se z okna.

“Tak se jděte podívat na dráhu!”

Scházel jsem z kopečka od vážnice a slunce mne hřálo do zad. Prošel jsem branou u tribun k dráze a neviděl jsem nic, prostě nic. Byla mi zima. Chuchvalce přízemní mlhy nad dráhou se svinuly do neprůhledných kotoučů a opřely se o bariéru tribun. Jakkoli se mlha zdála nadýchaná a lehoučká, byla tam a nehnula se z místa, zatímco my stáli o pár metrů dál v plném slunci a marně jsme proklínali osud. Mlha se ani nepohnula a my všichni odjeli s nepořízenou.

Krupobití, vichřice a mlha s viditelností do vzdálenosti přibližně sto metrů vlastní dostihový program nenarušují, i když pro jezdce je poněkud svízelné jet chytře a takticky, když sotva vidí, kam se kůň řítí. Publikum se při podobných příležitostech o přestávkách soustřeďuje spíš na prevenci omrzlin v baru než na dostihy samé. Nicméně ani nejkrutější povětrnostní podmínky našeho údajně mírného podnebí nepřimějí skutečné nadšence pro dostihový sport, aby zůstali doma. Tak i při nejhorším možném počasí se vždy najdou promoklí sázkaři pod deštníky bookmakerů, stájníci s prokřehlými prsty a usmrkanými nosy vodí koně po padoku a kolem tribun se vždy pohybuje určitý počet nabalených postav ve vysokých botách, beraním kožichu, hlavu omotanou šálou, které si ještě rychle běží vsadit pár pětníků z peněz na domácnost k totalizátoru.

Jednou jsem se dokonce ocitl ve skutečné sněhové vánici. Měl jsem tehdy jet Galerii v National Trial Steeplechase ve Wetherby.

Když jsem s ní vyjel z padoku, padaly ojedinělé sněhové vločky. Když jsme se řadili u startu, sněžilo už důkladněji, vločky kolem nás vířily, bylo jich víc a víc, až nás úplně obklopily a přikryly, takže jsme neviděli ani k tribunám, ani k nejbližší překážce. Asi čtvrt hodiny jsme tam s koňmi chodili dokolečka, sníh nám neúprosně padal do očí a za krk a pomalu přikrýval zem. To už bylo jasné, že i kdyby v tu chvíli přestalo sněžit, silná sněhová přikrývka by stejně koním bránila v řádném cvalu. Pak konečně dostih odvolali a my se zkroušeně vraceli k tribunám. Vypadali jsme jak družstvo sněhuláků.

Při marném trmácení tam a zpět domů nás utěšovala skutečnost, že nám budou muset vyplatit honorář, přestože byl dostih odvolán. V dřívějších dobách náležel jezdci honorář jen tehdy, jestliže odstartoval. Protože se ale několika žokejům stala nehoda před dostihem ještě v padoku nebo cestou ke startu, bylo rozhodnuto, že honorář musí být vyplacen každému jezdci, který prošel vážnicí.

Když nám všem došlo, jak nám toto pravidlo přeje, zažili si funkcionáři ve vážnici různé věci. Nemohli pochopit, čím to, že před váhou stojí fronta dychtivých, rozesmátých jezdců, všichni připravení a převlečení v barvách dlouho předtím, než byl čas na první dostih. Protože venku byla mlha, jezdci doufali, že budou zváženi a že pak udělají čelem vzad a vrátí se domů, protože se dostihy nepojedou.

Jeden nebo dva podnikaví zločinci se dokonce pokusili projít vážnicí jako jezdci koní, kteří do dostihu ani nebyli přihlášení, jen aby dostali zaplaceno, ale ti neměli šanci. Funkcionáři ve vážnicích rychle zmoudřeli a projevovali velikou nedůvěřivost, kdykoli se dostavil jezdec, který měl ještě do dostihu spoustu času. Za nejistého, mlhavého počasí málo chybělo, a majitelé a trenéři čekali na své jezdce v padoku, zatímco ti teprve čekali na váhu. Váha se stala jakousi honorářovou bariérou. Pak už to přestala být legrace, ale pravidlo samo se mnohokrát osvědčilo, i ve Wetherby. Ted už je každý bere jako samozřejmé.

Nesnáze a potíže vyplývající ze zranění a nepřízeň počasí vedou k tomu, že si člověk občas klade otázku: “Proč jsem právě žokej?” Než se pokusím na tuto otázku odpovědět, musím se zmínit ještě o jedné veliké nevýhodě jezdeckého sportu, nevýhodě míň konkrétní, kterou však jezdec pociťuje fyzicky. Je to zklamání.

Jezdec samozřejmě zklamání pozná, jestliže se dostihu nemůže zúčastnit pro zranění nebo pro nepřízeň počasí, ale to je takové obyčejné, prosté zklamání. Počasí člověk nezmění a se zraněním jet nemůže. Zranění se zahojí, mráz povolí a bude zase dobře.

Už je horší, když člověk ztratí dostih, ve kterém měl šanci na vítězství. Zklamání tíží dvojnásob, protože jezdec ví, že se rmoutí i trenér, který vynaložil tolik námahy do přípravy koně, i majitel koně. Nejčastější příčinou tohoto druhu zklamání je jiný, lepší a rychlejší kůň. Ať se jezdec snaží sebevíc, ať je sebeschopnější, nemáli dostatečně dobrého koně, zvítězit nedokáže.

Při dostizích se ovšem může přihodit i tolik nepředvídaných věcí! Zdržení tří vteřin, ať už k němu dojde z jakéhokoli důvodu, může znamenat, a většinou znamená, zmaření všech nadějí. Kůň může mít špatnou náladu, nemusí se mu líbit dráha, protože je příliš tvrdá, příliš měkká, příliš kluzká, kůň se může uhodit o překážku víc, než je zvyklý, a pak jde přes ostatní překážky příliš opatrně, nebo do něj vrazí jiní koně, nebo ho porazí, nebo si kůň sám zaplete nohy a upadne, přestože jeho jezdec dělal co mohl, aby ho navedl na překážku správně. Kůň si může natáhnout šlachu, narazit zadním kopytem do přední nohy, a tak se zranit, nebo se nemusí dohodnout s proutím a z dostihu vypadne.

Stane se, že projedete kolem cílového sloupu první, ale pak přijdete o vítězství na základě protestu jezdce druhého koně třeba proto, že kůň, kterého jste jeli, byl příliš vyčerpaný a nedokázal běžet rovně, křížil tomu druhému, nebo proto, že se dodatečně ukázalo, že kůň nemá pro příslušný dostih kvalifikaci, nebo že nesl nesprávnou váhu. Jen máloco deprimuje jezdce tak, jako když mu vezmou těžce vydobyté vítězství a dají je někomu jinému. Do roku 1955, jestliže byl vítěz diskvalifikován, řadil se automaticky na poslední místo. Pak schválili nové pravidlo, podle kterého je na rozhodčích, aby usoudili, zda k přečinu vedoucímu k diskvalifikaci došlo náhodně nebo záměrně. Jestliže se neprokáže zlý úmysl, smějí rozhodčí změnit pořadí: první kůň je druhý a druhý je první, jdeli o spor týkající se dvou koní. Je to tak milosrdnější.

Pak jsou tu potíže se sedly, která klouzají dozadu, nebo se sunou koni pod břicho, nebo s řemeny, které praskají, a s udidly, která se lámou.

Jednou ve Warwicku jsem jel pro George Owena koně, který se jmenoval Quick One. Do dostihu bylo přihlášeno jen málo koní, protože všichni trenéři předpokládali, že s určitostí zvítězí Four Ten, vítěz Zlatého poháru, pokud ovšem neupadne. George mi poradil, abych jel co možná těsně za favoritem, protože “co kdyby”. George se asi zlobil, když viděl, jak proti všem jeho radám můj kůň hned zpočátku vyrazil v čele. Určitě se ale nezlobil tolik jako jezdec, tedy já. Jak Quick One přistál za první překážkou, zlomilo se mu udidlo a vypadlo mu z huby, takže po celé další tri míle jsem byl jen bezmocný pasažér. Dráha byla naštěstí po celé délce ohrazená, takže Quick One neprojevil snahu vybočit. Kůň byl zcela pánem situace, a já na něm seděl bez možnosti řídit nebo brzdit.

Mezi posledními dvěma překážkami nás hravě minul Four Ten. Quick One přišel jako druhý, ale nemohl jsem ho přitáhnout a už jsem se viděl, jak na svém neúnavném oři jezdím donekonečna kolem dokola. Quick One si naštěstí vzal příklad z Four Tena, jakmile zpomalil vítěz, zpomalil i můj kůň a následoval vítěze poslušně a ukázněně do padoku. George se mi velice omlouval, že to musela být vada materiálu, protože udidlo bylo nové.

Protože George tehdy vůbec neočekával, že by jeho kůň mohl vyhrát, bylo všechno vlastně žertovné. Kdyby se ale totéž stalo favorizovanému koni po dlouhé, pracné přípravě na jeden určitý dostih, bylo by to víc než zarmucující.

Pokud dojde k závadě na výstroji, mívá to drastický průběh. Jezdec se ale s koněm během dostihu loučí většinou z jiných důvodů. Velmi snadno se kupříkladu vyletí ze sedla, když kůň klopýtne o překážku, když se zarazí, nebo když před odskokem udělá krok navíc, nebo když po doskoku nahrbí hřbet a sehne hlavu. Stane se to věru snadno, ale tato skutečnost nijak nezmírní pocit zklamání jezdce trmácejícího se pěšky k tribunám a k zarmouceným tvářím trenéra a majitele.

Pády představují dobrou třetinu běžných zklamání, je to ta nejtrpčí třetina, protože se nemůžete zbavit pocitu, že přece jen jste udělali nějakou chybu. Na dostihy, ve kterých člověk mohl zvítězit, jen kdyby volil jinou taktiku, se těžko zapomíná. Je tu kupříkladu otázka riskantního proklouznutí. Když se zdaří, všichni jezdce chválí za jeho umění, když se nezdaří a skončí pohromou, darmo si spíláte do hlupáků, že jste se vůbec do té nebezpečné situace pouštěli.

Někdy člověk špatně odhadne tempo dostihu a zahájí finiš příliš brzy, nebo příliš pozdě. Není s koněm vpředu v rozhodujícím okamžiku. Neexistuje jezdec, který by nepřiznal, že si někdy zklamání zavinil vlastní chybou.

Pak ještě dochází k velmi hořkým situacím, když se trenér nebo majitel rozhodnou, že pro koně chtějí napříště jiného jezdce. Samozřejmě chápu, že lidé vlastní a trénují koně proto, aby ti koně vítězili v dostizích, a že je tedy pochopitelné, že se snaží získat nejvhodnějšího jezdce jak pro příslušné zvíře, tak pro určitý dostih, aby kůň měl co největší šanci. Když jezdec dostih vyloženě zahodí, nemůže se divit, jestli pro příští dostih zjednají jiného žokeje. Majitel třeba dojde k názoru, že kůň poběží proutěnky líp s jezdcem A než s jezdcem B, nebo že jezdec C zvládne tvrdohubého koně snáz než jezdec D, a může se rozhodovat na základě těchto úvah. Snad ale každý z nás v životě zažil, že ztratil možnost startu nebo dokonce zaměstnání ve stáji zcela bezdůvodně. Co vím od druhých a co jsem sám zažil, je na tom nejhorší pocit křivdy, ten nese člověk mnohem tíž než to, že nemohl startovat.

Vloni na jaře jsem stál na tribuně vedle jednoho přítele a společně jsme sledovali koně, kterého onen přítel kdysi jezdíval.

“Proč dnes nejedeš ty?” zeptal jsem se.

“Já ti nevím,” odpověděl nešťastně. “Já fakt nevím. Zvítězil jsem s ním devětkrát, a najednou ho dali jinému. Proč, to mi neřekli. Přece jsem pro něj nemohl udělat víc, než že jsem vyhrával.”

Vyslovil trpké myšlenky nás všech, kdo jsme se kdysi ocitli v podobné situaci.

Na druhé straně ale jsou okamžiky naplnění, kdy je jezdec na travnaté dráze sám, nikdo není před ním, jen křičící davy na tribunách a cílový sloup.

Stane se, že kůň podá mnohem lepší výkon, než se od něj očekával, že zvítězí proti všem předpokladům. Šťastným okamžikům v prostoře pro odsedlávání vítězů však většinou předchází dlouhá, pracná příprava. Od chvíle, kdy kůň vstoupí poprvé do stájí, se všichni maximálně soustředí na to, aby ho dovedli k vrcholné, co nejlepší formě. O koně se pečuje, pečlivě se krmí, hřebelcuje, aby se mu srst zdravě leskla. Pečuje se o jeho nohy, nejkřehčí části jeho těla; ty ho nesmějí zradit, až půjde o vše, při dopadu za překážkou, při vyčerpávajícím finiši, kdy zvíře zapne veškerou energii svých mohutných svalů.

Když žokej kluše před dostihem na dráhu, veze s sebou nejen vlastní dovednost, ale i tvrdou, poctivou práci trenéra, stájníků i kováře. Když kůň zvítězí, je to zásluha všech. Kdykoli jsem projížděl kolem cílového sloupu jako první, měl jsem vždy radost z toho, že námaha všech, které jsem vyjmenoval, nebyla marná, netěšil jsem se jen z vlastního vítězství. V takových chvílích všeobecná radost všech byla mým největším zadostiučiněním. V takových chvílích jsem věděl, proč chci být právě jen žokejem.

Šťastný je ten, kdo po celý svůj život může dělat to, co dělá nejraději, jako svoje povolání. Být žokejem, to je víc než profese, to je způsob života a je to život, jaký já mám rád. Sám už sice dostihy nejezdím, ale srdcem, duší i svou prací jsem se od dostihových závodišť nikdy neodpoutal.

Povahou jsem člověk neklidný a nemám rád pokojný život na jediném místě. Každé léto se steeplechase po dva měsíce nejezdí. Tato dlouhá přestávka, která nám v zimě připadala jako vytoužená, slastná vidina, mne vždy brzy přestala bavit. Po dvou týdnech odpočinku už bych zase nejraději jezdil, ale rok co rok jsem se musel ozbrojit trpělivostí a vydržet bez dostihů až do srpna.

Počátkem léta jsme s Mary vyjížděli na klidnou dovolenou ve dvou. Buď jsme jeli vozem do Skotska, nebo do Evropy, nebo jsme jeli naší lodí po norfolských řekách. Vždy jsme ale byli v pohybu, putovali jsme z místa na místo, každý den jsme poznávali něco nového a ukládali nové zážitky do vzpomínek. Toulali jsme se zcela svobodně, jedno kdy a kam, bez plánů, bez rozčileného studia jízdních řádů, s nikým jsme se nemuseli dohadovat o tom, co podnikneme, jen jeden s druhým. Takové lenivé, volné putování nám oběma přinášelo odpočinek i zábavu. Představa dovolené na pláži je pro mne nepřijatelná, je to nebetyčná nuda. Jakmile se někdy natáhnu do písku, hned mám pocit, že musím vstát, někam jít, něco udělat, třeba aspoň hrát tenis, nebo se s dětmi projít po pobřeží a koupit jim u stánku kandované ovoce.

Není tedy divu, že mne každodenní putování na různá dostihová závodiště skutečně bavilo, pokud ovšem nebyla mlha nebo dopravní zácpa. Zřídkakdy jsem se na svých cestách nudil. Dopravní zácpy nás ale bohužel trápí hodně, vždy se v nich nevyhnutelně topíme o sobotách a svátcích. Netřeba zdůrazňovat, že se vždy pohybujeme stejným směrem jako všichni ostatní. Ploužící se zástupy vozů směřujících do Liverpoolu, Cheltenhamu, Plumptonu nebo Wolverhamptonu či do Bangoru bývají někdy tak nekonečné, že podle silnice kráčí zasmušilá řada žokejů, kteří jedou v prvním dostihu a vědí, že se na závodiště dostanou rychleji pěšky než vozem.

Když jsem v roce 1946 začínal, byl benzin pro soukromá auta ještě na lístky a já vážně uvažoval o tom, že si koupím letadlo a budu na dostihy lítat. Takový auster byl tehdy levný a nafta pro letadla na lístky nebyla. Rovinoví jezdci se často dopravují letadly a stane se občas, že i na závodišti steeplechase přistane letadlo. Svůj záměr jsem ale nakonec neuskutečnil ze dvou důvodů.

První, pádnější důvod bylo naše počasí. Příliš často se stává, že počasí sice dovoluje start dostihů, ale nedovoluje start letadel. Silný vítr, nízká oblačnost, špatná viditelnost nebo průtrž mračen brání v letu. Také mi bylo jasné, že bych se z mnoha dostihů v zimě vracel už skoro za tmy.

Za druhé jsem zjistil, že bych letadlo musel nechávat na nejbližším civilním letišti, na které bych v případě potřeby musel dojíždět. Také jsem zjistil, zeje třeba mít zvláštní povolení ke startu, k přistání, k tankování, div že ne ke kýchnutí, a že bych si musel platit mechanika, který by se mi oficiálně staral o stroj, abych dostal po každých deseti hodinách letu potvrzení o letuschopnosti stroje. Bez takového potvrzení se vzlítnout nesmí.

Když jsem to všechno zvážil, bylo mi nakonec už jedno, že se na většině závodišť smí přistát nejpozději hodinu před prvním dostihem a nesmí se odletět dřív než hodinu po posledním. Usoudil jsem, že bych kolem toho proúřadoval tolik času, že je skutečně jednodušší cestovat po zemi. Tak jsem se tedy plazil ve frontách vozů a tiše tesknil po svém vysněném austeru.

Každou zimu jsme procestovali šest dní v týdnu. Pokud nebyl mráz. Putovali jsme z jednoho závodiště na druhé. Jak vypadal takový běžný týden: v pondělí do Nottinghamu, v úterý zpět, ve středu do Plumptonu v Sussexu a zpět, ve čtvrtek do Wincantonu v Somersetu, v pátek do Doncasteru, v sobotu zpět. V pondělí zase někam jinam. A tak to šlo stále. Ujeli jsme v průměru jedenáct set kilometrů týdně, někdy míň, někdy mnohem víc.

Mně to vyhovovalo. Rád řídím, rád vyhledávám neznámé, vedlejší silnice, kde není takový provoz, cesty, které se vyhýbají městům. Celý dostihový svět vždy cestoval za stejným cílem. Rozloučil jste se s přáteli jeden večer v Kentu a znovu se s nimi přivítal druhý den ráno v Shorpshiru.

Na venkovských závodištích jsem se seznámil s řadou místních lidí a těšil se pak na další shledání, třikrát až čtyřikrát za sezonu. Vůbec není špatné, máli člověk povolání, které mu nejen dovoluje, ale přímo ho nutí, aby jezdil od přátel k přátelům.

Takový potulný život dává lidem svobodu. Pokud se jezdec dostaví včas na dostih nebo na ranní práci, je každému jedno, jak tráví svůj volný čas, kam jede, kdy co dělá. Neexistuje kancelářská práce, nejsou píchací hodiny, člověk se nemusí štvát, aby denně chytil jedno určité vlakové spojení. Jezdci, ze kterých se později stali trenéři, vzpomínají na svá žokejská léta s láskyplnou nostalgií, protože tehdy pro ně práce skončila s posledním dostihem, nemuseli chvátat domů, aby se postarali o své koně. V zimě, kdy dostihy končí brzy, protože se brzy stmívá, byl člověk často volný už ve tři hodiny a neměl do dalšího dne nic na práci.

Já si ale nezvolil povolání žokeje pro svobodu jezdeckého života ani pro přátelství, ze kterých jsem se tak těšil, ani pro hluboké uspokojení z vítězství, nakonec ani proto, že se mi stalo dobrým zdrojem obživy. I kdybych byl milionář, stejně bych si přál být žokejem. Já prostě rád jezdím na koni, mám rád rychlost a vzrušení soutěže.

Těžko komu vysvětlím, proč jezdci, ať už amatéři nebo profesionálové, přijímají bolestivá zranění, riziko a zklamání a setrvávají při svém sportu, pokud mají na čem jezdit. Nakonec proč lidé lezou na hory, proč plavou přes Kanál? Proč cvičí na visuté hrazdě nebo proč lezou do jeskyní? Protože to umějí, protože je to baví a protože z jakéhosi důvodu cítí, že to udělat musí.

Všední dny jezdců

Překážkoví jezdci jsou dobré bratrstvo. Jsou přátelští, uvažují rozumně a člověku je s nimi dobře. Většinou mají smysl pro humor a dívají se na svět realisticky.

Vedou klidný, střídmý život, i když si to lidé neuvědomují, mají o žokejích falešné představy. Ukázněná životospráva je pro člověka, který denně vyjíždí na dostihy, naprosto nezbytná. Na začátku sezony, v srpnu, jsou žokejové po dostihu většinou víc udýchaní než jejich koně, nejsou ještě v plné formě… Ale i později, po měsících neúnavného ježdění se stane, že tvrdý finiš nebo obtížný kůň jezdce zcela vyčerpají. Když si pak stoupne na vlastní nohy, má je jako z hadrů, a když rozepíná přezky u obřišníku, třesou se mu ruce únavou.

Kdyby jezdec chodil pozdě spát a jedl příliš vydatné jídlo, brzo by přestal jezdit, jen by se vozil. Alkoholické nápoje zpomalují reakce, myšlení a samozřejmě hojení zlomenin a tržných ran. Proto jezdci chodí brzo spát a jedí málo, z kopýtka si vyhazují jen zřídka a jen v létě.

Často se mi stávalo, že se cizí lidé podivili, když zjistili, že jsem žokej.

“Přece jste vysoký,” namítali. “Vůbec jako žokej nevypadáte!”

Málokterý jezdec překážkových dostihů vypadá jako typický žokej. My jsme si své povolání nezvolili pro malý tělesný vzrůst, jako většina rovinám, s výjimkou těch, kdo jako rovináři začínali, ale pak své povolání “přerostli”. Tito kolegové jsou trochu menší než průměr, ale zdaleka nejsou tak drobní jako rovinoví jezdci.

Někteří z nich naříkají, že sice “přerostli” rovinu, ale nejsou na překážkové dostihy dost statní. Na rovinu jsou příliš těžcí, ale v překážkových dostizích musí jejich kůň nosit spoustu olova jak v proutěnkách, tak ve steeplech. Kratší nohy jsou velice nevýhodné při skocích přes větší překážky. Čím delší nohy, tím líp se udrží rovnováha.

Tato zásada ovlivňuje základní styl překážkové jízdy. Rovináři mají krátké třmeny, kolena vysoko u brady, záda ohnutá. Tak se sice dají jezdit i proutěnky, ale na překážky by to nešlo, to by špatně dopadlo. Dlouhýma nohama si člověk koně líp přidrží, líp ho na překážku navede, má pocit, že je s koněm srostlý.

Většina jezdců překážkových dostihů měří metr pětašedesát až metr sedmdesát. Tak jeden nebo dva jezdci měří kolem metru osmdesáti. Jsou to prostě normální muži a jejich profese na nich nezanechává žádné stopy. Oblékají se normálně, vypadají normálně, nemají nohy do O.

Musí být větší a statní, jestliže chtějí ovládat velká, statná zvířata. Někteří koně mají jemnou hubu a velmi citlivě reagují na ruce jezdce, na uzdu, jiní by naopak člověku div ruce neutrhli. Proto mají všichni překážkoví jezdci velmi vypracované svalstvo ramenního pletence a zad. Když se podíváte na jezdce zezadu, skoro uhádnete, jak dlouho jezdí, jako se na pařezech pozná stáří stromu podle let.

Všechny jezdce spojuje jejich láska k dostihovému sportu a železná nutnost být v dobré tělesné formě. Jinak se jezdci od sebe po všech stránkách liší tak, jako by se lišila jakákoli náhodně vybraná skupina mužů. Jsou mezi nimi výtržníci i asketi, jemní a citliví jedinci i hrubci, veselé povahy i povahy věčně zatrpklá, zakyslé závistí.

Podobně jako to bývá u synů lékařů, herců, rybářů a jiných profesí, které se dědí, jsou budoucí žokejové většinou vedeni k jezdectví už od dětství prožitého v blízkosti koní. Jezdci překážkových dostihů bývají synové žokejů nebo trenérů, narodili se na farmách nebo tam vyrůstali. Prakticky všichni jsou z venkova. Jen ti, kteří zpočátku jezdili rovinu, protože byli malí, a pak se přeorientovali na steeply, bývají výjimečně z města. Ti z venkova slýchali nekonečné debaty o koních, pak prodělali jezdecké začátky při honech na lišku a při pointtopoint.

Není rozhodující, jestli žokej Národních honebních dostihů začal jezdit na koni už v útlém dětství, ale neuspěje ten, kdo nezačal do dvanácti let. Starší děti se musí vědomě učit udržovat rovnováhu, mladší se to naučí zcela přirozeně a nevědomky. Starší musí hloubat o svalové koordinaci, mladší vystačí s instinktem.

Často mi napíše chlapec a vyptává se, jak se stát jezdcem překážkových dostihů. Běžně píše asi takto: “Strašně mě baví jezdit na koni, o prázdninách chodím dvakrát týdně na jízdárnu. Teď je mi šestnáct a brzo skončím školu. Co mám dělat, když se chci stát žokejem?”

Takovým radím, jak umím nejlíp. Radím, aby se obrátil písemně na některého známého trenéra, aby mu přesně udal svůj věk, váhu a zkušenosti. Když pak ale píšu na obálku adresu, je mi jasné, že městský kluk, který nemá zahrádku a svého vlastního poníka a nemohl by jezdit po okolí, nemá absolutně žádnou šanci. Nejraději bych takovým klukům poslal text, který jsem kdysi vyslechl v rozhlase. Známý imitátor vysvětloval, jak třídí různé hlasy podle barvy, podle výslovnosti a podle intonace. Bylo to fascinující, ale také technicky dost složité. Skoro jsem měl chuť metodu toho člověka sám vyzkoušet a naučit se napodobovat hlasy jiných lidí. Jenže ten člověk před koncem své přednášky řekl: “Moje metoda má jeden háček, člověk s ní musí začít ve věku pěti let.”

Imitátoři, stejně jako další lidé, jejichž profese vyžaduje jak tělesnou dovednost, tak duševní schopnosti, musí začít ve svém oboru pracovat velmi záhy. Osmnáctiletý mladík se může rozhodovat, jestli chce být lékařem nebo právníkem, ale pokud by se chtěl stát klavíristou nebo žokejem, má už promeškáno.

Než se člověk rozhodne pro povolání žokeje, měl by se věnovat poctivé sebekritice a poctivě zvážit tři věci:

Za prvé: musí si být jistý, že ho k jezdectví nepřitahuje lesk a sláva, protože lesk a sláva jsou vždy jen na povrchu. Když si člověk zvykne na to, že jezdí v zářivých barvách a že se na něho všichni dívají, zevšední mu to, lesk a sláva nadobro zmizí a zbývá únava, bláto, pot a modřiny.

Za druhé: musí se smířit s tím, že o úspěšné nebo neúspěšné životní dráze žokeje rozhoduje do nevídané míry náhoda a štěstí, a že nikde není psáno, že dobrého jezdce vždy potká štěstí. Já štěstí měl, ale jeden známý, který začal jako amatér ve stejnou dobu jako já a který současně se mnou přešel k profesionálům a měl asi tak stejné vyhlíddky jako já, si hned v prvním dostihu, kdy jel jako profesionál, zlomil nohu. Proležel dlouhé týdny, zmeškal měsíce, už nikdy to nedohnal. Než se vrátil, byli v sedlech jeho koní jiní jezdci.

Za třetí: nesmí počítat s velkými výdělky. Přibližně ze šesti set profesionálů se z honorářů uživí jen asi čtyřicet jezdců.

Zjistil jsem, že lidé mají zcela falešné představy o příjmech jezdců překážkových dostihů, myslí si, že žokejové vydělávají miliony. Je pravda, že někteří rovinoví jezdci vydělávají opravdu hodně, protože dostávají vysoké odměny za umístění, ale to je tím, že se na rovině víc sází, obíhá tam víc peněz. V dostizích pořádaných Národních honebním výborem je to jiné.

Já osobně jem měl i v tomhle ohledu štěstí. Jezdil jsem hodně po všechny sezony, platily mne pravidelně dvě stáje a měl jsem štěstí na velkorysé, štědré majitele koní, kteří mne dobře odměňovali, pokud jsem vyhrál, a kteří mi neláli, když se mi nedařilo. Chci, aby bylo jasné, že když uvádím na pravou míru vyhlídky jezdců, sám si nestěžuju.

Málokterá stáj Národního honebního výboru vyplácí pevný plat svému stálému žokeji, protože jezdců je vždy k dispozici dost a dost. Někteří jezdci odmítají nízké pevné platy, tvrdí, že tak málo peněz jim nestojí za ztrátu svobodně se rozhodovat, kdy a co pojedou, protože musí přednostně jezdit pro stáj, která je platí. Prý jim tak může ujít jízda na vynikajícím koni v důležitém dostihu, a tak možná i důležité vítězství.

V současné době dostane každý jezdec startující v některém dostihu pořádaném Národním honebních výborem patnáct liber, bez ohledu na eventuální umístění. Tyto platby zprostředkuje společnost pánů Wetherbyových, peníze nejdou přímo z ruky majitele koně do ruky jezdce. Tak mají jezdci záruku, že dostanou zaplaceno a neocitají se v nedůstojné situaci ubohých trenérů, kteří musí od nezodpovědných majitelů peníze přímo pracně dobývat.

Jezdec ze svých výdělků musí platit značné výdaje; kromě jiného také přispívá do pomocného fondu pro zraněné žokeje.

Rovinovým žokejům platí cestovní výdaje majitelé koní (prostřednictvím společnosti Wetherbyových), jezdci překážkových dostihů si cestovné hradí sami. Teoreticky by si jezdci Národního honebního výboru také mohli nárokovat úhradu za cesty, ale nikdo to nedělá, přestože to kdysi bývalo běžné. Jezdec musí rovněž sám platit šatnáře a doplňovat vlastní výstroj a výzbroj, což uhlodá velkou část výdělků.

Přibližně čtyřicet žokejů jede v sezoně přes sto dostihů. Asi deset jezdců jede až dvěstěkrát. Je tedy možné snadno a rychle vypočítat, že asi tak pět set šedesát jezdců jede míň než sto dostihů ročně. Je tedy jasné, že se z honorářů pořádně žít nedá.

Když jsem ještě sám jezdil, žokej nesměl přijmout nic víc než svůj řádný honorář, i když vyhrál Velkou národní. Ve skutečnosti k oficiálnímu minimu deseti liber za vítěze většinou ještě přibylo (většinou, ne vždy) uznání majitele koně.

Velikost daru záležela samozřejmě zcela na dárci. Většina majitelů dávala jezdcům deset procent toho, co na koni vyhráli v sázkách. Výhra mohla být nízká, třeba 140 liber na míň významných mítincích, nebo vysoká, až třeba 18 000 za Velkou národní. Někteří majitelé jsou velmi štědří, najde se jen velmi málo vysloveně lakomých, ti pak ale stojí za to. Žokejové si samozřejmě navzájem řeknou, jaký ten který majitel je.

Whitebreadský Zlatý pohár, který se poprvé jel v Sandown Parku v dubnu 1957, přinesl do našeho sportu revoluční obrat.

Byl to první dostih, ve kterém byla vypsána peněžitá odměna pro tři první jezdce profesionály. Při jiných dostizích jezdec dostával občas krabice na cigarety, bičíky, plakety, nebo kávový servis (ten získává vítěz ve Worcesteru).

Nejisté hmotné vyhlídky ani v nejmenším neodradí mladého člověka od touhy stát se dostihovým jezdcem, to vím z vlastní zkušenosti a doufám, že to tak zůstane.

Přece jde především o potěšení z jízdy, ne o peníze, vždyť jezdci amatéři jsou svému sportu oddáni se stejnou obětavostí jako profesionálové. Jezdí ve stejných dostizích za zcela stejných podmínek. V sezoně je ale vypsáno sto padesát dostihů výhradně pro amatéry.

Kdyby tak každý mohl jezdit jako amatér donekonečna a propracovat se mezi nejlepší jezdce! Tak to kupříkladu praktikoval lord Mildmay, jeden z nejoblíbenějších jezdců vůbec, a žádný z profesionálů mu nezáviděl, nezáviděli mu ani množství jízd v sezoně, ani vítězství.

Pak ale začali být stevardi mnohem přísnější. Jakmile některý amatér měl velký počet jízd v sezoně, už si ho zavolali a postavili ho před stejnou volbu, jako kdysi mne. Buď jezdit jen v dostizích pro amatéry, nebo zažádat o profesionální licenci.

Atty Corbett, syn lorda Rowallana, nečekal, až se na něho přiřítí ultimatum. Jezdil léta jako amatér, měl spoustu jízd všeho

druhu a patřil bezesporu mezi nejlepší amatérské jezdce. Pak se zničehonic rozhodl, že bude profesionál a zažádal o licenci. První dostihový den, kdy jel jako “profi”, seděl v šatně a chystal se převléknout do barev na proutěnky, když do místnosti vstoupil jeho dobrý kamarád, také jezdec amatér.

Atty promluvil hřímavým hlasem a použil obvyklý argument stevardů: “Co ty jeden amatére amatérskej tady děláš a užíráš chleba nám chudejm profesionálům!”

V pozdějších letech došlo k dalším změnám. Dnes může jezdec amatérem zůstat a ponechat si před jménem Mr. Jestliže ale dovrší víc než sedmdesát jízd za sezonu, musí každý, kdo mu nabídne jízdu, za něho zaplatit přiměřenou částku u Wetherbyových, tedy stejnou částku, jakou by platil profesionálovi. Amatéři tedy už nejsou “nekalá konkurence”, poctivě musí o jízdy soutěžit s ostatními. Řekl bych, že to je spravelivé pro všechny zúčastněné.

Mám v paměti, jak jsem jeden z těch vzácných dní, kdy jsem šel do školy, dostal za úkol napsat pojednání na téma “Jeden den v živodě zajíce”. Předpokládám, že moderní děti vinou myxomatózy, která zajíce vyhubila, psávají o jiném zvířeti. O zajících toho vím dnes stejně málo, jako jsem věděl ve věku deseti let. Ale troufl bych si napsat pojednání na téma “Jeden den v životě jezdce překážkových dostihů”. Dovedl bych popsat tvora, který nejen že nehibernuje, ale naopak v zimě ožívá a v létě spí.

Jako kluk jsem ráno vždycky vyskočil rovnýma nohama z postele ještě za svítání a hlásal jsem, že časné ráno je nejlepší doba denní. Myslel jem to tehdy doopravdy. Jako jezdec vylézám z lože neochotně, třesu se zimou, navléknu si rajtky a šest svetrů. Oči se mi přitom ještě klíží a prsty se nechtějí ohýbat. Jakmile ale slunce vystoupí nad tréninkové pláně, jsem na místě.

Zabalený až po nos jedu landroverem na Berkshire Downs a dívám se, až se z údolí vynoří dlouhá řada koní. Pláně jsou krásné za každého počasí, ale v zimě, za svítání, na obzoru tmavé lesnaté vrchy, v ledovém, kvílivém větru, vypadají jako na počátku světa.

Ridgeway, cesta, kterou vybudoval prehistorický člověk, vede po nejvýše položeném pásmu plání. Na té cestě jsou místa, z nichž nejsou vidět stopy civilizace, kde můžete uvažovat o neuvěřitelné odolnosti mužů železného věku, žijících tady na náhorních planinách, protože údolí byla porostlá lesy, ve kterých se proháněly dravé šelmy. Tehdejší člověk neměl žádnou větrovku, a doma ho nečekala v útulné, teplé místnosti vajíčka na slanině k snídani.

Koně vždy vystoupí na nejvyšší bod planin a chvíli stojí. Z nozder jim vlají závoje páry, zatímco lidé probírají ranní program. Pak odejde jedna skupina koní na cvaly ostré nebo kondiční, podle toho, v jaké formě který kůň je, zatímco ostatní chodí v kruhu a čekají, až na ně dojde řada na cvičné překážky.

Učit koně skákat patří mezi nejdůležitější úkoly jezdce. Je to úkol, který není radno odbýt nebo uspěchat. Jestliže se s mladým koněm pracuje dostatečně pilně doma, kůň si na překážky zvykne a nevyleká se, když se před nimi ocitne v neklidné atmosféře dostihu. Uplatní se tu stejný princip jako při výcviku vojáků: v bitevní vřavě, kdy nebude mít čas klidně, samostatně a logicky uvažovat, voják jednoduše zareaguje tak, jak se to učil na cvičišti.

Někdy se podaří odnaučit chyby i staršího koně. Kůň se ale se zakořeněným zvykem loučí těžko, a jestliže mu v mládí jezdec dovolí na proutěnkách bočit, pořítí se do křídel překážek ve steeplech pro nováčky ještě ve dvanácti. Pokud jsem kdy měl příležitost pracovat s koněm od samého začátku, bral jsem ho nejdřív šetrně a zlehka přes břevna nebo nízké proutěnky, a to tak dlouho, dokud neodhadl vlastní krok a vzdálenost od překážky, ve které musí odskočit. Někteří koně to umějí, aniž se to musí učit, jiné to člověk musí učit dlouhé týdny, někteří se to nenaučí nikdy. Ty je pak nejlepší poslat domů, protože časové ztráty koně, který neví jak na překážku, by stačil dohonit jedině snad vítěz Derby. Takový antitalent odskočí příliš brzo a tahá pak zadní nohy překážkou, nebo příliš pozdě, a pak je skok i doskok hodně strmý. Ať tak či onak, ostatní koně mezitím nečekají.

Jakmile se kůň naučí chodit ve správném rytmu a s jistotou přes malé proutěnky, může se s ním jít na větší proutěnky nebo na malé překážky. Teorie ani styl skoků se nemění, změní se síla, kterou kůň do skoku vkládá, a na to musí přijít sám.

Odmítám hnát koně přes cvičné překážky v dostihovém tempu. Když kůň běží rychlejším cvalem, nemá čas uvažovat o tom, jak si má počínat. Když se ale naučí to, co umět má, je už snadné přimět ho v dostihu k větší rychlosti. Jestliže je některý kůň po pádu nebo z jiných důvodů na čas z činnosti vyřazen, musí pak znovu prodělat krátký základní trénink. I při tomto “opakovacím kursu” se vyplácí na ostříleného borce nespěchat, ztracená sebedůvěra se mu pozvolna vrátí.

Ranní práce trvá zhruba hodinu, podle toho, jestli na cvičné překážky čeká dvanáct koní, nebo jen dva. Pak zase kodrcáme po vyjetých kolejích a prašných cestách po pláních domů.

Převléknu se, oholím, rychle se nasnídám, políbím děti mezi dvěma sousty topinek s máslem a medem a vyjedu s Mary někam daleko. Všechno si načasuju tak, abychom na závodiště dorazili aspoň hodinu před prvním dostihem, protože před vlastní jízdou musí člověk zařídit spoustu věcí.

Vážnice je srdcem závodiště, tam všechno začíná i končí. Je to velká, holá místnost, kde kromě váhy není jiné zařízení, odtud jméno vážnice. Všechno, co je důležité, se odehrává zde, až ovšem na jednu maličkost na samotné dostihy. Ve vážnici se kují plány, chystají se diplomatické tahy, probírají se lidé a jejich pověst do nejmenších podrobností, diskutuje se o zprávách z burzy. Třeba zdůraznit, že ve vážnici je teplo.

Hned vedle vlastní vážnice je šatna jezdců a kancelář vedoucího závodiště, malá místnůstka, ve které musí trenéři potvrdit účast každého z přihlášených koní nejmíň tři čtvrtě hodiny před příslušným dostihem.

Procházím tedy vážnicí cestou do šatny a provází mne sborové “dobré jitro”. V šatně neprodleně zamířím za moudrostí, vtělenou do osoby mého šatnáře.

Dostihoví šatnáři jsou trochu jako divadelní garderobiérky: jsou to přátelé, důvěrníci, diplomati a organizátoři. Vystrčí žokeje na jeviště na správnou narážku se správnými rekvizitami pro příslušnou scénu, tedy obrazně samozřejmě. Starají se o všechno žokejovo vybavení. Perou kalhoty, čistí sedla a boty, vozí všechno co je třeba z jednoho závodiště na druhé. Jezdec se může spolehnout, že až dojede na příští štaci, jeho věci tam už na něho budou ve vzorném pořádku čekat. Když jezdec potřebuje nové rajtky, šatnář mu je objedná. Když je zapotřebí něco pospravit, šatnář to zařídí. Šatnář vozí na každé závodiště hory nadpočetných svetrů, bezpečnostní přilby, kalhoty, sedla, bičíky i boty pro případ, že by si někdo chtěl či musel něco vypůjčit. Když jsem začínal, půjčoval jsem si věci z této “rezervy” pravidelně, protože jsem sám ještě vlastní vybavení neměl. Rezerva mi také přišla vhod, když jsem třeba na poslední chvíli musel změnit plány a musel jsem jet kupříkladu do Sussexu, zatímco moje věci putovaly podle původních propozic úplně jinam.

Dostihoví šatnáři jsou úzce semknutý klan. Je jich celkem asi dvacet a všichni jsou spříznění, pocházejí asi ze šesti rodin. Outsider absolutně nemá šanci mezi ně proniknout. Tak otcové se syny, strýci a bratranci balí denně špinavé oblečení do ranců a odnášejí je do svých vozů, aby následující den ráno dorazili na příslušné místo s čistými věcmi. Jejich ženy doma perou a v přestávkách mezi praním a sušením přijímají telefonické vzkazy od jezdců.

Většinou má jeden šatnář na starosti tak deset jezdců, ale například o Velikonocích, kdy se v jednom dni pořádá až patnáct dostihových mítinků na různých místech, jsou na každém závodišti tak dva šatnáři a musí se postarat o čtyřicet až padesát jezdců. Vzniká neuvěřitelný chaos. V běžný dostihový den se však jezdec může naprosto spolehnout, že bude mít připravené všechno, co potřebuje, že mu šatnář připraví správné dresy, že mu v časové tísni pomůže s oblékáním, že mu sdělí nejnovější zprávy i drby, že ho oblékne jako malé miminko, a pokud by se snad vrátil z dráhy rozbitý na kusy, že ho utěší v neštěstí, že mu vypomůže ve finanční tísni. Mohl by žokej bez šatnáře vůbec žít?

Často se jezdec dozví teprve od šatnáře, co vlastně pojede, protože šatnář má určitě přesnější informace než ranní tisk a zná nejnovější rozhodnutí trenérů. Dresy jsou uloženy u trenérů, a ti o ně také pečují a donášejí je ve správnou dobu do vážnice, aby je předali příslušnému šatnáři, tedy tomu, který má jezdce na starosti. Jestliže trenér v poslední chvíli změní své plány a nestačí příslušného jezdce uvědomit, dozví se to jezdec od šatnáře.

Jakmile jezdec ví s jistotou, co pojede, projde se šatnářem seznam koní, aby si ověřil, zda nebudou potřebovat stínidla, poprsník nebo podložku pod sedlo. Také si ověří, kdy bude potřebovat dečku na olověná závaží a jestli některý z koní nemá předepsanou tak nízkou váhu, že bude třeba použít lehounké sedlo.

S obědem se jezdec na závodišti jaksi míjí. Není to kvůli váze, ale proto, aby byl v optimální tělesné formě. S plným žaludkem není nikdo schopen vrcholného výkonu. Dále, pokud by jezdec po vydatném jídle utrpěl pád, měl by zaručeně vážné střevní potíže a třásl by se a potil následkem šoku zažívacího ústrojí celé hodiny.

To, že člověk neobědvá, samozřejmě přispívá k nízké váze, ale je třeba říct, že většina překážkových jezdců nemá s nadbytečnou váhou žádné potíže. Nejnižší váhu, jakou kdy kůň v dostizích Národního honebního výboru nesl, je devět kamenů sedm liber (60,25 kg), a nejvyšší je třináct kamenů (82 kg). Většina koní ale nosí tak deset až dvanáct kamenů sedm liber (6379 kg). V tom je zahrnuta váha jezdce a jeho oblečení, sedlo s obřišníkem, třmeny i stínidla, pokud je kůň potřebuje. Není zahrnuto udidlo a ochranná přilba. Celá výstroj váží asi tak dvanáct liber (6 kg), ale když si jezdec vybere zvlášť lehké věci, může váhu výstroje snížit na polovinu.

Do třiašedesáti kilogramů mi vždy chybělo půl kilogramu až kilogram, aniž jsem se musel trápit dietou nebo sedět v páře, jak to dělají chudáci rovináři. Většina koní, které jsem jezdil, měla předepsáno tak o tři kilogramy víc.

Někteří z mých kolegů ale na tom tak dobře nebyli a znám jednoho nebo dva, kteří byli v tureckých lázních denními hosty. Tuhý boj, jaký tito ubožáci vedou se svou váhou, má i své humorné stránky. Jednou se v páře setkali Dick Black a Dave Dick. Oslavili nečekané setkání lahví červeného a při odchodu s hrůzou oba zjistili, že váží víc, než když do páry přišli.

Před každým dostihem se jezdec zváží se všemi věcmi na “zkušební” váze. Jestliže nedosáhne váhy, kterou má kůň předepsanou, vezme si tolik olověných destiček (připravených na lavici vedle váhy), kolik potřebuje. Olověné destičky zapadají přesně do kapsiček pouzdra z kůže a plátna, které se podkládá koni pod sedlo.

Když konečně jezdec váží se vším všudy řekněme o čtvrt kilogramu míň, než kolik má kůň předepsáno, odebere se k oficiálnímu vážení.

U váhy sedí vážný a cílový rozhodčí, který později rozhoduje o konečném pořadí v příslušném dostihu. Ten je tu proto, aby si dobře zapamatoval barvy dresů a aby je dokázal rychle rozeznat při dramatickém, těsném finiši. Snadno se stane, že rozhodčí nevidí na startovní čísla, jestliže dva koně jedou těsně vedle sebe (do roku 1957 ještě nebyly k dispozici cílové fotografie). Cílové fotografie se nedělaly ani na těch závodištích, kde byly kamery umístěné jen pro rovinu, rozhodčí pak leckdy došli k podivuhodným závěrům. My byli vždy toho názoru, že jestliže po pěti kilometrech intenzivní jízdy jsou dva koně vedle sebe tak těsně, že pouhé oko nerozezná, který z nich je vpředu, zaslouží si prvenství oba. Dnes má každé závodiště právo instalovat cílovou kameru, a většina závodišť tohoto práva využívá.

Tak tedy: rozhodčí si pečlivě prohlíží barvy dresů a vážný si prohlíží seznam přihlášených koní, aby věděl, který kůň má nést jakou váhu, a pak bedlivě sleduje, jestli údaj na váze odpovídá předpisu. Váhy mají vesměs veliký ciferník a na vážné plošině připevněnou židli, do které jezdec usedá. Ručička na velkém ciferníku začne kroužit a jezdec si připadá jako kus masa u řezníka. Kdysi se používaly váhy “o dvou miskách”, kde se na druhé rameno přidávala závaží, ale ty už skoro nikdo nechce, protože vážení trvalo příliš dlouho.

Jakmile se jezdec zváží, předá sedlo trenérovi koně, kterého se chystá jet. Trenér sedlo odnese do sedlácích boxů u padoku. Deset minut před dostihem vyjde jezdec z vážnice a připojí se k trenérovi a majiteli, aby s nimi probral taktiku jízdy, vlastnosti koně, počasí a šance v následujícím představení.

Tato krátká setkání v padoku byla často mou jedinou možností poznat se s lidmi, pro které jsem jezdil. Někteří majitelé byli moji přátelé. Žádnému z nich jsem ale neměl příležitost říct, že dobře vím, jak důležitou roli v dostihovém světě hrají.

Celý ten obrovský “průmysl” rovinových a překážkových dostihů u nás závisí úzce na prosté skutečnosti, že majitelé koní mají radost z toho, když vidí svá zvířata běžet v dostihu. Chovatelé, trenéři, jezdci, sekretářky, stájníci, kováři, bookmakeři a jejich pomocníci, řidiči transportních boxů, dostihoví reportéři, pracovníci závodišť, šatnáři i staří páni, kteří sbírají smetí po dostizích tyčkou s bodcem na konci, ti všichni by byli bez chleba, nebýt majitelů.

Majitelé drží dostihové koně pro potěšení, ne pro zisk. Je přece obecně známo, že chceli člověk přijít rychle o peníze, stačí si pořídit dostihové koně, ti mu od peněz pomohou. Toto pravidlo platí dvojnásob u steeplů, protože koně, kteří běhají překážkové dostihy, po skončení kariéry těžko kdo koupí na chov. Většinou stejně běhají jen valaši a klisny, úspěšných hřebců je velmi málo. Jestliže si tedy někdo opatří dostihového koně, dělá to z lásky k dostihovému sportu, pro nic jiného. Majitel neočekává velké výhry, je rád, když mu kůň vydělá aspoň na trenéra. Většina koní tolik nevyjezdí, protože ceny v dostizích Národního honebního výboru jsou malé. Ceny pro vítěze se většinou pohybují kolem tří set liber, i když u některých důležitějších dostihů byly v poslední době vypsány odměny tisícové. Jenže těch tisícových je maximálně tak sto do roka, a ročně se u nás jede přes dva tisíce dostihů.

V sezoně 195556 soutěžilo v oněch dvou tisících dostizích asi pět tisíc různých koní. Někteří z nich zvítězili ve víc než jednom dostihu, to tedy znamená, že dva ze tří soutěžících koní se nikdy nedočkali odsedlávání vítěze. Tyto statistické údaje se v průběhu let mnoho nemění, ale forma koní ano. Kůň, který měl v určitém roce špatné výsledky, může všechno dohonit v roce dalším.

Bohužel neexistuje spolehlivý předpis, jak se zařadit do šťastné menšiny vítězů. Hýčkané, laskané favority skvělého původu mnohokrát stihla pohroma, štěstí naopak potkalo laciné paběrky z dražebního ringu, ze kterých se pak staly světové jedničky.

Jistý člověk, když viděl, jak skvěle si vede Rompworthy, kterého pan Dennis kdysi koupil za pouhých sto liber, nebo Russian Hero z farmy Fearnieho Williamse, se rozhodl, že koupí koně za padesát liber a bude čekat, až mu kůň vydělá celé jmění. Prý ho vlastně dostihy nebaví, chce jen vědět, kdy a kde kůň poběží, aby si na něho mohl vsadit.

Proti všemu očekávání (kůň totiž za mnoho nestál) se tomu člověku jeho sen splnil.

Vlastnil koně jen čtrnáct dní. Kůň zvítězil v jednom dostihu při dvaceti ku jedné. Sázel na něj pouze jeho nevědomý majitel, rozumní lidé ne. O deset dní později zvítězil kůň znovu, v prodejním dostihu. Byl prodán za vysokou částku. Nikdy v životě už další dostih nevyhrál.

Jeho majitel usoudil, že tento způsob výdělku je vlastně velmi výhodný a jistý. Brzy zakoupil další dva koně za málo peněz. Výdaje za tréninky rostly, rostly ztráty na prohraných sázkách, protože koně docílili přesně to, co jim trenéři předpovídali, to jest nic. Znechucený majitel zjistil, že má míň peněz, než když začal. Oba koně daroval, protože je nikdo nechtěl koupit, a přeorientoval se na fotbalové sázení. (Šance vyhrát první cenu ve fotbalovém sázení je asi stejná jako pravděpodobnost, že člověk bude zavražděn, to jest jedna ke čtyřem milionům.)

A jaké že plyne ponaučení z těchto historek? O tom, jak kdo snadno ke štěstí přišel a zase ho pozbyl? Jestliže má člověk napoprvé zázračné štěstí, neměl by to už napodruhé pokoušet.

Naštěstí pro nás pro všechny jsou podobní majitelé, jako byl ten, o kterém jsem teď vyprávěl, velmi vzácní. Ti ostatní jsou svému nevýnosnému sportu oddaně a obětavě věrní. Financovat trénink dostihového koně je náročnější, než platit dítěti drahou soukromou školu. Opravdu těžko můžete počítat s tím, že peníze za školné získáte zpět na konci školního roku vhodně umístěnými sázkami na známky dítěte, ani nemůžete neúspěšné dítě prodat v dražbě.

Ale k věci: krátká porada v padoku končí, trenéři vyhodí jezdce do sedel a koně se vydají ke startu. U překážkových dostihů se nepoužívají startovní boxy jako v rovině. Přes dráhu je natažena jen páska asi ve výši ramen dospělého člověka a ta vyletí vzhůru, když startér stiskne startovací páku. Na malých závodištích je startovací zařízení ještě jednodušší. Startér natáhne přes dráhu pružnou gumovou pásku a pak ji jednoduše pustí. Pak koně vyrazí.

Nejdřív ale jezdci krouží kolem startu, ubezpečují se, že mají správně dotažené sedlo, že mají vyhovující délku třmenů, zatímco startér vyvolává jednoho koně po druhém, aby si ověřil, že se všichni dostavili. O místa se nelosuje, protože v dotizích pořádaných Národním honebním výborem smějí jezdci startovat z kterékoli pozice. Žokejové, kterým jde o to, aby startovali na vnitřní straně dráhy, občas pořádají soukromý dostih ke startu. Komu se podaří přijet první, zajede až k bariéře a pevně se jí drží, aby se mu tam nikdo nevmáčkl.

Na většině závodišť je výhodné startovat na vnitřní straně dráhy, ale není to absolutní pravidlo. Několik překážkových drah má tvar osmičky a na těchto závodištích je určitě výhodnější začít na zevní straně, protože pak se člověk ocitne na vnitřní straně na vzdáleném konci dráhy v dlouhých obloucích.

Řekl bych, že v Aintree je nejlepší startovat ze středu, protože se dráha nejprve mírně svažuje zprava doleva; rozdíl v úrovni doskoku a odskoku u překážek je tedy největší u bariéry a kůň tam často ztrácí energii, kterou předtím musel vynaložit, aby se na vnitřní stranu dostal.

Koně, kteří běží dostih poprvé, by na vnitřní straně běhat neměli. Je toho na ně tak jako tak příliš mnoho, nové prostředí, neklidná atmosféra, hluk, zmatek, nové pachy, a ještě k tomu boj o pozici na každém metru. Když při prvních dostizích koně zatlačí do křídel, anebo když upadne u překážky, protože měl příliš málo místa k odskoku, může ztratit sebedůvěru navždy. Proto jsem vždy jezdil s nezkušenými koňmi spíše ve středu nebo blíž k zevnímu okraji pole, kde kůň před sebe líp vidí a nikdo do něho při skoku nevrazí. Dost času na to volit nejkratší cestu, když už je kůň zkušený a dovede si ubránit pozci, o kterou se ho ostatní snaží připravit.

Když je po dostihu, vracejí se jezdci do vážnice v nejrůznějším duševním rozpoložení, od veliké blaženosti až po zoufalství. Jezdci prvních čtyř koní musí být znovu zváženi, aby se ověřilo, zda skutečně nesli tu váhu, se kterou se k dostihu vydali. Pak se teprve oficiálně potvrdí definitivní pořadí. Při vážení je povolena určitá tolerance. Jezdec může vážit o dvě libry (1 kg) míň, než kolik je předepsáno, nebo až o čtyři libry (2 kg) víc. Jestliže je rozdíl na straně lehké větší, vede k diskvalifikaci; jestliže je rozdíl větší na straně těžké, vede k těžké pokutě.

Znám jednoho žokeje, který šel k váze s nejlehčím vybavením, jaké měl. Měl slabého koně a vůbec nepočítal s tím, že by mohl přijít mezi prvními čtyřmi. Pak se na poslední chvíli rozhodl, že si lehké sedlo podloží plstěnou podložkou, aby koni neodřel záda. Dostih byl úplné fiasko. Všichni dobří koně popadali a můj známý ke svému úžasu zvítězil. Když se vracel k tribunám, tušil černou budoucnost a hanbu. Podložka sama by sotva převážila předepsanou zátěž, ale onen jezdec dobře věděl, že se do plsti vždycky nasákne z koní pot, a že podložky jsou po dostihu úplně mokré a váží mnohem víc než před startem. Můj známý přijal gratulace žasnoucího majitele a trenéra, ale byl přitom duchem nepřítomný. Když vcházel do vážnice, snažil se podložku nenápadně ztratit, ale jeden ochotný člověk za ním vběhl, mával nad hlavou podložkou a hlasitě volal: “Haló, tohle jste upustil!”

Jezdec přijal své břímě s chabým úsměvem, v duchu ochotnému člověku spílal a se strachem si šel sednout na váhu. Vážil o půlčtvrté libry víc než před startem. Váhový rozhodčí se na něho sice mračil, ale jezdec byl v povolené toleranci. Je běžné, že jezdec při těžkém dostihu ztratí libru až dvě libry, ale onen dotyčný známý tvrdí, že nejvíc ztratil až po svém vítězství ze strachu.

Když skončí poslední dostih, mají všichni po práci a přežvykují události dne spolu se sendviči a koláči, které zapíjejí čajem, aby nasbírali dostatek sil na cestu domů. Když dozní poslední na shledanou a zmizí poslední vozy, vrací se na zšeřelé závodiště klid a mír. A zajícjezdec do svého pelíšku.

Koně

Potkalo mne to štěstí, že jsem měl příležitost jezdit opravdu skvělé koně, ať to byli Silver Fame, Roimond, Finnure, Mont Tremblant, Halloween, Crudwell nebo Devon Loch.

Trochu váhám, jestli smím mezi koně, které jsem jezdil, zařadit i Halloweena, protože toho jsem jel jen jednou; během dostihu jsme se jeden od druhého ve vzduchu odpoutali a tím skončilo i naše partnerství.

Není pochyb o tom, že ze všech koní, které kdy lord Bicester vlastnil, byl Silver Fame ten nejskvělejší. Byl to velký světlý hnědák s bílými odznaky a měl čistá silná hlezna. Byl pracovitý a moudrý, přesně chápal, co od něho člověk chce, a dokud neminul cílový sloup, nepřestal bojovat. Pokud je to u koně vůbec možné, pak měl nezdolnou vůli zvítězit. Zlatý pohár v Cheltenhamu vyhrál jednou doslova posledním krokem jen díky své neuvěřitelné bojovnosti. Jel ho tehdy Martin Molony, jel jako geniální ďábel.

Silver Fame měl nejraději dráhu v Cheltenhamu a v Sandownu. V Aintree měl smůlu.

Jel jsem ho v Liverpoolu jen jednou, to tam běžel naposledy. Předtím běžel v Aintree třikrát, a nikdy se nedostal dál než k Becheťs Brooku. Pak ho ale přihlásili do Champion Chase, usoudili, že by se přece jen mohl ještě jednou pokusit o štěstí. Jelo se nám krásně, kůň skákal bezchybně a vedl před Freebooterem až k poslední překážce. Odskočil správně, ale vzal o překážku, nejspíš z nepozornoti, a při doskoku padl. Padal prudce a zůstal chvíli ležet, měl vyražený dech.

Mezitím k nám už po dráze spěchal lord Bicester celý ustaraný. Nějaký pitomec mu cestou řekl, že kůň je mrtvý, takže k nám doběhl skoro v slzách. Silver Fame ale jen lapal po vyraženém dechu, po chvíli se zdvihl a byl v pořádku.

Je to věru mizerný pocit, když v prakticky vyhraném dostihu člověk padá u poslední překážky. Tim Molony, jezdec Freebootera, tvrdil, že by se před nás dostal v každém případě, ale já jsem přesvědčený, že se mýlil. V dlouhém těsném finiši neměl proti nám nikdo šanci, protože Silver Fame vždy někde ještě v sobě našel tajnou rezervu a nikoho před sebe nepustil.

O dvě sezony později, po Freebooterově vítězství ve Velké národní, se oba koně znovu setkali, tentokrát na Stanley Chase v Sandown Parku. Jinak tam dohromady žádná konkurence nebyla, takže se z dostihu vyvinul souboj dvou velikých koní. Freebootera jel Jimmy Powers (jel ho i při vítězství v Aintree), Silver Famea já. Skoro celý dostih jsme jeli prakticky bok po boku. Tři překážky před cílem šel ale najednou Silver Fame o délku dopředu a tento náskok si už udržel i na stoupání v posledním úseku dráhy, až k cílovému sloupu.

Silver Fameovi stačilo, když byl vpředu aspoň o hlavu, neviděl důvod, proč by se měl namáhat o větší náskok. Pro jezdce to bylo trochu nepříjemné a znalce formy, sledující dostih, to zcela svádělo na scestí. Mysleli si, že pokud Silver Fame zvítězil nad slabší konkurencí jen o délku, nejspíš není ve formě. Jenže Silver Fameovi bylo jedno, s kým bojuje, jestli se slabším koněm, nebo s Freebooterem. Stačilo mu zvítězit o délku, pokud to bylo možné. O jednu délku, nic víc, nic míň.

Bylo úplně zbytečné, aby George Beeby dával Martinovi Molonymu a mně nějaké instruke, pokud jsme jeli Silver Famea. Kůň stejně všechno věděl nejlíp. Jakmile někde jednou běžel, už si dráhu navždy pamatoval a také si přesně pamatoval kde, na kterém místě, dostal pokyn k finiši. Bez jakéhokoli povelu jezdce zrychlil krok přesně ve správném okamžiku a šel na špici.

Jednou jsem ho jel v Cheltenhamu v Golden Miller Chase. Byl to tehdy dostih na čtyři míle, což znamenalo tři okruhy na dráze, na níž kůň předtím běhal dvouapůlmílové steeply. Kůň nasadil ostrý trysk přesně na správném místě pro tuto délku kursu. Když jsem ho přitáhl, jako by trochu padl do zmatku. Vzpamatoval se, až když jsme znovu vyjeli na vzdálený úsek dráhy. Člověk by řekl, že porozuměl, o co jde. Pak na stejném místě jako předtím, bez sebemenšího pokynu ode mne, začal bojovat a šel dopředu. Možná že ho ale přece jen zaskočila délka dostihu, na jakou nebyl zvyklý, protože výjimečně nezvítězil o délku, ale jen o hlavu.

Když začal stárnout a ztrácet formu, lord Bicester mu poskytl zasloužený a důstojný odpočinek. Někteří koně běhají dostihy ještě dlouho poté, co minuli svůj vrchol. Je pak smutné, když steepler, který dřív neměl na světě soupeře, běhá čím dál tím nižší handicapové třídy. Silver Fame byl takového nedůstojného konce ušetřen. Lord Bicester si ho vzal k sobě domů a vysílal ho na hony. Prý to koně ale nikdy netěšilo jako dostihy.

Roimond byl úplně jiný.

Napohled byl nádherný, velký, statný, s mohutnými svaly, nádhernou tmavě kaštanovou srstí a mírně římským nosem. I povahově se od Silver Famea velmi lišil. Byl náladový. Někdy se rozhodl, že bude bojovat a že chce zvítězit, pak byl skvělý. Jindy ale jel už od začátku, jako když ho to vůbec nebaví, jezdec mohl dělat co chtěl, kůň nepřidal. Také se stávalo, že se rozhodl bojovat až v závěru závodu, jenže to už bylo pozdě. Bylo to k vzteku.

Rád běhal v čele a postupně utahal ostatní koně, jak se snažili dostat před něho. Jestliže tedy běžel na začátku dostihu na šestém nebo sedmém místě, bylo zcela jasné, že má špatnou náladu a že těžko zvítězí.

Byl výborný skokan a měl takovou sílu, že i když šel na překážku špatně, dokázal se skrz ni probourat. Když padl, bylo to proto, že podcenil pevnost překážky.

Pokud byl v dobré náladě, jezdil jsem ho rád, ale bylo to únavné, kůň měl tak široká záda, že jezdec si na něm připadal, jako by seděl na hoře. Kdykoli jsem Roimonda jel, bolely mě pak svaly ve stehnech.

V obou velkých dostizích, ve kterých jsem ho jel, byl druhý. Poprvé to bylo v Kempton Parku v King George VI Chase, podruhé o tři měsíce později Velká národní v roce 1949, kdy nás předstihl Russian Hero.

Tehdy v Kemptonu běželo mnoho vynikajících koní, byli tam také Cottage Rake, Happy Home, Red Apríl a Cloncarring. Roimond byl v dobré náladě, vyrazil na špici a vedl fantastickým tempem celý dostih. Všichni se nás snažili předstihnout a nakonec to největší z našich soupeřů dokázal. Cottage Rake se vedle nás objevil na poslední překážce; Roimond běžel dál nezměněným tempem a irský kůň ho předstihl o pět délek. V roce 1951 zvítězil Roimond v Mildmay Memoriál Chase v Sandownu s Timem Molonym. Jel jsem v témže dostihu jiného z koní lorda Bicestera. Mohl jsem si tehdy vybrat a zvolil jsem bez zaváhání Bluff Kinga.

Bluff King, statný kůň s obrovitými kopyty, se tehdy speciálně připravoval na Cheltenhamský Zlatý pohár, který se měl jet o deset dní dřív. Zlatý pohár byl ale odložen pro mráz a sněžení, a tak se trenér s majitelem rozhodli poslat Bluff Kinga místo do Cheltenhamu do Sandownu.

Jakmile byl dostih odstartován, vyrazil Tim s Roimondem na špici a tam se držel až do poslední půl míle před cílem; pak jako by najednou Roimond ztrácel síly, zatímco Bluff King měl ještě rezervy, takže jsem s ním šel dopředu. Na poslední překážce vedl. Byl tehdy ještě mladý a nezkušený, vyděsilo ho, že je v čele sám, ohlížel se po ostatních koních. Také je pravda, že jeho tréninkový program vyvrcholil o deset dní dřív a jeho výkonnost už nebyla maximální. Ať už to bylo jakkoli, Roimond běžel na stoupajícím úseku dráhy s ohromnou energií, předstihl Bluff Kinga a zvítězil o dvě délky. Překvapilo to i samotného Tima a já si znovu ověřil, jak snadno si jezdec nevybere správného koně.

Roimond běžel Velkou národní čtyřikrát a z toho dvakrát se mnou. S výjimkou sezony, kdy byl druhý, nikdy nedokončil ani jediný okruh. Spadl s Dickem Blackem, spadl s Timem Molonym a spadl se mnou. Rok poté, co jsme málem zvítězili, jsme se totiž s Roimondem vypravili do Aintree znovu. Jenže kůň neměl svůj den a spadl u sedmé překážky. Šel správně jen na jedinou z prvních šesti, ostatními se proboural. Jenže to si žádný kůň v Aintree nemůže beztrestně dovolit. Když tehdy šel přes Becheťs Brook, vznesl se obrovským skokem, který zachytil jeden fotoreportér. Je to dramatický, vzrušující snímek.

Ostatně kdekdo ten obrázek viděl, protože ho firma Players použila jako reklamu na cigarety s titulkem “Z nejlepších”. Jenže Roimond tehdy u příští překážky upadl, takže dlouho z nejlepších nebyl.

Když Roimond přestal vyhrávat ve velkých dostizích, poslal ho lord Bicester také domů, na hony, jako Silver Famea. Roimonda hony bavily, a tak se s ním vnuk lorda Bicestera dokonce občas objevil koncem sezony na některých honebních steeplech. Když jsem ho zase viděl na dráze, bylo to, jako když se vítám se starým kamarádem. Vypadal stále skvěle.

Každý jezdec má svého oblíbence, tomu se žádný neubrání. Já měl ze všech skvělých koní lorda Bicestera nejraději Finnura. Tim Molony měl naopak nejraději Roimonda a jeho bratr Martin Silver Famea.

Finnure byl velký kaštanový hnědák vynikajících kvalit, měl nádherné proporce a byl nesmírně inteligentní. Stačilo mi ke štěstí, když jsem na něm jenom seděl a díval se před sebe mezi jeho bystře vztyčenýma ušima. Skákal s obrovskou silou a jeho záběr do finiše od poslední překážky byl vpravdě vzrušující. Když ho člověk pobízel po rovince k cíli, bylo to, jako když se sešlápne plynový pedál u silného vozu. Předstihl každého.

Před Velkou národní v roce 1951 jsem jel Finnura v sedmi dostizích; zvítězil v pěti. Upadl při naší první společné jízdě, krátce po přepravě z Irska, kdy ještě nebyl zvyklý na anglické překážky. Pak ještě jednou skončil bez umístění, bylo to v Hurst Parku, na příliš tvrdé dráze.

Mezi oněmi pěti vítěznými dostihy byl i liverpoolský Champion Chase, kde přišel o první délku před Coloured School Boyem se skvělým liverpoolským jezdcem Arturem Thompsonem. Šli jsme s Arturem přes všechny překážky na dvou mílích dráhy bok po boku a Finnure nakonec zvítězil jen díky svému neuvěřitelnému vývoji rychlosti.

Finnureův nejtěžší a největší dostih byl asi King George VI Chase v Kemptonu v roce 1949. Jeho soupeřem byl tehdy Cottage Rake, trojnásobný vítěz cheltenhamského Zlatého poháru, kůň, kterého na anglických překážkových drahách od té doby nikdo nepředstihl, kůň, který v předešlé sezoně v tomtéž dostihu přemohl Roimonda, a kterého mnozí považovali za nepřemožitelného.

Valnou část dostihu jsem s Finnurem jel ve středu pole, klidně a bez únavy. Chtěli jsme se propracovat dopředu, až když se budeme blížit k cílové rovince. Aubrey Brabazon, jezdec Cottage Rakea však k mé lítosti volil tutéž taktiku, takže jsme přes poslední dvě překážky šli těsně za ním.

Za poslední překážkou jsem pobídl Finnura, aby ze sebe vydal svou nejskrytější sílu. Po obrovském, urputném boji zvítězil o půl délky.

Po takovém vítězství se člověku až svíralo hrdlo vysílením i štěstím. Sotva jsem byl schopen promluvit, když nás lord Bicester vítal při odsedlávání vítěze.

O rok později běžel Finnure ve Velké národní, a já se do Aintree nikdy nechystal s takovou nadějí jako tehdy. Můj skvělý kůň už na liverpoolské dráze běžel a zvítězil, přes všechny překážky šel s jistotou a s převahou. Byl jsem přesvědčený, že se s větší délkou dráhy dobře vypořádá a že jeho fantastická rychlost nakonec rozhodne, pokud všechno půjde dobře.

Jenomže všechno šlo naopak špatně.

Ten rok běželo Velkou třicet šest koní. Řadili jsme se u startu a čekali asi na dva nebo tři opozdilce, když vtom startovní páska nečekaně vylítla vzhůru. Řada koní nebyla ještě ke startu připravená, zůstali viset. Byl to dost neslavný začátek.

Finnure šel dobrým tempem k první překážce. Dostal jsem pokyn, abych na něho v první části dostihu nespěchal, ale jiní jezdci měli jiné plány. Vznikla neklidná tlačenice mezi těmi, kdo dostali pokyn jet v čele a vyhýbat se nepříjemnostem (dost pochybná rada, jak se ukázalo). Minulo mne několik jezdců povzbuzujících své koně bičem, až se dostih zvrhl v útok lehké kavalerie na první překážku. Vedoucí koně ale před první překážkou už nabrali takovou rychlost, že se ani nemohli na skok soustředit a připravit. Několik koní upadlo. Finnure přeletěl přes překážku se svou obvyklou lehkostí, ale přistál ve změti mužů a koní, válejících se po zemi jako na bitevním poli. Snažil se ležícím postavám vyhnout, uklouzl, snažil se vyrovnat, pak upadl. Vstal jsem s pocitem přetěžkého rozčarování a připojil se ke skupině mlčenlivých, zklamaných jezdců, stojících poblíž překážky.

Tehdy tam upadlo jedenáct koní, to jest třetina celého pole.

Jak se Finnure snažil vyhnout ležícím lidem a koním, vážně si poškodil hlezenní kloub a po osmnáct následujících měsíců nemohl dostihy běhat. V další sezoně běžel asi třikrát, ale jeho někdejší rychlost a dokonalost zmizely. Lord Bicester ho nakonec daroval. Bruce Hobbs v sedmnácti letech nejmladší vítěz Velké národní, jezdil potom s koněm léta na hony na lišku na Newmarket Heath. Můj starý přítel užíval tedy až do smrti aspoň vzdáleně vůni dostihů.

Stejně jako všichni tři koně lorda Bicestera, byl také Mont Tremblant kaštanový hnědák. Patřil slečně Dorothy Pagetové a já ho jednu zimu několikrát jel. Jeho jezdec Dave Dick se tehdy zotavoval po těžkém úrazu nohy, kterou si zranil o rozbitou bariéru.

Naše první vystoupení s Mont Tremblantem nebylo dvakrát úspěšné. Jeho trenér Fulke Walvyn mne požádal, abych po skončení listopadového dostihového programu s koněm pracoval na dráze v Newbury. Pomalu se šeřilo. Vyjel jsem na dráhu spolu s dalšími dvěma koňmi a všechno šlo dobře až k poslední překážce. Mont Tremblant na ni nešel správně, narazil do břevna a já letěl kupředu sám. Dopadl jsem přímo na hlavu.

Při dostizích nás naštěstí podobná pohroma nepotkala. Vyhráli jsme v Kemptonu i v Sandownu, kde jsem tehdy jel vítěze již potřetí, tři sezony za sebou. V King George VI Chase v Kemptonu byl Mont Tremblant druhý za Halloweenem. I v tomto dostihu už to byla třetí sezona, po kterou jsem hrál roli ve finiši.

K jízdám s Mont Tremblantem jsem se dostal náhodně; při svých největších vítězstvích měl jiného jezdce. V roce 1952 zvítězil s Davem Dickem v cheltenhamském Zlatém poháru a o rok později byl druhý za Early Mistem ve Velké národní.

Mont Tremblant byl skvělý partner, protože výtečně, klidně chodil přes překážky a měl krásný, ladný krok.

Crudwellova všestrannost pramenila z jeho zajímavého původu. Jeho otec Noble Star byl rovinář, běhal vytrvalecké dostihy a zvítězil v mnoha dostizích včetně Cesarewitche. Crudwellova matka Alesandrina byla vynikající steeplerka. Málokterá klisna zplodí po úspěšné, namáhavé dostihové kariéře vynikající hříbata. Nejmíň tři Alesandrinini potomci však v dostizích vítězili.

Crudwell měl typický exteriér rovináře, byl to gracilní, ušlechtilý hnědák a trenér s ním musel zacházet s porozuměním a opatrně. Do osmi nebo devíti let míval zažívací potíže vždy, když ho připravovali na důležitý dostih, jako kdyby tušil, o co jde. Také mu snadno praskaly cévky. Z nozder krvácel tak často, že kvůli tomu málem musel dostihový svět opustit. Naštěstí se ale proti krvácení našel lék, který kůň dostával v injekcích.

Po dva roky, jako tříletý a čtyřletý, běhal Crudwell rovinu. Několikrát zvítězil a čestně obstál i v Ascot Stakes, kde přišel jako druhý, dobrý byl rovněž v Great Metropolitanu v Epsomu. Byl by asi zůstal rovinářem, nebýt toho, že jeho majitelka paní Cooperová od začátku netrpělivě čekala, až bude kůň dost starý na to, aby jezdil překážkové dostihy.

Proutěnky mu šly od samotného počátku, jako by se pro ně zrodil. Dva roky soustavně vítězil.

Jel jsem Crudwella poprvé v roce 1952, tedy v době, kdy jsem začal pracovat pro Franka Cundella, který byl jeho trenérem. Crudwell byl přihlášen na nováčky v Hurst Parku, na Henry VIII Novice Chase, což byl jeden z největších dostihů pro nováčky v celé sezoně. Protože kůň v životě na dráze překážky neskákal, myslel Frank, že by bylo lepší začít v míň náročném dostihu. Kůň na mne ale při práci doma udělal tak hluboký dojem, že jsem Franka přemluvil, aby ho přece jen do Hurst Parku poslal, a paní Cooperová nám k tomu dala své požehnání. Tak jsme vyrazili.

Když jsem Crudwella jezdil při práci na planinách, přebíhal mi po zádech příjemný mráz, takové to vzrušující mrazení, předtucha, že naše partnerství bude dobré pro nás oba. Měli jsme k sobě vzájemný respekt, jaký mezi dvěma muži vede k přátelství a mezi mužem a koněm ke vzácnému porozumění. Podobný vztah vzniká mimovolně a těžko se vysvětluje. Prostě najednou je tu.

Při Henry VIII Novice Chase kůň plně potvrdil moje tušení. Daleko před každou překážkou jsem zcela přesně věděl, co udělá, a on jako by to tušil. Přestože běžel přes překážky poprvé, šel klidně a v dobrém rytmu. Jeli jsme valnou část dostihu vzadu, skoro na konci pole.

Teprve když jsme se naposledy přiblížili k rovince, pobídl jsem Crudwella k boji. Rozletěl se. Dlouhým, plavným krokem předstihoval jednoho koně po druhém, až jsme se ocitli na Špici. Zvítězil hladce a bez námahy o tři délky.

Po tři sezony vítězil stejným způsobem. Po startu šel klidně a pak ve finiši letěl neuvěřitelnou rychlostí. Crudwell byl schopen ze sebe vydat přímo explozivní tempo, díky tomu také vítězil v rovinových dostizích a proutěnkách. Nerad ale běžel v čele, teprve až po poslední překážce byl ochoten jít vpřed. Když se tak zpočátku loudal na konci pole, mnoho lidí oklamal. Mysleli si, že nejspíš nebude tak dobrý, jak se o něm tvrdí. Z našich prvních společných deseti dostihů zvítězil v devíti.

V Birminghamu se každý březen jezdí kvalifikační steeple na čtyři míle (7,25 km) jako příprava před Velkou národní. Jednou přijel do Anglie z Irska kůň jménem Churchtown speciálně kvůli tomuto dostihu. Nastal jeden z Crudwellových největších bojů. Po bezmála čtyřech mílích na těžké půdě, se zátěží o půldruhého kamene (1 kámen = 6,35 kg) větší, než jakou nesl irský kůň, se Crudwell dostal dopředu v polovině rovinky a po urputném, slavném boji zůstal vpředu až do cíle.

V době, kdy se odborníci nechali slyšet, že Crudwell už překročil svůj vrchol, zvítězil ve Velšské národní v Chepstow. Běžel tento dostih už rok předtím, ale to ho na cílové rovince zarazil padající kůň. Crudwell tehdy už nestačil zmobilizovat dostatek sil a zdržení dohnat.

Bylo to krátce po mé Velké národní s Devon Lochem a já byl ještě plný svého životního zklamání, když jsme se s Crudwellem chystali podruhé na Velšskou národní.

Jak kůň stárl, neztratil sice rychlost ve finiši, ale už tolik neriskoval, netroufal si běžet celý dostih vzadu a pak teprve vyrazit.

Chystal jsem se s ním pronikat do čela postupně, aby toho na něj pak nebylo moc.

Všechno šlo dobře až k třetí překážce, kde se kůň dopustil malé chyby. Přes další dvě překážky pak šel opatrně, takže dva koně, nesoucí menší zátěž, se dostali před nás. Jak jsme šli přes poslední překážku za nimi, myslel jsem si, že je už těžko budeme dohánět. Ale Crudwell vyrazil se svou starou větrnou rychlostí a zvítězil v posledních krocích.

Starý dobrý Crudwell. Já ten den poprvé dokázal zapomenout na Devon Locha.

Crudwell běžel také Cheltenhamský Zlatý pohár a další velké dostihy, ale v těch se mu moc nevedlo. Z tohoto hlediska by tedy vlastně mezi veliké, slavné koně nepatřil. Ovšem kůň, který celkem zvítězil v padesáti různých dostizích, musí být pokládán za koně mimořádného. V roce 1957 Crudwell zlomil rekord: zvítězil celkově ve větším počtu dostihů pořádaných Národním honebním výborem než kterýkoli jiný kůň v tomto století. Já jel svůj poslední vítězný dostih v roce 1957 s Crudwellem.

Dráhy

“Byla to dráha pro toho koně,” to člověk často slýchá.

Některým koním je skutečně nejmilejší jedna určitá dráha nebo dvě, někteří běhají raději doleva, jiní doprava, mají rádi tvrdou půdu, nebo naopak měkkou, další mají rádi slunce v zádech. Moudrý trenér se nesnaží jim to vymluvit. Běžíli kůň po dráze, která se mu líbí, po terénu, který mu vyhovuje, s jezdcem, se kterým si rozumí, vydělají na tom všichni zúčastnění několik délek.

Máme u nás neuvěřitelné množství překážkových drah, uvážímeli, jak malá jsme země. Dostihové mítinky Národního honebního výboru se pořádají na čtyřiceti pěti závodištích. A to ještě v tomto století počet závodišť klesá.

Závodiště Gatwick, Derby, Rugby, Hawthorn Hill, Pershore, Colwall Park, Monmouth a Bridgenorth vzala za své za války, v roce 1939. Newport přežil jen o několik sezón. Později byla zrušena závodiště Beaufort Hunt, Buckfastleigh, Hurst Park, Woore, Rothbury, Manchester, Birmingham a Bogside. Zato byla zřízena překážková dráha v Ascotu a nepochybně přispěla k lesku a slávě překážkových dostihů.

Ve Walesu už teď zbývá jen BangoronDee, patnáct kilometrů za hranicí, protože Chepstow spadlo (neochotně) do klína Anglii. Dokonce i Velšská národní se jezdí mimo území země. Tenby, Cardiff, Carmarthen a Glamorgan Hunt jsou pryč.

V Cornwallu nejsou dnes závodiště žádná a v Devonshiru zbývají jen dvě, Newton Abbot a Devon and Exeter. Přežívají úspěšně asi proto, že jsou blízko sebe a pořádají dostihové mítinky ve stejných srpnových a zářijových týdnech, takže se trenérům vyplácí tam na několik dnů koně poslat. Zaběhají si během krátké doby několik dostihů bez velkého cestování. Závodiště Totnes, Plymouth a Torquay už neexistují.

V Dorsetu, Hampshiru, Essexu a Suffolku už také není žádné závodiště.

Kent se jen tak tak udržuje nad vodou několikadenními mítinky na krásné dráze ve Folkestonu a jediným dnem ve Wye. Ten má ale velmi dobrou návštěvnost. Norfolk žije čtyři dny v roce ve Fakenhamu, a Lincolnshire v Market Rašenu. Skotsko má dnes už jen tři závodiště.

Obrovská rozdílnost v terénu a konstrukci závodišť nutí jezdce rychle myslet. Stoupání, klesání, ostré oblouky, překážky bez naváděcích křídel, nepříjemný doskok, křížící se dráhy, silnice překrytá drny nebo štěrkem, nevýrazné hraniční praporky, na to všechno je třeba pamatovat.

Stanovy pro překážkové dráhy Národního honebního výboru (National Hunt) dávají projektantům dosti značnou vůli. Uvádějí se tu maxima a minima se značným rozptylem. Projektant závodiště si v daném rozmezí může vybrat, jestli chce lehkou nebo náročnou dráhu, podle potřeby a podle vlastního názoru.

Základní požadavky jsou nicméně jasné:

Ustanovení 44. Na všech překážkových drahách:

a) Všechny překážky s výjimkou překážek vodních příkopů musí být vysoké’ nejméně 4 stopy 6 palců (135 cm).

b) Na prvých dvou mílích (3 200 m) musí být nejméně dvanáct překážek, na každou další míli nejméně šest překážek.

c) Na každou míli (1 600 m) musí být alespoň jeden příkop široký 6 stop (180 cm) a hluboký 2 stopy, a to na odskokové straně překážky. Příkop musí být chráněn náspem a odskokovým břevnem ve výšce do 2 stop.

d) Musí být zřízen vodní příkop o minimální šířce 12 stop, hloubce 2 stopy, ohraničený překážkou ne vyšší než 3 stopy. (Vodní příkop může být započítán mezi překážky uvedené’ sub b.)

Ustanovení 45:

Na všech proutěnkových drahách musí být série nejméně osmi proutěných překážek na prvých dvou mílích dráhy, další proutěné překážky pak musí být umístěny každé čtvrt míle. Výška překážek musí činit nejméně 3 stopy 6 palců od základního břevna k hornímu břevnu.

Jel jsem na většině závodišť a roztřídil jsem šije v duchu na dvě hlavní kategorie, na rovinaté a zvlněné. Ty jsem si pak rozděloval na podkategorie, na rovinaté snadné a rovinaté náročné, na zvlněné snadné a zvlněné náročné. Toto rozdělení platí speciálně pro mne a pokud by se mnou někteří jezdci nesouhlasili, mají na to plné právo.

Jak často říkávám, každý dostih je neopakovatelná událost a jeho průběh lze zřídkakdy předvídat. Neexistují neměnné závěry, pokud jde o koně. A jestli snad někdo ví o výjimkách potvrzujících pravidla, která hlásám, pak mne to nepřekvapuje.

Orientační klasifikace dostihových drah, kterou uvedu, platí jen pro překážkové dostihy. Proutěnkové dráhy se od sebe tolik neliší. Mají sice také specifické vlastnosti, třeba zvlněný terén nebo ostré zatáčky, ale v překážkách rozdíly nejsou.

Rovinaté a snadné dráhy tvoří většinu a jsou bez problémů. Když je suchá půda, jsou rychlé, překážky se přímo nabízejí a jsou pro koně snadné. Za normálních okolností, jedeli člověk dobrého koně, je moudré běžet tak šest sedm délek za vedoucími jezdci. Větší vzdálenost málokterý kůň dokáže nahnat, máli silné soupeře. To by snad dokázal jedině Pegas mezi Percherony, ale lepší je neriskovat. Nejednou se stalo, že i želva předhonila zajíce, když si byl příliš jistý sám sebou.

ROVINATÉ Market Rasen Windsor

A SNADNÉ Newton Abbot Wolverhampton

BangoronDee Nottingham Worcester

Catterick Southwell Wye

Hereford StratfordonAvon

Cartmel Taunton ROVINATÉ

Huntingdon Uttoxeter A NÁROČNÉ

Kelso Wincanton Aintree

Ludlow Wetherby Doncaster

Haydock Park ZVLNĚNÉ DRÁHY, NA

Kempton Park A NÁROČNÉ KTERÝCH JSEM

Newbury Devon and Exeter NEJEL

Cheltenham Ascot

ZVLNĚNÉ Chepstow Ayr

A SNADNÉ Hexham Carlisle

Folkestone Leicester Perth

Fontwell Park Plumpton Sedgefield

Lingfield Towcester Newcastle

Plumpton Sandown Park Fakenham

Warwick Teesside Park

V jakémkoli dostihu kratším než 4 míle (6 400 m) nesmí jezdec dovolit, aby se jeden nebo dva koně utrhli a šli dopředu, aniž by se za nimi pustil. Nicméně takoví koně se většinou po třech mílích unaví a už nestačí na vytrvalé borce ve finiši.

Někteří koně běží nejlíp v čele, mají před sebou rádi volno. Pak jsou “tempaři”, ti běží stále stejným tempem. U těch je nejlepší vyrazit dobrým cvalem hned od startu a diktovat tempo od začátku, až se soupeři unaví. Nejpříjemnější jsou koně, kteří nemají rádi, když je jiný kůň předbíhá. Taková zvířata přidají, jakmile za sebou slyší dusot kopyt. Ovšem snažit se předběhnout některého z těchto skvělých koní je stejné jako snažit se předehnat nevychovaného řidiče auta, který přidá plyn, jakmile vůz za ním dá světelné znamení, že bude předjíždět.

Pro koně, kteří rádi běží v čele, byl výborný Hurst Park.

Rovinka tam byla dlouhá kolem půl míle a další část dráhy se táhla v dlouhém mírném oblouku, takže v pohledu shora měla dráha tvar písmene D. Překážky byly příjemně snadné a půda tam rychle vysychala, protože přebytečná voda stékala do Temže. Z nejvyšší části tribun byla hezká vyhlídka na pramičky a skify honící se po řece.

V Hurst Parku se mi vždy vedlo, ale nebyla to moje nejoblíbenější dráha. Mám totiž slabost pro větší překážky. Nicméně to bylo právě v Hurst Parku a pak o dva dny později v Sandownu, kdy se mi zdařil můj neobyčejný, čtyřhvězdičkový rekord osm vítězství z jedenácti startů.

Rovinaté a náročné dráhy mají vesměs velké, pevné překážky a jsou vlastně těžké jen tehdy, jeli kůň průměrný. Dobrý skokan zvládne překážky bez obtíží a s takovým koněm jsou pak obtížné dráhy radost. Na velké, masivní překážce má člověk intenzivnější pocit vzletu. Pokud ovšem jezdec jede na slabším koni, mívá pak intenzivnější pocit pádu ze skály. A to už je míň lákavé.

Velká národní v Aintree je krajní příklad takové dráhy. Je zcela rovná, takže odpadají problémy se stoupajícími a klesajícími úseky, a jediným problémem je těžká půda po deštích. Mokro se drží hlavně na vlastním závodišti, zvlášť na rovince, zatímco úseky dráhy venku v terénu jsou míň blátivé, tam voda odtéká do kanálů a do potoka. Některé koně vyvádí z míry, když se jim pod nohama střídá těžká a suchá půda, zvlášť to platí pro ty, kteří nikdy nejezdili na hon. Na rovince se lopotí v těžké půdě, váhají a ztrácejí sílu na druhý okruh.

Jeli ale naopak velké sucho, je půda na vzdálené části dráhy, kde se tak často neběhá, ještě krásně pružná, zatímco kurs vlastního závodiště s oběhanou trávou je tvrdší.

V Aintree jsou dvě samostatné překážkové dráhy. Novější byla zřízena v roce 1952 a byla pojmenována podle lorda Mildmaye, na počest jeho památky.

Okruh novější dráhy má délku sotva půldruhé míle, vede podle proutěnkové dráhy a také se s ní kříží, mezi Melling Road a tribunami. Mildmayova dráha slouží jako úvod Velké národní a její překážky vypadají jako zmenšené modely překážek Velké. Všechny jsou celé pokryté zelení.

Na žádné jiné dráze překážky kryté zelení nejsou, aspoň ne všechny, i když mnoho z nich má spodní část pokrytou jehličnany, aby oko koně mohlo zvolna sklouznout ze zeleného turfu na překážku, aby ho lákala ke skoku. Na některých závodištích v oblasti Midlands jehličnany nepoužívají. Překážky tam jsou sice dobré, ale vypadají nevlídné, tmavé a tvrdé, když se k nim koně blíží.

Mildmayova dráha a Velká národní mají dvě překážky společné, vodní příkop a předposlední překážku Velké, která je současně třetí překážkou na novější dráze. Na těchto dvou okusí koně, jaké to je, když je doskok níž než odskok, jak je tomu u všech překážek Velké národní. Jedna “národní” překážka je záludně umístěná uprostřed rovinky Mildmayovy dráhy a dělává koním potíže.

Ostatní překážky Mildmayovy dráhy jsou sice menší, ale jsou masivní, tvrdé, žertovat se s nimi nedá. Koně se rychle poučí a jdou přes ně víc do výšky, a o to jde; nicméně podle mého by bylo lepší, kdyby překážky byly o něco málo vyšší a v horní části měkčí a podobaly se víc těm na Velké národní.

Dráha Velké národní je dlouhá skoro dvě a čtvrt míle a od poslední překážky do cíle je přes čtvrt míle.

Odskok skoro u všech překážek leží asi o půltřetí stopy výš než doskok. Na obyčejné dráze, stojíli člověk před překážkou, vidí přes ni na další úsek kursu. V Aintree by musel mít chůdy. Při cvalu mezi překážkami na rovince k Bechers’s Brooku koně, kteří jsou vpředu, jako by za překážkou zmizeli a čepice žokejů se znovu objevují teprve nad další překážkou.

Nikde jinde takové rozdíly mezi úrovní dráhy před překážkou a za ní nejsou, a je to právě tento výškový rozdíl, co v dostihovém tempu představuje hlavní nebezpečí liverpoolské tratě víc než mohutnost vlastních překážek.

Britští koně sice nejsou na výškový rozdíl u překážek zvyklí, ale neníli takový rozdíl příliš velký, je pro koně nižší doskok výhodný, protože získají zlomek vteřiny na to, aby stačili natáhnout nohy k pružnému dopadu. Naopak, kdyby doskok ležel výš než odskok, koně by to spolehlivě nezvládli a skončili by na zemi, proto si na každém závodišti dávají dobrý pozor, aby takovou překážku nevyrobili.

Když máte výborného koně a před sebou volno (ideální situace, vytoužená, ale velmi vzácná), pak je možné Aintree projet hladce a bezpečně, jako když bezpečně trefíte přes močál.

Ve Velké národní je nejvýhodnější startovat ze středu, protože výškové rozdíly u překážek jsou nejvýraznější při okrajích. Start ze středu má ještě další dvě výhody. Je obecně známo, že při Velké národní občas nějaký kůň upadne a těžko předvídat, kam se pak kůň, který se zbavil partnera, rozhodne cválat. Není to příjemná situace. Jestliže jezdec jede ve středu dráhy a jestliže před sebou vidí zdroj nepříjemností, může uhnout doprava nebo doleva. Pokud ale jede při bariéře a jiný kůň na jeho koně padá nebo do něj vráží, není úniku.

Ze středu se také nejlíp najíždí do ohybu za Becheťs Brookem a na ostrou zatáčku za Canal Turnem.

Na Becheťs Brook (šestá překážka na prvním rovném úseku dráhy) je třeba jít ve slušném tempu. Slavný potůček protéká na dopadové straně překážky a má velmi strmé břehy. Je snadné si představit, jak asi skončí kůň, který odskočí až těsně u překážky nebo v pomalém tempu. Zákonitě dopadne do břehu potoka a vzápětí na nos. Jediná šance úspěchu je přeletět překážku i potok, a to se zdaří tím líp, čím rychleji kůň na překážku naběhne.

Ihned za potokem se dráha stáčí na levou ruku, ale pokud kůň šel na překážku ve středu dráhy, je oblouk sotva znatelný.

Další překážka, sedmá, je v mírném dolíku a je jediná, kde odskok nestoupá k překážce jako rampa. Jestliže si kůň při odskoku nezachová dostatečný odstup od překážky, nemusí si jezdec s těmi dalšími dělat starosti, dostih pro něj většinou dost zprudka končí. To jsem ostatně sám dvakrát názorně na Velké národní předvedl.

Další překážka je Canal Turn a u té je jízda ve středu dráhy obzvlášť výhodná.

Canal Turn je místo, kde se dráha přímo na překážce stáčí do pravého úhlu. Překážka je umístěná stejně jako bílá stopčára na vedlejší silnici před vjezdem na hlavní. Přímým směrem za překážkou je kanál, dráha se stáčí vlevo. Jestliže jezdec je při levé straně, je ohyb příliš ostrý a kůň pak buď bočí, nebo ho jezdec musí přitáhnout a zabrzdit. Jestliže ale navede koně na překážku ze středu, většinou ho přemluví, aby šel přes překážku mírně šikmo, takže při dopadu má správný směr. Tento krabí manévr se zvlášť dobře daří u koní, kteří rádi skáčou na levou ruku.

Po šikmém skoku kůň dopadne a než přeběhne krátkou vzdálenost k Valentine’s Brooku, ocitne se automaticky blíž k bariéře, ale zase ne příliš blízko.

Břehy potoka Valentine nejsou natolik strmé jako u Becher’s Brooku, ale přes Valentine se musí jít stejně jako přes Becher, vždyť také je to stále týž potok.

Další překážky nevyžadují žádnou zvláštní taktiku. U všech leží doskok níž než odrazová strana, ale výškový rozdíl je stejný po celé délce překážky, takže se na nich jezdec může pomalu propracovat tak na dvanáct stop od vnitřní strany dráhy.

Před přejezdem Melling Road se začíná dráha stáčet na pravou ruku. Jestliže jezdec vede koně dál přímým směrem, přibližuje se k bariéře.

Mellingská silnice je překrytá škvárovou drtí a z obou stran oddělená od dráhy dvoukřídlými laťkovými vrátky; ve všední, “nedostihové” dny se vrátky naopak dráha uzavírá. Jakmile kůň přecválá silnici, ocitá se na vlastním závodišti, na veliké otevřené prostoře, kde se stýkají a kříží čtyři dráhy, a kde se startují Grand Sefton a Foxhunters.

Naštěstí je trať většinou vyznačena dřevěnými kužely, protože jinak by se jezdcům nabízely hned čtyři cesty k cíli. Pokud se ale stane, že v čele jede nováček, který trať nezná, a dřevěné kužely nejsou na místě, nesmí si to jezdec zkrátit po rovinovém kursu ani nesmí zahnout příliš ostře doleva, jinak by skončil na Mildmayově dráze nebo na proutěnkách. Musí jet mírně doleva. Pak už ho čekají dvě jednoduché překážky: třináctá a čtrnáctá na prvním okruhu, které jsou současně posledními dvěma překážkami Velké národní. Přes tyto dvě překážky a kolem tribun může jezdec jet při bariéře bez rizika.

Přímo před tribunami je ovšem Chair. Podle mého názoru je to nejobtížnější překážka na celé dráze, protože je neobvykle vysoká, mohutná a na pohled vypadá ještě větší. Při Topham Trophy a jiných dostizích, kdy na ni jdou koně brzy po startu, zde dochází k hromadným pádům. Ale ve Velké národní, po těžkých zkouškách dvoumílové dráhy, běží zde už jen opravdu dobří skokani. Koně už jsou v onom úseku kursu na mohutné překážky zvyklí. U Chair není skoro žádný výškový rozdíl mezi odskokem a doskokem. Je to milosrdné.

Poslední překážka prvního okruhu je vodní příkop, podle mého mínění vůbec nejsnazší. Je sice o něco širší než vodní příkopy na jiných drahách, ale snížený doskok je tady výhodný, koně se mohou soustředit na skok do dálky a nemusí si dělat hlavu s výškou.

Dál se jezdec musí držet co nejblíž hrazení do zatáčky na levou ruku k prvnímu úseku dráhy a k první, ted1 sedmnácté překážce. Na čtyřech stech yardech (1 y = 91,4 cm) rovinky má jezdec čas se zase pomalu přesunout do středu dráhy, a jde to nanovo.

Na konci druhého okruhu navádí poslední překážka na cílovou rovinku přes hlavní dráhu na dráhu proutěnkovou, podél tribun z jedné strany a podél Chair a vodního příkopu ze strany druhé, až k cílovému sloupu.

Po Aintree jsou největší a podle mého vkusu nejzajímavější a nejpříjemnější překážky v Kemptonu. Jsou také mohutné, budí respekt, a doskok je také snížený. Dokážou mladé steeplery odradit. Dráha v Kemptonu je dráha pro statečné, udatné skokany.

Naváděcí křídla u překážek jsou dlouhá a nižší než na jiných závodištích, takže překážky vypadají ještě větší, než ve skutečnosti jsou. Zatímco jinde bývají křídla podstatně vyšší než samotné překážky, v Kemptonu převyšují křídla horní břevno sotva o osmnáct palců. Před všemi překážkami je ale tak prudký svah, že se koně prakticky nedostanou příliš blízko.

Překážky jsou neobyčejně pevné, a to až do výšky o několik stop nad předepsané minimum, takže koně zvyklí brát nohama o zadní část překážky, musí své návyky velmi rychle změnit, pokud se ovšem ke druhé překážce vůbec dostanou.

Když v Kemptonu padají jezdci, vypadá to zdálky, jako by padali zcela bezdůvodně, a přihlížející jim klnou a spílají nešiků. Věc se má tak, že koně, kteří odskočí příliš brzy, zavadí o horní část překážky břichem. Stane se, že doskočí bez úrazu, ale jejich jezdec přistane dřív, velkým, elegantním obloukem koni přes hlavu. Tvrdá horní břevna vykonala dílo zkázy, zapůsobila jako zablokované kolo auta, kde cestující letí ze zadních sedadel na přední a z předních hlavou do skla. Když je takto katapultován jezdec ze sedla, nepomůže mu žádná zručnost a umění, letí podle zákonů fyziky.

Před lety jsem jel v Kemptonu jeden steeple pro nováčky. Lépe řečeno chystal jsem se jet. K nevoli sázkařů jsem koně zastavil před druhou překážkou. Publiku se zdálo, že bezdůvodně. Můj kůň, dobrý proutěnkář, šel na první překážku příliš nízkým, dlouhým skokem. Zjistil, že jde nízko, snažil se to ve vzduchu napravit, hodil sebou, vzal břichem o břevno a bezpečně, dobře dopadl. Stalo se ale, že mu při tom manévru sklouzlo sedlo dozadu, takže mi nezbývalo nic jiného, než ho přitáhnout a zastavit… Jet dostih na volném sedle je totéž jako balancovat na namydlené tyči.

Od té doby kůň vždy nosil křížový poprsník, to jest jeden zvláštní řemínek provlečený dole pod obřišníkem a probíhající pak mezi předníma nohama koně ke kroužku pod krkem, od kterého vede další řemínek koni kolem krku, připevněný nahoře dvěma krátkými řemínky k přední straně sedla těsně pod hruškou.

Štíhlí koně si často “proskočí” sedlo a já se vždy snažil přemluvit trenéry, pro které jsem jezdil, aby mně dovolili používat poprsník jako normální součást výstroje.

Běžný poprsník není totéž jako křížový a podle mého názoru je míň výhodný. Je to řemen probíhající volně od obřišníku (tam, kde obřišník vybíhá od sedla) přes prsa koně a zpět k sedlu. Řemen nadlehčuje tenký řemínek na šíji zvířete. To zařízení sice zabraňuje sklouznutí sedla dozadu, ale nebrání posunu na krk. K tomu ještě se váha jezdce i sedla přenáší koni na hrudník a kůň samozřejmě nemůže podat řádný výkon.

Nejeden jezdec přišel o nejednu naději vinou uvolněného sedla. Je to nepříjemný pocit, vědět, že člověk může letět kteroukoli vteřinu zcela nedůstojně na zem. Nejvíc ze všeho je k vzteku, že taková pohroma je opravdu zbytečná, že jí lze předejít. Ať je obřišník sebelíp utažený, na nataženém těle koně v trysku se snadno uvolní. Když je možné tomu zabránit docela jednoduchým poprsníkem, nechápu, že se stále ještě najde řada trenérů ochotných riskovat a poprsník nepoužít.

Proutěnkáři se bez poprsníku obejdou spíš. Ostatně koně, kterým se dobře vedlo o letních prázdninách, kteří přibrali kolem pasu, také.

Jsou jezdci, kteří ve snaze srazit váhu na minimum přemluví trenéra, aby poprsník koni nedával. Já si ale myslím, že s lehkým sedlem jsou hrudní řemínky obzvlášť užitečné a že se ta libra (0,454 kg) navíc nakonec bohatě vyplatí.

Doncaster, Haydock Park a Newbury jsem zařadil mezi náročné dráhy hlavně pro jejich neobvyklou rozlohu. Na všech třech závodištích jsou velmi široké rovinky a na těch se jezdci při finiši snadno dopouštějí chyb. Cílový sloup optickým klamem vždy člověku připadá klamně blízko, takže je v pokušení pustit koně příliš brzo. Nezkušený jezdec se propracuje do čela, jen aby zjistil, že cíl je sotva na obzoru a že má za sebou tucet zkušených, trpělivých žokejů na koních s nevyčerpatelnou rezervou.

Pokud se ale čeká s konečným náporem příliš dlouho, může to dopadnout katastrofálně. Největší pohanu sklidí a nejvíc se zesměšní jezdec, jehož kůň ve finiši běží lehce, velkou rychlostí, a nakonec přijde o krátkou hlavu druhý.

Na všech třech drahách jsou velké, pevné překážky. Nejmohutnější mi připadaly, kdykoli jsem se k nim blížil na slabším koni.

Na odlehlé straně dráhy v Haydocku jsou podobné výškové rozdíly při odskoku a doskoku jako v Aintree. Haydocké závodiště je Liverpoolu nejblíž nejen zeměpisně, ale je také nejlepší přípravkou na zkoušku nejtěžší. V poválečných letech hned čtyři koně napřed zvítězili v Haydocku a vzápětí ve Velké národní Sheila’s Cottage, Russian Hero, Freebooter a E. S. B.

Haydock je jedno z mála závodišť, kde se nevyplatí jít přes poslední překážky blízko bariéry, protože přímým směrem za poslední překážkou je otevřený vodní příkop, zatímco konečný úsek dráhy k cílové rovince se stáčí dost ostře doprava, aby se překážkám prvního okruhu vyhnul. Když jezdec vede koně přes poslední překážku na zevní straně dráhy a pokračuje rovně, ocitne se o sto yardů dál zase u bariéry.

Jak Haydock, tak Newbury se oficiálně popisují jako dráhy “zvlněné”, protože na dráze jsou dva mírné dolíky. Naopak nová dráha v Ascotu platí oficiálně za rovinatou, přestože v úseku od Swinly Bottomu výrazně stoupá. Posledních šest překážek zřídili právě na tomto stoupání a jsem si jistý, že ten úsek musí koním připadat nekonečný.

Za zvlněné a snadné dráhy platí takové, kde se mírné stoupání nebo klesání neobjevuje v úseku před cílem. Tyto dráhy mají většinou krátký okruh. Dráha ve Fontwell Parku a Plumptonu má sotva jednu míli. Zato kurs ve Warwicku je zrádně dlouhý stejně jako Doncaster.

Dráha ve Warwicku vede po úbočí malého kopečku, na kopeček, za kopeček a po úbočí. Jen z nejvyšších stupňů tribun je vidět na většinu dráhy, divákům v nižších částech tribuny koně mizí za kopcem z dohledu na celý furlong (V8 míle, 201 m). Sjíždějí z kopce na vzdáleném úseku dráhy na zadní rovinku. Ostatní úseky dráhy jsou rovné. Navzdory tomu stoupání je dráha za sucha rychlá. Za dešťů je půda nerovnoměrně měkká, a někdy se dokonce musí vypouštět překážka v dolíku před začátkem stoupání, protože se kolem ní hromadí veliké kaluže.

Jednou došlo ve Warwicku k množství pádů. Tehdy před závody provedli rekonstrukci některých překážek, velmi pevně je vycpali až nahoru, zatímco ostatní překážky zůstaly tak, jak byly. Napohled však všechny překážky vypadaly stejně. Nebylo možné rozeznat, která je opravená a která ne. Koně to však brzy pocítili. Přes staré překážky šli nedbale a proskakovali je, ale do nových tvrdě naráželi.

Byl to velmi zajímavý a poučný dostih pro všechny zúčastněné, protože se tu zcela jasně prokázalo, že se koně sice umějí přizpůsobit různé konstrukci překážek na různých drahách, ale že na jedné dráze očekávají, že všechny překážky budou stejné.

Dráha v Lingfieldu patří mezi nejpříjemnější. Překážky jsou velmi krásné a široké a naváděcí křídla jsou tak vysoká, že přímo lákají ke skoku, až má člověk chuť skákat sám, a třeba bez koně.

Jediný stoupající úsek kursu je dostatečně daleko od cíle. Stoupání před vrcholem kopečku je sice prudké, ale pak přijde příjemné klesání, kde koně naberou rychlost před posledním obloukem před rovinkou. Jako na všech zvlněných a snadných drahách rychlost, kterou koně získají z kopce, vynahradí námahu stoupání.

Zvlněné a náročné dráhy stejně jako rovinaté a náročné jsou dlouhé, s mohutnými překážkami. Na všech je stoupání před cílem, takže finiš s unavenými koňmi těžko může být efektní.

Svahy v Lingfieldu, Plumptonu, na závodišti Devon and Exeter jsou vůbec nejprudší, ale jsou dostatečně daleko před cílem, takže koně i jezdci mají čas před finišem sebrat síly a chytit dech. Zato v Towcesteru, kde je stoupání daleko nejhorší, nemá nikdo šanci si odpočinout, protože cílový sloup je uprostřed tvrdého, stoupajícího úseku dráhy. Do kopce se běží tři čtvrtiny míle před cílem, přes tři překážky, a z toho jedna je otevřený příkop.

Když je trochu měkčí půda, jdou koně k poslední překážce tak znavení, že přes ni jdou skoro krokem. Myslím, že se tam zaběhly nejpomalejší finiše vůbec.

Steeply se v Towcesteru ale běhají na jaře a na podzim, ne v zimě, takže půda nikdy není pro koně neúnosně mokrá a těžká.

Plumpton jsem zařadil do obou kategorií zvlněných drah, protože jsem se nemohl rozhodnout, kam vlastně patří. Byla léta (a bylo jich mnoho), kdy bych Plumpton bez váhání zařadil mezi dráhy “náročné”, pak jsem tam ale jednou jel Domatu, a najednou bylo všechno jinak. Domata šel po celé dráze se samozřejmou lehkostí, na každé překážce získával celé délky, a díky tomu také zvítězil, přestože to byl tehdy jeho první dostih v sezoně a kůň nebyl ještě ve formě.

Pak jsem si konečně uvědomil, že se mi Plumpton vždycky zdál náročný, protože jsem tam jezdíval slabší koně. Plumpton je pěkný, ale špičky nepřitahuje. Kdybych tam jel s Finnurem, Crudwellem nebo Lochroem, překážky na klesajících úsecích dráhy by se mi asi nezdály tak obrovské. Tam když kůň dopadá k doskoku, má jezdec pocit, že mu z kopce dolů ustupuje půda pod nohama, a kůň ještě několik kroků za překážkou padá na nos.

U vodního příkopu je doskok v rovině, překážka před příkopem je docela běžná, nijak náročná. Já tam nicméně spadl víckrát než na kterékoli jiné překážce v celé Anglii. Vodní příkop je na nejvzdálenějším úseku dráhy. Kdysi jsem za jediný den odtamtud šel třikrát pěšky, celý mokrý. Když jsem si tak jednou překážku prohlížel ze země (a to už bůhví po kolikáté), uvědomil jsem si, že doskok za příkopem je nejmíň rozsekaný na zevní straně. Od té doby jsem na tu překážku vedl koně zvenčí a většinou jsme se přes vodu dostali bez úhony. Později provedlo vedení závodiště na té překážce úpravy stejně jako na nejnepříjemnějších překážkách na klesajícím úseku dráhy, takže je kurs pro koně snadnější, líp se jim skáče.

Na mnoha závodištích je na třímílovém steeplu devatenáct překážek místo povinných osmnácti. V Sandownu si ale všichni přijdou na své, protože tam jich je dokonce dvaadvacet.

Sandown jsem měl vždycky nejraději, hned po Liverpoolu, ale asi to bylo tím, že jsem tam vždy jel dobré koně; platil tam tedy obdobný princip jako v Plumptonu, jen opačně.

Třímílový steeple tam začíná ve svahu, z kopce dolů až k první překážce. Pak do oblouku, na zadní rovinku, kde je těsně za sebou sedm náročných překážek: tři, pak voda a další tři. Jezdec si musí načasovat správný rytmus, aby chytil “zelenou vlnu” jako u dopravních světel. Jakmile jde kůň na první překážku správně, nejsou u dalších problémy. Jakmile udělá kůň na první chybu, má starosti u všech ostatních. Pak přijde táhlý oblouk k rovince, dráha mírně stoupá a blíží se Pond, překážka pokřtěná po malém rybníčku stojaté, zatuchlé vody mezi steeplovou a proutěnkovou dráhou. Dráha stoupá dál, ke dvěma dalším překážkám a podél tribun. Na konci stoupání mizí pole jezdců divákům z dohledu. Když koně běží kolem parkoviště, vidí diváci nad střechami automobilů pestré čepice jezdců, jak se rytmicky vynořují nad různými daimlery, bentleyi a minimorrisy.

Při druhém okruhu unavení koně většinou na Pondu a dalších dvou překážkách automaticky odpadnou. U těchto překážek stačí chybička a je konec, protože jen výjimečně zdatný kůň dokáže nabrat rychlost po ztrátě rovnováhy při únavném, vyčerpávajícím stoupání.

Od cíle zpět do padoku je to daleko a často se stávalo, že než se jezdec stačil vrátit, převléct a zvážit, už ho vyvolávali k dalšímu dostihu. Půlhodinka mezi jednotlivými dostihy se divákům většinou zdá dlouhá, zvlášť když je chladno, ale pro jezdce, který se musí vrátit, letět do šatny a tak dále, je ta půlhodina zoufale krátká; tedy pro toho a ty, kteří mají to štěstí, že jezdí hodně.

Ve zcela jiné situaci jsou jezdci, kteří jedou jen v posledním dostihu, těm připadá odpoledne nekonečné, a když na ně konečně dojde řada, aby šli do šatny a oblékli si barvy, začíná se pomalu šeřit a publikum se zvolna trousí domů. Je to deprimující. Kdepak, Sandown je nejkrásnější, když tam člověk tráví den ve spěchu.

Cheltenham je jediné závodiště, na kterém se v letních měsících neběhá rovina. Cheltenham je také hlavním sídlem National Hunt racing Národních honebních dostihů.

Hnědočervená kopečky obklopující dráhu jsou slavné, ale těžko je popsat nebo vyfotografovat. Krajina ožívá v celé kráse jen tehdy, cítíli člověk i její vzduch a vnímá její vůně, a to nejde nijak zobrazit. Optická představa může vzpomínku zkreslit. Člověk si pamatuje atmosféru důvěrně známou, smutnou nebo exotickou, aniž se potřebuje dívat na obrázek místa, na které vzpomíná.

Pahorky v Cheltenhamu se mění podle světla, jsou zářivé, jasné, nebo mlhavé. Těch proměn je tak nekonečné množství, že by je malíř mohl zaznamenávat celý svůj život a stejně by je všechny nepostihl.

Cheltenham jako mnoho jiných zvlněných drah vyžaduje od jezdce trpělivost a výdrž. Pokud cílový sloup není přímo ve svahu, nemá smysl štvát koně do kopce, protože by vypotřeboval energii, kterou musí vydat v rozhodujícím boji ve finiši. Proto trpělivost a výdrž! Však to zkušení jezdci znají.

V Cheltenhamu je stoupání na dvou úsecích dráhy, a sice přímo před tribunami a pak na dost ostrém kopci na odlehlé části dráhy. Tam se jde od vrcholu stoupání na nové dráze do mírného oblouku na levou ruku, ale stará dráha se stáčí doleva ostře. Nezkušení jezdci cválají do kopce a míjejí ostřílené “trpělivé s výdrží”. Pak je to v ostrém ohybu vynese ven a ztratí délky, které jejich unavené zvíře už nestačí dohnat.

Od zatáčky na vrcholu stoupání to jde z kopce dolů ke třetí překážce od konce, pak přes předposlední, znovu do kopce a do oblouku na poslední. Nakonec čeká záběr na stoupající cílové rovince. Je to opravdu náročná dráha a je obtížné vydržet při vyčkávací taktice, protože neníli jezdec blízko čela, má opravdu co dělat, aby to ve finiši na krátkém stoupání stihl. Vyčkávací taktika se vyplácí, mnohokrát se vyplatila, ale v Cheltenhamu se snadno stane, že jezdec vyčkává příliš dlouho a kůň už to pak nezvládne.

Na druhé straně není moudré žádat od koně, aby po celý dostih pole vedl. Udávat tempo na silně zvlněné dráze v Cheltenhamu vyčerpá i koně zvyklé běhat na špici na rovinatých drahách, kde vítězí.

Nejvzácnější výjimkou tohoto pravidla byl Royal Approach, kůň lorda Bicestera. Přijel v roce 1954 z Irska na Cathart Steeplechase, uzavírající Cheltenhamský Festival. Jel ho Pat Taafe. Hned zkraje se propracoval do čela a postupně se čím dál víc vzdaloval od pole. Zvítězil o mnoho délek zcela bez námahy a všechny ostatní koně doslova zesměšnil. O několik měsíců později, když byl mimo sezonu na pastvinách, si zlomil nohu. Byla to tragédie, protože kůň ve svých šesti letech opravdu sliboval, že z něho bude další hvězda stájí lorda Bicestera. Po dvou sezónách odpočinku se Royal Approach na dostihové dráhy vrátil, ale jeho někdejší velikost byla tatam.

Cheltenham, Aintree, Sandown, Wye, Cartmel, Plumpton, každá dráha je jiná, má jiný charakter. Neexistují dvě stejné. Každá má svůj osobitý charakter, atmosféru, své zvláštnosti, specifická znamení, jako jsou třeba díry v punčocháčích jezdců v Cheltenhamu, déšť v Haydock Parku nebo “slaměné tribuny” v BangoruonDee.

Na druhé straně jsou všechna závodiště v něčem stejná. Všude návštěvníka vítá u brány vůně ryby v rosolu, pohled na věrné chronické sázkaře, všude slyšíte pozdravy Johnnyho, Tishyho nebo Fattyho, známých kamelotů, všude jste svědkem hádek mezi uvaděči a diváky, kteří se snaží na závodiště proniknout bez placení.

Umění steeplu

Univerzální technika dostihové jízdy, kterou by jezdec mohl uplatnit vždy a všude, za sucha i na blátě, přes vodu i přes proutěnky, s koněm skvělým i s herkou, jednoduše neexistuje. Každá dráha, každý kůň, každá překážka jezdce nutí, aby zvažoval taktiku a techniku, a právě v této rozličnosti je překážkové ježdění tak fascinující, proto se nikdy neomrzí.

Každý jezdec si časem vypracuje svůj osobitý styl rozpoznatelný třeba i dalekohledem stejně dobře jako barvy. Někteří jezdci se specializují na překážkové dostihy, jiní na proutěnky. Pokud by ale žokej jel každý dostih stereotypně, stejnou taktikou a technikou, pokud by pokaždé stejně vedl koně, ať už tvrdě nebo naopak, připravil by se určitě o mnohá vítězství.

Hodně se hovoří o přednostech nebo nevýhodách různého sedu, o tom, zda má být těžiště předsazené dopředu, nebo naopak posunuté dozadu. Mnoho lidí doporučuje kompromis, střed. Podle mého je těžiště třeba umístit vzhledem k tomu, jaký úkol koně čeká, různý sed se hodí pro různé situace.

Sed vpředu je nejspíš vidět při předvádění, když koně jede vysoký jezdec, skrčený do tvaru velkého písmene N nad šíjí koně. Výhoda takové pozice je prý v tom, že kůň téměř nepociťuje tíhu jezdce, když ji nese nad lopatkami. Proto se také při moderním předvádění na překážkách jezdec při skoku nadlehčí tak, že v nejvyšším bodě skoku prakticky úplně ztrácí kontakt s koněm.

Je to výhodné, elegantní nikoli. Bohužel se o tento cvik pokouší řada málo zkušených, je to manévr obtížný a vyžaduje velkou dovednost a trvalý trénink.

Jezdec vyletí ze sedla snadno, o tom jsem se ostatně sám přesvědčil mnohokrát a nedobrovolně. Ovšem udržet si přitom kontrolu, udržet rovnováhu, to už je horší, jezdec má hlavu až u huby koně, sedací část obrácenou k nebi a koleny se koně dotýká jen tak tak. Tisíce skoků se pokazilo, když jezdec z této zajímavé pozice se slyšitelným žuchnutím dopadl zpět do sedla. Když zvířeti dopadne na hřbet skoro sedmdesát kilogramů živé váhy, která na vrcholu skoku nebyla ani cítit, jen snad jako peříčko, kůň někdy dokonce hekne, má málem vyražený dech, zadek mu jde předčasně dolů a se zadníma nohama jdou dolů i břevna a cihly překážky a s těmi samozřejmě i body.

Sed vpředu je výhodný na hurdlích, tedy proutěnkách. Pokud by ale jezdec chtěl setrvat v pozici skrčence nad šíjí koně, bylo by to sebevražedné, protože tato pozice sice napomáhá v přesnosti skoku, ale ne v rychlosti. Jezdec se koně nemůže pořádně přidržet nohama a stačí, když se kůň nad překážkou stočí nebo o překážku zavadí, a jezdec ze sedla vyletí. Otěže musí být hodně nakrátko a jezdec je nestačí popustit, když kůň náhle sehne hlavu k zemi nebo ke straně, aby se srovnal. Vlastně se dá říct, že pozici “zádí vzhůru” vidí člověk při dostizích jen tehdy, když jezdec opouští sedlo nedobrovolně.

Na proutěnkách se jezdec nad překážkou nemusí úplně nadlehčit, protože u skoku jde o rychlost, délku, ne o výšku. Stačí udržovat váhu tam, kde koni nejmíň překáží a kde jezdec nejlíp udrží rovnováhu. Tento přesný bod je u různých koní v různých místech. Sklánět se k šíji slabšího skokana nemá kupříkladu vůbec žádný smysl, ale je to možné u nadaného, dobrého proutěnkáře, jehož tělo prakticky pluje stále ve stejné rovině i nad překážkami, kůň jen zdvihne nohy výš než při prostém trysku.

Jezdci na evropském kontinentu sedí víc vpředu, protože si to na měkkých kontinentálních proutěnkách i překážkách mohou dovolit. Když kůň překážky proskakuje, nenarazí na pevný odpor a neztratí rovnováhu.

Anglické proutěnky byly konstruovány stejně jako ohrady pro ovce, jen jsou větší a jsou propletené trnitým křovím, aby je bylo líp vidět. Kůly jsou zatlučené do země. Proutěnky se skládají z několika stejných podélných dílů, podle šířky dráhy. Díly nejsou navzájem spojené, takže pokud kůň některý díl povalí, sousední zůstanou stát. Když se během dostihu proutěnka rozbije, okamžitě se vymění za náhradní. Koně tedy nikdy nemusí jít přes rozbitou proutěnku dvakrát. Horní břevno musí být nejmíň tři stopy šest palců (105 cm) nad zemí a celá proutěnka musí být lehce skloněná ve směru jízdy, aby koně nenabíhali na kolmou překážku.

Francouzské proutěnky se lišily skoro ve všem, jen výšku a sklon měly stejné. Jednotlivé oddíly byly dlouhé deset stop, údajně přenosné, ale přenášet je museli čtyři chlapi. Sestávaly ze dvou příčných břeven propletených březovým proutím, dolní osmnáct palců od země, horní stejně daleko od dolního. Obě břevna dráty připevněná k základnímu širokému břevnu. Zepředu zakrývala mezeru mezi základním břevnem a spodním břevnem nazeleno natřená prkna, takže člověk měl při dostihu pocit, že skáče přes sérii dřevěných květinových truhlíčků, do kterých jsou hustě vysázené břízky. Proutěnky se připevňovaly silnými mohutnými železnými pruty, zatlučenými do země.

Když se tyto proutěnky zavedly koncem roku 1954 na naše dráhy, trenérům se zpočátku líbily, protože šetřily koním nohy. Obyčejné, běžné proutěnky dokážou koním ubližovat všelijak. Koně při skoku narážejí o horní břevno, odírají si holeně, proskakují propleteným trnitým křovím a v kůži jim zůstávají ostny, třísky z rozbitých sloupků je ošklivě zraňují. Když proražená proutěnka pruží zpět do vzpřímené polohy, může si do ní kůň při skoku zaplést nohy a skončit na zemi. Taková proutěnka, pružící nazpět, to je opravdu ošklivé, o tom jsem se několikrát poučil na vlastní kůži.

U francouzských překážek odpadlo nebezpečí rozbitých sloupků a prekocených sektorů. Koně mohli jít přes ně nebo skrz ně jak libo, a březové proutí je ani neškráblo.

Opravdu se zpočátku zdálo, že tyto mírumilovné, neškodné překážky u nás zdomácní na všech závodištích. Jenže jak čas ubíhal, začali si lidé uvědomovat, že právě ta jejich neškodnost je zrádná. Řada překážkových koní brzo přišla na to, že jim březové proutí neublíží, a začali nízké proutěnky prakticky ignorovat. Často přes ně letěli pravidelným tempem a ani se nesnažili o skok. Když se však stalo, že špatně odhadli krok, docházelo k prudkým a nebezpečným pádům.

Další velká zrada způsobená francouzskými překážkami se projevila až mnohem později, teprve když koně, zvyklí na měkké kontinentální proutěnky, přišli na steeplovou dráhu s velkými, pevnými překážkami. Ukázalo se, že se nesnaží jít do potřebné výšky, pevnou, tvrdou překážku se pokoušejí proskočit jako proutěnku, a mnoho nováčků na to doplatilo. Ani se jim to nedalo zazlívat, protože napohled se velké překážky a nové proutěnky dost podobaly, samozřejmě až na rozdílnou výšku.

Ve Francii mají i steeplové překážky horní část měkkou a prostupnou, koně skrz ně mohou proskakovat, takže tam návyk z proutěnek tolik nevadí. Jak narůstaly řady koní bez jezdců a řady jezdců zmazaných od mokré trávy, začínalo být jasné, že bud bude třeba zavést na britských závodištích i měkčí steeplové překážky, nebo zavrhnout měkké proutěnky. Jiné řešení nebylo.

Pokus skončil, proutěnky se zase pěkně natvrdo “naškrobily” a jezdecká poloha vpředu, která se pomalu vžila, se zase moudře posunula o nějaký ten palec dozadu.

Sed vpředu je samozřejmý u rovinám. Rovinových jezdců si hluboce vážím za jejich citlivý smysl pro časování a pro umění finiše. Jinak ale rovina žádné složitější jezdecké umění nevyžaduje. Nemám to ze sebe, sám jsem rovinu nikdy nejezdil, ale slýchám to od kolegů, kteří mají tak malou váhu, že mohou v létě tu a tam rovinu jet. Všichni svorně tvrdí, že rovina velké jezdecké umění v pravém slova smyslu nevyžaduje. Také tvrdí, že málokterý rovinový jezdec, skrčený koni za krkem, by se na proutěnkách udržel v sedle.

Nerad bych, aby došlo k nedorozumění: vůbec netvrdím, že rovinoví jezdci nejsou dobří jezdci, naopak, mnozí z nich jsou skvělí. Ale je pravda, že i prostřední jezdec může na rovině uspět, zatímco na proutěnkách nebo překážkách těžko.

Je velmi obtížné vysvětlit, jaký je vlastně rozdíl mezi dobrým jezdcem a dobrým žokejem. Pokud se o to pokusím, budu si počínat stejně jako divadelní kritici. Pronášejí nekompromisní soudy nad dílem, které by sami nedokázali vytvořit. Takže při popisu dokonalého jezdce a dokonalého žokeje nevycházím z předpokladu, že bych sám splňoval kritérium pro jednu či druhou odrůdu dokonalosti.

Dokonalý jezdec sedí v sedle zcela klidně. Jeho klid pramení z vědomí vlastní dovednosti, ze sebejistoty, a přenáší se na koně. Nic koně nevyvede tak z klidu jako bojácný jezdec. Jezdci, kteří se v sedle ustavičně vrtí, přenášejí svůj neklid mnohonásobně na zvíře, jež je nese. Koně vůbec velmi citlivě reagují na duševní stav jezdce. Stane se, že jeden a tentýž kůň si pod dvěma různými jezdci, lišícími se uměním i temperamentem, počíná jako dva různí koně.

Dokonalý jezdec má statné nohy, aby mohl silou svalů tisknout koně koleny a pobízet ho k větší rychlosti. Dokonalý jezdec naopak nikdy nebuší do koně patami jako paličkami na buben. Má silné, ale citlivé ruce, ruce, které vedou jemně, leč pevně, nedrží nikdy otěže v křečovitém sevření, nebojuje proti měkké hubě koně. Tvrdé zatažení může způsobit, že kůň vezme udidlo do zubů a s jezdcem uteče ve snaze uprchnout bodavé bolesti v jemných, citlivých koutcích.

Když kůň s jezdcem uteče, vypadá to velmi hrozivě, protože jezdec v takové situaci koně vůbec neovládá a je mu zcela vydaný na milost a nemilost. S dokonalým jezdcem samozřejmě kůň neuteče nikdy, jen se může stát, že dokonalý jezdec někdy nedokáže koně zastavit.

Jsou koně, ale není jich mnoho, kteří táhnou tak, že je zcela marné, dáváli jim jezdec povely ke zpomalení nebo zastavení, přitom ale celkem promptně reagují na povely do stran nebo k větší rychlosti. S povděkem konstatuju, že mě naštěstí nikdy nepotkal osud jezdce, se kterým kůň utekl, ale opakovaně se mi stalo, že jsem nedokázal zastavit, většinou v ty nejmíň vhodné okamžiky, před dostihem i v dostihu. Žokej, který marně koně zatahuje, když docválá ke startu, je vždy terčem posměchu těch druhých, kolem nichž se bezmocně nese. Koně, kteří tímto trestuhodným nezodpovědným způsobem projevují svou radost ze života, je lepší ke startu vést, nebo jet jen klusem.

Špičky bot dokonalého jezdce vždy směřují vpřed a vzhůru. Lokty má takový jezdec u těla, záda rovná. Jeho dokonalý jezdecký styl a to, jak ovládá svého koně, jsou nejlepším důkazem jeho obecné dokonalosti, tedy viditelným důkazem. Neméně důležité jsou ovšem neviditelné, nehmatatelné kvality jezdce, zejména jeho podvědomá schopnost předvídat, co jeho kůň v nejbližším zlomku vteřiny udělá. Stačí, když jezdec předvídá uklouznutí nebo vybočení opravdu jen o mžik a přenese svou váhu na ideální místo. Ruce má samozřejmě připravené k tomu, aby svému koni rychle pomohl nabýt ztracenou rovnováhu a rytmus. Pokud by opravdu existoval dokonalý jezdec, nikdy by z koně nespadl. Pokud je mi však známo, takový živoucí zázrak neexistuje.

Dokonalý žokej se příliš nezabývá teorií a technikou jemných detailů jezdeckého stylu. Dokonalému žokejovi jde především o to, aby vítězil v dostizích.

Jsou však vlastnosti, které mít musí. Především musí být ježdění zcela a bezvýhradně oddán, protože jedině neotřesitelná, tvrdá a nesmlouvavá vůle vítězit může člověka u tohoto povolání udržet. Říkámli tvrdá a nesmlouvavá vůle, pak mám na mysli tvrdost vůči sobě samému, protože dokonalý žokej sice umí hájit svá práva, ale ke svým soupeřům se chová čestně a ohleduplně. Netlačí soupeře na bariéru, aby si přerazili nohu, netluče je bičem přes oči, ani jejich koně nekope špičkou boty do slabin, aby je vyvedl z tempa. Prostě neprovádí žádný z kejklů špinavých lumpů.

Dokonalý žokej hledí na každý dostih jako na soutěž v taktice, ve které musí strategický postup vycházet z realistického odhadu možností koně a jeho pozice v handicapu, a ze znalosti návyků ostatních účastníků dostihu. Musí znát stav půdy a vědět o eventuálních nedostatcích ve vybavení soupeřů. Dokonalý žokej však nikdy nepostupuje slepě a otrocky, podle předem promyšleného plánu, až k hořkému konci, ale pružně se přizpůsobuje situaci, jestliže se vyvíjí jinak, než předpokládal. Brilantní využití nečekané mezery v poli je pro dokonalého žokeje přímo charakteristické, stejně jako to, že na posledním furlongů nebo na poslední překážce je jeho kůň vždy v ideální pozici pro konečný útok, do kterého dokonalý žokej vkládá své umění.

Kdyby dokonalý žokej existoval, nemohl by nikdy prohrát o krátkou hlavu. Pokud ale považujeme tak těsnou ztrátu vítězství za nedokonalost dokonalosti, měli bychom si uvědomit, že kdyby dokonalý žokej nebyl dokonalý, nepřišel by možná do cíle po vítězi o krátkou hlavu, ale o několik délek.

Školní sed nejpůvabnějším způsobem ilustrují krásné viktoriánské honební rytiny, na kterých se břicha cválajících koní div nedotýkají země a jezdci ozdobení kníry trůní v sedle se zády rovnými jak pravítko. Tento sed až do dnešního dne vyhovuje pro svou pohodlnost a snadnou kontrolu koně jak jezdcům vysoké školy, tak kovbojům. Před šedesáti lety to byl sed běžný i v dostizích, ale má tolik nevýhod, že je dnes už zastaralý.

Těžiště jezdce je při tomto sedu umístěno nesprávně jak z hlediska rychlosti kroku, tak z hlediska skoků, při kterých jezdec pevně sedí v sedle na rovných úsecích a lehá si koni na zadek při doskoku. Špatně umístěné těžiště jezdce ovlivňuje výkon koně na překážce nepříznivě trojím způsobem. Kůň má přetížený zadek, takže mu jdou při skoku zadní nohy předčasně dolů a berou o horní část překážky; za druhé při dopadu jako by mu zadní nohy brzdily, jako by mu bránily včas vpadnout do rytmu a nasadit tempo. To je vidět u nezkušených jezdců, kterým se kůň za překážkou doslova zapíchne do země.

Pak je tu ještě třetí nevýhoda, a to je délka otěží. Když se jezdec nakloní dozadu, nechá otěže proklouznout rukama až na konec. Jistě, na překážkách často vznikají situace, ve kterých je tato pozice nejvýhodnější, líp se v ní vyrovnává nepovedený skok, jenže nezkušený jezdec většinou nestačí popouštět otěže dostatečně rychle, takže kůň cítí bolest v koutcích huby. Jestliže takový jezdec sám má co dělat, aby udržel rovnováhu, koně po doskoku zatáhne, a ten pocítí nepříjemné bodnutí v hubě.

Kůň se začne té nepříjemné bolesti bát a aby sejí vyhnul, odmítá natáhnout hlavu dopředu. Už neskáče volně, ale běží až do překážky a pak přes ni jde pomalu, skoro kolmo vzhůru a dopadá prakticky na všechny čtyři. Tak samozřejmě ztrácí délky i dostih. Tímto způsobem se už zkazila celá řada dobrých koní. Vrátit takto zrazenému koni sebedůvěru je však velmi těžké a někdy zcela nemožné, zvlášť pokud se s koněm tímto nevhodným způsobem zacházelo při víc než jednom nebo dvou dostizích.

Na obrázcích z dostihů, jak se běhaly na začátku století, často vidíme, jak se tehdy jezdci snažili předejít nechtěnému zatažení: měli jednu ruku napřaženou dopředu (v té drželi otěže) a drahou zdviženou dozadu. Této pozici se říká “stavět taxík”.

Dnes tento manévr už k dobrému stylu nepatří, prostě se to nedělá, ale někdy, v obtížných situacích na překážce, je přece jen vidět, jak jezdec “staví taxík”. Ostatně, máli člověk na vybranou bud spadnout, nebo zamávat na taxík, je jasné, co si vybere. Před takovou volbou stojí jezdec nejčastěji tehdy, když si kůň umane, že po doskoku prudce skloní hlavu. Nicméně máváli jezdec na taxík příliš často, je to buď špatný jezdec, není právě v dobré tělesné formě, nebo se bojí.

Pokud jezdec nejezdí dobře ve dvaceti, má ještě naději. Pokud ve čtyřiceti, naději nemá.

Unavený jezdec nebo jezdec, který se necítí dobře, sedí v sedle jako pytel brambor a spočívá na koni jako mrtvá váha. Ke konci dostihu má takový jezdec co dělat, aby ovládal svoje vlastní ztěžklá ruce a nohy, a nezbývá mu už ani špetka síly na to, aby podpořil a usměrnil svého koně. V takovém smutném stavu nejčastěji bývají amatéři, kteří jedou jen tak čtyři dostihy do roka a za trénink považují občasné rekreační ježdění.

Jedeli žokej se strachem, odklání se před skokem od překážky, protože se bojí, že spadne. Přitom mu to není k ničemu dobré, kdyby seděl tak, jak má, nebylo by riziko o nic větší. Jakmile jezdec zjistí, že mu strach kazí potěšení z dostihů, neměl by se za to zbytečně stydět (strach je koneckonců přirozený úkaz) a měl by důstojně z dostihového ježdění odejít. Kdyby se přemáhal a jezdil dál, bál by se čím dál víc, stal by se předmětem věčných starostí své rodiny a ohrožoval by ostatní jezdce. Co by bylo ještě horší, stal by se velmi rychle předmětem soucitu dostihového publika. Dostihoví fanoušci mají na vystrašené jezdce až příliš dobrý nos.

Na tribunách člověk někdy vyslechne prapodivné řeči. Několikrát jsem slyšel, jak pánové s podbradkem a ruměnými tvářemi zuřivě a s přesvědčením prohlašují: Je úplná tutovka, že a) Fred Winter, b) Tim Molony, c) Dick Francis, d) a další přišli poslední, protože se “podělali”, zrovna když si na ně právě oni vsadili, a ti, co je na koně posadili, ať se jdou…, když “ti srabi prošvihnou dostih, který by zajela cvičená opice”. Na těch pánech je samozřejmě vidět, že na koni v životě neseděli.

Pokud vím, tak se opravdu nestává, aby úspěšný jezdec s mnohaletými zkušenostmi najednou dostal strach. Zato jsem slýchal matky překážkových žokejů, jak si stěžují, že jejich synové riskují přímo trestuhodně, že to jsou blázni a že si jednoho dne zaručeně srazí vaz.

Uznávám, že pokud toto tvrdily i matky Freda Rimmela, Davea Dicka a Tommyho Cusacka, měly věštecký dar. Jejich synové si opravdu vaz zlomili, ale všichni tři to přežili.

V nebezpečné situaci při dostihové rychlosti riskuje jezdec v dostihovém sedu (vpředu), že půjde přes překážku před koněm, naopak jezdec ve školním sedu (vzadu) riskuje, že opustí koně “zadními vrátky”. Zlatá střední cesta, střed mezi oběma extrémními sedy, je typický britský kompromis. Britové k němu ale nedošli z nerozhodnosti a nejistoty, ale protože je na britských překážkách nejrozumnější a nejvhodnější.

Mně připadal “střední sed” vždy nejbezpečnější a nejšikovnější. Sedíli jezdec nadlehčeně, skoro rovně, lokty, kyčle, kolena v pravém úhlu, je v základní nejuvolněnější pozici, ze které můžete všechno, i spadnout. Stačí víc ohnout kolena, předklonit se, a těžiště jde dopředu, koni nad lopatky, a usnadňuje mu cval. Při strmém nebo nezdařeném skoku stačí natáhnout ruce a naklonit se dozadu.

“Střední sed” je pro velké překážky nejvhodnější, protože se z něj snadno přechází do jiné pozice, jezdec podle situace přesune těžiště tam, kam je třeba. Geniální taktika je sice krásná věc, ale není člověku nic platná, když se neudrží v sedle dostatečně dlouho, aby ji mohl uplatnit.

Ať už kdokoli volí jakýkoli sed, jde v zásadě o to zůstat s koněm, a to i po doskoku. Rozhoduje způsob, jakým ti dva spolu na překážku jdou. Čím dřív jezdec odhadne, jak kůň na překážku půjde, tím větší je šance, že se skok zdaří. Domnívám se, a snad právem, že dobré a slabší jezdce je možné rozlišit právě podle schopnosti včas předvídat. Naštěstí se to člověk může opakovanými zkušenostmi naučit.

Podle mého je ideální, když jde kůň do skoku na obyčejnou, čtyři stopy šest palců vysokou překážku v takové vzdálenosti, aby odpovídala délce koně. Z této vzdálenosti je vrchol skoku přesně nad překážkou a kůň dopadne do takové vzdálenosti za překážkou, jakou urazil vzduchem před ní.

Před otevřeným příkopem je ideální odskoková vzdálenost stejná jako u běžné překážky. Také je to možné formulovat jinak: kůň by měl odskočit ve stejné vzdálenosti od předního břevna před příkopem, kolik činí vzdálenost břevna od země. Řekněme, že břevno je osmnáct palců (45 cm) nad zemí. Skočíli kůň půl metru před břevnem, přenese se přes celou překážku, aniž plýtvá silami na zbytečně vysoký skok.

U vodního příkopu platí podobné matematické pravidlo. Jestliže je překážka před příkopem vysoká tři stopy (90 cm), a to je její maximální povolená výška, měl by kůň odskočit metr před ní. Teoreticky by měl přistát za překážkou a bez koupele. Toto pravidlo samozřejmě platí jen při dostatečné rychlosti.

Každý žokej se snaží, aby kůň šel do skoku v ideální vzdálenosti na každé překážce, ale ještě se nenarodil žokej, kterému by se tato snaha trvale dařila. Jsou koně, kteří si prostě poradit nenechají.

Co udělat, když člověk cítí, že se kůň na překážku chystá nesprávně? Záleží na tom, jakého koně jezdec jede. Zkušeného skokana povzbudí rukama, koleny i hlasem k tomu, aby prodloužil krok, aby zrychlil tempo, aby se dostal na správnou odskokovou vzdálenost aspoň přibližně a v dostatečné rychlosti, aby setrvačností překonal eventuální mírnou kolizi s horní částí překážky. Většina koní na podobné pokyny jezdce promptně zareaguje. Bezradnost je nejlíp vidět na koních po pádu, když se zbavili jezdce a běží volně, i když jsou to dobří skokani; bez vedení jdou na překážky nesprávně a skákají nešikovně, zatímco s jezdcem v sedle by se přes ně jen lehce nesli.

S úplným nováčkem nebo s koněm se slabou zádí by se mělo postupovat opačně. Nemá smysl koně nutit, aby před překážkou prodloužil krok, protože větší rychlost by ho jen zneklidnila a dělal by ještě větší chyby. Je lepší ho trochu přitáhnout, krok naopak zkrátit a snažit se dostat na správné místo k odskoku.

Klidný krok se u takového koně vyplatí stejně jako rychlost u zkušeného skokana, dává mu větší šanci, že bezpečně přistane za překážkou. Když se člověk na takové nezkušené nebo slabé koně dívá, jak běží, je jasné, že proti ostříleným borcům nemají šanci, že ztrácejí rychlost na každé překážce, na kterou nejdou správně.

Někteří zkušení a inteligentní koně tvrdě trvají na tom, že se o sebe postarají sami. Je lepší jim to nevymlouvat. Jestliže se kůň umí sám před překážkou srovnat a jde na ni správně, povely ze sedla by ho jen mátly. Musím ale říct, že je divný pocit sedět v sedle koně, který se v určitém okamžiku chystá jít na překážku nešikovně, a dokázat se přitom ovládnout a nezasáhnout. Jezdec musí koni opravdu věřit a musí se přinutit zůstat v klidu, i když se zdá, že se kůň řítí do neštěstí. Pokud ale jezdec koně zná opravdu dobře a ví, že si nejraději ze svízelné situace pomůže sám, nezasahovat je často nejjistější cesta k vítěznému konci.

Tedy ne že by to bylo pro zkušeného jezdce zvláštní potěšení jet takového svérázného koně. Člověk se jen bezmocně veze, protože přenechal veškerou iniciativu nemyslícímu čtvernožci, který ho nese. Na druhé straně je ale takový kůň pro nezkušeného jezdce přímo požehnáním, darem z nebes.

Vůbec nejhorší jsou koně, kteří vedení odmítají a přitom se o sebe sami neumějí postarat.

Takový kůň jde přes překážku dobře, pokud mu to vychází. Jak se ale ocitne před překážkou v nešikovné vzdálenosti, je zle. Ať ho jezdec pobízí jak chce, kůň krok neprodlouží, a když se ho jezdec naopak snaží přitáhnout, aby se trochu sebral, táhne jak mezek. Řítí se přímo do překážky a teprve na poslední chvíli zjistí, že pokud odskočí příliš brzo, přistane břichem na překážce, pokud příliš pozdě, bude se před překážkou muset prakticky zastavit a pak jít skoro kolmo do výšky. Ať už si vybere první, nebo druhou variantu, zaručeně se dřív či později jezdce zbaví.

Při dobré přípravě se kůň o překážkách dozví mnoho. Styl, ke kterému se ale nakonec dopracuje, je daný jeho temperamentem.

Při doskoku jsou rovněž problémy, výkon koně nejvíc ovlivňuje stav půdy.

Mnoho koní srazí k zemi bláto, protože nestačí dost rychle z těžké půdy vyprostit nohy a udržet rovnováhu. Když je tvrdá půda pokrytá tenkou vrstvou mokré půdy, což se stává, když zaprší po delším suchu, je to zrádné, protože to klouže, koním se někdy rozjedou nohy až po třech i čtyřech cvalových krocích za překážkou, a skončí na břiše. Musím říct, že je krajně nepříjemné cítit, jak zvíře pod člověkem bruslí, ale nedá se s tím nic dělat. Leda snad kdyby se koním přidělovaly tretry, a to by se asi setkalo s obecným nesouhlasem.

Je paradoxní, že hodně promoklá dráha činí koním menší potíže a je pro ně míň únavná než těžší, lepkavé bláto. Když kůň přistane v mokřině, zapadne sice hluboko, ale snadno nohy z řídkého bláta vytáhne, neztrácí rychlost. Díry, které koně po sobě na doskoku zanechávají, straší pak správce závodiště jako noční můra.

Nejhorší ze všeho je suchá, tvrdá půda s tenoučkou vrstvou vyschlého trávníku. Na takové půdě někteří koně prostě odmítají skákat a doskok je nepříjemný pro všechny. Jak kůň dopadne na tvrdý, nepružný doskok, projede mu to předníma nohama jak elektrická rána. Někteří koně pak mají bolavé klouby, jiným tvrdý doskok znechutí dostihy natrvalo.

Ideální půda pro steeply je pružný, vlhký, ale dobře odvodněný turf, tráva tak dva až tři palce vysoká, pěkná a hustá. Po takovém povrchu běhají všichni koně s potěšením, protože se od něj dobře odrážejí a dopadají jako na žíněnku.

Pokud majitelé prohlašují, že “můj kůň má vysloveně rád tvrdou dráhu” nebo “můj strašně rád běhá po mokrém”, znamená to vlastně jen to, že se jejich koně umějí s extrémními podmínkami vypořádat o něco líp než druzí, ne že by skutečně měli rádi jeden nebo druhý extrém. Jedinou výjimku k tomuto obecnému pravidlu snad tvoří koně tak citliví na tvrdší dopad, že mohou běhat jen na velmi měkké půdě, jinak zchromnou.

Kůň může ale na doskoku dopadnout špatně, i když je půda příznivá a když šel na překážku správně. Stane se třeba, že uvázne ve velké rychlosti kopytem v půdě rozsekané jinými koňmi, pak nestačí včas natáhnout přední nohu k dalšímu kroku a už je na kolenou. Nebo se stane, že se kůň musí prudce stočit, aby se vyhnul jinému koni, který se válí na zemi po pádu, a podklouznou mu nohy bokem.

U koní se dá pravděpodobnost pádu těžko předvídat, i když je samozřejmě větší nebezpečí u unavených koní a koní ve stresu. Zkušení skokani málokdy padnou, ale těch, kteří neupadli nikdy, těch je co by na prstech spočítal. Jsou koně, kteří se soustavně dopouštějí stejných chyb, až se člověk diví, že to jejich majitelé nevzdávají. Možná jim dodal optimismus Senlac Hill.

Senlac Hill patříval lordu Bicesterovi. Byl to světlý hnědák s dlouhým hřbetem, bílými odznaky, plavou hřívou a plavým ohonem. Přestože se s ním pečlivě a vytrvale pracovalo, skákal nedbale a bez inteligence. Že měl tak nápadně světlou hřívu, rozeznal ho každý i na dálku a publikum na tribunách krásně vidělo, co kde na překážkách vyvádí. Někdy se mu podařilo dostih dokončit, jednou nebo dvakrát dokonce i vyhrál, ale ve všeobecnou známost vešel dík pravidelnosti, se kterou mizel v otevřeném příkopu. Nejenže k této obtížné překážce nikdy neprojevoval povinnou úctu, on ji většinou přímo ignoroval. Přední nohy strčil do příkopu, pak udělal kotrmelec přes překážku a přistál na svém ubohém jezdci.

Když jsem ho měl jet ve Velké národní, s jistotou jsem předpovídal svou vlastní zkázu. Hned třetí překážka na dráze byl otevřený příkop, tak jsem zařídil, aby tam několik mých přátel stálo se smeknutými klobouky čestnou stráž, aby náležitě truchlili a posbírali moje ostatky. Bookmakeři nabízeli sázky padesát ku jedné, že Senlac Hill nevydrží ani první kolo. I tak prý jim přišlo, že lidi okrádají.

Dokonce i sám lord Bicester, který si tak dlouho a tak toužebně přál ve slavném dostihu zvítězit, se v padoku tvářil ustaraně a místo obvyklého: “Sejdeme se při odsedlávání vítěze,” utrousil jen: “Držte se, Dicku.”

Tehdy běželi ještě další koně lorda Bicestera, Finnure a Marineťs Log. Oba spadli stejně jako Senlac Hill na první překážce. Senlac Hill si tu mohutnou konstrukci pořádně prohlédl a okamžitě změnil další postup. Přes třetí šel dobře! A tak to šlo dál, přes Becheťs Brook, Canal Turn, Valentine’s Brook, Chair, přes vodu a znovu druhý okruh. Bylo to fantastické.

Z celého pole jedenatřiceti koní došlo do cíle jen pět. Pátý Senlac Hill. Přišel o dost později než ostatní, protože se mu nezdařilo spojit nově nabytou opatrnost s rychlostí. Komentátor Raymond Glendenning hlásil jeho návrat mezi koňmi, kteří se vraceli po různých pádech zkratkou klusem, takto: “…a tady máme Senlac Hilla…, ale ten jistě dostih nedokončil.”

Až dodnes patří mezi jeden z divů dostihového světa, že se mýlil.

Kůň však bohužel brzy po Velké národní dostal zánět šlachy, takže ukončil kariéru v útlém věku osmi let. Já ho jel po Aintree jen jednou, tehdy se opravdu zdálo, že se trvale polepšil, že své zlozvyky odložil. Byla ho škoda.

Stává se dost často, že kůň, který si jako mladík počínal beznadějně, věkem přijde k rozumu a výrazně se zlepší. Ošklivá kachňátka se časem vznášejí jako labutě. Pokud ale kůň běží od pádu k pádu celé dvě až tři sezony, musí se majitel smířit s tím, že si vypěstoval nebo koupil mezka. Ty dvě až tři sezony se ale přece jen vyplatí počkat, aspoň pocházíli kůň z dobré steeplerky nebo steeplera, protože hříbata s takovým původem někdy v sobě objeví schopnost skákat až v pozdějším věku.

Poslední fáze každého skoku je vlastně prvním krokem k následujícímu. Jakmile kůň přistane za překážkou, nesmí mu jezdec dovolit, aby spočinul na vavřínech. Musí ho rychle dostat do tempa, rychle zkrátit otěže, stisknout koni boky nohama a dopomoct mu k plné rovnováze. Pokud kůň vezme při skoku o překážku, má žokej co dělat sám se sebou, aby se udržel v sedle, a než pobídne koně k rychlosti, musí si být jistý, že kůň nepoběží bez něho.

Vážnější chyba na překážce znamená pro koně vždy otřes a ztrátu rovnováhy na několik dalších kroků, v tom případě se na koně nesmí spěchat, než se srovná. Občas se stane, že kůň upadne až několik kroků za překážkou; bývá to tím, že se žokej vzpamatoval dřív než kůň a hnal koně do tempa, než ten se stačil srovnat. Zkušenější jezdec cítí, jak se zvíře pod ním potácí, pomůže mu trochu se sebrat a pak ho teprve pobídne.

První krok za poslední překážkou je prvním krokem konečného útoku, finiše. Jako na všech ostatních překážkách skok musí být plynulý, doskok dokonalý a rytmus nepřerušený. Je k vzteku, když člověk jede v čele, dostih má prakticky jistý, vtom kůň na poslední překážce zaváhá a jiný, lepší skokan kolem něho proletí, než se kdo stačí vzpamatovat. Tisíce dostihů rozhodla právě osudná poslední překážka.

Při konečném útoku ve finiši se jezdec především snaží nasadit pravidelné, rytmické tempo, a pak postupně zrychluje, až kůň běží maximální rychlostí, na jakou mu stačí dech a nohy. V kritických vteřinách stačí nešikovně mávnout bičem, stačí, když po dráze letí kus papírku nebo se objeví nečekaný stín a všechno je ztraceno.

Hladký, letmý vítězný finiš jezdec docílí, když drží otěže docela lehce, aby kůň měl vůli. Volnou hlavu. Nohama jezdec koně pobízí k co největší rychlosti a drobnými, kývavými pohyby předloktí a rukou vysílá ke koňově hubě naléhavé povzbudivé signály.

Ve velmi těžkém finiši použije žokej někdy biče, ovšem někteří koně bič nesnášejí, stačí jim jednou švihnout a kůň prostě přestane bojovat. Hodí hlavou a dost. Jen velmi málo jezdců koně skutečně bije. Zuřivé mávání bičem, na pohled tak hrozné, se koně sotva dotkne, natož aby na něm zanechalo šrám. Na tribunách se lidé zbytečně pohoršují. Koně prostě vědí, že bič je signál ke konečnému útoku, takže většinou stačí bičem opravdu jen mávat tak, aby ho kůň koutkem oka zahlédl, nebo koně mírně třepnout po pleci, aby pochopil, že jde o vše. Australané připevňují na konec biče bílý střapec, aby ho kůň líp viděl, ale to se v Británii nesmí.

Záleží také na majiteli, do jaké míry jezdec biče použije. Jsou majitelé, kteří to vůbec nedovolí. Většina ale uznává, že mírné, šetrné mávnutí bičem může obrátit prohru ve vítězství. Pak jsou takoví, ale těch je naštěstí jen hrstka (dost nesympatická), kterým je naprosto lhostejné, jestli kůň doběhne do cíle zbitý do krve, hlavně když doběhne první.

Do jaké míry se jezdec snaží, aby se umístil na druhém nebo třetím místě, když nemůže zvítězit, to záleží také na majiteli koně. Jsou majitelé, kteří si vsadí na první místo i na umístění, a pro ty se člověk musí snažit ze všech sil přijít aspoň druhý nebo třetí. Jiní zastávají názor, že nemůželi kůň zvítězit, nemá smysl ho zbytečně štvát. Obecně by se ale dalo říct, že jezdci se vždy snaží o umístění, pokud mohou, protože dostihové publikum si zaslouží pohled na poctivý boj. Pokud ale člověk jede koně, který je z formy nebo vyčerpaný, pak to samozřejmě nemá smysl.

Když je těžká půda a běží se dlouhý dostih, je někdy na finiš žalostný pohled. Rytmus a rychlost jsou ty tam a dva nebo tři koně pracně klopýtají k cílovému sloupu. Bojují s blátem a bočí jednou sem, jednou tam, protože už nesvedou běžet rovně. Jejich jezdci bývají obdobně vyčerpaní a na obvyklý konečný útok už jim nezbývá energie. Když se takové dostihy v jednom odpoledni běží tři nebo čtyři, je to pro jezdce hodně drsné, protože tvrdý finiš je i na dobré půdě nemálo fyzicky náročný.

Finiš je konečnou prověrkou jezdeckých schopností žokeje a není pochyb o tom, že pro tuto prověrku je nejlepší školou rovina.

Všichni překážkoví jezdci, kteří tuto školu navštěvovali nebo navštěvují, jezdili skvělý finiš. Zaplnil bych jejich jmény půl stránky, všichni začínali na rovině, protože byli v patnácti letech drobní a lehcí. “Těžké brigádě” může být útěchou, že k úspěchu vedou i jiné cesty, jak dokázala početná vítězství mnoha bývalých amatérů.

Největší výhodou těch, kdo se naučili jezdit finiš na rovině, jsou jejich bohaté zkušenosti. Při steeplech není těsný finiš pravidlem. Na proutěnkách už bývá častější a na rovině je skoro zákonitý. Další výhodou rovinám je, že začínají brzy, jako chlapci. Získat fyzickou dovednost v patnácti nebo šestnácti je jistě snadnější než ve dvaceti. Málo amatérů má kolem dvaceti příležitost jezdit tak dobré koně, aby hráli roli v těsném, bojovném finiši.

Jistě, jezdec se časem v umění konečného útoku zdokonalí, ale málokterý z těch, kteří jezdili jen překážky, docílí profesionálního umění finiše rovinám.

Já osobně jsem poznal, že dokážu zajet dobrý finiš jen s některými koňmi, s jinými ne. U těch, se kterými mi to šlo, jsem se mohl měřit i s takovými jezdci jako Harry Sprague nebo Fred Winter, ale u těch, se kterými mi to nešlo, jsem musel smutně uznat, že nemám šanci.

Výborný finiš jezdil Tim Molony, a to hlavně dík své síle, zatímco jeho mladší bratr spoléhal ve finiši spíš na brilantní taktiku. Timovi také prospěl irský systém dostihů, protože při většině irských dostihových mítinků v průběhu celého roku bývá na programu jeden rovinový dostih pro amatéry. Tim tyto dostihy jezdil pravidelně asi tři nebo čtyři sezony, až do roku 1939, kdy se stal profesionálem.

Plavná, plynulá a rytmická souhra koně a jezdce na cílové rovince mně připadá krásná. Každé zavinění mohutných svalů koně se odráží i na jezdci. Když se člověk na tu dokonalost dívá, připadá mu snadná, jako když se dívá na dobrého lyžaře nebo hráče kulečníku. Ta snadnost je ovšem zcela klamná, jak jsem sám zjistil už v prvním dostihu, ve kterém jsem na rovinku vjel s šancí zvítězit.

Zpočátku jsem si myslel, že se nejvíc naučím, když budu sledovat, jak si počínají dobří jezdci. Pak jsem ale přišel na to, že je poučnější sledovat špatné jezdce a naučit se vyhýbat jejich chybám.

Chyby začátečníků se rozpoznají velmi snadno. Někdy je kupříkladu jasně vidět, jak se takový začátečník marně snaží pohybovat s koněm, ale nedaří se mu správný rytmus, naklání se dopředu, když měl přenést těžiště dozadu a naopak. Jdou prostě proti pohybu koně, a tím se zákonitě rozbije rytmus i tempo kroku.

Jiní jezdci zase mávají lokty jako křídly, jako by jim to pomáhalo k větší rychlosti, nebo se ohánějí bičem, jako by klepali koberec. Nejefektnější je pohled na “panské” jezdce, kteří nadskakují v sedle a přitom sedí rovně jako svíce. Z těch má člověk dojem, že si myslí, že čím tvrději do sedla dopadnou, tím mohutnější bude příští krok, jako na trampolíně.

Všichni víme, že jedeli dobrého koně špatný jezdec, může kůň dopadnout v očích diváků jako tažný valach. Na druhé straně neníli kůň opravdu dobrý, nedokáže s ním žádné divy ani Dokonalý jezdec, ani Dokonalý žokej. Žokej je od toho, aby koně vedl, aby ho usměrňoval, pobízel, přemlouval, aby mu prostě pomohl dospět k odsedlávání vítěze. Žokej ale nemůže jet rychleji, než jak kůň dokáže běžet.

Jet dobrého koně je vždy potěšení, ať už dostih dopadne jakkoli. Samozřejmě s dobrým, inteligentním skokanem má člověk větší šanci, že zvítězí; ale pokud ho v poctivém boji přemůže rychlejší kůň, potěšení z vlastní jízdy na dobrém koni nezmizí.

Jednou jsem se svým koněm přišel jako druhý a při odsedlávání jsem jeho majiteli řekl: “Váš kůň mi dopřál opravdu dobrou jízdu.”

Majitel na to zareagoval ostrou poznámkou: “Co z toho, když nepřišel první.”

Na to jsem už neřekl nic, ale později jsem o té poznámce dost uvažoval. Přišel jsem na to, že kdybych neměl radost z jízdy, i když nezvítězím, nemohl bych být žokejem. Nikdo by při tom povolání nevydržel. Je to v mnoha směrech tvrdé povolání, ale potěšení z vlastní jízdy v dostihu vyváží všechny útrapy. Tak uvažují všichni jezdci. Kdyby tak neuvažovali, našli by si povolání jiné. Profesionálním žokejem v překážkových dostizích může být jen ten, kdo jezdí i srdcem.

Jistě, jsou i nepříjemní koně, nejen ti dobří, ne že by byla radost jet každého. Také netvrdím, že bych se na každý dostih dychtivě těšil.

Neinteligentní koně kupříkladu dohánějí člověka k zoufalství. Jednoduše odmítají jít na překážku správně a nedají si žádným způsobem poradit. Donekonečna opakují stejné chyby a nedají se poučit zkušenostmi. Kdykoli jsem takového mezka jel, vždy jsem se kojil bláhovou nadějí, že tentokrát to bude jiné, že tentokrát půjde správně už na první proutěnku, i na další, místo aby do ní jako obvykle tupě vecválal. Nebo jsem doufal, že kůň přestane bojovat s udidlem a plýtvat energií, kterou by měl vynaložit na vítězství.

Nejraději jsem jezdil koně, se kterými jsem doma pravidelně pracoval, které jsem jezdil už od jejich začátků a postupně jsem se s nimi propracovával do vyšších handicapů. Je to hezký pocit, když člověk vidí, jak se kůň pod jeho vedením učí, jak roste a jak se z nadějného mladíka stává úspěšný borec.

Dobrá léta

Moje spojení s Frankem Cundellem vzniklo na závodišti v BangoruonDee podobně jako jiné hezké vztahy a události.

Frank na dostihy nepřijel, takže nebyl svědkem toho, jak jedu jednoho z jeho svěřenců a jak vítězím. Seznámil nás teprve o několik dní později Ken Cundell při práci na planinách. Frank je Kenův vzdálený bratranec. Oba Cundellové působili několik let po válce spolu jako trenéři, ale potom se Ken přestěhoval do Comptonu a osamostatnil se.

V mládí Frank toužil sám jezdit dostihy, ale narazil na stejnou překážku jako mnoho jiných mladých lidí…, chyběly mu peníze. Moudrost, logické myšlení a prozíravost patří k hlavním Frankovým kladům, a tak se moudře rozhodl nejprve vystudovat veterinární lékařství a pak vstoupit do armády. Usídlil se v srdci kraje překážkových dostihů, měl existenční zajištění a zároveň jako všichni důstojníci právo jezdit jako amatér dostihy až do smrti. Zbavil se varovného prstu funkcionářů Národního honebního výboru, který mu hrozíval ještě za dob veterinárních studií.

V roce 1934 byl s Blue Peterem III ve Velké národní šestý, ale krátce poté ho armáda bezcitně přeložila do Indie. Tam si zpříjemňoval život jako hostující rozhodčí Královského západoindického turfklubu v Bombaji. Po válce se vrátil a pracoval v dostihových stájích svého strýce Leonarda Cundella v Aston Tirroldu. Tam také zahájil svou trenérskou činnost.

Trénovat steeplery není snadné. Sám o rovinových dostizích z první ruky nevím skoro nic, ale kdysi jsem s velkým zájmem poslouchal vyprávění člověka, který vynikl jako trenér jak rovinářů, tak skokanů.

“Když se to srovná se steeply,” řekl, ,je rovina úplná hračka. Stačí dostat koně do maximální formy, nechat ho běžet proti slabším a vsadit si na něj. Takovýho koně musíte nechat běhat co nejvíc, ale musíte si řádně rozmyslet kam ho přihlásit, a kam ne. To se nedá pokazit. To jsou fakt snadný prachy.” Mluvil se sebejistotou a měl proč: běželo mu předtím devatenáct koní, z toho čtrnáct vítězů.

“Proč tedy trénujete hlavně steeplery?” zeptal jsem se.

“Víc mě to baví.”

Trenér, který si zvolí steeplery, a ne rovináře, musí k tomu mít opravdu pádný důvod podle mého tkví v tom, že kolem překážek je všechno míň formální. Překážky jsou opravdu zábavnější.

Všichni trenéři velmi intenzivně pracují a velmi intenzivně si dělají starosti. Čtyřicetihodinový týden pro ně neexistuje. Vstávají velmi časně ráno, aby byli při cvalech, pak většinu dne tráví na závodištích, kde sledují, jak si jejich svěřenci vedou a jak si vedou cizí koně, a večer letí domů, aby stačili obejít stáje a postarat se o své žáky a jejich blaho. Do nabitého programu musí ještě někam vklínit nezbytné úřadování; musí včas, s velkým předstihem odesílat přihlášky a zaznamenávat zálohy na zápisné. Musí objednávat krmení, oves, seno, musí objednat slámu, transport, ustájení na závodišti. Musí vést účetnictví a rozesílat faktury. Večer nepřestává zvonit telefon s úředními hovory a vzkazy a před spaním se musí ještě jednou projít stáje, aby člověk viděl na vlastní oči, že je všechno jak má být.

Všichni trenéři ustavičně trnou hrůzou, že jejich svěřence potká nějaká zcela nepředvídaná pohroma a zničí během několika vteřin práci mnoha týdnů. Když se trenérovi zdaří připravit koně do vrcholné formy, a kůň pak v dostihu nezvítězí, trne trenér strachy, co majitel, jestli je smířený s výsledkem, nebo jestli náhodou jednoho krásného dne nepošle pro koně transportní box a nesvěří ho do péče jiné stáje.

Člověk by očekával, že za všechnu tu dřinu a starosti dostávají trenéři přiměřenou odměnu. Omyl. Většina trenérů doznává, že jediným zdrojem zisků pro ně jsou dobře uvážené sázky. Marná věc, trenér má ke koni nejblíž, má informace z první ruky, “koni z huby”. Podle zasmušilých trenérských tváří po skončeném dostihu se ale dá soudit, že se jejich čtyřnozí svěřenci před dostihem nejspíš přecenili, když svému učiteli našeptávali kolik vsadit.

Nutnost sázet, aby se člověk uživil, mne od práce trenéra odrazuje, jinak bych o ní ted, kdy už nejsem žokej, uvažoval. Já prostě pro hazard nemám pražádné nadání. Zákaz sázek pro jezdce se mne netkl, nesázel bych stejně. Jako kdyby někdo abstinentovi zakazoval alkohol.

Klid a dobrý život trenérů ohrožuje dvojí nebezpečí. Jedno nebezpečí je nepříjemné, ale nemá trvalé následky, druhé může trenéra zaskočit náhle, a to způsobem zcela zničujícím. Obojí pramení z nepoctivosti.

Někteří trenéři, mnozí majitelé a spousta dostihových návštěvníků věří, že jezdci jsou co chvíli upláceni, aby úmyslně zahodili vítězství, aby koně nevyjeli. Mohu každého ubezpečit, že jakmile někdo jen koutkem oka zpozoruje, že některý jezdec koně zadržuje, ihned se to rozkřikne a dotyčný jezdec náhle zjistí, že nemá co jezdit. Pokud se rozhodne přijmout větší částku za úmyslnou prohru, musí počítat s tím, že prodává také svou pověst, že ztratí řadu koní, které pravidelně jezdil, a že možná ztratí i žokejskou licenci.

Je paradoxní, že někteří jezdci naopak ztratili místo kvůli své důsledné poctivosti když po nich majitelé koní žádali úmyslnou prohru, a oni odmítli.

Mně nabídli úplatek za prohraný dostih jen jednou. Tehdy jsem bydlel u Douglase v BangoruonDee a měl jsem hned následující den jet jednoho z jeho koní. Zazvonil telefon a Douglas to vzal. Když zavěsil, pobaveně se usmál.

“Právě jsem dostal nabídku, že dostanem po padesáti librách, když zítra nevyhraješ.”

“Cos na to řekl?”

“Ať jdou někam.”

Trenérovi se může stát, že přijde o vítězství vinou nepoctivého žokeje. Trenér by samozřejmě byl hlupák, kdyby onoho jezdce nebo jiného, o kterém se ví, že je nespolehlivý, znovu posadil na kteréhokoli ze svých koní. Je ovšem pravda, že z tribun není vždy jasně vidět, s jakými potížemi se jezdec potýká, a co se na dálku může zdát jako úmyslné zadržování, může být poctivá snaha dostat z koně co se dá. Zadržování musí být opravdu “okaté”, aby bylo prokazatelné.

Druhé, smrtelné nebezpečí, děsící trenéry, je doping. Otázka dopingu je opravdu svízelná a zatím se nepodařilo ji rozumně vyřešit. Podle starých pravidel ztrácel trenér bez milosti licenci, jakmile byl u kteréhokoli z jeho koní zjištěn doping. Ted už jsou pravidla milosrdnější: jestliže trenér nade vši pochybnost prokáže, že dodržoval přísná bezpečnostní opatření, aby možnému dopování koní zabránil, je mu licence ponechána.

Je jisté, že v minulosti byli potrestáni provinilí spolu s nevinnými, ani za dnešních pravidel se křivda nevylučuje. Je opravdu obtížné až nemožné prokázat, jestli koně dopoval jeho trenér nebo někdo jiný, neznámý. Vyšetřovací komise většinou šetření uzavírá hlavně podle trenérovy pověsti, podle toho, jak mu členové důvěřují.

Frank Cundell mi kdysi řekl: “Když jedu na jedno závodiště a pošlu dalšího koně jinam, kde někdo vnutí mému stájníkovi sto liber za to, že ho nechá pět minut s koněm o samotě, budu se zodpovídat za dopování a můžu přijít o všechno.”

Většina závodišť zavedla přísný dozor při vstupu do stájí, aby se tam nemohl dostat žádný cizí člověk s nekalými úmysly. Každý stájník se musí prokázat legitimací s fotografií, jinak ho strážný u vrat nepustí dovnitř. Jenže těžko zabránit stájníkovi, aby nedal určitému koni těsně před dostihem vypít kbelík vody. Na to, aby koně zbrzdil, to stačí, aspoň ve většině případů.

Vždy mi připadalo absurdní, že by se trenér mohl snížit k dopingu, aby svěřenému koni bránil ve vítězství. Trenér přece zasvěcuje celý svůj život vítězství v dostizích, proč by tedy ničil výsledky vlastní práce?

Dopování koně na vítězství, to je ovšem něco zcela jiného. Kdo se o takový podvod chce pokusit, musí toho o drogách hodně vědět. Drogu musí kůň dostat ve velmi přesném časovém odstupu před dostihem a je pravda, že nikdo jiný než trenér si nemůže být jistý, že ke koni bude mít volný přístup právě v ten jediný vhodný okamžik.

Já sám jsem během své kariéry jel dopované koně dvakrát. Dodnes jsem pevně přesvědčený, že dostali povzbuzující drogu, aby zvítězili.

První případ nebyl pro mne příliš příjemný. Kůň už v padoku tancoval na zadních, vzpínal se, koulel očima a měl pěnu u huby. Do první proutěnky vběhl úplně slepě, jako když ji nevidí. Mě odložil na zem, pak se chudák zdvihl a Odcválal daleko od závodiště, patnáct kilometrů, a za to mu trenér mohl být vděčný. Než koně našli, chytili a přivedli zpátky, bylo už na dopingové testy ze slin pozdě. Tato příhoda výborně dokazuje, jak to má takový podvodník těžké. Neexistují žádné tabulky, ze kterých by vyčetl, kolik čeho na kilo koňské váhy a kdy má dát, aby efekt byl co nejlepší, a zeptat se na to také nikoho dost dobře nemůže. Můj kůň tehdy dostal určitě nejmíň trojnásobnou dávku.

V druhém případě, který jsem sám zažil, nebyl kůň tak nápadně rozčilený, ale stejně se na něm poznalo, že něco musel dostat. Deset dní před dostihem ho majitel přemístil k jinému trenérovi, do jiných stájí, a nový trenér si neuvědomil, když mne na koně posazoval, že jsem ho už několikrát v minulosti jel. Kůň býval lenivý a neochotný, dostihy neměl rád, proto se přímo nabízel pro doping, droga totiž může změnit neochotu a lenost ve vervu a rychlost, jestliže je kůň jinak ve formě. Jeli kůň skutečně slabý, nepomůže nic, na větší rychlost prostě nemá.

Můj neochotný partner tehdy měl svůj den. Přímo z něj tryskala energie a hravě zvítězil. Pak už jsem ho jel jen jednou, a to se choval jako dřív, byl lenivý a neochotný. Startoval jako favorit a do cíle přišel skoro poslední.

Když jsem začal jezdit pro Keňa Cundella, měl řadu vynikajících skokanů a jen několik rovinářů, zatímco Frank měl naopak skoro samé rovináře. O tři roky později se situace zcela obrátila a já postupně přesedlal z jedné stáje do druhé. Bydlel jsem sice dál v Kenově domě a jezdil s ním na práci, také jsem mu všelijak vypomáhal, ale dostihy jsem jezdil většinou s Frankovými svěřenci.

Po tři sezony jsem s radostí jezdil pro lorda Bicestera, Keňa a Franka, někdy mne provázelo štěstí, někdy ne, ale žil jsem s příjemným pocitem, že žiju dobře.

Kdybych s takovými průměrnými, skromnými úspěchy projezdil celou svou kariéru, nezlobil bych se. Jenže tehdy jsem měl všechny výšiny a propasti teprve před sebou.

Několikrát předtím jsem dostal nabídku, abych jel Cheltenhamský Zlatý pohár, ale nikdy se to nevydařilo. O mou neúčast se postaraly bud nepřízeň počasí, nebo moje nedobrovolné, leč časté pobyty v nemocnici. V březnu roku 1953 jsem s jízdou ve Zlatém poháru už ani nepočítal. Lord Bicester přihlásil na dostih Marineťs Loga, který byl v tréninku v Irsku a se kterým na Zlatý pohár přijel přes moře jeho stálý jezdec Pat Taaffe. Nedalo se nic dělat. Byl jsem sice na Cheltenham výjimečně zdravý, ale neměl jsem co jet.

Den před dostihem mi zavolal Peter Cazalet, pro kterého jsem ještě nikdy nepracoval. Jestli prý bych ve Zlatém poháru nejel jeho koně Statecrafta, protože se jeho jezdec Tony Graham zranil. Samozřejmě jsem nabídku s potěšením přijal. Následující den jsem kráčel do padoku v bledě modré a bílé, barvách paní JohnovéWhiteové. Kůň patříval jejímu bratrovi, lordu Mildmayovi; jezdíval ho sám až do své tragické smrti utopením.

Sluší se, aby jezdec, jak vejde do padoku, šel pozdravit trenéra a majitele. Rozhlédl jsem se a vidím, že se Cazalet i paní Whiteová baví s královnou a královnou matkou. Ty přijely mezi dostihové publikum a šly se do padoku dívat na koně. Jak jsem tak přešlapoval z nohy na nohu, zahlédl mne lord Bicester a pochopil moje dilema. Stál o kousek dál, blízko královské skupiny s Patem Taaffem, a zamával na mne.

V tu chvíli stál vedle mne Peter Cazalet.

“Pojďte se mnou, rád bych vás představil královně,” řekl.

Poslušně jsem šel, uklonil se, královna i královna matka mi podaly ruku. Najednou jsem si uvědomil, jak je hloupé, že člověk nemůže zdvořile smeknout, když má přilbu s čepicí pevně přivázanou, aby mu za bouřlivé jízdy nespadla.

Počasí bylo tehdy chladné a mlhavé, zřetelně si vybavuju, že královna měla na sobě kožich a žlutý šátek kolem krku. Povídali jsme si o koni, kterého jsem měl jet. Když se k nám přidal lord Bicester, hovořili jsme i o Marineťs Logovi. Pak mne Peter Cazalet vyhodil do sedla a já doklusal se Statecraftem ke startu. Statecraft si ale hned v první půli dostihu natáhl šlachu, takže jsem musel seskočit a dovést koně pěšky zpět. Cestou jsem uvažoval o podivuhodných cestách osudu, které mne zavedly k setkání s královnami. Nemohl jsem tušit, že nebude jediné.

O šest týdnů později mne Peter Cazalet požádal, abych pro něho jezdil pravidelně, po celou příští sezonu. Na ten okamžik nezapomenu. Stáli jsme před vážnicí v Sandown Parku, venku na verandě, a já si najednou uvědomil, jaké možnosti se mi otevírají. Jezdit pro Cazaleta znamenalo jezdit královské koně, znamenalo to, že výš už vlastně ani nemohu vyšplhat. Sir Edmund Hillary právě tehdy lezl k vrcholům nesmrtelnosti, ale jistě nemohl pociťovat větší blaženost než já.

Odpověděl jsem, že se musím napřed dohodnout s Frankem, než se k čemukoli zavážu, jestli mne aspoň částečně uvolní a že jsem slíbil lordu Bicesterovi, že pro něj taky budu jezdit, a ten slib v žádném případě nehodlám porušit. Frank a Ken, stejně jako kdysi George Owen, mi nejen nebránili, ale dokonce mne postrčili. Tak jsem tedy v sezoně 195354 jezdil pro lorda Bicestera a Petera Cazaleta. Pro Franka jsem jezdil, jen když jsem byl volný.

Pro Petera Cazaleta byl výcvik dostihových koní kdysi jen koníčkem. Peter Cazalet a jeho dva přátelé lord Mildmay a E. C. Paget vlastnili několik koní a všichni tři s nadšením jezdili dostihy. Koně sídlili u Cazaleta v Kentu a staral se o ně soukromý trenér.

Když se stalo, že Peter Cazalet získal během sedmi sezón šedesát vítězství, zažádal o trenérskou licenci a začal připravovat koně sám. Po válečné přestávce přibral další koně, práce přibývalo. Nejdřív k němu koně posílali jeho osobní přátelé, postupně i cizí lidé, když viděli, jaké má trenérské úspěchy. Netrvalo dlouho a Peter Cazalet platil za jednoho z nejlepších.

Od samého počátku sezony, ve které jsem pro něho začal jezdit, mně všechno zázračně vycházelo.

Peter Cazalet měl několik mladých koní, kteří všichni zvítězili, každý v několika dostizích pro nováčky. Lord Bicester měl pro mne výborné zkušené steeplery pro třímílové handicapy, takže se skoro nestalo, že bych potřeboval být současně na dvou místech. Cundellovi svěřenci pak krásně zapadali do zbývajících mezer v mém programu. Jel jsem tu sezonu mnoho koní a zvítězil v mnoha dostizích.

Do Vánoc jsem jel víc vítězů než jindy za celou sezonu. Nejenže vítězili koně, od kterých se to očekávalo, což je samo o sobě překvapující, ale vítězili i úplní Outsideři, vesele a jakoby nic. Trpěliví staří válečníci bez velkého talentu se mnou ke svému údivu také přišli první, když konkurence popadala. Počasí bylo přívětivé, pády končily dobře a nebránily mi v další práci a já si pořád opakoval: “Tohle nemůže vydržet. Člověk nemůže mít takhle dlouho štěstí. To nevydrží.”

Vydrželo to. Po Vánocích vznikly krátké přestávky, protože bylo mizerné počasí, ale pak mne zase štěstí neopouštělo, jen na okamžik se odvrátilo, a to v den, kdy se jel Cheltenhamský Zlatý pohár.

Měl jsem původně jet Marineťs Loga pro lorda Bicestera. Ještě jsem si říkal, že se konečně zlomila smůla, která mi v minulosti vždy zabránila ve startu, třeba stačilo, že jsem rok předtím se Statecraftem aspoň odstartoval. Zmýlil jsem se. V den Zlatého poháru jsem dopoledne jel s Lochroem proutěnky. Kůň spadl u poslední a já si samozřejmě vyhodil levé rameno.

Opět jsem se musel uchýlit na cheltenhamskou úrazovku. Sestřička na ambulanci se podívala na Mary, pak na mne a vzdychla: “Už zase?” Setkali jsme se spolu za uplynulá tři léta nejmíň šestkrát. Prý jestli si u nich nechci předplatit postel, že by se vyplatila.

Naštěstí jsem postel nepotřeboval. Rameno mi hodili zpět, já skočil s Mary do taxíku a také jsem jel kam patřím, na závodiště. Doufal jsem, že zahlédnu aspoň finiš Zlatého poháru, ale jak jsme s Mary docházeli do padoku, dozníval právě křik a potlesk diváků a tlampače hlásily výsledky: zvítězil Four Ten, Marineťs Log byl druhý.

Vykloubené rameno mně později dlouho otravovalo život. Tak za jeden až dva dny po tom pádu, když bolest ustoupila, přestal jsem na rameno myslet a nevzpomněl si na ně celé měsíce. Ale příští zimu jsem jel v prosinci nesmírně tvrdý finiš ve vánočních proutěnkách a jen tak tak se mi dařilo držet se o nos před Fredem Winterem, když vtom cítím, jak se mi ramenní kloub rozpadá. Jak to mnou trhlo, vypadl kůň z rytmu a prohráli jsme o hlavu, místo abychom zvítězili. Majitelův zármutek se vůbec nedal srovnat s mým. Znovu a znovu se opakující nehoda, to je jako když člověka pronásleduje noční můra.

Po dvou letech dostihového ježdění jsem měl rameno tak rozviklané a vytahané, že mi vůbec nedrželo pohromadě. Paže mi vypadávala z kloubu při úplně nevinných pohybech. Uměl jsem si ji sice hodit zpět, ale postihlo mne to několikrát během dostihu a já se bál, že trenéři nebudou chtít jezdce, který se jim při dostihu před očima rozpadá.

Tehdy mě zachránil Bill Tucker. Celý kloub mi rozebral, spravil a zase složil dohromady. Od té doby jsem měl pravé rameno v pořádku a samozřejmě jsem v nejmenším netoužil celou proceduru zopakovat s levým, netoužil jsem ani po bolestivé operaci, ani po pracné čtyřměsíční rehabilitaci.

Tehdy Bill Tucker zjistil, že mi rameno vypadává jen v jediné určité poloze, a sice při vzpažení. Když jsem jel v Kemptonu ten tvrdý finiš, hlavu sehnutou, ruce natažené, sám jsem si rameno doslova vyhodil. Bill mi poradil, abych si opatřil fixační pás, který by mi bránil právě v tom jednom jediném nebezpečném pohybu. A ten jsem pak skutečně nosil pod dresem. Nebyl jsem zdaleka jediný, kdo držel pohromadě jako staré auto pomocí kousků drátů, tkaniček a gumiček, bylo nás víc než dost, kdo jsme přírodě trochu vypomáhali posílit slabá místa.

Tu první sezonu u Petera Cazaleta jsme s Mary prožívali i v domácím vzrušení. Stavěli jsme dům.

U Keňa jsme sice žili spokojeně, byl skutečně velkorysý, skvělý domácí, ale přece jen jsme chtěli do svého. Narodil se nám druhý syn a já se už nemohl dočkat, až oba hoši začnou jezdit. U Keňa jsme ale bydleli uprostřed vesnice a neměli jsme kde chovat poníka. Po dvě léta jsme hledali vhodný dům, do kterého bychom se zamilovali na první pohled, a ne a ne ho najít.

V Kenově domě, postaveném v sedmnáctém století, jsme poznali krásu, výhody a nevýhody starých domů; vlhké, nerovné zdi a nerovné podlahy. Za ty čtyři roky, co jsme v jeho domě bydleli, dal Ken přeložit celou střechu, vydláždit podlahu v kuchyni a přestavět komín. Představa, že bychom se do něčeho podobného museli pouštět sami, nás od starých domů odradila. Bohužel skoro všechny domy na prodej byly bud staré a vlhké, nebo byly z minulého století a byly šeredné. Nakonec jsme došli k závěru, že pokud chceme dům, který by odpovídal našim představám, musíme si ho postavit sami.

Celé týdny se pak u nás doma válely spousty pokresleného milimetrového papíru a Mary každou chvíli lezla po zemi s metrem v ruce a měřila nábytek, aby zjistila, kolik budeme potřebovat v novém domě místa.

Po dlouhém hledání se nám podařilo přemluvit jednoho farmáře, aby nám odprodal pozemek poblíž vesnice Blewbury, odkud se Berkshire Downs zvolna svažují k údolí Temže. Když se díváme na jih, vidíme na obzoru zvlněné pahorky a na východě mohutné kamenné stupně doby železné. Dům je na větrném místě, sice blízko silnice, ale kolem jsou širá, rozlehlá pole. V bezprostřední blízkosti domu nejsou žádné stromy, které by bránily sluníčku svítit do oken. Jak Mary, tak já jsme spokojení, protože oba máme rádi slunce, prostor a klid.

Když jsme viděli, jak se naše neodborné kresby a návrhy mění v pevné zdivo, dostali jsme trému. Uvědomili jsme si, že pokud jsme někde udělali chybu, nedá se už napravit. Skoro každou neděli jsme jezdili z Comptonu těch šestnáct kilometrů do Blewbury, abychom se podívali, jak stavba pokračuje. Stáli jsme u staveniště v ledovém větru, třásli se zimou, dívali se do kanalizačních výkopů, na rozestavěné zdi, na hory cihel a snažili se představit si, že z toho blátivého rozkopaného rumiště vyroste dům, ve kterém budeme žít.

Byli jsme netrpěliví, zdálo se nám, že zdi rostou příliš pomalu. Pak se nad zdmi vypjala kostra střechy s krovy jako obrovitá pavučina. Pak položili tašky, sklenáři zasklili okna, nastoupili instalatéři, elektrikáři, omítkáři a malíři. Koncem srpna jsme se konečně nastěhovali.

Dobrodružství skončilo dobře, dům se stal naší radostí i pýchou.

Za mé první sezony u Petera Cazaleta u něho měla královna matka jen jediného koně jménem M’asTuVu. Nijak zvlášť nevynikal a choval se bezradně, kdykoli se ocitl nečekaně v čele. Díky tomu, jak trenér moudře volil, kam koně pošle a kam ne, a díky mé poctivé snaze nepustit ho předčasně dopředu, dokázal kůň přece jen třikrát zvítězit a třikrát byl druhý nebo třetí.

Když jsem poprvé oblékal královniny barvy, žlutomodré pruhy a černou sametovou čepici, byl to pro mne veliký okamžik. Samozřejmě jsem nebyl ani první, ani jediný, kdo je oblékl, Tony Grantham a Bryan Marshall jezdili jak pro královnu matku, tak pro královnu už čtyři roky, od té doby, co si Jejich Veličenstva koupila prvního steeplera Monaveena.

S výjimkou Velké národní, při které stojí skupinky lidí i na nejvzdálenějších úsecích dráhy, jezdci po startu žádný hluk nebo křik publika neslyší, až teprve když projedou kolem cílového sloupu. Dokonce ani na rovince člověk řádně nevnímá jásot nebo nespokojené hučení z tribun, protože každý je soustředěný na svůj úkol a k okolnímu světu je hluchý. Ale když jsem poprvé jel M’asTuVu k vítězství a jeho majitelka byla mezi publikem, uvítala mne zcela nečekaná bouře křiku, jak jsem vjížděl na rovinku. V první chvíli mne napadlo, že se někde za mnou muselo něco přihodit, ale když jsem viděl, jak muži na tribunách vyhazují klobouky do výšky, pochopil jsem, že lidé jásají nad královským vítězstvím. Jistěže jsem věděl, že ten jásot patří královně matce a jejímu koni, a ne mně, ale stejně to bylo vzrušující, těšilo mne to a někdy jsem měl chuť se k tomu křiku přidat.

Královna, královna matka i princezna Margaret jezdí na dostihy několikrát za sezonu. Protože jsem královské koně jezdil několik let, zákonitě jsem se s nimi opakovaně setkával, i když vždy jenom na chvilku. Všechny tři se živě zajímaly a zajímají o překážkové dostihy, pečlivě sledují výsledky a o dostizích i koních toho hodně vědí. Pokud pronesou nějaký komentář, je vždy přesný, k věci a vtipný. Kdykoli jsem měl příležitost s nimi hovořit, nikdy mi nepoložily nemístnou otázku, na kterou člověk pracně hledá odpověď, což se mi jinak s jinými lidmi často stává.

Překážková sezona je proslavená mizerným počasím, ale bláto ani déšť královské dámy od dostihů neodradí. Jdou do padoku a dívají se na koně za podmínek, kdy většina ostatních lidí zůstává raději doma, nebo se schová někde v teple. Jednou v Lingfieldu jsem jel ve velikém lijáku. Startovali tehdy jen čtyři koně. Kolem padoku bylo pusto, postávalo tam jen šest otužilých diváků. Královna matka stála pod stromem, aby se podívala na svého koně a aby mne jako vždy před startem povzbudila.

Královské dámy dostihy opravdu baví. Někdy si zajedou landroverem ke vzdálenému úseku dráhy, aby viděly start, nebo se jdou podívat k určité překážce. Někdy zůstávají na závodišti i po skončení dostihového programu a sledují pracovní trénink na dráze.

Všechny tři se vždy pohybují zcela neformálně mezi ostatními návštěvníky, ať už se jdou podívat na sedláni nebo po dostihu na odsedlávání vítěze. Jejich opravdový zájem o překážkové dostihy je pro nás pro všechny požehnáním a morální vzpruhou.

Osudy královských koní nebyly vždy snadné. Pro královnu není

0 nic snadnější koupit dobrého koně, než pro kohokoli jiného. Po Monaveenovi a Manicouovi hledaly královna matka i královna Alžběta s velkými nesnázemi koně, který by byl hoden jejich barev. Jejich čest dlouho hájil na menších dostizích se skromnější konkurencí jen M’asTuVu. Pak se objevil Double Star a přinášel svým majitelkám jedno vítězství za druhým.

Ze všech královských koní nejlepší však stejně byl Devon Loch. Velký, ušlechtile stavěný valach. Jiné silné statné koně převyšoval inteligencí a odvahou. V mé první sezoně ale nebyl Devon Loch v tréninku Petera Cazaleta, přestože předchozí dvě sezony běhal.

Jednoho únorového rána, když jsme se vrátili z práce, zeptal se mne Peter Cazalet, jestli jsem slyšel o International Steeplechase.

Odpověděl jsem že ano.

“Přihlásil jsem Campariho a Rose Parka,” řekl. “Ted musíme vyčkat, jestli je přijmou. Kdyby ano, jel byste jednoho z těch dvou?”

Řekl jsem, že velmi rád. International Steeplechase nově vymysleli Američané pro jedno ze svých závodišť. Přihlásit se mohl kterýkoli kůň, ale pořadatelé si vymiňovali právo výběru startujících. Zvali většinou několik koní z Anglie, z Irska, Francie

1 jiných zemí a hradili značnou část výloh spojených s účastí na dostihu.

O tři týdny později jsem se dozvěděl, že jak Rose Park, tak Campari byli přijati a že se mlhavá naděje na cestu do Spojených států stává reálnou možností. Do International Steeplechase ale zbývalo ještě osm týdnů a v těch se mohlo stát tisíc věcí. Vždy existuje zoufalé množství možností, jak koně mohou přijít ke škodě, a dva měsíce jsou dlouhá doba. Snažil jsem se nepodlehnout předčasnému optimismu a příliš s cestou nepočítat.

Předpokládal jsem, že nejspíš pojedu Campariho, protože do té doby jsem Rose Parka nejel nikdy. Ze všech koní Petera Cazaleta se Rose Park nejčastěji střetával s koňmi lorda Bicestera na stejných dostihových dnech, a proto už od počátku bylo rozhodnuto, že Rose Parka bude dál jezdit Bryan Marshall. Bryan jezdil pro Cazaleta přede mnou jako jeho stálý žokej, ale pak se oženil, koupil si dům a stáje a začal samostatně pracovat jako trenér. Hned v nejbližším dostihu, ve kterém Campari běžel, si kůň poranil hlezno a moje naděje na cestu do Ameriky zbledla. Bryan se však rozhodl, že do Spojených států nepojede. Peter Cazalet pak prohlásil, že druhého žokeje by v případě Campariho uzdravení najal až na místě, a tak jsem se náhle ocitl ve velmi příznivé situaci. Věděl jsem, že já pojedu v každém případě, i kdyby startoval jen jeden kůň. Jel jsem Rose Parka jako na zkoušku v Sandownu a hladce jsme spolu zvítězili.

Byli jsme tehdy s Mary přesvědčení, že už se nám třeba nikdy nenaskytne taková příležitost dostat se do Ameriky, a proto jsme se rozhodli, že pojedeme oba, uděláme si prázdniny a zůstaneme v Americe aspoň tři týdny. Finanční problémy jsme neměli, protože já dostal diety a kapesné a kromě toho mě očekával honorář za účast v Internationalu. Letenku pro Mary jsme mohli zaplatit v librách a k tomu jsme věděli, že ve Státech budeme určitý čas bydlet zadarmo u přátel.

Dělal jsem si tehdy opravdu velké starosti s každou boulí, která koním naskočila, a přitom mě kupodivu vůbec nenapadlo, že by osud mohl vyřadit ze hry mne. S výjimkou Zlatého poháru s Lochroem mne už skutečně velmi dlouho neopouštělo štěstí, až jsem pomalu zapomínal, jak rychle se mohou ty nejkrásnější a nejsmělejší plány zhatit vinou prasklé kosti a člověka osud místo do oblaku štěstí zahalí do sádry.

Začátkem dubna jsem měl už v kapse víc vítězství než kterýkoli jiný jezdec a na obzoru se začínal rýsovat příslib jednoho z mých dvou největších snů. Ten sen se mi pak na konci sezony skutečně splnil, stal jsem se šampiónem. Je krásné toho dosáhnout a je krásné na to vzpomínat.

Desátého dubna jsem jel na dostihy s celou rodinou, s Mary i s dětmi, protože byl nádherný jarní den. Seděli jsme venku na sluníčku, udělali si piknik, jedli, lenošili a povídali o chystané cestě za moře. Do našeho vyplutí na Queen Elizabeth už zbývaly jen tri týdny. Pak jsem se šel převléct do dresu, zamával dětem a vydal se s Pondapatarrim ke startu.

Když jsme se blížili k předposlední překážce, drželi jsme se s lehkostí na špici a já se celý šťastný soustřeďoval na finiš dalšího vítězného dostihu, který by mi dopomohl blíž k mému cíli. O deset vteřin později jsem ležel bezvládně na zemi.

Pondapatarri upadl a já se z něho lehce skulil na rameno. Jak se často stává, neublížil mi on, ale jiný kůň, který šel za námi. Zakopl o Pondapatarriho, jak se zdvíhal ze země, upadl také a kopl mne přitom tvrdě do zad. Byla to nejprudší a nejhrozivější rána, jakou jsem kdy utržil. Okamžitě jsem byl neschopný se pohnout, nic jsem necítil, a svaly jako když nemám. Díval jsem se do obláčku na modré obloze a říkal si, že se Atlantský oceán bude muset obejít beze mne.

Přišli dva zřízenci první pomoci, podívali se na mne a odklusali zavolat doktora. Doktor přijel se sanitkou.

“Můžete zavrtět prsty u nohou?” zeptal se.

“Ano.” Pohnul jsem prsty o několik milimetrů.

“Cítíte bodavé brnění v nohou a rukou?”

“Ne.”

“Cítíte tohle?” Přejel mi rukou po nohou a pažích.

“Ano.” Oběma se nám ulevilo.

“Dbejte, ať má pořád rovná záda,” řekl zřízencům. “Nesmí se pohnout, dokud nebudeme mít snímky.”

Bryan a Mary Marshallovi se ujali chlapců a odvedli je domů. Mary se mnou jela do nemocnice v Bristolu. Než jsme tam dojeli, začínaly mi ruce a nohy přicházet k sobě. Jinak jsem od přídě až po zád necítil nic. Začala ve mně klíčit naděje, že by to s tou Amerikou třeba přece jen šlo.

Jako obvykle jsme se na úrazovce dost načekali, ostatně v tomto případě nebylo divu, protože jsme do nemocnice přijeli v sedm hodin večer, a ještě k tomu v sobotu, kdy si personál u rentgenu zaslouženě užívá víkend. Konečně se zdařilo snímky vyhotovit a výsledek vypadal nadějně.

“Já tam nic prasklého nevidím,” řekl mladý chirurg. “To ale neznamená, že tam nic není. Bude se muset udělat víc snímků. Zatím můžete domů, ale musí vás tam odvézt sanitka.”

Trochu se zarazil, když zjistil, že to mám domů přes stovku kilometrů.

Z většiny zranění se vždy vylížu rychle, a ta páteř naštěstí nebyla výjimkou. O několik dní později jsem zajel do Londýna k Billu Tuckerovi, pod paží snímky z bristolské nemocnice. Bill si naporoučet další a tentokrát už se přece jen něco našlo. Jeden obratel jsem měl prasklý a sesedlý a kousek ještě odlomený. Naštěstí to nebylo na nebezpečném místě a prý stačí, když budu nějaký čas v klidu a zase bude všechno v pořádku.

“Můžu jet za čtrnáct dní do Ameriky?” zeptal jsem se. “A můžu jet za tři týdny dostih?”

Bill na chvilku zaváhal. “No, mohl byste. Ale musíte mít korzet s ocelovou výztuží. Pokusím se vám ho nechat udělat. Zatím dostanete sádrový.”

Usmlouval jsem to na dva snímací kožené korzety s ocelovými pružinami, jeden mohutnější na běžné nošení a jeden lehký pro jízdu. Já totiž sádru opravdu nesnáším, jednak proto, že v ní měknou svaly, jednak že tak svědí. Ještě k tomu Mary neplete a my nemáme doma žádný jiný vhodný tenký a dlouhý předmět typu pletací jehlice, kterým by se člověk mohl v nedosažitelné hloubi pod sádrou poškrábat. Sádrový korzet jsem měl jen čtyři dny, než mi vyrobili to moje brnění na míru. Nikdy jsem v sádře déle nevydržel.

O týden později, vděčný osudu, že mi dovolil vyplout, pevně zašněrovaný v ocelové a kožené svěrací kazajce, jsem se s Mary vykolébal po slepičím žebříčku na palubu Queen Elizabeth.

Amerika

Z Queen Elizabeth vyletěla kotevní lana v newyorském přístavu číslo 90 přesně v jednu po poledni. V týž den ve 14.15 jsme se už s Mary dívali na dostihy v Belmont Parku na Long Islandu; nohy se nám ještě pletly po mořské plavbě.

Ta první jízda vozem, který pro nás poslali (předtím nás v rekordním čase prohnali celní a pohraniční kontrolou) byla v určitém smyslu vůbec nejzajímavější, protože nejkratší cesta z letiště na Long Island vede přes Harlem. Jeli jsme širokou třídou lemovanou malými krámky s jasně zářícími neony v plném slunci. Lidé na chodnících byli černí, v jiskřivě barevných šatech. Na všech nezastavěných prostorách stáli prodavači melounů. Obrovité kupy těchto velikých plodů zdobily upřímně nabádavé nápisy.

“Properte si střeva,” hlásala jedna veliká tabule. Další: “Vypláchněte si ledviny.” Bohužel jsme tyto lákavé nabídky pro nedostatek času nemohli přijmout.

Než jsme dorazili na Long Island, všude jsme viděli nekonečné prostory, to na nás zapůsobilo nejvíc.

Long Island je doslova Dlouhý ostrov; táhne se sedmdesát sedm kilometrů, ale široký je maximálně třicet. Na jeho západním konci jsou přelidněné newyorské čtvrti Brooklyn a Queens, na východním se u Montauk Pointu rozprostírají větrem bičované, opuštěné písčiny. Mezi těmito dvěma extrémními body leží městečka a osady a přepychové vily zámožných občanů.

Strávili jsme s Mary skoro celou dovolenou na Long Islandu, probádali jsme ho od Oyster Bay na severu až po pláž Jones Beach na jihu. Ta pláž je tak dlouhá, že ji museli rozdělit na očíslované sektory, každý s vlastním parkovištěm. Kolem dokola nic, žádné obydlí. Ono větrné květnové dopoledne zde nebyli ani lidé. Na opuštěném pobřeží olizovaly vlny Atlantiku tichý písčitý břeh a člověk si jen těžko dokázal představit, jak to tu asi vypadá v létě, když je zde hlava na hlavě, kdy sem prchají tisíce Newyorčanů ze svého horkem rozžhaveného města.

Dostihoví fanoušci mají na Long Islandu tři závodiště; Belmont, Jamaica a Aqueduct. My jsme se po celý pobyt zdržovali na Belmontu, protože tam se všechno odbývalo.

Organizace dostihů ve Spojených státech je zcela jiná než ve Velké Británii. Dvou až třídenní dostihové mítinky na jednom závodišti tam neznají. Tam se jezdí dostihy na jediném místě šest až deset týdnů nepřetržitě, a pak se přestěhují jinam. Trenér třeba stráví léto poblíž New Yorku a zimu na jihu, na Floridě, v Kalifornii. Všichni a všechno se stěhuje svorně s dostihy. Koně, stájníci, jezdci, trenéři, všichni táhnou hromadně z jednoho místa na druhé a sotva se stihnou podívat domů. Může se stát, že trenér vůbec nemá vlastní stáje. S koňmi se pracuje přímo na závodištích a domácí cvalové dráhy, u nás nade vše důležité, jsou v Americe vzácností.

V Belmont Parku jsou řady stájí, ve kterých každý trenér dostane přiděleno tolik stání, kolik potřebuje. Budovy, jako všechny novější stáje, které jsme tam navštívili, jsou vlastně veliké stodoly, jejichž středem běží dvě řady stání zády k sobě, takže při špatném počasí mohou koně chodit nebo klusat přímo ve stájích, pod střechou, pěkně kolem ústředního bloku stání. Seno a jiné krmení se může uskladnit nad stáními pod krovy.

Koně zůstávají ve stájích u závodiště po celou dobu deseti týdnů dostihů bez ohledu na to, jak často a kdy běží, a starají se o ně jejich vlastní stájníci. Ti bydlí v ubytovnách, podnájmech nebo penzionech poblíž závodiště.

Tento systém má své výhody, nemusí se tolik jezdit z místa na místo, hlavně koním se ušetří únavné cestování v transportním boxu těsně před dostihem. Koně prostě žijí přímo u dráhy, denně po ní cválají, takže se při dostihu na dráze cítí jako doma. Skoro se nestane, aby se potili nervozitou. Na druhé straně při tomto režimu nemá nikdo soukromí. V půl osmé ráno už je parkoviště u závodiště plné vozů majitelů, trenérů, reportérů a sázkařů. Všichni se jezdí dívat na ranní práci se stopkami v ruce.

Trenéři naplánují cvaly se stájníky, kteří práci pojedou. Koně vyrazí, stopky cvaknou. Koně doběhnou půl míle, stopky znovu cvaknou. Koně dokončí cval a všichni se znovu podívají na hodinky. Jestliže všichni koně trénují za stejných podmínek a stav písčité nebo štěrkové dráhy se počasím nijak nezmění, je čas nejjistějším ukazatelem šance koní.

Trenér neřekne stájníkovi: “Takových šest furlongů nejezdi naplno,” ale: “První půl míle udělej za šedesát pět vteřin, další čtvrtku za dvacet osm a pak ho zastav.” Všichni tam mají tak vyvinutý smysl pro rychlost a čas, že pracovní jezdec často splní trenérovy pokyny s chybou půl vteřiny.

Hned u brány závodiště jsou rozlehlé snackbary a bufety plné lidí, kteří buď cvaly jeli, neboje sledovali. Vzduch líbezně voní po čerstvé kávě a mluví se jen o jediném: jak daleko v jakém čase který kůň došel.

Jednou jsem utrousil nějakou poněkud nezdvořilou poznámku na účet žurnalistů a k mému překvapení se všichni mojispolustolovníci zatvářili zděšeně.

“Tiše!” okřikli mne. “Co kdyby vás slyšeli!”

“To by se toho stalo!” řekl jsem lehkomyslně při vzpomínce na naše reportéry a jak se s nimi vždycky škádlíme.

Zcela vážně mne poučili, jak je v USA nemoudré hovořit s nevážností o pánech od tisku. Prý je zcela v jejich moci, aby u newyorského publika zničili pověst nejen mně, ale celé britské výpravě.

Celý pohoršený jsem svým společníkům uštědřil přednášku o tom, jak jsou naši reportéři přátelští. Nikdy neotisknou nic surového, příliš kritického, naopak rádi pochválí. Člověk si doma také může být jistý, že když se náhodou novinář dozví něco z jeho soukromí, co si nepřeje zveřejnit, a poprosí ho, aby to nepoužil, dotyčný to skutečně nepoužije.

Britští novináři jsou prostě přátelé a současně “reklamní agentura” dostihového světa, nejsou to udavači a ničitelé reputací, jakými údajně jsou jejich američtí kolegové. Uvědomil jsem si, s jakou nespravedlivou velkorysostí jsem tuto skutečnost považoval za samozřejmou.

Belmont Park je hezké závodiště, s malými ozdobnými jezírky, pestrými azalkami a kvetoucími keři ve středu trávníků. Kolem je písčitá dráha, na které se běhá většina rovinových dostihů, vedle travnatá dráha, ale na té se běhají jen tak asi dvě nebo tři roviny týdně, a také proutěnky. Nejblíž ke středu je dráha steeplová. Překážky na dálku vypadají skoro stejně jako britské, ale zblízka je jasné, že jsou prostupné, takže je koně mohou proskakovat, aniž změní krok. V Americe dokonce steeplechasovému umění říkají stručně a výstižně “křoví”.

Obrovité tribuny se táhnou podél jediné strany kursů. Do středu závodiště diváci nemají přístup. Přímo proti tribunám, za dráhami, je mamutí tabule totalizátoru, největší, jakou jsem kdy viděl. Na té se vteřinu po vteřině střídají nejnovější údaje. To monstrum nejen že ukazuje poměr sázek na všechny koně, ale pro srovnání i poměr, který otiskly ranní noviny. Jakmile se odstartuje, objevují se na tabuli časy vedoucího koně na každé čtvrtmíli a pak celkový čas a přesné pořadí koní u cílového sloupu. Je tam tolik řádků, sloupků a čtverečků, že jsem se v tom vůbec nedokázal orientovat.

Denně, kromě soboty, kdy se většinou běhá jen rovina, je z osmi plánovaných dostihů jeden steeple. Ten, ve kterém běželi Britové, Irové a Francouzi, platil za mimořádnou událost, a proto mu byl také přidělen nejdůstojnější čas, sobota odpoledne, šestý dostih v pořadí programu.

Jezdci z Evropy přijeli během úterka a středy, takže měli jen několik dní na to, aby si zvykli na nové podmínky a pravidla.

Nechtěli jsme věřit svým uším, když jsme vyslechli, že všichni jezdci musí být ve vážnici už před polednem, že tam musí zůstat až do svého dostihu a že během svého věznění nesmějí vstoupit do kontaktu ani se svým trenérem, ani s majitelem koně.

“Proč se nemůžeme dívat na ostatní dostihy?” ohrazovali jsme se.

“Můžete…, na televizní obrazovce.”

Zavedli nás do šaten jezdců. Byla tam křesla, psací stolky i dva velké televizory. Jeden normální, druhý napojený na průmyslovou televizi. Na tom běžel celý program a žokejové ho mohli celé odpoledne sledovat. Průmyslová televize vysílá jen pro závodiště. Další velký televizor má prezident závodiště. Na ten jsme se jeden den s Mary dívali, když nás prezident pozval do svých komnat. Usazení v hlubokých křeslech jsme pojídali sendviče a dívali se na dostihy na obrazovce.

“Ale co budeme proboha dělat od oběda až do našeho dostihu? Vždyť to jsou skoro čtyři hodiny!”

“Jděte třeba do páry,” radil nám jeden americký jezdec.

Zjistili jsme, že hned u šaten jsou turecké lázně a místnosti s lůžky, na kterých si člověk může odpočinout a vychladnout. Dave Dick, vysoký metr osmdesát a věčně zápasící s váhou, strávil v páře většinu času.

Věznění žokejů je součástí neobyčejně pečlivě vypracovaného a dokonce i zcela účinného plánu uchránit dostihy od nepoctivosti. Plán vypracovali na základě hlubokého přesvědčení, že každý člověk je schopen uličnictví, pokud se mu k tomu naskytne vhodná příležitost. Proto se američtí funkcionáři soustředili na problém dostihových podvodů.

Musím s politováním říct, že největší péči věnovali jezdcům. Americká dostihová pravidla lze pochopit jedině tehdy, když člověk předpokládá, že všichni žokejové jsou od narození darebáci. Proto zamykají jezdce do šaten. Aby neupadli v pokušení a aby nepředávali nejnovější tipy sázejícím.

Ve Spojených státech smí jezdec vsadit jen na toho koně, kterého sám jede, aby se opravdu snažil zvítězit.

Když žokeje konečně z vězení vypustí, nejdou do padoku, aby si popovídali s trenérem a majitelem, ale rovnou ke svému koni, rovnou do sedla a rovnou ke startu. Sotva se s trenérem stačí pozdravit.

Na dráze jsou v odstupech čtvrt míle umístěny automatické kamery, které se stáčejí v pomalém oblouku za projíždějícími koňmi. Jakmile dostih skončí, posbírají se filmy z kamer, co nejrychleji se vyvolají a promítnou. Film potom diváci mohou zpomalit nebo vůbec zastavit, a jestliže snad některý jezdec koně trochu víc zadržel nebo křížil dráhu jinému jezdci, je to nesmazatelně a jasně vidět, černé na bílém. Tyto filmové záznamy si prohlížejí hlavně trenéři a získávají z nich cenné poznatky o svých koních, vidí jejich chyby, a tak poznávají, co je odnaučit.

Po skončení dostihu musí na váhu všichni startující, bez ohledu na to, jestli skončili první nebo poslední, a cestou k váze nikdo nemá sebemenší šanci nějaké to deko odhodit nebo přibrat, protože vážení po dostihu se odehrává venku, v malém padoku, všem na očích, hned vedle dráhy u tribun. Jezdec nesmí ze sedla bez povolení. Jezdec zdvihne bič na znamení, že chce seskočit, jako malý kluk ve škole, když potřebuje jít na stranu, a čeká na pokyn, že může ze sedla. Pak se vrátí do vážnice a tam ho zavřou až do jeho dalšího dostihu.

Kromě těchto opatření proti nepoctivosti další opatření stimulují vůli docílit co nejlepšího výkonu. Vítěz dostává dvojnásobné startovně. Jezdci koní, kteří se umístili na druhém, třetím a čtvrtém místě dostávají prémie. Jezdec vítěze má právo na deset procent ceny vypsané na dostih. Ceny v Americe jsou dost velké, takže těch deset procent stojí za námahu. Pokud by někdo chtěl jezdce podplatit, aby nevyhrál, musel by mu dát hodně. Prostě a stručně, když má jezdec na vybranou buď se snažit získat celé jmění, nebo přijít o licenci, je jasné, že si vybere poctivou jízdu. Opatření, která mají za cíl udržet na úzké, rovné cestě poctivosti trenéry, jsou neméně pečlivě propracovaná. Každému vítězi kupříkladu dělají dopingové testy ze slin, takže sebemenší pokus o doping končí zkázou.

Definitivní uzávěrka na konečné přihlášky je večer před dostihem, takže trenéři nemohou nenápadně vpašovat do startovního pole překvapivého běžce (když se zrovna novináři nedívají).

Aby se nemohly provádět žádné machinace v případech, kdy v jednom dostihu běží dva koně z jedněch stájí, musíte tyto koně přihlásit v bloku, společně. Pak nemá smysl, aby trenér nechal zadržet koně A s osvědčeným známým žokejem a aby nechal zvítězit koně B s učněm v sedle, protože totalizátor bere oba koně jako jednoho. Na dostihovém programu jsou v takovém případě koně vedeni jako 1 a la, nikoli jako 1 a 2, takže ať už si sázející vybere jednoho nebo druhého, dostane tiket s číslem 1. Jestliže zvítězí kterýkoli z obou, všichni držitelé tiketů s jedničkou vyhrávají. Jestliže dva koně sice jsou z různých stájí, ale mají stejného majitele, platí stejné pravidlo, jsou přihlášeni a vedeni společně.

Naaranžovat nečekané vítězství slabšího z obou koní se tedy vůbec nevyplácí.

Morálka žokejů a trenérů a jejich mravní hodnoty byly zřejmě ohodnoceny velmi nízko a přísná pravidla všem přistřihla křídla: bookmakeři byli ze závodišť vyhoštěni úplně. Sázet se může jen u totalizátoru, a to teprve v den dostihu a jedině na závodišti. Soukromé sázení je protizákonné. Já si ale myslím, že proti tomuto paragrafu se hřeší asi vůbec nejvíc. V Americe neexistuje změna kursu těsně před dostihem a neexistují sázky po startu.

Totalizátor není laciný. Nejnižší částka, kterou u pokladny totalizátoru při větším velkoměstském závodišti přijmou na první, druhé nebo třetí místo, jsou dva dolary. Sázka na umístění platí jen pro první dva koně, na výkon pro první tři. Jestliže si někdo chce vsadit i na výhru i na umístění, musí si koupit kombinační tiket nejmíň za šest dolarů.

Z každých sta dolarů vsazených u totalizátoru jde osmdesát pět na výhry, jedenáct na daně a čtyři na závodiště.

Všichni jezdci z Evropy museli projít zdravotní prohlídkou, než dostali oficiální povolení startovat, jako všichni Američané; prohlídka je povinná. Musím říct, že v naší armádě nevěnovali mému srdci, plicím, očím, nervovým reflexům a břišním orgánům ani zlomek takové pozornosti, jaká jim byla dopřána ve Spojených státech. Údajně pro útěchu nám vyprávěli, jak při jedné takové povinné prohlídce lékař jezdci sdělil: “Je mi líto, ale povolení vám vydat nemůžu. Do šesti měsíců zemřete.” Jezdec do šesti měsíců zemřel.

Naštěstí se ukázalo, že nikomu z nás bezprostřední nebezpečí fyzické zkázy nehrozí.

Nadešel den dostihu a my se trochu s úzkostí chystali ke startu. Naši američtí kolegové nás upozornili na to, že jejich koně zaběhnou s jistotou dvě míle pod čtyři minuty, zatímo naši mají tak o deset vteřin horší čas. Pracně si ověřili rychlost našich koní v britských dostizích a výsledky zveřejnili. Myšlenka, že naši koně mají za sebou namáhavou, únavnou dvaatřicetihodinovou cestu přes oceán, také nebyla nijak povzbuzující. Všichni naši koně také od příjezdu až do dne dostihu špatně jedli. Já nicméně doufal, že můj partner Rose Park ze sebe dokáže vydat rychlost, která ho doma vynesla na špičku.

Ale běda, naše obavy byly oprávněné. Rose Park byl jako ochrnutý, sotva stačil poli už na první míli. Campari upadl při druhém okruhu, a to neběžel na špici. Jediný z evropských koní, který skončil se ctí, byl Prince of Denmark, majitelka Dorothy Pagetová, jezdec Dave Dick. Přišel pátý ze třinácti.

Do určité míry, ale opravdu jen do určité míry, byla chyba v rozdílnosti našich a amerických překážek. Naši koně nepochopili, že překážky mohou protahovat, a zbytečně ztráceli čas tím, jak vysoko přes ně šli. Američtí koně mezitím letěli pod námi jako blesk.

Američany náš neúspěch mrzel skoro víc než nás. Utěšovali a omlouvali nás, jak mohli.

Zrušily se všechny plány, podle kterých naši koně měli běžet ještě v dalších dostizích. Poslali jsme všechny domů, v Americe zůstal jen irský kůň In View. Ten pak běžel o týden později v jednom steeplu a zkušenosti z Internationalu stejně jako sedm dní odpočinku mu zřejmě prospěly. In View zvítězil.

Ochotně bychom s Mary zůstali ve Spojených státech celé léto, ale já měl dostihové povinnosti doma. Tak jsme se smutně rozloučili s našimi novými přáteli, vrátili se do přístavu číslo 90 a odpluli na Queen Mary.

Cheltenhamské závodiště pořádá na podzim každoročně při jedné ze svých schůzí slavnostní večeři na počest šampióna uplynulé sezony. Stevardi Národního honebního výboru, rozhodčí, funkcionáři, majitelé, trenéři, jezdci, novináři, všichni se na tuto událost těší, jen jeden člověk ne, a sice chudák šampión. Večeře mu nemůže chutnat, protože ví, že po skončení jídla musí pronést řeč.

V říjnu 1954 jsem se odpoledne před slavnostní večeří holil a přitom jsem brumlal: Moje lordstva, dámy a pánové… Vzpomínal jsem na události uplynulého roku a žasl nad tím, jaké jsem měl štěstí.

Ten rok jsem navštívil Nový Svět, postavil jsem dům a stal se šampiónem. Splnily se mi v jediném roce tři životní sny.

Jak jsem tak opatrně přejížděl strojkem pod nosem, myslel jsem na to, že mám už jen jednu jedinou velkou nesplněnou touhu.

Zvítězit ve Velké národní.

Devon Loch, 1956

Až mne jednou budou pitvat, najdou na mém srdci vyryté jméno Devon Loch, protože to udatné zvíře skutečně na moje srdce tak hluboce zapůsobilo. Málokterého koně jsem měl tak rád, a žádný mi nepřinesl tolik radosti i zoufalství.

Devon Loch pocházel z Irska. Poprvé jsem si ho povšiml v říjnu 1951, kdy běžel svůj první dostih, proutěnky v Nottinghamu. Viděl jsem velkého, inteligentně vyhlížejícího mladého hnědáka, na kterém bylo vidět, že poroste do síly a udatnosti.

V lednu 1952, když mu bylo šest let, běžel v Hurst Parku poprvé nováčky. Ukázal se ve skvělé a velmi nadějné formě, protože přišel druhý po Mont Tremblantovi. Nejspíš si tehdy nějak namohl nohu, protože pak neběhal, až v říjnu. Tehdy si skutečně natáhl šlachu a byl pak mimo dostihy celé dvě sezony.

Když jsem ho poprvé jel, zjistil jsem, že nejen inteligentně vypadá, ale skutečně inteligentní je. Když jsem seskočil, řekl jsem Peteru Cazaletovi: “Tohohle koně bych jednou rád jel ve Velké národní.” Smál se mému nadšení, protože Devon Loch tehdy sotva stoupl na první příčku žebříčku vedoucího k Aintree. Naděje na to, aby se kůň po tamější dráze mohl proběhnout, spočívá jen a jen na skokanských zkušenostech. Ono se ale opravdu už tehdy poznalo, že Devon Loch má potřebnou sílu a inteligenci, aby se dostal až na vrchol.

Další dostih pro nováčky, New Century Novices Steeplechase v Hurst Parku, Devon Loch vyhrál. Celé dny před dostihem pršelo, takže půda byla jako bažina. Já tehdy jel Lochroea, to byl také skvělý nováček a byl ten den hlavní nadějí našich stájí. Ukázalo se ale, že je příliš gracilně stavěný a že si s těžkou půdou neporadí. Skončil někde uprostřed pole.

Devon Locha jel Bryan Marshall. Když kráčel vítězoslavně do prostoru pro odsedlávání vítěze, čekaly na něho královna a královna matka, aby mu blahopřály. Bryan se na ně zářivě usmál. Pro ten úsměv musel ale předtím učinit mimořádná opatření. Dal snímatelné zuby do úschovy až úplně na poslední chvíli stájníkovi, který ho vedl ke startu; ten pak na něho čekal a ve vhodnou chvíli mu zase zuby podstrčil.

Nedoporučuje se jezdit s falešnými zuby, protože se mohou během dostihu Vzpříčil, jezdec je může ztratit, ba dokonce i spolknout. Odtud zasmušilá grimasa mnoha jezdců v padoku. Nepramení z nevrle povahy, ale z prosté skutečnosti, že jezdec úsměv schoval do kapesníku v kapse saka v šatně. Já naštěstí tyto problémy neměl, protože ty z mých zubů, které přežily pád Tulipána, přežily všechno. Kdykoli jsem se po pádu vracel se zkrvaveným obličejem, první, na co se mne Mary ptala, bylo: “Máš všechny zuby?”

Devon Loch jel tu sezonu ještě ve třech dostizích a pokaždé s Bryanem. V listopadu 1955 jsem ho jel já, jednou v Lingfieldu, jednou v Sandownu. Pak běžel neúspěšně v George VI Chase a přišel jako třetí v Mildmay Memoriálu, zatímco já si nedobrovolně léčil modřiny v přímořských lázních Brightonu.

Příliš velký příděl sněhu v Kentu zdržel Devon Lochův jarní trénink, takže v březnu, když startoval v Cheltenhamu, nebyl ještě ve vrcholné formě. Když jsem přišel do padoku, Peter Cazalet to právě vysvětloval královně.

“Obávám se, Madam,” říkal, “že kůň není pro dnešní dostih dostatečně připraven. Jeho cílem je samozřejmě Velká národní.”

“Já vím,” usmála se královna. “Ale kdyby cestou ještě stačil něco vyhrát, tak by to neškodilo.”

Sotva jsme odstartovali, bylo jasné, že vítězství nepřipadá v úvahu. Všech čtrnáct koní šlo od počátku velmi rychle a ostře. Devon Loch měl co dělat, aby ostatním stačil, aspoň při prvním okruhu. Teprve v polovině druhého začínali někteří znavení soupeři odpadat a Devon Loch je začal míjet. Na samotné čelo se ale nedostal. Přišel třetí, před ním Kerstin a Armorial III. Do cílového svahu ale cválal s takovou energií, jako by mu zbývalo víc než dost sil na další okruh.

Byl to tehdy jeden z nejrychlejších třímílových steeplů v sezoně, a ještě k tomu na těžké dráze. Pole šlo rychleji, než je průměr na dvě míle proutěnek. Není tedy divu, že spousta lidí utěšovala Petera Cazaleta slovy: “Nezvítězil, ale je to budoucí vítěz Velké národní.”

Já se začínal utápět v každoročním těšení na Velkou. Byl jsem čím dál tím vzrušenější, stále víc jsem se těšil. Když se mne někdo ptal na naše šance, nezdržel jsem se blaženého úsměvu. Když jsem byl sám, usmíval jsem se doprázdna. Současně mne pronásledovalo mrazení, že se něco stane, že mi něco zabrání ve startu, a trápila mne tíha zodpovědnosti. Představoval jsem si, jak by bylo hrozné, kdybych spadl na první překážce. Skončit na první to by byl vrchol!

Patnáct dní před Velkou národní jsem si pode váté zlomil klíční kost.

Stál jsem před nemalým dilematem. Když se ke zlomenině přiznám, neuznají mě za dostatečně způsobilého Devon Locha jet. Já ale ze zkušenosti věděl, že způsobilý budu. Schopnost tělesné schránky přijímat a ignorovat rány a praskliny v kostech je základní schopností překážkových jezdců, bez té by své povolání nemohli vykonávat. U žokeje není možné vycházet z toho, jak určité zranění snáší průměrný člověk. Jezdec pociťuje samozřejmě stejnou bolest, ale ta rychleji mizí a zranění se také rychleji hojí, pokud ovšem není příliš těžké a komplikované. Jezdec prostě často ví, že už je fit, když ostatní předpokládají, že fit ještě být nemůže.

Je to sice s podivem, ale jestliže se kost zlomí na určitém místě víckrát a nedojde k dislokaci úlomků, bolí to míň a hojí se to rychleji. Sice jsem cítil, jak se konce zlomené kosti o sebe třou, ale rukou jsem mohl hýbat normálně. Rozhodl jsem se jet ještě před Velkou v několika dostizích, abych si vyzkoušel, jak mi to půjde.

Tížila mne zodpovědnost vůči královně matce, vůči Peteru Cazaletovi a celé stáji. Nikdo by mi neodpustil, kdybych zmařil šanci Devon Locha z vlastní sobeckosti. Obvázaný pružným obinadlem pokračoval jsem v ježdění. Kost se hojila a nepůsobila mi žádné potíže. O pět dní později jsem vyhrál jeden dostih v Lingfieldu po velmi namáhavém finiši. Od poslední překážky až k cílovému sloupu jsem bojoval s Fredem Winterem. Můj kůň zvítězil o dvě hlavy. Fred je expert na ostrý, tvrdý finiš, takže vítězství nad ním člověku přinese zadostiučinění za všech okolností. V mé obtížné situaci přineslo nejpádnější důkaz, že nemusím mít špatné svědomí.

V dalším týdnu jsem jel šestkrát a jednou jsem zvítězil. Když jsem konečně vyrazil do Aintree, jel jsem tam s naprostým přesvědčením, že jsem fit.

Od okamžiku, kdy jsem se dozvěděl, že Devon Locha ve Velké pojedu, jsem stále přemýšlel, jak ho pojedu. Člověk nemá nikdy odstartovat bez představy o taktice. Spoléhat se slepě na štěstí není to pravé, je lepší mít nějaký rozumný, promyšlený plán. Je sice dobře počítat s tím, že se stane něco nečekaného, ale ne pokaždé!

Vycházel jsem z toho, jak Devon Loch běžel v Cheltenhamu, a předpokládal jsem, že první míli poběží ke konci pole. První míli ve Velké národní jde pole vždycky v největším tempu, všichni se snaží dostat na čelo, aby se “vyhnuli nepříjemnostem”. Vždycky hrozí velké nebezpečí od popadaných koní nebo koní bez jezdce. Samozřejmě, že čím blíž je člověk ke špici, tím míň koní před ním může padnout. Jenže právě ta horečná snaha dostat se dopředu způsobuje nejvíc havárií. Kdyby na Velké byla značka s omezením rychlosti, kdyby se k Becheťs Brooku smělo maximálně čtyřicítkou za hodinu, dokončilo by nejspíš dostih mnohem víc koní. První překážka je asi čtvrt míle od startu a mnoho koní na ni jde v neúnosném tempu. Není tedy divu, že pole prořídne hned v první minutě.

Nabízejí se dvě řešení: buď posunout start blíž k první překážce, nebo mezi stávající místo startu a první překážku vložit ještě jednu. Obě řešení by podstatně snížila rychlost, ale obě mají také velké nevýhody.

Kdyby se start posunul k první překážce, posunul by se současně z dohledu publika, a to by bylo nepopulární. Kdyby se měla přidat překážka, muselo by to být přibližně v místech, kde kříží dráhu Melling Road. Když se jede dostih, je tato silnice vždy překrytá drcenou škvárou. Koně tudy bez obtíží přeběhnou, ale těžko by na silnici mohli skákat. Ze škváry se těžko odskakuje a těžko se na ní i přistává. Takže problém první překážky zůstává nedořešený a rok co rok se opakuje honička na prvním úseku dráhy.

Zdálo se rozumné držet se s Devon Lochem zpočátku trochu zpátky, ale na druhé straně tu byla moje zkušenost se smutným osudem Finnurovým, a jak ho rozumné úvahy přivedly do neštěstí. Než nadešel den dostihu, projel jsem ho v duchu nejmíň tucetkrát a došel k závěru, že musím riskovat opatrný začátek. Teď si uvědomuju, že jsem za ten den skoro nepromluvil, tak jsem byl ráno soustředěný a zamyšlený, a večer jsem si zoufal.

Na dostihy přijely královna, královna matka i princezna Margaret. Přijely se podívat na své koně.

Když jsem přišel před dostihem do padoku, dívaly se už, jak tam obcházejí Devon Loch a M’asTuVu. Pozdravily se se mnou a poznamenaly, že oba koně vypadají výborně. Také s uznáním konstatovaly, že Devon Loch má velmi milosrdný handicap, ponese relativně malou váhu a to byla samozřejmě velká výhoda.

Všichni byli plní nadějí. Hovořili jsme sice klidně, ale ve vzduchu bylo napětí. Pak mne Peter Cazalet vyhodil do sedla Devon Locha a Arthura Freemana vyhodil na M’asTuVu. Královské návštěvnice nám popřály mnoho zdaru a my vyrazili ke startu.

Přestože se start vydařil a pole bylo proti jiným letům poměrně malé, spadli na první překážce z devětadvaceti koní čtyři. Já velmi brzy poznal, že Devon Loch nehodlá jít první míli ve volnějším tempu, šel hned od začátku skoro naplno a každým skokem získával délky. V životě jsem takového koně nejel. Šel přes hrozivé překážky v Aintree, jako by to byly proutěnky. Na každou srovnal ideálně krok a šel na ně tak perfektně, tak moudře, že stačilo na něm hezky sedět a moc se mu do toho neplést.

Jízda ve Velké národní bývá většinou spíš starost než radost, ale s Devon Lochem to byla přímo rozkoš. Jindy člověk musí koně pobízet a kopat patami, aby se včas dostal na správné pozice. Devon Loch ale šel s převahou, klidem a rozmyslem, dokonale.

Přes Becheťs Brook, Canal Turn, na Valentine’s Brook, a pak na další překážku. A tam nás čekala chvíle úzkosti. Těsně před námi na vnitřní straně dráhy běžel Domata s Derekem Ancilem v sedle. Jak jsme se blížili k otevřenému příkopu, vidím, že Domata skáče přímo do něj a že musí upadnout. Převalil se přesně na místo, kam Devon Loch doskakoval. Jenže můj skvělý kůň doslova ve vzduchu změnil směr, vyhnul se válejícímu se Domatovi a bez zaváhání, aniž vypadl z rytmu, cválal dál.

Od toho okamžiku to byla taková jízda, o jaké se člověku jen zdává. Pokud nějaký kůň spadl, tak šikovně, abychom měli čas se vyhnout, koně bez jezdců se nám nikde nepletli do cesty a Devon Loch skákal čím dál tím líp. Před tribunami šel přes Chair a přes vodu, a pak znovu ven do terénu, na vzdálenou část dráhy. M’asTuVu běžel těsně za námi, ale o tři překážky dál špatně odhadl krok před otevřeným příkopem a tím skončil.

Během další míle Devon Loch postupně míjel jednoho koně za druhým, získával převahu ve skocích. Když jsme se blížili ke Canal Turnu, byl na druhé pozici. Před námi běžel Armorial III, ale Devon Loch cválal s takovou lehkostí, že jsme nemuseli spěchat.

Nikdy předtím se mi nestalo, že bych při Velké národní musel koně trochu zadržovat a říkat mu klid, klid! Nikdy jsem pod sebou necítil takovou zásobu sil, nikdy jsem neměl ke svému koni takovou důvěru, nikdy jsem nebyl tak klidný.

Armorial III padl na první překážce za Valentine’s Brookem a na jeho místo se posunul Eagle Lodge. Na další překážce ho Devon Loch minul. Zbývaly nám tři překážky a můj kůň byl na špici. Je to neuvěřitelné, ale to jsem ještě pořád Devon Locha zadržoval. Vedle nás běželi E. S. B., Ontray a Gentle Moya, které jezdci ostře vyjížděli, a já jsem najednou věděl, že musíme zvítězit.

Dvacet yardů před poslední překážkou jsem cítil, že na ni Devon Loch jde dokonale. Skočil ji tak elegantně, jako by byla první a ne poslední ze všech třiceti.

To byl můj velký okamžik.

Zažil jsem, jaké to je, zvítězit ve Velké národní, přestože jsem nezvítězil. Nic z toho, co pak následovalo, nemůže smazat vzpomínku na ten pocit štěstí, když jsem byl přesvědčený, že Devon Loch zvítězí. Lepší zvítězit a prohrát, než chuť vítězství nezažít.

Tu strašlivou minutu po pádu Devon Locha jsem stál celý zdrcený na dráze a hledal svůj bič. Odhodil jsem ho v první vteřině vzteku a zoufalství nad krutostí osudu. Když jsem ho pak hledal, připadal jsem si jako blázen.

Devon Locha odváděli do stájí a kolem mne dobíhali k tribunám opozdilci a zbloudilci. Dal jsem si načas, když jsem se po biči ohlížel. Věděl jsem, že mne čeká dlouhý pochod k vážnici, před očima všech zvědavých a soucitných tváří. Soucit tisícihlavého publika může člověka úplně rozložit. Toužil jsem po několika minutách samoty, abych se mohl trochu sebrat. A v tu chvíli, jako kdyby četl moje myšlenky, se vedle mne objevil řidič zdravotní služby.

“Pojdte, naskočte si,” vybídl mne a ukázal palcem na sanitku.

Tak jsem si tedy naskočil. Projeli jsme davem kolem vážnice až k ošetřovně. Odtamtud jsem mohl jít do vážnice přímo, aniž bych se musel prodírat davy lidí u hlavního vchodu. Byl jsem tomu řidiči velmi vděčný.

Pomalu jsem se oblékal do civilu. Právě jsem si uvazoval kravatu, když do šatny vstoupil Peter Cazalet.

“Dicku, máš jít do královské lóže, chtějí s tebou mluvit.”

Šli jsme tedy spolu k tribunám a nahoru po schodech. Ztratit takto vítězství ve Velké národní bylo pro Petera stejně trpké jako pro kohokoli jiného. Možná ještě trpčí, protože před dvaceti lety Peter Cazalet přihlížel, jak se Davymu Jonesovi přetrhla otěž a jak vypadl u poslední překážky, když měl vítězství prakticky jisté. Tak strašlivou smůlu zažít dvakrát je příliš kruté.

V královské lóži bylo ticho. Jako kdyby ozvěna nadšeného křiku, povzbuzujícího Devon Locha, křiku, který zazníval z milionů hrdel po celé Anglii, vrhala stín mlčení a ticha. O čem také mluvit. Dámy se pokoušely mne utěšit. Říkaly, že Devon Loch zaběhl krásně. Já se zase snažil říct, jak strašlivě mne mrzí právě kvůli nim, že jsme těch posledních rozhodujících padesát yardů nepřekonali.

Královna matka poznamenala odevzdaně: “Co se dá dělat, dostihy jsou dostihy.” Viděl jsem ale, že jak ona, tak královna se opravdu rmoutí.

Peter Cazalet mě z královské lóže zase doprovodil. Šli jsme se podívat do stájí na Devon Locha. Právě ho hřebelcovali. Žral seno a vypadal prostě jako kůň, který má za sebou těžký dostih, jinak na něm nebylo nic vidět. Když jsme vešli do jeho stání, zvedl inteligentní hlavu a já ho poplácal po šíji, zatímco mu Peter Cazalet přejížděl rukama po nohách. Nikde nic, žádný zánět, žádný otok.

Stál jsem těsně vedle koně a položil mu hlavu na šíji. Oba jsme byli unavení. V duchu jsem se ho ptal: “Ach, Devon Lochu, co to vlastně bylo? Co se stalo?” Kdyby mi tak mohl odpovědět!

Peter Cazalet šel do vážnice se mnou. Ještě jsme smutně prohodili pár slov a rozešli jsme se. Byl jsem pořád ještě jako omámený a velmi zarmoucený. Došel jsem pro Mary a vyjeli jsme spolu s otcem a strýcem po téže silnici, po které jsme ráno s tolika nadějemi přijeli. Mířili jsme k Douglasovi do jeho domu v BangoruonDee. Sotva jsme cestou promluvili.

Bratrův dům byl plný dětí, našich i jeho. Byly ještě příliš malé, než aby pochopily, co ten ztracený dostih pro nás znamená, takže hovořily s dětsky krutou otevřeností.

“Ten pán v rádiu říkal, že si Devon Loch sedl. To udělal pěknou blbost, co?”

“Škoda, že strejda Dick nevyhrál. Strejdo, vsadil jsem si na tebe šilink, a teď jsem o něj přišel, a stájníci si na tebe vsadili peníze na pivo, a ted prej je mají v háji.”

“Nic si z toho nedělej, třeba něco vyhraješ příští týden.”

“Tati, zlobila se královna moc?”

Nejmladší, byly mu teprve tři roky, neříkal nic. Ale když druhý den uviděl v novinách fotografie Devon Locha, ležícího s roztaženýma nohama na dráze, zmizel za gaučem. Hrál si tam. Vždycky se rozběhl a pak padl na bříško. “Jsem Devon Loch! Bum!”

Tehdy celý večer zvonil telefon. Bral to Douglas. My jsme se šli s Mary projít. Foukal mírný větřík a hnal mráčky přes tvář měsíce. Šli jsme po okresní silnici k závodišti. Kdesi před námi, v neklidném světle měsíce, ležely překážky dráhy, na které jsem poprvé jel dostih, kde jsem zvítězil, kde mne potkalo tolik dobrého. Hledal jsem tam klid a útěchu.

Došli jsme na místo, kde řeka Dee teče těsně podél silnice. Zastavili jsme u nějakého stromu a dívali se na plynoucí černou vodu.

“Máš chuť tam skočit?” zeptala se mne Mary.

“Ne, ta voda vypadá studená a mokrá.”

Najednou jako by z nás tíha toho dne spadla. Dali jsme se do smíchu. Na dlouho nám to ale nevydrželo. Když jsme se větrnou nocí vraceli, provázely nás těžké, smutné myšlenky až do našeho pokoje. Nešťastní a mlčenliví jsme si šli lehnout, ale usnout jsme nedokázali. Ptali jsme se donekonečna sebe samých i jeden druhého: “Proč? Proč se to muselo stát?” Přišlo nám to neskutečné a neuvěřitelné.

Nazítří jsme se vrátili do Berkshiru. Během dalšího týdne přišly kupy dopisů od známých i neznámých, i od lidí, kteří nikdy nebyli na dostizích. Všechny ty dopisy byly plné laskavosti a pochopení. Čekal jsem, že dojdou listy alespoň od několika členů “Ligy proti týrání koní v Aintree”, že mne obviní, že jsem svého koně uhnal do vyčerpání, až na kolena, ale nedošel ani jeden jediný.

Čtyři dny po Velké národní jela královna matka do Fairlawnu, aby se podívala na Devon Locha. Vydal jsem se tam také. Jezdil jsem ho v parku a pak jsem pracoval s ostatními koňmi Jejího Veličenstva. Devon Loch vypadal výborně, nic nám nenapovědělo, co mohlo způsobit jeho zhroucení. Když ho jeho královská majitelka poplácávala po šíji, určitě si v duchu přála, stejně jako předtím já, aby promluvil.

Královna matka mi řekla, že by se mnou ještě ráda o dostihu mluvila. Zanedlouho jsem dostal vzkaz, abych se dostavil do Windsoru.

Přijala mne ve slunném pokoji s vyhlídkou na dlouhou alej táhnoucí se windsorským Velkým parkem. V šedivých klidných zdech zámku jsme spolu hovořili o nadšeném vzrušení i krutém zklamání, které jsme onen den v Liverpoolu sdíleli.

Než jsem odešel, dala mi královna matka šek a stříbrné pouzdro na cigarety v upomínku na dostih, který jsem málem vyhrál. Je to krásná kazeta a já si hluboce vážím věnování vyrytého na víčku.

Znamená pro mne tolik, že mám kazetu trvale schovanou v ochranné schránce, a když někam jedu, ukládám ji do banky (zloději, abyste to věděli!). V té kazetě budou vždy zamčené spíš vzpomínky než cigarety.

Koně královny matky v dalších letech zvítězili mnohokrát, to jí mohlo být útěchou, stejně jako fakt, že dokonce třikrát obsadila první místo na listině úspěšných majitelů.

Mnoho se o tom napsalo, mnoho namluvilo, vynořily se nejrůznější teorie. Ze všech krkolomných vysvětlení, jaká se zrodila v roznícených hlavách reportérů bezprostředně po dostihu, obstojí jen čtyři.

Za prvé: měl Devon Loch srdeční záchvat? Prý se projevila menší skrytá srdeční vada, způsobila nedokrevnost, nižší okysličení mozku, a proto se kůň zhroutil. Je pravda, že Devon Loch byl po některých dostizích víc udýchaný, než je obvyklé, ale to se koním, kteří nejsou v plné formě, stává. Pokud by tato teorie byla správná, musel by kůň po Velké národní doslova lapat po dechu, ale on byl prostě jen udýchaný.

První teorie vychází z předpokladu, že Devon Loch byl v okamžiku pádu na pokraji svých sil. Tomu já ale nevěřím. Vůbec nešel jako vyčerpaný kůň, ani trochu, a já to přece znám, jel jsem mnohokrát unavené koně, potácejí se, kolísají, to člověk cítí. Devon Loch ale šel přes poslední překážku s lehkostí a silou, a ve finiši skoro tryskem. Měl za sebou neobvykle snadný dostih a nemusel bojovat v těsném finiši. Kdyby doběhl do cíle, zlomil by časový rekord dostihu.

Náhlý srdeční záchvat, který by ho přepadl zprudka, ve cvalu, by ho zabil. Viděl jsem několik koní, kteří dostali takový náhlý záchvat při dostihu. Vždy to proběhlo stejně, koně se zapotáceli, a po několika krocích padli na zem mrtví. Devon Loch nezakolísal a během několika minut po osudné příhodě byl úplně v pořádku.

Jistě, vrozenou srdeční vadu člověk nemůže zcela vyloučit, ale připadá mi velmi nepravděpodobná.

Druhé vysvětlení získalo nejvíc přívrženců, ale já jsem pevně přesvědčený, že také není správné.

“Byl to fiktivní skok,” říkali novináři a rozhlasoví reportéři svorně s hlasateli filmového týdeníku a televize. “Samozřejmě. Snažil se skočit vodu, kterou koutkem oka zahlédl vedle sebe.”

Otiskli fotografické seriály, promítli zpomalené záběry a vedli si přitom tak zdatně, že jim to vysvětlení uvěřil i dostihový svět a věří jim snad dodnes víc než mně.

Důkazy pánů od tisku působí na první pohled věrohodně: Devon Loch měl za sebou namáhavý dostih, a když prý zahlédl naváděcí křídlo k vodě, byl příliš vyčerpaný, než aby si uvědomil, že překážka neleží před ním. Zato prý byl sportovec do posledního dechu, a proto se na poslední chvíli pokusil skokem zareagovat na naváděcí křídlo.

Tisk také zdůrazňoval, že Devon Loch zdvihl uši, což koně před skokem dělají, a že by prý kůň jen tak pro nic za nic po těžkém dostihu uši nezdvíhal. Mně zase připadá, že když měl kůň dost pohotové reakce a dost času na to, aby uši zvedl, musel mít také dost času a pohotovosti k tomu, aby zaregistroval, co má před sebou, a co ne.

Tisk uveřejnil fotografie Devon Locha s předníma nohama ve vzduchu a se zadkem u země. Vidíte, říkali, chtěl skočit! Jestliže kůň cválá rychlostí kolem padesáti kilometrů za hodinu a najednou mu podklesnou zadní nohy, zdvihnou se přední automaticky do výše, jak se váha přenese dozadu, jako u houpacího koně. Pak se teprve překotí dopředu, na břicho, zase jako ten houpací kůň. A tomu říkali skok!

Ono se opravdu hodně nadělalo s tím, že se Devon Loch zhroutil právě kousek od vody. Jenže kdyby opravdu chtěl vodu skočit, udělal by ještě jeden krok, než by se odlepil. Žádný zkušený kůň by se nepokoušel skočit vodu zvenčí, protože to prostě nejde.

Nejpádněji vyvrací teorii fiktivního skoku sám Devon Loch. Byl to přece vysoce inteligentní kůň a skvělý skokan. Nebyl nadmíru unavený, ani jsem ho netlačil. Je prostě nemyslitelné, že by se takový kůň za takových okolností dopustil takové zničující chyby. Byl přece zvyklý mít překážky vedle dráhy. Sto padesát yardů před vodou míjel Chair a ani to s ním nehnulo. Doma v parku při práci také cválal podle překážek a proutěnek a ani si jich nepovšiml.

Já nebyl divák, já byl v jeho sedle, a proto jsem si jistý, že se o žádný skok nepokoušel. Když se kůň chystá ke skoku, napne hýždové svaly a strčí zadek pod sebe. Ať je kůň v sebevětším stresu, nepokusí se skočit bez řádného odrazu. Pokud je hodně unavený, spíš do překážky vběhne nebo na ni padne, ale určitě se nepokusí jít do výšky bez odrazu. V dostizích jsem šel s různými koňmi přes víc než čtyřicet tisíc překážek, a to nepočítám honební a výstavy. Nikdy jsem se nesetkal s tím, že by kůň skočil bez přípravy, bez odrazu. Člověk bezpečně pozná, jak kůň před odrazem napíná svaly, v tom se jezdec nemůže zmýlit. Devon Loch se o žádný skok nepokusil.

Podle třetí teorie dostal Devon Loch náhlou prudkou svalovou křeč do hýždových svalů, a to ho při veliké rychlosti tolik rozkolísalo, až ho to srazilo k zemi.

V okamžiku jeho pádu jsem si v první vteřině myslel, že si Devon Loch zlomil nohu, protože mu podklesl zadek. Když jsem ale zjistil, že je nezraněný, zdála se křeč jediným možným vysvětlením.

O fyziologii křečí se toho mnoho neví, a náhlá, blesková křeč, jaká postihuje lidi, je úplně záhadná. Obyčejné křeče z únavy se zato objevují u atletů po větší fyzické zátěži a jsou údajně způsobovány nadměrným nahromaděním kyseliny mléčné ve svalstvu. Koně tím trpí také a křeče u nich většinou přetrvávají šest až sedm hodin a říká se jim “ztuhlost”. Tou ale Devon Loch určitě netrpěl, protože do dvou minut po pádu se už zcela normálně pohyboval. Prudkou, krátkodobou “bleskovou” křeč ovšem mít mohl, to uznávám.

Kdyby taková příhoda byla běžná, bylo by po záhadě, jenže veterináři prý tvrdí, že se blesková křeč u koní prakticky nevyskytuje. Je ale pravda, že krátce po osudném dostihu mi vyprávěl jeden bývalý jezdec, že kdysi jezdíval klisnu, které se třikrát přihodilo totéž co mému koni. Klisna se dvakrát zcela nečekaně zhroutila při honebním cvalu a jednou, když klusala po silnici. Prý ji pak poslal na odpočinek, protože byla spíš pro starost než pro radost.

Náhlá svalová křeč mi opravdu připadá jako nejrozumnější, nejpřijatelnější vysvětlení celé záhady, jenže nevysvětluje, proč kůň vztyčil před pádem uši.

Devon Loch cválal s lehkostí, pak vztyčil uši a zhroutil se zdánlivě zcela bezdůvodně a zcela nevídaným způsobem. Jestliže byl jeho pád tak zcela mimořádný a ojedinělý, pak stojí za to si položit otázku, zda při té Velké národní vznikly ještě jiné, zcela mimořádné a ojedinělé okolnosti. Vznikly. Bylo to poprvé, kdy se Velké národní účastnila korunovaná hlava, aby povzbuzovala do cíle královského koně.

Je možné, že by mezi těmi dvěma výjimečnými událostmi existovala nějaká příčinná souvislost? Je to smutné a paradoxní, ale je doopravdy možné, že Devon Loch upadl, tak jak upadl a tam kde upadl, právě proto, že patřil královně matce.

Od poslední překážky sílil hromový jásot davů na tribuně každým okamžikem. Já samozřejmě věděl, proč je ten jásot tak ohlušující, ale kůň z něj mohl být zmatený a neklidný, kůň nemohl tušit, že patří královně.

Aby líp slyšel, co se vlastně děje, udělal to, co mu kázal instinkt, vztyčil uši, a v tu chvíli mu do nich zaburácel neuvěřitelný řev. Pro mne to byl nádherný, povzbuzující jásot, ale pro Devon Locha to byl děsivý ryk. Možná že se snažil před tím šíleným hlukem ucuknout, třeba zareagoval stejně nekoordinovaně a křečovitě jako člověk, když na něho najednou z těsné blízkosti zatroubí auto. To stačilo, aby vypadl z rytmu, aby se rozpadl, aby se doslova zhroutil.

Ten jásot byl skutečně nevídaný. Křičeli všichni diváci na tribunách a křik komentátora z tlampačů nebylo skoro slyšet. Nikdy v životě jsem nic takového nezažil. Skvělý, nadšený ohlušující řev se kolem nás valil, zahaloval nás, řev vyjadřující lásku lidí ke královské rodině, radost nad vítězstvím královského koně. Obrovitý burácející hluk sílil každou vteřinou a nesl se z tribun přímo na dráhu jako z megafonu. Podle záznamů meteorologů tehdy skutečně vál mírný vítr od tribun a nesl s sebou mohutné vlny zvuků.

Velmi dobře si pamatuju, jak jsem se sám poprvé podobného jásotu vylekal, když diváci v Lingfieldu povzbuzovali M’asTuVu, a to tehdy nebylo nic ve srovnání s Liverpoolem. Je opravdu možné, že Devon Locha srazil k zemi jásot. Myslím to zcela vážně.

Srdeční záchvat, fiktivní skok, svalová křeč a šok z bouře hluku. Je dobře možné, že ani jedno z těchto vysvětlení není správné. Bohužel žádný Sherlock Holmes tuto záhadu na posledních stránkách nevyřeší. Co se tehdy doopravdy přihodilo, věděl jen sám Devon Loch, a já pochybuju, že by si to zapamatoval.

Někdy uvažuju o tom, co by se asi stalo, kdybych koně vzal na dráhu v Aintree a cválal s ním po cílové rovince. Poznal by ono osudné místo? Zastavil by, projevoval neklid, snažil se couvnout? Já věřím, že by prostě cválal klidně dál až k cílovému sloupu, ke kterému tehdy nedoběhl. Nebo by se mu vybavil ohlas toho tehdejšího řevu? Po tak dlouhé době?

Devon Loch, ušlechtilý a udatný kůň, neupadne nikdy v zapomenutí. Za padesát let, až se bude schylovat k Velké národní, ještě stále se budou v novinách objevovat zmínky o záhadné události v dávné minulosti. Pamětníci budou říkat: “Jo, já tam byl, já to viděl…” Vytáhnou staré fotografie a jejich vnoučata se budou podivovat krkolomné pozici koně, jeho roztaženým nohám, a možná se zasmějí staromódnímu oblečení diváků.

A já? Já už vím, jak skončím.

Nedávno jsem zaslechl, jak jeden člověk říká druhému: “Kdo že to je? Dick Francis? Aha, to je ten, co nevyhrál Velkou národní.”

Tomu říkám epitaf!

Co bylo potom

Čas nezůstává stát, a tak ani pro mne, ani pro Devon Locha život Velkou národní v roce 1956 neskončil. Koně tehdy poslali na prázdninovou pastvu a jeho jezdec se sebral a pokračoval v práci. Uplynulo šest měsíců, než se kůň a jezdec zase setkali.

Žádné fanfáry netroubili. Bylo to v říjnu v Nottinghamu, ve všední den, všední dostihový program. Běželi jsme dvaapůl míle proutěnek. Pro mého koně byl ten dostih do té míry nevhodný, že by i totální neúspěch byl pochopitelný a omluvitelný. Nehojní diváci dobře znali situaci, a tak si drželi peníze v kapsách a na “letce z Aintree” si nevsadili. Majitelka se na dostihy pochopitelně nedostavila.

Tak. Pole odstartovalo rychlostí obvyklou na dvě míle proutěnek (což bývá vyšší rychlost než na rovině) a Devon Loch zůstal pozadu, překvapený a uražený. Doslova si vzteky odfrkl. Hodil znechuceně hlavou a dal se do boje, stíhal pole. Jakmile jsem pocítil jeho elán, byl jsem spokojený a už mi bylo jedno, jak skončíme. Na základní otázku už jsem odpověd měl Devon Loch neztratil bojovnost a chuť běhat dostihy.

Pro Devon Locha byla situace zcela jednoduchá. Kůň totiž nevěděl, že pro vytrvalce z dlouhých překážek je návrat na proutěnky těžký, ani nevěděl, že dvě a půl míle je dostih pro sprintery a ne pro vytrvalce, nevěděl, že není ve vrcholné formě, že běží poprvé v sezoně, a že se od něho v silné konkurenci devatenácti koní (mezi nimi byl i vítěz Cesarewitche, Sandiacre) nic neočekává. Věděl jen, že jsem mu nabídl dostih a že dostihy jsou od toho, aby se v nich vítězilo. Míli před cílem byl ještě stále na konci pole. Pak se ale najednou zakousl do udidla a dal mi jednoznačně najevo, že není na dráze pro legraci. Tak jsem tedy hodil za hlavu myšlenky na opatrný, klidný návrat do světa dostihů a začal jsem bojovat také. Na cílové rovince jsme míjeli skupinky žasnoucích žokejů a domů jsme přišli první o dvě pořádné délky. Místo výkřiků “výborně” nás vítalo “to snad není pravda!”

Jel jsem pak Devon Locha ještě třikrát. Jednou zvítězil (v Sandownu) před vítězem Velké národní Early Mistem, dvakrát byl druhý. Jedno z těch druhých míst bylo opravdu trpké. V dostihu King George VI nás přemohl Rose Park, spolužák z našich stájí, s Michalem Scudamorem v sedle.

V lednu mě vyřadil z činnosti pád a Devon Locha jel v Sandownu v Mildmay Memoriálu Arthur Freeman. Šlo jim to krásně až k třetí překážce před cílem, kdy kůň náhle zpomalil a začal kulhat. Zase ho zradila šlacha, a tentokrát, aspoň z hlediska dostihů, beznadějně.

Když ho jakž takž dali dohromady, věnovala ho královna matka Noelu Murlessovi. Ten ho pak používal při práci jako vedoucího koně pro své dvouletky v Newmarketu. V roce 1963 bylo mému starému příteli sedmnáct, klopýtal stářím, a když přišla tehdejší krutá zima, trpěl tolik, že bylo lepší ho uspat. Pomyšlení, že už nežije, bylo smutné. Pro mne to byl konec jednoho životního období.

Peter Cazalet nikdy vítězství ve Velké národní nezískal, i když jeho koně na dráze v Aintree vítězili v jiných dostizích. V sezoně 1972733 zvítězil v říjnu kůň královny matky Inch Arran v B. P. Chase, a v Topham Trophy dva dny před Velkou národní. To byl poslední Cazaletův velký úspěch v Aintree. Příští květen Peter Cazalet zemřel.

Ten pád, který mi zabránil jet Devon Locha v jeho posledním dostihu, byl můj poslední pád v posledním dostihu. Kdyby Devon Locha nezradila noha, kdyby se mohl znovu pokusit o Aintree a kdybych já měl tu možnost ho jet, neodolal bych. Když už ale zmizel z dostihového světa, stál jsem najednou před krutou volbou, před kterou stojí dřív či později všichni sportovci: bud odejít ze scény na vrcholu, než člověk začne fyzicky upadat, anebo vytrvat a čekat, až ho druzí vyženou.

Není snadné patřit mezi špičku, a nejen v ježdění. Člověk musí pokaždé znovu dokazovat, že si zaslouží šanci, honorář, důvěru i koně. Musí dokázat, že má ještě dost sil, dost dovednosti i odhodlání. Nestačí věřit sám sobě, člověk musí vnuknout důvěru těm, kdo ho zaměstnávají. Jsou majitelé, kteří za žádnou cenu nepřipustí, že jejich koně nejsou dost rychlí; vždy tvrdí, že kdyby je jel někdo jiný, jinak, mohl kůň zvítězit. I když má jezdec tu nejlepší pověst, jakmile ho někdo sundá ze sedla, veřejnost začne o jeho kvalitách pochybovat.

Já sice o mnoho dobrých koní nepřišel, ale varovné signály se už ozývaly. Majitelé koní, které měl v tréninku Peter Cazalet, patřili mezi nejslušnější a nejlaskavější, jaké jsem kdy poznal; najednou nechtěli, abych jezdil jejich špatné koně, a to nejen vyhlášené herky, ale i mladé, nespolehlivé začátečníky. Měli strach, abych nespadl. Měli strach, abych si neublížil. Nechtěli, abych jezdil známé “psy”. Nechtěli cítit zodpovědnost za moje zlomeniny.

Moji drazí, laskaví majitelé! Byl to polibek smrti. Překážkový jezdec musí jezdit mladé, nezkušené koně, protože to jsou hvězdy budoucnosti. Moji majitelé, čestní a hodní, by nikdy nesundali ze sedla jezdce, který koně zajížděl jako nespolehlivého nováčka, a posadili mne na něj teprve, když už běhá “bezpečně”. Bylo mi jasné, že mne takto pozvolna z dostihů vytísní, nikoli protože by mi nevěřili, ale protože o mne mají starost.

Po příčině smrtící starostlivosti svých majitelů jsem ani nemusel dlouho pátrat, stačilo si vzpomenout, že už se skutečně nehojím tak dobře a rychle jako kdysi. V šestatřiceti letech jsem pomalu ztrácel schopnost setřást ze sebe tíhu úrazu za jedinou noc. Po každém horším pádu v tom posledním roce mi bylo mizerně a měl jsem třesavku. To se mi dřív nikdy nestávalo. Vždycky jsem počítal s tím, že z dostihového světa odejdu ve čtyřicítce, tak jsem se tedy snažil s příznaky stoupajícího věku odevzdaně smířit, ale nechtěl jsem z jejich varování vyvozovat důsledky. Myslím, že jsem ten rok jezdil stejně dobře jako v uplynulých letech, vítězství jsem získával celkem snadno a skoro stále jsem vedl na žebříčku jezdců.

V prosinci jsem zvítězil v náročných proutěnkách po těžkém finiši o “koňskou žíni”. Lichotivé komentáře přátel po onom dostihu mne těšily. Pak jsem během dvou týdnů zvítězil ve třech míň významných steeplech, pak s Crudwellem v Leicesteru. V pátek jedenáctého ledna jsem jel tři dostihy. V jednom jsme se neumístili vůbec, ve druhém jsme přišli druzí, ve třetím jsem měl pád.

Když jsem dopadl na zem, měl jsem pocit, že je všechno zcela v pořádku, přestože mne přecválalo několik koní. Vstal jsem, svezl se landroverem zpět k tribunám, vystoupil a šel sdělit doktorovi na ošetřovně, že jsem v pořádku a zítra mohu zase startovat. Cestou domů jsem dostal třesavku a začalo mi být nanic. Doma se to hrozivě zhoršovalo. Některý z koní mne zřejmě kopl do břicha. Celou noc jsem proležel v posteli oblečený. Kdykoli jsem se pokusil svléct, dostal jsem kruté křeče v celém těle. Přispěchali lékaři odborníci. Teprve třetí den si všimli, že mám zlomenou ruku. To už mi ale bylo mnohem líp: naštěstí mi nepraskl žádný vnitřní orgán. Přesně za osm dní po pádu jsem byl zcela mobilní. Zbývaly jen černé modřiny na břiše a hojící se zlomeniny v zápěstí. Už jsem se těšil, že nejpozději do měsíce budu zase v sedle. A to byl právě den, kdy Devon Loch běžel naposledy.

Lord Abergavenny, přítel královny matky a později její reprezentant v Ascotu, mi po řadu let v různých věcech dobře radil. Když mne pozval, abych se u něj v Londýně zastavil, nepřikládal jsem tomu nijak mimořádný význam.

Jeho radu lze stručně vyjádřit slovy: “Nechte toho, dokud jste na vrcholu.”

Říkal, že to každý vždy slibuje, ale nikdo se k tomu neodhodlá. Říkal, že když se k tomu odhodlám já, nebudu litovat. Namítal jsem, že by se to vyplatilo, kdybych se chtěl stát trenérem, jenže to já nechci. Prý ať toho stejně nechám.

Vrátil jsem se domů hluboce zasmušilý a probral celou věc s Mary. Pak jsme se ještě sešli všichni tři. Lord Abergavenny dál tvrdil, že bych měl odejít ze scény, dokud to ještě nikdo neočekává, že nemám dopustit, abych se dovlekl až do nedobrovolného konce. Já i Mary jsme uznali, že má pravdu, ale těžko jsme se s tím vyrovnávali. Trvalo mi čtrnáct dní, než jsem dospěl k rozhodnutí, a bylo to krutých čtrnáct dní. Pocit nenahraditelné, smutné ztráty přetrvával dlouhé měsíce.

Ať už to bylo jak chtělo, ještě jsem se poradil tu tady, tu tam, a díky “režijní” pomoci přátel jsem pak dostal možnost oznámit ve sportovním televizním pořadu, že odcházím z dostihového světa. Pro všechny to bylo překvapení a proroctví lorda Abergavennyho se ihned začala naplňovat. V průběhu následujících dvou týdnů jsem dostal tři nabídky.

První zněla: stát se oficiálním rozhodčím. Když takové místo nabídnou bývalému jezdci, je to nevídané a je to třeba přijmout jako velkou poklonu. Přijal jsem tedy a cítil jsem se poctěn.

Druhá nabídka byla na dostihového komentátora. Tu jsem také přijal a vyzkoušel si to na několika závodištích, kupříkladu v Birminghamu, Fontewellu a Towcesteru. Zjistil jsem, že vůbec není snadné zapamatovat si barvy jezdců a koní pro každý jednotlivý dostih, zvlášť když koní běží dvacet. Na druhé straně běžíli dvacet koní, je aspoň o čem mluvit. Zažil jsem, že běželi dva nebo tři a to pak člověk ztrácí výřečnost.

Třetí nabídku učinil týdeník Sunday Express. Prý by ode mne chtěli tak asi čtyři články, možná že i víc. Prý by články napsal jejich redaktor, já bych propůjčil jméno. Zeptal jsem se, co by bylo, kdybych se pokusil články napsat sám? Prý dobře, nic proti tomu.

Začátkem léta 1956 pozvala moje maminka na čaj jednu starou dámu, paní Johnsonovou. To obyčejné, všední, nezajímavé odpoledne změnilo celý můj další život.

Paní Johnsonovou doprovázel její syn John. Činil svůj povinný dobrý skutek, dělal mamince šoféra. Zatímco si obě staré dámy povídaly, přecházel po místnosti, aby se nějak zabavil. Prohlížel si starožitnosti, knížky a obrázky. Měl dobrý postřeh a vkus, jak maminka tvrdila, protože s ním kdysi pracovala v Umělecké radě.

Já tehdy u maminky nebyl, ale co se událo, jsem slyšel od obou zúčastněných stran. John Johnson se zastavil před fotografií Devon Locha nad poslední překážkou Velké národní.

Obrátil se k mamince. “Vy se zajímáte o dostihy? To je zvláštní…, a že vás zajímá právě tenhle kůň…”

“Jel ho můj syn.”

Po dlouhé odmlce (byl nemálo překvapený) se John Johnson zeptal: “Nenapadlo ještě vašeho syna, že by mohl o tom, co se stalo, napsat?”

“To určitě ne.”

“Myslíte, že by mohl mít zájem, kdybych mu to navrhl?”

“To vám opravdu nepovím.”

“Tak…, byla byste tak laskavá, mohla byste zprostředkovat, abychom se sešli a promluvili si o tom?”

Maminka mi to vyřídila. Sešli jsme se. Řekl, že je literární agent. Že prý mi sežene dobrého publicistu, aby za mne psal. Co prý já na to? Nakonec jsem se do psaní pustil sám.

Knížku tedy tuto knížku jsem začal psát v létě 1956 v Norfolku, na lodi. Na podzim jsem se dozvěděl, že profesionální jezdci nesmějí publikovat. Tak proč se namáhám se psaním, když nesmím nic vydat, říkal jsem si. Moje nadšení pro práci, která se mimochodem ukázala být velice obtížná a složitá, rázem vyhaslo. Když jsem ale v březnu 1957 opustil dostihovou dráhu, měl jsem vlastně už dvě třetiny knihy napsané.

(Mimochodem, od té doby se změnily předpisy a profesionální jezdci smějí publikovat co chtějí a kolik chtějí.) Psát vlastní životopis má jednu velikou výhodu, zvlášť pro začátečníka. Člověk nemusí studovat prostředí ani profesi jednajících postav a obsah má ve vlastní hlavě. Měl jsem vlastně velké štěstí, že mi otiskli hned můj první literární pokus, protože jak slýchám, většina spisovatelů naplní mnoho košů zmačkanými papíry, než jim někdo něco otiskne. Také naprosto bezpečně vím, že kdyby tuto první knížku nevydali, nikdy bych se už nepokusil psát. Nehořel ve mně plamen nadšení, který nepřestane plápolat ani po dvou až čtyřech zamítnutých rukopisech a hoří ještě jasnějším plamenem při rukopisu pátém. Kdyby mi životopis nevzali, jednoduše bych se smířil s tím, že na psaní nejsem, a pustil se do něčeho jiného.

Jenže věci se odehrály právě tak, jak se odehrály. Michael Joseph, pro kterého jsem několikrát jel, mi tehdy slíbil, že knížku vydá, až ji dopíšu. Pak Sunday Express vytiskl můj první článek a v redakci mi řekli, ať pracuju na dalších. Já se vlastně nikdy nerozhodl, že budu spisovatelem, stal jsem se jím takřka bezděčně, pozvolna. V létě 1957 jsem své články do Expressu považoval za východisko z nouze, za dočasnou činnost, kterou budu provozovat jen do té doby, než se rozhodnu, co vlastně budu zbytek života dělat.

Express mi nabízel stálé místo redaktora a já odmítal, neuvědomil jsem si tehdy, kolik novinářů by na takovou nabídku s radostí skočilo. Došlo mi to až na podzim. Zjistil jsem, že mne vlastně psaní baví, že to vlastně není nouzové provizorium, naopak, že to je vlastně pro mne to pravé. Tak jsem tedy podepsal smlouvu. Když pak v prosinci vyšlo první vydání této knížky (v malém nákladu), byla během týdne rozebraná. Vzal jsem s konečnou platností na vědomí, že vyměním jezdecké sedlo za psací stroj.

Všechno, co vím o psaní, jsem se naučil díky tvrdé kázni redakce Expressu jako novinář: každý měl v týdeníku přísně vymezený prostor, takže každé slovo muselo mít váhu. Uzávěrky byly nemilosrdné, nepřicházelo v úvahu dodat článek se čtyřiadvacetihodinovým zpožděním, byť to bylo veledílo. Pro většinu lidí je psaní pracné (tomu nevěří jen ti, kdo to nezkusili), a kdo může, odsouvá okamžik, kdy musí zasednout před prázdný, nepopsaný list papíru. Všichni nakladatelé ode mne dostávají rukopisy v termínu a za mou spolehlivost vděčí listu Sunday Express.

První rok, kdy jsem pracoval v redakci, mne důkladně poučil o tom, že žokejové přece jen vydělávají o hodně víc než žurnalisté. Ačkoli musím uznat, že mi tehdy situaci značně zpříjemnil honorář za knížku a pak ještě dojemný, milý dar na odchodnou, který mi věnovalo celé dostihové bratrstvo. Peter Cazalet, Hugh Summer a lord Bicester byli organizátory a hlavními přispěvateli, ale dalších dárců bylo tolik, že mi trvalo celé týdny, než jsem všem písemně poděkoval. Celkem vybrali tisíc liber, což v roce 1957 představovalo pěknou částku. Pokud to dárce zajímá, mohu jim říct, že jsem na ně nikdy nezapomněl (stále ještě mám jejich jmenný seznam) a že jsem si upřímně vážil jak darovaných peněz, tak hlavně velkorysosti dárců.

Když jsem se tehdy zamyslel nad budoucností, bylo mi nicméně jasné, že při značném poklesu našich příjmů nám nezbývá než bud změnit způsob života, na jaký jsem byl zvyklý, sáhnout na úspory, nebo začít vydělávat víc peněz. Částečně jsme vykročili po první cestě, snažili se vyhnout druhé, ale třetí se nám zdála nejrozumnější. Musím se tedy přiznat, že mne k romanopisectví nedohnala síla inspirace, ale prošlapaný koberec a opotřebované auto. Tak mne napadlo, že kdybych třeba napsal román, vydělal bych si na nový koberec i na auto celkem snadno. Což byla špatná kalkulace. Napsat román je vůbec ta nejhorší dřina, jakou jsem kdy podstoupil. S vlastním životopisem se to vůbec nedá srovnat. Zato člověk vydělá mnohem víc, než jsem předpokládal.

Knížka se jmenovala Smrt favorita, vydalo ji v lednu 1962 nakladatelství Michael Joseph Ltd. (Michael Joseph sám už zemřel.) V den vydání jsem dostal zálohu tři sta liber a měl jsem pocit, že se znovu stávám z amatéra profesionálem.

Úspěch mi dodal odvahu a já sedl a dal se do psaní. O rok později vyšly Nervy. Od té doby píšu jednu knížku ročně a hodlám v tom pokračovat, pokud moje romány někdo bude číst. Už jsem si vydělal na několik koberců i aut, a samozřejmě ještě na víc. Měl jsem opravdu štěstí, že mi to tak slušně vynáší, ale stále ještě považuju psaní za těžkou práci. Rok co rok, když sedám ke stránce první, kapitola první, mám větší strach, než kdyby přede mnou byl Becheťs Brook.

Psaní beletrie je záhada, která mi není dodnes jasná. Vlastně jak tak léta plynou, rozumím tomu čím dál tím míň a věčně mne pronásleduje strach, že to prostě jednoho krásného dne přestanu umět, že stvořím nesmysl, jako houslista, který najednou ztratil sluch.

Lidé se mne často ptají, kde beru nápady. Abych řekl pravdu, nevím. Ptají se mne, proč píšu tak, jak píšu, ale to já také nevím. Řekl bych, že to člověk sám ani nemůže nijak ovlivnit, že si nemůže vybírat. Jane Austenová nemohla psát jako Dickens a Dickens nemohl psát jako Jane Austenová. Já bych nedokázal psát třeba jako Desmond Bagley a on by nemohl psát jako já, dopadlo by to falešně. Autoři dělají knihy a knihy dělají také autory.

Pokud jde o vlastní metodu psaní, přiznám se, že jsem mnohokrát s úžasem poslouchal odborné rozpravy o první verzi a druhé verzi. Když jsem sám začal psát, vůbec jsem nevěděl, že se něco takového dělá. Ani jsem nevěděl, že každá kniha má svého redaktora, zaměstnance nakladatelství, který text upraví a uhladí, eventuálně doporučí i změnu v obsahu. Představoval jsem si, že jak autor knihu napíše, tak ji nakladatelství vydá (nebo nevydá). Podle této představy jsem se také řídil. První “verze” musela být to nejlepší, co jsem dokázal napsat.

Tak píšu dodnes. První verze je konečná. Nedokážu text předělávat. Pokoušel jsem se o to, ale nemám na to dost duševních sil. Mám vždycky pocit, že nová verze je sice jiná, ale určitě není lepší než ta původní, ba že dokonce může být i horší, protože mi nejde ze srdce. Moji redaktoři tuto skutečnost nakonec zasmušile vzali na vědomí a už ode mne nežádají víc, než tu a tam změnit slovo nebo přidat vysvětlení, pokud něco není zcela jasné.

Když začnu psát větu, uvažuju o tom, co vlastně chci říct. Pak zvažuju jak to říct. To už začínám psát (rukou do sešitu). Mámli pocit, že jsem svou myšlenku vyjádřil kostrbatě nebo příliš nadneseně, sedím a čekám, až se mi vybaví správný sled slov a ten pak zaznamenám. Často vymažu, co už mám a zkouším to znovu. Jakmile se mi ale napsaná věta zdá dobrá, pouštím se do další a tak pokračuju. Jde to hodně pomalu, protože mi některé věty trvají i půl hodiny.

Ráno si čtu to, co jsem napsal večer. Pokud se mi to nepřestane líbit, pokračuju v psaní. Když se mi to nezdá, tak si trochu zoufám nad tím, jak mi to nejde, ale k velkým změnám nepřistupuju, přidám nanejvýš nějaké to slovo, eventuálně celou větu. Když tímto způsobem napíšu tak dvě kapitoly, přepisuje na stroji, a tak vzniká rukopis, který pak předávám nakladateli a který jde do tisku.

Začínám tedy psát stránkou jedna kapitoly první, a tak pokračuju až k “The End”. Přibližnou představu o obsahu knihy sice už na stránce jedna mám, ale nikdy nevím přesně, jak se děj bude rozvíjet v podrobnostech. Děj se utváří v průběhu psaní.

Mnoho spisovatelů, neli většina, pracuje jistě podobně. Kdysi jsem považoval za samozřejmé, jak se postupně vynořují a rozvíjejí věty, myšlenky a zápletky. Dnes je mi to čím dál tím větší záhadou.

Díky snahám Johna Johnsona, později díky snahám jeho společníka a nástupce Andrewa Hewsona, se moje knížky rozbíhají po světě v čím dál větších vlnách, překládají se do norštiny, češtiny i japonštiny. Vysílal je rozhlas jako četbu na pokračování i jako rozhlasové hry, byly nahrány na kazety a vytištěny velkým tiskem pro slabozraké. Byly vydány ve zkrácené formě a zjednodušené formě pro dospělé, kteří se učí číst.

Bylo by nepřirozené, kdybych z toho všeho neměl radost. Přiznám se, že jsem natolik ješitný, že mi skutečně dělá dobře, když své knížky vídám na stáncích na letištích od Paříže až po Los Angeles, když je nacházím i v obchodech se smíšeným zbožím v zapadlé osadě v srdci Afriky. Když nakladatelství Pan Books inzerovalo mou knihu Tvrdý úder na londýnských autobusech (bylo to v květnu 1973), stál jsem na Oxford Street a díval se na ty velké pojízdné nápisy s blaženým, přihlouplým úsměvem.

Během let mi moje knížky vysloužily ceny, kterých si velmi vážím. V roce 1965 jsem získal Stříbrnou dýku za nejlepší detektivní britskou prózu, za román Oheň a bič. V Americe jsem v roce 1970 získal Cenu Edgara Allana Poea za Hru na fanty.

V letech 198081 získala moje kniha Bič k mé neobyčejné radosti obě vrcholné ceny, britskou Zlatou dýku i amerického Edgara. Pokud snad někdo myslí, že si těchto poct dostatečně nevážím, tak se velmi mýlí, vážím si jich a velmi se z nich těším, s pokorou a vděčností.

Čas od času se objevili zájemci o filmová práva na moje knihy, ale zdá se, že se pro filmovou podobu příliš nehodí. Zatím se na plátna biografů dostal jen jeden příběh, Smrt favorita. Ve filmu byly vynikající scény z dostihů, ale divácký ohlas nebyl valný. Je zajímavé, že i Sovětský svaz natočil svou vlastní verzi téhož příběhu pro moskevskou televizi. Film trval tři hodiny a běžel v televizi dvakrát. Když jsem v roce 1977 přijel do Moskvy, zjistil jsem, že skoro každý, s kým jsem se setkal, film viděl. Sovětská televize pozvala Mary a mne na soukromé promítání sestřihu z filmu. Nerozuměli jsme sice ani slovo, ale zdálo se nám to skvělé.

Zdá se, že se moje knížky uplatní v televizi líp než ve filmu. K mé velké radosti použila Yorkshirská televize námět Poslední šance k šestidílnému seriálu nazvanému The Racing Game. Seriál měl velký úspěch, o což se jistě zasloužil jak Jack Stoller skvělou režií, tak herec Mike Gwilyma. Odlesk toho úspěchu se odrazil i na našich životech, hlavně ve Spojených státech, kde seriál vysílaly televize od východního pobřeží až po Pacifik. Zájem o mé knížky se rázem v celé zemi zdvojnásobil a já se náhle posunul na vyšší příčku.

Mikeu Gwilymovi také vděčím za to, že jsem napsal Bič, román, který mi znovu vynesl vítězný double obou významných cen. Gwilym, herec Královské shakespearovské společnosti, tak dokonale odpovídal mé představě Sida Halleyho, hlavní postavy Poslední šance, že jsem k vůli němu napsal další knihu se stejným hrdinou. V Poslední šanci přišel Sid Halley o levou ruku, a tak jsem se v Biči vydal na pouť do nitra člověka postiženého tak velkou ztrátou. Byla to nejobtížnější kniha, jakou jsem kdy napsal, zneklidňující a psychologicky náročná. Kladla na mne takové nároky, že jsem z toho celé měsíce trpěl nespavostí.

V literárních kruzích se často říká, že ten či onen autor “je na příčce”. Myslí se tím určitá míra popularity, kterou autor získá po úspěšném díle. Stupeň popularity zůstává beze změn až do chvíle, kdy se autorovi něco obzvlášť vydaří, nebo mu hříčka osudu udělá reklamu. Pak vlna popularity stoupne, a zase zůstane stát. Atakdále. Stoupá popularita, příčku po příčce, až nakonec autor dostoupí na vrchol a sletí dolů, protože výš už to nejde.

Člověk může zůstat na stejné příčce třeba celý život. Já vím s určitostí, že jsem až dosud absolvoval tri “příčky”, a na každé jsem strávil dlouhou dobu. Seriál The Racing Game a román Bič mne vynesly na třetí příčku a na té ted sedím. Je odtud krásná vyhlídka. Jestliže štěstí autora spočívá v tom, jak ho lidé čtou, pak si nemám na co stěžovat.

V osobním životě mně míjející léta přinesla spíš potěšení než bolest, spíš jistotu než rozpad. Moje žena, má láska na první pohled, mne ještě stále trpělivě snáší. Stala se mou nezbytnou spolupracovnicí, dělá pro mne studie prostředí. Začalo to zdánlivě nevýznamně, jako tolik věcí v našich životech. Vyhledala pro mne v oxfordské knihovně nějaké podrobnosti o polodrahokamech, potřeboval jsem tehdy fakta o těch kamenech, protože to byl koníček mého zloducha v románu Poslední šance.

O rok později jsme letěli do Itálie s transportem koní. Já si cestovní náklady odpracoval asistencí u koní a Mary si cestou dělala poznámky a fotografovala. Odstartovali jsme z Gatwicku do Milána v šest hodin ráno starým DC 4. Tam jsme seděli čtyři hodiny a zase jsme se vrátili do Anglie. Na obou koncích jsme museli vyložit a naložit osm koní. Než jsme se ten den dostali do postele, byli jsme úplně vyčerpaní, ale také jsme měli základ k mé knize Souboj v letu.

O něco později jsme kvůli Souboji v letu zajeli na oxfordské letiště, abychom se tam poučili o pravidlech civilního letectví. Moje zkušenosti z RAF mně nebyly k ničemu. Ptali jsme se na tolik věcí, až se můj instruktor odhodlal mi navrhnout, že by bylo nejlepší, kdybych si udělal letecký kurs. Tehdy jsem ještě pracoval v redakci, takže jsem musel odmítnout. Ať prý jde do kursu Mary.

Řekl to žertem, ale Mary se do kursu přihlásila.

V životě předtím malé letadlo zblízka neviděla, po lítání nijak netoužila. Měla původně v úmyslu absolvovat tak maximálně dvě až tři lekce, prostě jen tolik, aby se dozvěděla, co jsme potřebovali.

Po třetí lekci jsem jí řekl: “Výborně, děkuju, to mi stačí, už tam nemusíš.”

“Já…, totiž…, mě to začalo bavit, já bych docela ráda ještě nějakou tu hodinu nalítala.”

Tak absolvovala další lekce. Pak ji napadlo, že by si ráda zalítala sólo. “Jen tak pro radost.”

Ta radost jí vystačila na čtyři měsíce. Pak řekla Mary zamyšleně: “Tak si myslím, že by neuškodilo, kdybych se tam vrátila a zažádala si o pilotní zkoušky.” Pak už ji nikdo nezastavil. Lítala plných jedenáct let a získala dokonce Instrument Rating pro letecké tratě. Jeden čas jsme dokonce vlastnili tři letadla, dvě jsme pronajímali oxfordské letecké škole a jedním lítala Mary. Také jsme poskytovali službu aerotaxi s profesionálními piloty. Většinou jsme dopravovali majitele a trenéry na dostihy.

Z našeho podnikání vzešla knížka Drahý čas. Naše firma aerotaxi přešla později do jiných rukou, ale podržela si jméno, které jsme si vymysleli my Merlix obsahující části jmen našich synů, Felixe a Merricka. Mary také napsala učebnici létání. První vydání se jmenovalo “Průvodce letectvím pro začátečníky”, ale další, revidované vydání povýšilo na “Letecký start”.

Při přípravě Motivu koní se Mary naučila malovat olejovými barvami a kvůli Reflexu se zařídila jako profesionální fotograf. Temnou komoru jsme měli v koupelně. Před Hrou s čísly se naučila programovat, před Kouřovou clonou se vypravila do zlatých dolů, při přípravě Biče spolu se mnou nastoupila do balonu a vznesla se do výšky. Jestli prý ale hodlám psát o potápěčích prozkoumávajících vraky lodí, musím si příslušné zkušenosti opatřit sám, říká.

Z našich dvou chlapců jsou už muži, mají své vlastní životy a ženy. Merrick zdědil lásku k dostihovému sportu a stal se trenérem koní pro dostihy rovinové i překážkové. Má stáje v Lambournu. Felix, rozený pilot, chtěl být letcem bud v armádě, nebo v civilní službě. Bohužel ho nemohli přijmout kvůli následkům po operaci kyčle, kterou podstoupil jako dítě. Protože vystudoval fakultu fyziky, rozhodl se, že bude učit. Pro mne je neobyčejně cenným zdrojem informací o bombách, střelných zbraních a o vědě vůbec.

Oba naši synové si vzali výborné ženy a mají už několik dětí. Vnoučata jsou pro nás zdrojem radostí a přinášejí do našich životů další rozměr. Dům, který jsme postavili v roce 1954, je po menší přestavbě stále naším domovem. Odtud sledujeme nástup dalších generací, zde si uvědomujeme, jaké jsme měli v životě štěstí, až nezasloužené.

Prodělali jsme také zklamání a zármutek, samozřejmě, to se nevyhne žádnému. Zvlášť těžce jsem nesl smrt svého nakladatele Josepha. Zemřel v lednu roku 1981. Jeho vdova se stala ředitelkou a nakonec prezidentkou firmy. Pod její vládou nakladatelství vzkvétalo a získalo v literárním světě výborné jméno. Připadla mi povinnost a smutná čest přednést na jejím pohřbu báseň. Bylo to smutné requiem po dlouholetém přátelství a dvacetileté spolupráci.

V roce 1973 jsem se po šestnácti letech vzdal svého místa v redakci Expressu, přestože mne novinářská práce těšila. Tentokrát nebylo rozloučení s dlouholetou činností tak bolestné, nevzdával jsem se své práce pro celý život, neztrácel jsem nic navždy, jen jsem se odpoutal a vykročil k širšímu obzoru.

Od té doby s Mary hodně cestujeme a setkáváme se se zajímavými lidmi po celém světě. Byli jsme všude, kam jsme měli příležitost jet, v Americe, Austrálii, na Novém Zélandu, v Nizozemí, Norsku, Africe a v Kanadě, kde jsem působil jako soudce při mezinárodní výstavě steeplera, byl jsem na dostizích v Československu a Singapuru, i v zapadlých místech, kde místo tribun byly travnaté svahy. Myslím, že když se člověk pohybuje po světě na dvou rozdílných rovinách, ve světě koní a literatury, poznává a chápe možná lidstvo líp, než kdyby se na ně díval jen z jednoho z obou zorných úhlů.

Když dnes vzpomínám na Velkou národní v roce 1956, napadá mi mnoho z toho, co se od té doby přihodilo, skoro neuvěřitelné. Chtě nechtě uvažuju o tom, co by se v našem životě utvářelo jinak, kdyby Devon Loch tehdy zvítězil. Doznávám, že jeho tragédii vděčím možná za víc, než bych vděčil jeho vítězství.

Byl jsem žokejem necelých jedenáct let. Od mého prvního vítězství s Wrenbury Tigerem až k mému poslednímu s Crudwellem uplynulo přesně devět let a osm měsíců. V pozdějších letech mne potkalo mnoho dobrého, ale ty dostihové roky byly krásné. První mladé štěstí, zlatá léta.

Nejlepší léta mého života.