Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.sk

Meno a priezvisko kupujúceho: Martina Piešťanská

E-mail: piestanskam2@gmail.com

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

Felix Francis

Dostihový detektív

Elektronická kniha

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Vajnorská 128, 831 04 Bratislava 3

E-mail: slovenskyspisovatel@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Viera Hrčková

Vytlačila Neografia, a. s., Martin

Z anglického originálu Felix Francis: Refusal,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Michael Joseph,

an imprint of Penguin Books, London 2013,

preložila Alexandra Ruppeldtová.

Preklad vyšiel s finančným prispením Literárneho fondu.

Copyright © Felix Francis 2013

All rights reserved

Translation © Alexandra Ruppeldtová 2013

Cover Design © Peter Brunovský 2013

Cover Photo © ISIFA/Gettyimages Creative RF/

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2013

ISBN 978-80-220-1760-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Venujem svojmu vnukovi

Samuelovi Richardovi Francisovi

a – s mimoriadnou vďakou ako vždy – Debbie.

1 | KAPITOLA

„Nie,“ povedal som. „To neprichádza do úvahy.“

„Ale vy musíte, Sid.“

„Prečo?“

„V záujme dobrého mena jazdeckého športu.“

Stará známa taktika.

„Tú prácu som zavesil na klinec,“ namietol som. „Už sa jej nevenujem.“

Sir Richard Stewart, momentálne predseda Britskej dostihovej komisie, pravdepodobne zamietavé odpovede nepripúšťal, možno práve preto sa z príležitostného brigádnika a dokladača tovaru vypracoval až na riaditeľa najväčšieho reťazca supermarketov v celej krajine.

„Prosím vás,“ usmial sa znalecky. „Každý vie, že Sid Halley je ešte vždy najlepší z najlepších.“ Potom ma dôverne štuchol do ramena. „Som presvedčený, že vás to predsa len láka, však?“

Žeby?

Prax súkromného detektíva som zabalil pred šiestimi rokmi. Od tých čias som sa dosť úspešne živil ako nezávislý investor; väčšinou som obchodoval s bezpečnými cennými papiermi na veľkých burzách, no a postupne som čoraz častejšie poskytoval pôžičky individuálnym vynálezcom a zlepšovateľom, ktorí majú skvelé nápady, ale obmedzené alebo žiadne zdroje.

Prežil som šesť rokov bez stresu a obáv, že ma niekto zmláti, alebo sa mi nedajbože prihodí aj čosi horšie.

„Nie,“ zopakoval som rezolútne. „Naozaj nie, ani teraz, ani v budúcnosti. Nikdy.“

Videl som, že moje stanovisko sira Richarda vôbec, ale vôbec neteší.

„Sid,“ oslovil ma znovu a potom chvíľu otáľal, „môžem sa vám s niečím zdôveriť?“ dodal napokon.

Naklonil sa ku mne, akoby sa bál, že ho bude počuť niekto nepovolaný; zvláštne, keďže sme sedeli sami v obývačke môjho domu na oxfordskom vidieku.

„Mám vážne obavy, že budúcnosť dostihov je ohrozená.“ Našpúlil pery, zdvihol obočie a kývol hlavou, akoby chcel svoje slová ešte väčšmi zdôrazniť. „Jazdectvo prežíva len vďaka dobrej povesti. Áno, pravdaže, hovorí sa všeličo o manipuláciách, konskom dopingu a podobne, ale v zásade je to čistý a transparentný šport. Nesmieme dopustiť, aby verejnosť stratila dôveru, prestala tipovať. Kam by sme sa, prepánajána, dostali?“

Ponechal som jeho slová bez komentára.

„Preto investujeme toľko času a peňazí do kontrol a prísne trestáme previnilcov.“

Prikývol som. Nevravel nič nové.

„Tak prečo zrazu toľká panika?“ zaujímalo ma.

„Som presvedčený, že systém ako taký je ohrozený – niekto manipuluje výsledky dostihov. A preto vás potrebujem.“

„A čo vaše bezpečnostné zložky, interní vyšetrovatelia?“ zaujímalo ma. „Obráťte sa na nich. Nestačia vám?“

„Nepochodil som,“ vzdychol si. „Všetci svorne tvrdia, že sa nič nedeje, vraj sa mýlim. Lenže ja viem, že mám pravdu.“

„Odkiaľ?“ spýtal som sa.

„Skrátka, viem,“ odvetil rozhodne.

Aj keď to neznelo celkom presvedčivo, sir Richard bol človek, ktorý sa spolieha na svoje tušenie, neraz naň stavil aj svoju povesť, a málokedy sa mýlil.

„Je mi ľúto,“ ospravedlnil som sa a vstal som, „ale nemôžem vám vyhovieť.“

Sir Richard zdvihol pohľad. „Nemôžete alebo nechcete?“

„Oboje,“ odvetil som. „Obávam sa, že aj keby som sa pokúsil, veľa vody by som nenamútil. Stratil som starý fortieľ.“

„Čo je to za hlúposť?!“ protestoval sir Richard rozhorčene a takisto sa zodvihol zo stoličky. „To je, akoby ste mi chceli tvrdiť, že ste zabudli dýchať. Sid Halley, ktorého som poznal, videl aj so zatvorenými očami viac než celá Metropolitná polícia s otvorenými.“

Stáli sme tesne pri sebe.

„Lenže ja už nie som ten Sid Halley, čo som býval.“

Niekoľko sekúnd na mňa uprene hľadel, až som napokon odvrátil zrak.

„Večná škoda,“ vzdychol si.

Cítil som sa mizerne, no nemal som čo dodať.

„Tak teda pôjdem,“ načiahol sa sir Richard za aktovkou, ktorú mal na pohovke. „Vidím, že tu zbytočne strácam čas.“

Už nebol iba smutný, ale aj nahnevaný.

„Von trafím sám,“ zamumlal, očividne nemal chuť omáľať bežné zdvorilosti. Otočil sa a vykročil.

„Sir Richard,“ zastavil som ho a položil som mu ruku na plece. „Prepáčte, ale naozaj už tieto veci nerobím.“

„Presne to tvrdil minulý týždeň aj môj drahý priateľ admirál Roland, ale celkom som mu neveril.“ Odmlčal sa a pozrel mi rovno do očí. „Sid, som skalopevne presvedčený, že osud dostihov, ako ich poznáme a milujeme, je ohrozený.“

Má strach, pomyslel som si, nefalšované obavy.

„Aké sú dôkazy?“ Túto otázku som položil nevdojak a neveril som vlastným ušiam.

Doparoma. Nie. Nie. Nesmiem sa zaangažovať.

Sir Richard otvoril tašku a vytiahol priesvitný plastový obal s papiermi. „Spísal som zoznam podujatí, kde sa podľa môjho názoru manipulovalo s výsledkami.“

„Ale ja sa pýtam na dôkazy.“

„Vy mi neveríte?“ Sir Richard rozhorčene vypol hruď, a keďže bol odo mňa o dobrých pätnásť až dvadsať centimetrov vyšší, zrazu na mňa hľadel zhora.

„Nie je dôležité, či verím, alebo nie,“ namietol som. „V každom prípade by som potreboval rukolapné fakty.“

„Takže ste predsa len ochotný pomôcť?“ Odrazu v ňom skrsla iskierka nádeje.

„Nie,“ odvetil som. „To netvrdím. Ale ak chcete, môžem sa na zoznam aspoň jedným okom pozrieť.“

Podal mi obal. „Nechajte si ho. Mám ďalšie kópie.“

„S kým ste o tom ešte hovorili?“ opýtal som sa.

„Prečo?“

„Oboznámili ste so svojimi podozreniami niekoho okrem bezpečnostných zložiek dostihovej komisie? Kto ešte videl tento súpis?“

Moja otázka ho zjavne prekvapila. „Zopár ľudí.“

„Konkrétne,“ nástojil som.

„No, dal som ho členom vedenia. A sekretárke, samozrejme. Na prepis.“ Usmial sa.

„Ďalej?“

„Zdôveril som sa priateľom v klube. Napríklad admirálovi. Chcel som, aby vás oslovil v mojom mene.“

Povzdychol som si, no iba v duchu.

„Nejaký problém?“ opýtal sa.

„Asi by bolo múdrejšie nechať si pochybnosti pre seba. Aspoň kým sa niečo nepreukáže.“

„Zdá sa, že nikto nemá záujem nič objasňovať,“ rozčertil sa. „Všetkým sa vidí, že si vymýšľam. Vrátane vás.“

„Aj tak si myslím, že ste nemali svoje podozrenia roztrubovať. Mohli sa dostať do nesprávnych uší. Ak sa naozaj niečo deje, veci neprospieva, keď páchateľ vie, že čosi vyšetrujete.“

„Veď ja nevyšetrujem, dočerta!“ napaprčil sa. „A rozhovor s niekoľkými ľuďmi v klube nie je roztrubovanie.“

Rozhodol som sa to už ďalej nerozmazávať; desaťročie práce súkromného detektíva ma naučilo, že najúčinnejšími nástrojmi sú diskrétnosť a moment prekvapenia.

Ani klub sira Richarda nie je zárukou bezúhonnosti jeho členov. Stovky rokov prekračovali brány britských väzníc podvodníci, švindleri, zlodeji a vrahovia, z ktorých mnohí boli abonentmi týchto prestížnych londýnskych ustanovizní.

„Tak pomôžete mi, Sid?“ spýtal sa sir Richard. „V záujme dobrého mena dostihového športu.“

„Mrknem si váš zoznam.“

„Dobre.“

„Ale nič viac,“ dodal som vzápätí. „Ako vravím, s tým remeslom som sa už rozlúčil.“

„Ale poviete mi svoj názor.“

„Áno,“ sľúbil som. „Preštudujem si ho a dám vám vedieť, čo si myslím.“

Uspokojene prikývol. „Už musím ísť, lebo zmeškám vlak.“

„Vraciate sa do Londýna?“

„Nie,“ pokrútil hlavou, „mám dom neďaleko Winchestru. Každú hodinu tam ide z Banbury priamy spoj.“

„Nemám vás odviezť na stanicu?“

„Ďakujem, netreba.“ Usmial sa. „Vonku ma čaká taxík.“

Vyšli sme do slnečného marcového dňa a odprevadil som ho k autu. Zakýval som mu na rozlúčku. Iba si čosi nahovára alebo je v britskej dostihovej brandži naozaj niečo zhnité? A zaujíma ma to natoľko, aby som sa angažoval?

Ešte som nestačil dokývať, keď sa dolu kopcom prirútila Marina v našom Range Roveri a zabočila do brány.

„Kto to bol?“ vyzvedala, keď vystupovala a vyťahovala svetlozelenú nákupnú tašku.

„Sir Richard Stewart,“ odvetil som.

„A ďalej?“

„Predseda Britskej dostihovej komisie.“

„Čo chcel?“

„Aby som mu pomohol vyšetriť korupčné praktiky.“

Zmeravela a prísne na mňa pozrela.

„Čo si mu povedal?“

„Že už nerobím detektíva.“

Viditeľne sa jej uľavilo, strnulosť v šiji povolila, plecia sa uvoľnili.

„Ešteže tak.“

„Čo si kúpila?“ snažil som sa zmeniť tému.

Usmiala sa. „Niečo pre Sassy. Nemohla som odolať.“ Vytiahla z igelitky ružové pásikavé detské šatočky so žlto-belasou výšivkou na živôtiku. „Nie sú rozkošné? A boli v zľave.“

„Chutné,“ pochválil som.

Sassy bolo domácke meno našej dcéry Saskie. Potvorka od prírody. Mala šesť, no mne sa zdalo, akoby mala pomaly šestnásť, rástla na môj vkus akosi prirýchlo.

„Môže si ich obliecť na Annabeline narodeniny.“

Annabel bola jej spolužiačka a najlepšia kamarátka.

„Výborne,“ nadchýnal som sa.

Vošli sme do kuchyne a Rosie, írsky seter, jedna z našich dvoch sučiek, ma začala ňufákom drgať do nohy a žobroniť nejakú maškrtu.

„Aké korupčné praktiky?“ spýtala sa Marina prísne.

„Ale nič,“ hodil som rukou. „Sirovi Richardovi sa marí, že ktosi manipuluje výsledky dostihov. Jeho vlastné kontrolné orgány tvrdia, že je všetko v poriadku, a to nie sú nijaké béčka.“

„Takže si ho odmietol?“

„Áno,“ prikývol som. „Neboj sa, nemám v úmysle púšťať sa do ničoho. Len som mu sľúbil, že si preštudujem podklady, čo priniesol, zoznam pretekov, ktoré boli podľa neho neregulárne.“

„A potom?“

„Nič, len sa naň pozriem, keď budem mať čas.“

Videl som, že nie je nadšená.

Presťahovali sme sa sem z Londýna, keď bola Marina so Saskiou v siedmom mesiaci. Mal to byť náš nový začiatok – pokojný život na vidieku.

Nikdy mi nedala ultimátum, ale vyjadrila sa dosť rezolútne. Povedala mi, že ma veľmi miluje, a hoci si moje zamestnanie váži, nie je ochotná žiť ďalej v obavách a večne sa obzerať, či za niektorým rohom nestriehne zabijak a nezaútočí boxerom alebo, nedajbože, pištoľou s tlmičom. Tvrdila, že už má dosť neustáleho strachu, a keď sa narodí dieťa, nechce nič také znášať.

V zásade som mal na výber medzi ňou a prácou.

Rozhodovanie bolo jednoduché.

Kedysi, keď som bol ešte džokejom, dal som už raz prednosť povolaniu pred svojou vtedajšou ženou, a teraz to spätne ľutujem.

Nečudoval som sa Marine. Postrelili ju, zbili, opakovane sa jej vyhrážali v snahe zastrašiť ma.

V zločineckých kruhoch sa totiž všeobecne vedelo, že fyzický útok na Sida Halleyho má opačný účinok. Že sa do prípadu zahryznem ešte s väčšou vervou a odhodlanosťou.

A tak sa gauneri, ktorých som pri výkone svojho povolania stretával na každom kroku neúrekom, rozhodli použiť inú páku; vrhli sa na moju partnerku.

Napokon zožali úspech.

Človek je pri hľadaní pravdy a spravodlivosti ochotný riskovať iba po istú hranicu. Usúdil som, že svet musí fungovať ďalej bez zásahov Sida Halleyho, či už v medziach zákona, alebo nie.

A tak som sa stal milujúcim manželom a vzápätí aj oddaným otcom.

No moje predchádzajúce pôsobenie predsa len naďalej žilo s nami ako dáky slon – neprehliadnuteľný, všadeprítomný, bolo ťažké nevidieť, že sa pohybuje okolo nás, no snažili sme sa o ňom aspoň nerozprávať.

Niekedy však výstražne zatrúbil, ako napríklad teraz, a vtedy Marine vždy prebehol mráz po chrbte.

Keď som šiel po Sassy do školy, vzal som si spisový obal so sebou.

„Nezabudni zobrať aj Annabel,“ volala za mnou Marina z kuchynského okna. „Dnes bude u nás spať.“

„Trochu nezvyčajné uprostred týždňa, nie?“

„Tim s Paulou sú dnes v Londýne. Na nejakej slávnostnej večeri či čo.“

„Neboj sa, nezabudnem.“

Veľmi rád som chodil po dcéru do školy. Vždy sa rozbehla k autu s úsmevom od ucha k uchu a vzrušene mi rozprávala všetko, čo sa v ten deň prihodilo, až sa zadúšala.

Škola bola v susednej dedine, len dva kilometre od nás, no zvyčajne som chodil včaššie a čakal som v aute, kým sa Sassy ukáže. Dnes som vyrazil ešte skôr, aby som mal čas preštudovať, čo mi nechal sir Richard.

Zaparkoval som na druhej strane cesty ako zvyčajne a z vedľajšieho sedadla som vzal materiál.

Na dvoch hárkoch papiera bolo vymenovaných deväť dostihov s krátkym komentárom, ktorý mal pravdepodobne vysvetľovať, prečo sa ocitli na súpise. Na prvý pohľad na nich nebolo nič pozoruhodné a nič ich nespájalo.

Tri záznamy sa týkali prútenkových dostihov, zvyšné boli stíplčejs. Všetky sa konali v uplynulých šiestich mesiacoch, na vrchole skokanskej sezóny, vždy na najväčších podujatiach, no ani jeden nebol zlatým klincom dňa. Iba vo dvoch zvíťazil prvý či druhý favorit a všetky výhry boli šesť ku jednej alebo viac.

Na prvý pohľad nič pozoruhodné alebo nezvyčajné.

Čo ich spájalo?

Sir Richard možno nafukuje podozrenia, ale rozhodne nie je hlupák. Musel mať dôvod, prečo dal dokopy práve tieto preteky, a očividne očakával, že daný moment postrehnem. Takto z voleja sa mi to nepodarilo. Možno mi pomôžu videozáznamy.

„Dobrý deň, pán Halley,“ ozvalo sa.

Zdvihol som zrak od papierov a pozrel som doprava od školskej brány.

„Zdravím, pani Squirová,“ zakričal som cez spustené okienko.

Pani Squirová bola riaditeľka a vždy hliadkovala pred školou, keď deti po vyučovaní odchádzali.

„Pokiaľ viem, dnes beriete aj Annabel Gaucinovú.“

„Áno, máte pravdu.“

Prikývla a šla sa venovať skupinke matiek, ktoré tu takisto čakali, niektoré dokonca s ďalšími budúcimi žiačikmi v kočíkoch.

Deti sa vyhrnuli z budovy a leteli cez dvor. Vystúpil som z auta a prešiel som cez cestu. Sassy bola pri bráne vždy medzi prvými, je pretekárka po mne, vravel som si; Annabel sa, naopak, správala ako dáma, púšťala pred seba iné deti, a tak sme na ňu so Sassy museli chvíľu čakať.

„Ahoj, ocko,“ kývala mi vehementne.

Oslovenie ocko ma asi nikdy neprestane blažiť.

„Ahoj, zlatko!“ pozdravil som.

Pani Squirová ju pustila von a ona sa vrhla ku mne; chytila ma za ruku, za tú pravú, skutočnú, nie náhradu z plastu a kovu, ktorú som mal namiesto ľavej.

Čoskoro vyšla aj Annabel a pripojila sa k nám.

„Chyť sa Saskie,“ zavelil som a takto sme bezpečne v trojici prešli na druhú stranu, ustavične sa obzerajúc na obe strany. V dedine nebola takmer žiadna premávka, s výnimkou áut, ktoré sem prišli po deti, ale opatrnosti nikdy nie je nazvyš.

Saskia, moja pýcha a radosť, prišla na svet presne deväť mesiacov po tom, čo sme sa s Marinou vzali.

„Dieťa svadobnej noci,“ žmurkol raz na mňa jeden kamarát. „Ešteže sa nenarodila predčasne.“

Usmial som sa s blaženým pocitom, že sa narodila po termíne. Marina mi totiž povedala svoje áno, keď sme už mali dávno zamiesené.

Všetko šlo ako po masle. Vysadili sme antikoncepciu a šup, šup, Marina hneď otehotnela. O to väčšie sklamanie bolo, keď po Saskiinom narodení sa to už nie a nie podariť znova.

Navštívili sme rozličných odborníkov a všetci svorne tvrdili, že neexistuje medicínsky dôvod, prečo by nemohla zasa otehotnieť. Len sa upokojte, radili nám, to príde. Šesť rokov sme trpezlivo čakali, no stále nič. Už sme sa pomaly zmierili s tým, že budeme mať jedináčika.

Marina však bola ešte mladá, tak sme sa nevzdávali nádeje a takmer každú noc sme sa usilovne pokúšali o ďalšieho potomka.

Manželka vzala dievčatá na prechádzku so psami a ja som sa utiahol do pracovne, kde som si na webovej stránke Dostihového sprievodcu pozrel videozáznamy všetkých deviatich dostihov.

Zistil som, čo som nevyrozumel z písomných záznamov, že ani jeden z pretekov sa neskončil tesným výsledkom. Víťaz vždy dobehol do cieľa s pohodlným predstihom pred ostatnými.

Nie že by to bolo čosi výnimočné. Stíplčejs sa často vyhráva prevažne na prekážkach počas celej trate, a nie až šprintom v cieľovej rovinke.

Zdalo sa sirovi Richardovi podozrivé, že sa ostatní málo usilovali?

Vyhľadal som si údaje o džokejoch.

Mnohí z nich absolvovali viac ako jeden štart. Ale neukazovala sa žiadna schéma, že by napríklad vždy zvíťazil ten istý.

Opäť som sa vrátil k písomnému zoznamu. Na záver faktografických údajov pripísal niekto zopár poznámok, pravdepodobne sir Richard.

Komentár pri jedných dostihoch v Sandowne znel: Základný kurz 8/1, Tote vyplatila za výhru len 5,60 £. Pri ďalších v Newbury stálo: Víťaz 10/1, Tote vyplatila len 7,20 £.

Podobné zmienky sa vyskytovali aj inde. Spájalo ich iba to, že stávková kancelária vždy vyplatila oveľa nižšie sumy, ako sa dalo očakávať vzhľadom na základný kurz.

Tote postupuje inak než makléri.

Ak vám bookmaker ponúkne kurz osem ku jednej a váš kôň vyhrá, dostanete osem libier za každú vloženú libru bez ohľadu na to, koľko ľudí uzavrelo rovnakú stávku. Oficiálny základný kurz je priemerom kurzov všetkých bookmakerov v okamihu spustenia pretekov.

Tote má však iný systém, po odpočítaní manipulačného poplatku si víťazi rozdelia celú sumu stávok na všetky kone medzi sebou. Preto výsledná suma málokedy presne zodpovedá základnému kurzu, raz je vyššia, inokedy nižšia, no je nezvyčajné, aby bola až taká nízka ako v prípadoch uvedených v zozname.

Ponúkalo sa jediné vysvetlenie. Cez Tote sa uzavrelo nepomerne viac stávok na víťazov ako na tie isté kone prostredníctvom individuálnych maklérov.

Možno to vzbudilo v sirovi Richardovi podozrenie.

No žeby sa bolo treba až tak vzrušovať?

Všetci zainteresovaní vedeli, že privysoké stávky prostredníctvom Tote sa neoplatia. Vyhráte iba toľko, čo ste vložili, mínus dvadsaťštyri percent, ktoré si účtujú ako náklady generujúce zisk.

Prečo by to teda niekto robil? Hlúposť. Najmä ak sú inde lepšie podmienky.

Lenže stávkovanie cez Tote je oveľa anonymnejšie. Bookmakeri totiž poznajú svojich stálych zákazníkov s napakovanými peňaženkami. A vždy nahlas kričia, keď nejaký outsider, na ktorého je vysoká stávka, dobehne do cieľa ako víťaz a spôsobí im ťažké straty. Tote však nezáleží na tom, kto vyhrá. Vezme si svojich dvadsaťštyri percent a usiluje sa len o čo najväčšiu sumu stavenú na všetky kone. Čím viac, tým vyšší výnos. Nikto nebude plakať nad neúmerne vysokou sumou stavenou na víťaza, možno iba zopár držiteľov víťazných tiketov, ktorí to však pripíšu na vrub smole, že Tote neinkasovala toľko, koľko očakávali. Napokon, kto by sa ponosoval, keď mu vyšiel tip na víťaza, a predsa len čosi zarobil? To je skôr dôvod na oslavu.

Na veľkých mítingoch má Tote doslova stovky terminálov a pracovníci majú taký zhon, že si nestačia všímať, kto im podáva peniaze. Počas celého popoludnia môže hocikto staviť na ktoréhokoľvek koňa niekoľko tisíc libier, možno aj niekoľko desiatok tisíc, pričom sa nikto nezačuduje.

Opäť som pozrel na zoznam.

Všetkých deväť dostihov sa bežalo v druhej polovici dňa a sedem ako predposledné či posledné preteky.

Dosť času dostať peniaze, kam treba.

Pri účasti veľkého množstva stávkujúcich je objem výhier taký veľký, že sa v ňom jedna vysoká stávka stratí a kurz päť či šesť ku jednej nie je najhorší.

Najmä, ak niekto dopredu pozná výsledok, ako naznačoval sir Richard.

2 | KAPITOLA

„Ocko, ocko, poď sa s nami hrať!“

Dievčatká vbehli do pracovne.

„Kde je mama?“ spýtal som sa.

„Žehlí,“ ohrnula nos Sassy. „Poslala nás za tebou.“

V duchu som sa zasmial. Marina totiž neznáša žehlenie.

„Prosím,“ žobronila Sassy.

„No dobre,“ privolil som. „A čo by sa vám páčilo?“

„Chytačka,“ vzrušene poskakovala Annabel.

Figu, pomyslel som si, s jednou zdravou rukou.

„Nie radšej pingpong?“

„Áno, áno,“ vzrušene tlieskali dievčatká.

Tak sme šli do garáže, kde stál pingpongový stôl; ďalšiu polhodinku hrali dve proti mne, čo sa viac-menej obmedzovalo na večné zbieranie loptičiek zo zeme.

„Kto by si dal zmrzlinu?“ spýtal som sa.

Rakety okamžite upadli do zabudnutia a už sme sa rútili do kuchyne, kde sme si štedro naložili malinovo-vanilkovú dobrotu s polevou a šľahačkou.

„Pán Halley,“ oslovila ma Annabel s plnými ústami.

„Prosím?“

„Čo sa vám stalo s ľavou rukou?“ Ukázala na ňu lyžičkou.

Nevinná úprimnosť šesťročného dieťaťa, pomyslel som si.

„Nemá ju,“ vecne vysvetlila Sassy. „Iba umelú.“

Pozrel som na Annabel v obave, že by ju odhalenie mohlo šokovať, ale zdalo sa, že správa ju nevykoľajila.

„Môžem sa pozrieť?“ spýtala sa.

Sassy mi rozopla manžetu na košeli a vyhrnula mi rukáv nad lakeť. S nesmiernym potešením vysvetľovala kamarátke všetko o mojom myoelektrickom zázraku.

„Toto je batéria,“ povedala a ukázala na škatuľku veľkosti sedemkrát dva centimetre, pripevnenú na laminátovom predlaktí. „Tá ju poháňa.“

„Ako?“ spýtala sa Annabel.

„Ukáž, oci,“ zavelila Sassy, „otvor ruku!“

Vyslal som nervové impulzy a zrazu, akoby zázrakom, sa za takmer nečujného pradenia plastová dlaň rozovrela a napokon otvorila.

„Fíha!“ zhíkla Annabel. „To je super!“

Ja by som také slovo nevolil.

Senzory v umelej ruke zaznamenali signály z mojej pokožky, načo dali drobné skryté motorčeky do pohybu latexové prsty.

Inteligentné, ale určite nie super.

Skôr naopak, bola to otrava a pomaly som začínal celý systém nenávidieť. Niekedy som si protézu ani nenasadzoval, no vedel som, že Marina si želá, aby mala Saskia normálne vyzerajúceho otca.

V súčasnosti som robil takmer všetko výlučne pravačkou.

No nebolo to vždy tak. Kedysi som mal obe ruky a náležite som ich používal, až tak, že som sa štyrikrát stal stípliarskym šampiónom. Až kým ma osudný pád počas dostihov nepripravil o kariéru a hybnosť ľavej hornej končatiny. Istý darebák potom kutáčom dokončil, čo konské kopyto načalo, a definitívne som prišiel o ruku. Stalo sa to pred štrnástimi rokmi, no ešte vždy som si celkom nezvykol, a nikdy si ani nezvyknem.

Keď sa vidím vo sne, zakaždým mám obe ruky.

„A teraz ju zase zavri,“ vyzvala ma dcérka.

Vyslal som ďalšie impulzy a prsty sa zavreli. Možno vyzerali ako skutočné, no nebol v nich cit. Nevedel som, kedy a akou silou držím predmet. Napríklad vínový pohár mi mohol ľahko vykĺznuť, alebo som ho mohol stiskom rozdrviť, ani by som nevedel ako.

„Aj ja to chcem skúsiť,“ žobronilo dievčatko.

„Nebuď smiešna,“ brzdila ju Sassy, „najprv by ti museli odfiknúť tvoju.“ Predviedla sek bokom pravej dlane na ľavom predlaktí. Annabelin sklamaný pohľad naznačoval, že by si možno aj dala povedať, len aby si mohla tú hračku vyskúšať.

„Tak už dosť, dievčatá,“ povedal som, spustil som si rukáv košele a prstami pravej ruky som si zapol manžetu. „Bežte do záhrady. Ja mám ešte prácu.“

Chvíľu som stál v kuchyni pri výlevke a díval som sa na ne cez okno. Hádzali si na tráve tenisovú loptičku, psy behali od jednej k druhej v nádeji, že niektorej vypadne, čo sa nezriedka stalo.

Usmial som sa.

Deti sú radosť.

O piatej som zavolal sirovi Richardovi Stewartovi na domáce telefónne číslo.

„Pozrel som si váš zoznam,“ zvestoval som mu.

„Skutočne bleskovo,“ ocenil. „A vaše postrehy?“

„Pochopil som, prečo si myslíte, že mohlo prísť k nezrovnalostiam. Možno sa uzavierali vysoké stávky na víťaza cez Tote, len neviem, čo vás vedie k dohadu, že výsledky museli byť ovplyvnené. Na druhej strane, mohlo dôjsť aj k veľkým tipovacím stratám.“

„Je v tom istá schéma,“ trval na svojom. „Všetko sa stalo na veľkých dostihových mítingoch.“

„Kopa stávkarov vymetá len veľké podujatia,“ namietol som. „Možno aj náš šťastlivec je jedným z nich. Ako mohli byť podľa vás výsledky zmanipulované?“

„To práve neviem,“ priznal.

„Predpokladám, že kone prešli testmi.“

„Áno, každý z umiestnených, presne podľa pravidiel, a všetky výsledky boli negatívne.“

„A čo ostatné?“ spýtal som sa.

„Aj neumiestnené kone sa vždy testujú, i keď iba náhodným výberom. Ale jedno viem určite. Tento rok sme v skokanských dostihoch nemali ani jedného pozitívne testovaného účastníka.“

„Vypočúvali ste niektorého z jazdcov?“

„Keď som vyjadril podozrenie, náš šéf bezpečnosti oslovil jedného či dvoch, no bez úspechu. Naopak, obvinili ma, že trpím bludmi a všetko si len nahováram.“

„Skutočne?“ užasol som.

„Veru áno,“ odsekol nadurdene. „Celé osadenstvo sa mi vyškiera za chrbtom, myslia si, že som už na svoju funkciu starý a preskočilo mi, ale ja vás ubezpečujem, nie je to tak.“

Odmlčal sa a aj ja som bol ticho.

„A preto vás potrebujem, Sid, aby ste zistili, čo sa robí. Musíme zabrániť praktikám, ktoré môžu nezvratne poškodiť dostihový šport.“

„Sir Richard, ako som povedal, ja už nie som detektív. Ak vám vaši vlastní ľudia hovoria, že je všetko v poriadku, azda by ste ich mali počúvnuť. Peter Medicos sa nedá len tak opiť rožkom a vie rozpoznať najmenší závan korupcie.“

Peter Medicos opustil pred siedmimi rokmi post hlavného superintendenta lancashireskej polície a odvtedy šéfuje oddeleniu bezpečnosti Britskej dostihovej komisie.

„Ha,“ ozvalo sa z druhého konca pohrdlivo. Sir Richard zjavne nesúhlasil s mojím presvedčením. „Nesmierne ste ma sklamali, Sid. Prečo nikto nevidí, čo sa robí?“ Bol očividne zúfalý, no zároveň odhodlaný. „Tak teraz vám niečo poviem, som rozhodnutý zistiť, o čo tu ide, doparoma! A nevzdám sa, pôjdem si za svojím, či už s vašou pomocou, alebo bez nej.“

Prudko položil a môj telefón bol zrazu hluchý.

Naozaj sa niečo deje alebo len fabuluje?

Kašlem na to.

Alebo nie?

Šiel som pohľadať Marinu. Bola v obývačke, pozerala s dievčatami akúsi kreslenú rozprávku v televízii.

„Skočím za Charlesom,“ oznámil som jej. „Nebudem dlho, do večere som doma.“

Marinin pohľad z gauča neskrýval nevôľu. Veľmi dobre vedela, prečo chcem hovoriť s Charlesom.

„Oci, oci, ponáhľaj sa, aby si nám mohol prečítať rozprávku,“ poprosila Sassy.

„Dobre,“ sľúbil som. „Prídem o pol ôsmej. Ale už musíte byť v posteli.“

Odrazu jej nadšenie opadlo. „Ale veď je tu dnes Annabel. Nemôžem byť hore trochu dlhšie?“ Pozrela na mňa prosebnými očami.

„Nie,“ trval som na svojom. „Práve preto si musíte čím skôr ľahnúť. Aby ste sa mohli ešte porozprávať, kým zaspíte.“

Potešilo ju to, no iba trochu. Dostať Sassy do postele bol každodenný boj, chcelo to tvrdú ruku, a ona zas mala tvrdú hlavu.

„Pôjdem na bicykli. A neboj sa, vrátim sa načas,“ sľúbil som Marine.

S Marinou sme hľadali dom v západnej časti grófstva Oxfordshire najmä preto, lebo sme sa chceli usadiť blízko Charlesa. Neuveriteľne šťastnou náhodou sme našli vyhovujúce miesto v dedinke vzdialenej iba tri kilometre od Aynsfordu, kde býval.

Charlesa Rolanda, admirála kráľovského námorníctva vo výslužbe, sme s Marinou pokladali za otca, hoci sme neboli pokrvní príbuzní. Bol to môj bývalý svokor, no slovíčko bývalý som veľmi rád vynechával. Naše priateľstvo nielenže prežilo turbulentný rozpad môjho manželstva s jeho dcérou, no každým rokom sa, naopak, ešte väčšmi utužovalo. Okamžite si Marinu obľúbil a pasoval sa do roly Saskiinho náhradného starého otca. Tejto čestnej funkcie sa ochotne ujal preto, lebo zatiaľ sa ani od jednej zo svojich dvoch dcér nedočkal vlastných vnúčat.

Dávno prekročil osemdesiatku, ale veru by ste mu toľko nehádali. Mal takmer meter osemdesiat, ešte vždy husté tmavé vlasy a postavu rovnako vzpriamenú, ako keď pred šesťdesiatimi piatimi rokmi nastúpil do kadetskej školy v Dartmouthe.

Čakal ma v salóne vo svojom obľúbenom domácom župane z hodvábneho zamatu bordovej farby. Stál pri kozube a vo dvoch pohárikoch už mal naliatu štedrú dávku svojej najlepšej škótskej.

„Asi ju budeš potrebovať,“ povedal, keď mi jeden podával.

„Ako vieš?“

„Už dávno si tu nebol sám, bez Mariny či Saskie.“ Odchlipol si z jantárovozlatej tekutiny. „A dobre ťa poznám, Sid, veľmi dobre. Tak v čom je problém?“

Trafil klinec po hlavičke.

Charlesov príbytok v Aynsforde bol pre mňa odjakživa svätyňou, útočiskom. Utiekal som sa tam zakaždým, keď čosi nešlo, alebo keď som potreboval radu múdrejšieho. Napríklad teraz.

„Oslovil ma sir Richard Stewart,“ povedal som.

„Aha!“ zasmial sa a pohodil hlavou. „Mohol som si myslieť. Minulý týždeň sme o tebe hovorili.“

„Počul som.“

„A zdôveril sa ti, predpokladám, so svojím podozrením, že nie-kto manipuluje dostihy.“

„Presne tak. Aký je tvoj názor?“

Charles sa usadil do hlbokého kresla s kartúnovým poťahom.

„Je o tom skalopevne presvedčený,“ vzdychol si.

„Nepochybne,“ odvetil som a zaujal som miesto v kresle oproti. „No zároveň podotýka, že Peter Medicos ho pokladá za blázna trpiaceho stihomamom.“

„Poznám Richarda Stewarta vyše dvadsať rokov a neviem o tom, že by podliehal bludom.“

„No, všetci starneme,“ upozornil som, „a vek prináša rôzne zvláštnosti.“

„Čo si o celej veci myslíš ty?“ položil otázku Charles. „Podľa mňa nesúhlasíš s mienkou Petra Medicosa, inak by si tu nebol.“

„Pozrel som si prehľad dostihov, ktoré sir Richard vypichol, a uznávam, že niektoré sumy, ktoré Tote vyplatila, môžu vyzerať podozrivo. Neexistuje však dôkaz, ba ani len náznak, ako by mohli byť výsledky zmanipulované. Sú len dve možnosti. Buď sa sir Richard mýli, alebo ide o sprisahanie obrovského rozsahu.“

„A kto by mal byť jeho strojcom?“ čudoval sa Charles.

„Neviem,“ odvetil som. „Ale rozhodne v ňom musia byť zapletení aj džokejovia.“

„Vypátraš pravdu?“

„Nie,“ vyhlásil som rozhodne. „Takými vecami sa už nezaoberám.“

„Tak prečo si tu?“

Asi ma fakt poznal až príliš dobre.

Chvíľu som ticho sedel a chlipkal whisky.

„Lebo si myslím, že má pravdu,“ povedal som napokon. „A nemôžem sa len tak nečinne prizerať. Asi pred hodinou som mu naznačil, že sa možno mýli, no v hlase som mu počul zlosť, a možno aj isté obavy. Nesmierne si sira Richarda vážim.“

„Tak sa v tichosti pozhováraj s Petrom Medicosom. Vypočuj si jeho názor priamo, nie sprostredkovane.“

„No že mi toto nenapadlo?!“ zasmial som sa. „Hneď ráno mu zavolám.“

Dopili sme v priateľskom rozhovore, prebrali sme najnovšie dostihové správy a výsledky.

Potom ma odprevadil von cez presklenú verandu.

„Prečo nemáš titul sir?“ spýtal som sa. „Myslel som si, že všetkých admirálov povyšujú do šľachtického stavu.“

„Bol som len kontraadmirál,“ odvetil Charles. „A to je málo.“

„Kontraadmiráli sú v ústraní?“

„Presne tak.“ Naširoko sa usmial. „V šestnástom a sedemnástom storočí velili iba flotilám v zálohe, jednotkám, ktoré sa povolávali len v prípade krajnej potreby. No dnes v podstate všetci admiráli sedia v kanceláriách, nie na lodiach. Posledný sa reálne plavil Sandy Woodward vo vojne o Falklandské ostrovy. Vtedy sme mali ešte riadne námorníctvo. Poondiati politici. Samé šetrenie, pomaly máme menej lodí ako dôstojníkov.“

Charles bol zarytým odporcom vládnych škrtov.

Poznal som jeho názory. Neraz som ich od neho počul.

Cestou domov som urputne šliapal do pedálov, no aj tak už bolo pár minút po pol ôsmej, keď som zaparkoval bicykel v garáži, zahasil a ponáhľal sa dnu.

„Už som tu!“ volal som zo schodov. „Tak čo, môžeme ísť na tú rozprávku?“

Našťastie, aj Marina bola pozadu. Dievčatá ešte sedeli vo vani, špliechali sa a hádzali jedna do druhej guče peny. To je zábava!

„Poďme, dievčatá,“ prekrikovala ich Marina, „von!“

Vyutierali sa mäkkými bielymi osuškami, obliekli do pestrofarebných pyžamiek a skočili do francúzskej postele v Sassinej izbe.

„Tak hovor, oci,“ vzrušene pišťala dcérka posediačky. „Povedz nám o dostihoch.“

Saskia sa narodila dávno po tom, čo som prestal jazdiť, ale zbožňovala príbehy z mojich džokejských čias.

Sadol som si na peľasť.

„Kedysi dávno som pretekal na Veľkej liverpoolskej,“ spustil som.

„A vyhrali ste? Dobehli ste prvý?“ chcela vedieť Annabel.

„Počkaj a uvidíš,“ ubezpečoval som ju. „Kde som prestal? Aha, áno, pri Veľkej národnej. Kôň sa volal Noss Boy, bol to veľký odvážny sivko, ktorý skákal, akoby mal namiesto nôh pružiny.“

Podrobne som opisoval prvé kolo okruhu v Aintree; rajtoval som pritom, akoby som bol naozaj v sedle.

„Skráť to, Sid,“ pobádala ma Marina, keď prišla z kúpeľne. „Už musia spať.“

„Mami, nekaz zábavu!“ hnevala sa Saskia. „Ešte nie sme v cieli.“

„Tak švihom!“ Marina pozbierala zo zeme zopár kusov šatstva a vyšla.

Popchol som koňa a Becher´s Brook aj Canal Turn som preskočil ako nič.

„Od poslednej prekážky do cieľa ešte ostáva kusisko,“ dychčal som. „Poď, chlapče, zvládneš to! Už len pár metrov. Do toho, môj, pridaj!“

Mával som pravou ruku, akoby som sa blížil do finiša.

„Vyhrali sme!“ vykríkol som a dievčatá začali nadšene skákať po posteli. „A teraz už spať,“ utišoval som ich, „zajtra vstávate do školy.“

Pozakrýval som ich, obe som pobozkal na čelo. „Dobrú nôcku.“ Zahasil som, no dvere som nechal odchýlené, aby v izbe nemali úplnú tmu.

Marina už medzitým zišla dolu, našiel som ju v kuchyni.

„Čo sa deje?“

„Prečo?“

„Si akási nevrlá.“

„Ale prosím ťa!“ odsekla.

„No vidíš?!“ Podišiel som k nej a objal som ju. „Čo ti sadlo na nos?“

„Nič,“ odstrčila ma.

„Neboj sa, nebudem nič vyšetrovať,“ upokojoval som ju. „Čo som sľúbil, to dodržím.“

„Tak prečo si šiel za Charlesom?“

„Potreboval som sa s ním o niečom poradiť.“

„O čom?“

„Spýtal som sa ho, čo mám urobiť s informáciou, ktorú mi dnes popoludní posunul istý človek. Má podozrenie, že niekto manipuluje výsledky dostihov.“ Odmlčal som sa. „Nebudem pátrať, ale na druhej strane to nemôžem nechať celkom tak, nemyslíš?“

Nič nepovedala, ale ja som vedel, že presne to si želá: aby som sa na celú vec vykašlal.

„Charles navrhol, aby som sa pozhováral so šéfom bezpečnosti dostihovej komisie a ďalej sa už spoľahol naňho. Ráno mu zavolám. A hotovo.“

Trochu jej odľahlo, no zvyšok večera medzi nami vládlo napätie. Čo ako som sa ju snažil upokojiť, očividne sa hrozila predstavy, že sa vrátim k detektívnej práci. Ten strašiak v jej hlave je možno stokrát desivejší ako sama skutočnosť.

Aspoň som sa vtedy nazdával.

Keď som ráno odviezol dievčatá do školy, zatelefonoval som Petrovi Medicosovi na mobil.

„Ahoj, Sid,“ zaznel jeho silný lancashireský prízvuk.

„Máš chvíľu čas?“ spýtal som sa.

„Hovor, rýchlo! Som v jednom kolotoči, ale počúvam.“

„Volám kvôli sirovi Richardovi Stewartovi.“

„Áno, viem,“ povedal. „Hrozné, nie?“

„Čo?“

„To so sirom Richardom,“ zopakoval. „Príšerné.“

Mal som pocit, akoby sme každý boli na inej planéte.

„Peter,“ pokračoval som pomaly, „čo také hrozné je so sirom Richardom?“

„No že ho našli mŕtveho. Nevoláš preto?“

„Čože?!“ zvolal som. „Kedy?“

„Dnes ráno. Pred pár hodinami. V jednom z jeho starých áut. Podľa všetkého sa rozhodol skoncovať so životom.“

3 | KAPITOLA

Ešte predpoludním sa predpokladaná samovražda sira Richarda stala mediálnou správou číslo jeden, no z reportáží som sa dozvedel len o málo viac, ako mi zvestoval Peter Medicos.

Údajne ho našiel záhradník. Sedel v zavretej garáži vo svojom starožitnom Jaguári Mark IV s naštartovaným motorom. Podľa výpovede zroneného syna bol sir Richard v hampshireskom rodinnom sídle sám, lady Stewartová pred niekoľkými dňami odcestovala na návštevu k sestre do Londýna. Nevedel si predstaviť, aký dôvod by mohol mať jeho otec vziať si život.

Ani ja.

Vôbec nič tomu nenasvedčovalo, keď mi deň predtým položil telefón, ba práve naopak.

Tak teraz vám niečo poviem, som rozhodnutý zistiť, o čo tu ide, doparoma! A nevzdám sa, pôjdem si za svojím, či už s vašou pomocou, alebo bez nej.

Nepripadalo mi to ako vyhlásenie človeka, ktorý sa o niekoľko hodín zabije.

Ak to nebola samovražda, čo teda?

Poznal som prípady ľudí, ktorí sa nešťastne otrávili, keď naštartovali auto v uzavretom priestore a neuvedomovali si, aké rýchle a fatálne následky má nahromadenie kysličníka uhoľnatého. Už koncentrácia necelého pol percenta vo vzduchu bez milosti a výstrahy zabije dospelého človeka.

Takmer každý toto riziko pozná a dozaista bolo známe aj zberateľovi veteránov sirovi Richardovi.

Ak teda nešlo o samovraždu ani o nešťastnú náhodu, bola to vražda?

Vďaka predchádzajúcej praxi som mal tendenciu pokladať akúkoľvek záhadnú smrť za podozrivú, kým sa nedokázal opak.

Sir Richard oznámi, že ktosi manipuluje výsledky dostihov, rozhodne sa vypátrať kto a na druhý deň údajne spácha samovraždu?

Zdá sa iba mne, že sa jeho smrť niekomu náramne hodila do karát?

Opäť som zavolal Petrovi Medicosovi.

„Áno, Sid?“ V hlase mu bolo počuť nevôľu, že som ho náhle vyrušil. „Čo by si ešte potreboval?“

„Prepáč, Peter, že ťa obťažujem, keď máš dnes taký ťažký deň, ale v tom zmätku som ti nestačil povedať, prečo som telefonoval.“

„Kvôli sirovi Richardovi?“ spýtal sa.

„Áno,“ odvetil som. „Včera popoludní prišiel za mnou a vyslovil obavy, že niekto ovplyvňuje dostihy.“

„Aha, to,“ zahundral podráždene. „Omieľal čosi také už od Cheltenhamu.“

„Je to pravda?“

„O ničom neviem.“

„Vyšetrovali sa jeho podozrenia?“

„Potichu som záležitosť konzultoval s niekoľkými skúsenými džokejmi a všetci vyhlásili, že je to hlúposť.“

Čo iné by mohli tvrdiť, najmä ak sú do veci zainteresovaní, nie?

„Nemyslíš, že jeho smrť s tým môže nejako súvisieť?“ opýtal som sa.

Na druhom konci ostalo ticho. „Ako?“ spýtal sa. „Chceš naznačiť, že sa zabil, lebo som nebral vážne jeho obvinenia?“ Zjavne sa mu to nepozdávalo.

„A si presvedčený, že spáchal samovraždu?“ pokračoval som. „Napísal list na rozlúčku?“

„Sid, odporúčam ti, aby si nechal vyšetrovanie na profesionálov, či už na políciu, alebo naše bezpečnostné zložky. Neboli by sme radi, keby sa nám do remesla miešal amatér.“

Odolal som nutkaniu vytmaviť mu, že zďaleka nie som amatér a boli časy, keď mi jeho úrad pravidelne klopkal na dvere a prosil o pomoc.

„Ubezpečujem ťa, že sa do ničoho nechcem montovať,“ upokojoval som ho. „No otázky si podľa mňa treba klásť. Sir Richard bol skalopevne presvedčený, že čosi nie je v poriadku, a teraz, keď zomrel za záhadných okolností, mal by sa niekto jeho podozreniami zaoberať.“

„Neboj sa,“ chlácholil ma Peter, „o to sa postarám.“

„Takže budeš informovať políciu?“ nástojil som.

„Pravdaže,“ odvrkol.

Ktovieprečo som mu neveril.

Takmer celé štvrtkové predpoludnie som presedel za písacím stolom a snažil som sa sústrediť na vývoj cien akcií a výnosy dlhopisov, no myseľ sa mi ustavične vracala k sirovi Richardovi a jeho Jaguáru.

Zazvonil mi telefón. Volal Charles.

„Celé sa mi to zdá pochybné,“ vyhlásil rovno. „Nikdy by mi ani v päte nenapadlo, že by Richard mohol spáchať samovraždu. Bol príliš statočný.“

„Veď to chce odvahu zabiť sa.“

„Práve naopak,“ odsekol Charles. „Prežiť aj v kritických situáciách, to chce guráž.“

A Charles veru zakúsil nepriaznivých okolností akurát dosť. Už ako devätnásťročný námorný kadet slúžil na vojnovej lodi Amethyst, ktorú na rieke Jang-c’-ťiang ostreľovali čínski komunisti. Vtedy zahynulo tridsaťjeden jeho spolubojovníkov.

„Čo si teda myslíš?“ spýtal som sa.

„Že to bola vražda,“ vyhlásil rozhodne. „Nabetón.“

„Nemal by si toľko pozerať televíziu,“ zasmial som sa, no pochybnosť hlodala aj vo mne.

„Zober si fakty,“ povedal Charles. „Človek, ktorý vedel o autách toľko ako Richard, sa predsa nemôže nešťastnou náhodou zadusiť výfukovými plynmi. Niekto mu pomohol.“

„Ešte nevieme všetky fakty,“ namietol som. „Iba predpokladáme, že príčinou bola otrava kysličníkom uhoľnatým. Možno zomrel prirodzenou smrťou.“

„Keď sme sa pred týždňom stretli, bol zdravý ako ryba.“

Aj včera popoludní, no infarkt už neraz skosil aj tých najzdravšie vyzerajúcich ľudí.

„Nevieš, či nemal nejaké ťažkosti so srdcom?“

„Sid,“ oslovil ma žoviálne, „obaja vieme, že to bola vražda, tak sa láskavo pusť do vyšetrovania.“

Aké jednoduché z jeho úst.

„Spoľahnime sa na políciu,“ navrhol som.

Aj cez telefón som počul zúfalý vzdych. „Pred časom, keď si musel prestať jazdiť, potreboval si poriadne kopnúť do zadku, aby ťa čosi naštartovalo. Obávam sa, že by to nezaškodilo ani teraz.“

„Charles!“ oboril som sa naňho celý zúfalý.

„Prepáč,“ ospravedlňoval sa, no v hlase mu nebolo cítiť ľútosť. „Ale je to pravda.“

„Nie,“ bránil som sa. „Dobrovoľne som sa rozhodol seknúť s detektívnou prácou. To, čo teraz robím, ma plne uspokojuje.“

„A čo je to konkrétne?“ spýtal sa.

„Dobre vieš, čím sa zaoberám.“

„Šibuješ peniaze hore-dolu,“ zasmial sa pohŕdavo. „To nie je poriadna robota.“

Nechcel som sa s ním škriepiť, načo aj. S admirálovými názormi a stanoviskami sa manévrovalo rovnako ťažko ako s lietadlovými loďami, ktorým voľakedy velil.

„Pretlmočím naše obavy polícii,“ povedal som zmierlivo. „A Peter Medicos mi sľúbil, že podozrenia sira Richarda preverí.“

„Ten, ktorý tvrdil, že Richard trpí bludmi?“

„Áno.“

„Tak od neho teda nič nečakám.“

Veď ani ja, pomyslel som si .

Keď som sa vrátil k finančným operáciám, zrazu mi prebleslo hlavou, či Charles náhodou nemá pravdu.

Je toto poriadne zamestnanie?

V každom prípade vynáša. Za uplynulých šesť rokov som zarobil oveľa viac peňazí za stolom, ako keď som sa váľal vo vodných priekopách alebo prehľadával smetiaky cudzích ľudí. Ale v podstate som nič nerobil, nič nevytváral, iba som správne predvídal, kedy budú určité akcie či dlhopisy stúpať alebo klesať, a podľa toho som ich nakupoval a predával.

Podobne ako pri stávkach na kone – treba mať dobrý tip a potom už závisí od iných, či sa potvrdí.

Z myšlienok ma opäť vyrušil telefón.

„Haló?“ ohlásil som sa.

„Pán Halley?“ ozval sa z druhého konca silný severoírsky prízvuk. „Pán Sid Halley?“ Zdôraznil Ha v mene Halley.

„Áno,“ potvrdil som.

„Pán Halley,“ zopakoval, „niečo by som od vás potreboval.“

„Kto volá?“ spýtal som sa.

„Do toho vás nič,“ vyhlásil trochu hrozivo. „Potrebujem, aby ste mi niečo zistili, počujete?“

„Prepáčte, ale tomu sa už nevenujem.“

Zložil som.

Telefón vzápätí zazvonil znova.

„Pán Halley,“ ozval sa ten istý človek. „Ja neprosím, ale prikazujem. Vyjadril som sa dosť jasne?“ Teraz už bol výhražný tón úplne zreteľný.

„Kto ste?“ spýtal som sa opäť, tentoraz už nahnevane. „Ako sa vôbec opovažujete volať mi?“

„Ako sa opovažujem?“ V jeho hlase bolo pre zmenu cítiť pobavenie. „Ja si trúfam na všelijaké veci, pán Halley. Veď uvidíte, že urobíte, čo vám prikážem.“

„Ani náhodou,“ odsekol som a znova som rýchlo zložil.

Okamžite som vytočil 1417, aby som zistil číslo volajúceho, a vôbec ma neprekvapila správa, že je utajené.

Chvíľu som sedel a vpíjal sa zrakom do aparátu na stole; očakával som, že zazvoní opäť, no nestalo sa.

Hovory ma dosť znepokojili. Nebolo to prvý raz, že sa mi niekto telefonicky vyhrážal, zďaleka nie, no tentoraz niekto chcel, aby som čosi začal vyšetrovať, a nie pod nátlakom prestal.

Snažil som sa vrátiť k robote, no už som bol priveľmi rozptýlený. Pobral som sa teda za Marinou.

Marina, za slobodna van der Meerová, bola biologička a kedysi pracovala v Britskom ústave na výskum rakoviny. Dala výpoveď mesiac pred Saskiiným narodením, keď sme sa odsťahovali z Londýna. No teraz, keď už malá chodila do školy, pracovala na čiastočný úväzok doma, redigovala a korigovala vedecké práce pred zadaním do tlače.

Sedela za kuchynským stolom ako zvyčajne, obložená hrubiznými kopami textov z odboru celulárnej biológie, a ťukala do počítača.

„Vieš, aká je základná dogma?“ spýtala sa ma, keď som vošiel.

„Myslíš náboženská?“

„Nie,“ povedala. „Základ molekulárnej biológie.“

„Nemám potuchy,“ priznal som sa.

„Zdá sa, že ani autor tohto paškvilu.“ Vzdychla si, vystrela ruky nad hlavu a natiahla sa.

„A o čom je? Tá náuka?“

„O jednom zo základných princípov živých organizmov. Konštatuje, že genetická informácia sa prepisuje prostredníctvom nukleovej kyseliny, no translácia z génu do proteínu je konečný proces.“

Oľutoval som, že som sa vôbec spýtal, no nedal som nič najavo.

„Kto volal?“ chcela vedieť Marina. Zmenila tému, ale ďalej sa sústredila na monitor počítača.

„Najprv Charles, potom niekto neznámy.“

„Čo chcel Charles?“

„Vieš, ten pán, čo tu bol včera popoludní...“

„Z dostihovej komisie?“

„Áno,“ prikývol som. „Dnes ráno ho našli mŕtveho.“

Prudko sa zvrtla na stoličke a zahľadela sa na mňa. Na čele sa jej zjavili vrásky.

„Súvisí to nejako s dôvodom jeho návštevy?“

„Neviem,“ povedal som. „Ale pochybujem. Vraj spáchal samovraždu.“

„Och, hrôza!“

„Bol Charlesov priateľ. Z klubu.“

„Chudák Charles,“ vzdychla si Marina.

Chudák sir Richard, pomyslel som si ja.

„A čo od teba Charles chcel?“ vyzvedala manželka.

„Nič,“ zaklamal som. „Len sa porozprávať.“

„Asi by si mal oznámiť polícii, že tu včera bol, aj o čom ste hovorili.“

„Hm, máš pravdu. Zrejme by som to mal ohlásiť.“

A povedať im aj o severoírskom hlase, ktorý sa mi vyhrážal do telefónu?

„Čo je na obed?“ spýtal som sa.

„Na čo máš chuť? V chladničke je thajská slepačia polievka.“

„Super.“

Sadli sme si spolu za stôl a jedli sme ju s čerstvo upečenou bagetou.

„Och, a prišiel ti list,“ spomenula si Marina a podala mi ho.

Podľa adresy odosielateľa bol z Nemocnice kráľovnej Márie v Roehamptone.

„Pravdepodobne ma upozorňujú, že mám v utorok kontrolu a servisnú prehliadku.“ Nastrčil som ľavú ruku, tú umelú.

Marina sa opäť pustila do redigovania, tak som si vzal list do pracovne a otvoril ho tam.

Skutočne mi v ňom pripomínali termín, no v obálke bolo ešte niečo. Písal mi istý Harold Bryant.

Milý pán Halley,

bol som oboznámený, že ste prišli o ľavú ruku v dôsledku kombinácie pádu pri dostihoch a následného poranenia a posledných štrnásť rokov využívate pôvodnú myoelektrickú protézu pána Allana Stephensona z roehamptonského rehabilitačného centra.

Možno ste sa dočítali v tlači, že naša nemocnica spustila program kompletnej transplantácie ruky a podľa môjho názoru ste vhodným kandidátom na spomínaný zákrok.

Ak sa chcete dozvedieť viac, veľmi rád sa s Vami osobne stretnem v čase Vašej návštevy na budúci utorok.

S pozdravom

Harold Bryant,

člen Britského kolégia chirurgov,

vedúci transplantačného tímu.

Sedel som za stolom, vpíjal som sa očami do listu a stále dookola čítal tie isté slová: kompletná transplantácia ruky.

Vyhľadal som si tému na internete a ďalšie dve hodiny som si pozeral videá s doterajšími výsledkami na YouTube. Niektoré boli neuveriteľné, jeden chlapík mal transplantované obe ruky, a dokonca hral na klavíri! Úžasné, aj keď v podstate len brnkal niekoľkými prstami.

Čo vlastne chcem?

Takmer všetko som už zvládal jednou rukou, no niektoré činnosti boli stále nedostižné. Dávno som sa vzdal pokusov zaväzovať si šnúrky a nosil som výlučne mokasíny. No obúvanie ponožiek, uzol na kravate či gombičky na nohaviciach boli nočnou morou môjho života. Bol by som ochotný podstúpiť agóniu operácie len preto, aby sa mi ľahšie obliekalo?

A doživotne brať lieky, aby telo neodmietalo transplantát? Stálo by mi to za to?

Možno aj.

Nenávidel som svoju protézu, zázrak z kovu a plastu, ktorý vyplňoval prázdny priestor pod ľavým lakťom. Bol to špičkový výrobok, najlepšia náhradná končatina, aká bola k dispozícii, no predsa len bola umelá, studená na dotyk a totálne bez citu. Nedali sa ňou zbierať mince, ani v nej držať vidlička.

Tak som sa pohrúžil do myšlienok, že som stratil pojem o čase.

„Ideš po Sassy ty alebo mám ísť ja?“ spýtala sa Marina. Stála vo dverách pracovne a významne pozerala na hodinky.

„Och, bože. Prepáč,“ ospravedlnil som sa. „Už letím.“

Vybehol som von, sadol do Range Rovera a prudko som vyštartoval, až spod kolies odfrkoval štrk. Dorazil som pred školu, práve keď sa deti začali trúsiť z budovy.

„Dobrý deň, pán Halley,“ privítala ma pani Squirová, keď som prešiel cez cestu k bráne. „Kde sa tu beriete?“

Zmätene som na ňu pozrel. „Prišiel som predsa po Saskiu.“

„Ale veď tá už je preč.“ Na riaditeľkinej tvári sa zračili obavy.

„Čože?“ Zmocnila sa ma zlá predtucha. „A kam odišla?“

„Pred polhodinou si ju vyzdvihli vaša sestra so švagrom.“

Tep sa mi prudko zrýchlil a telo mi zaplavil adrenalín.

Nemám sestru ani švagra.

4 | KAPITOLA

„Strašne ma to mrzí,“ plakala pani Squirová. „Predložili mi list, v ktorom žiadate, aby som ju dnes pustila skôr, na rodinnú oslavu. A vraj je to prekvapenie pre vašu manželku, tak nech k vám nevolám.“

Sedeli sme v jej kancelárii v hlavnej budove školy.

„Kde je ten papier?“ spýtal som sa. V ústach som mal sucho.

„Len mi ho ukázali.“

„Zavolám políciu,“ povedal som, no kým som stačil vyťukať, mobil mi zazvonil v ruke.

„Pán Halley,“ ozval sa hlas so severoírskym prízvukom. „Tak čo, už ma poslúchnete?“

„Kde je moja dcéra?“ zvrieskol som do telefónu.

„No predsa doma,“ zasmial sa dotyčný. „Tam, kde majú byť o takomto čase všetky malé dievčatká.“

„Doma?“ začudoval som sa.

„Áno. S mamičkou.“

Rukou som zakryl mikrofón. „Pani Squirová, zavolajte k nám.“ Nadiktoval som jej číslo na pevnú linku a ona ho vytočila.

„Pani Halleyová,“ ozvala sa, „tu riaditeľka školy. Dám vám manžela.“

Podala mi slúchadlo ponad stôl.

„Sid,“ prestrašene vyhŕkla Marina, „čo sa stalo? Malá práve prišla sama. Kde si?“

„Ostaň vnútri a pozamykaj,“ prikázal som jej.

„Ale...“

„Okamžite!“ nástojil som. „A nikomu neotváraj! Hneď som tam.“ Vrátil som slúchadlo pani Squirovej. „Saskia je doma,“ oznámil som.

Viditeľne sa jej uľavilo, až sa celá zhrbila.

„Chvalabohu,“ šepla.

Boha môžeme pokojne vynechať, pomyslel som si.

Opäť som si priložil k uchu mobil, no už bol hluchý.

„Teraz políciu?“ opýtala sa riaditeľka.

„Zavolám z domu,“ odvetil som. „Idem tam, potrebujú ma. Ako dlho sa tu ešte zdržíte?“

„Minimálne hodinu,“ povedala.

„Ozvem sa vám.“

Vybehol som von a naskočil som do auta. Keď som dorazil, opäť lietali kamienky na príjazdovej cestičke, tentoraz po prudkom zabrzdení.

„Čo sa, dočerta, stalo?“ spýtala sa Marina, keď som vošiel. V očiach mala strach.

„Neviem,“ povedal som. „Niekto vyzdvihol Saskiu zo školy a priviedol ju domov.“

„Kto?“ dožadovala sa odpovede.

„Netuším,“ zopakoval som.

„Ako je možné, že ju riaditeľka pustila?“

„Tí ľudia sa predstavili ako moja sestra a švagor. Mali falošný list odo mňa. Ukázali jej ho.“

„Panebože,“ Marine sa podlomili kolená.

„Kde je Sassy teraz?“ spýtal som sa.

„Vo svojej izbe. Plače. Vyhrešila som ju, myslela som si, že sa vybrala domov na vlastnú päsť.“

Utekal som hore do detskej izby, Marina za mnou.

Dcérka ležala schúlená na posteli a objímala vankúš. Sadol som si k nej a hladkal ju po chrbte.

„Nehnevaj sa, oci,“ vzlykala.

„To je v poriadku, miláčik,“ chlácholil som ju. „Len nám povedz, čo sa stalo.“

„Pani riaditeľka mi povedala, aby som šla s tými ľuďmi.“

„A vieš, kto to bol?“ spýtal som sa opatrne.

„Nie,“ odvetila ticho.

„Čo sme ťa učili?“ zlostila sa Marina. „Že nemáš odísť s nikým cudzím.“

Saskia sa opäť rozplakala. „Lenže oni povedali, že ste ich po mňa poslali vy.“

„To nič, zlatko,“ objal som ju. „Mamička sa v skutočnosti nehnevá.“ Ponad Saskiinu hlavu som na Marinu vyslal pohľadom hromy-blesky.

„Ale pani Squirová ma poslala,“ jachtala Sassy pomedzi vzlyky.

„A opýtala sa, či tých ľudí poznáš?“

„Nie,“ odvetila Saskia. „Len prišla do triedy a oznámila mi, že idem domov skôr.“

„Počuj, miláčik,“ povedal som, „toto je dôležité. Spomeň si, čo rozprávali. A koľkí boli?“

„Ujo a teta. Ona vravela, ako sa teší, že ma zas vidí, a mne bolo hlúpe prezradiť, že neviem, kto sú. Často mi podobné veci hovorí všelikto, aj tí, ktorých nepoznám, lebo som bola ešte malá, keď ma naposledy videli.“

„Rozprávala zvláštne?“ spýtal som sa.

„Ako zvláštne?“

„Mala nejaký prízvuk?“

Saskia na mňa pozrela, naklonila hlavu a rozmýšľala.

„Neviem,“ vyhlásila napokon.

„A čo ten pán?“ vypočúval som ju ďalej. „Povedal niečo?“

„Len aby som vystúpila z auta.“

„Kde zastali?“ spýtal som sa.

„Na ceste.“

„Pred naším domom?“

„Áno,“ prikývla. „Len kúsok nižšie.“

Postupne nám vyrozprávala, čo sa stalo medzi tým, ako jej pani Squirová oznámila, že odíde skôr, a príchodom domov. Dvojica, ktorá ju odviedla, celou cestou mlčala. Polhodinu ju vozili po okolí, až ju napokon vysadili pred domom. Chceli sme, aby nám muža a ženu opísala, no dozvedeli sme sa iba toľko, že boli bieli a dosť starí, skoro ako mama s ockom, teta mala na sebe džínsy a červeno-biele tenisky.

„Nehnevaj sa, mami,“ prosila dcérka.

„Nie, neboj sa,“ povedala Marina, objala ju a pobozkala. „Ale už to nikdy neurob.“

Nechali sme Saskiu schúlenú na posteli a zišli sme dolu.

„Čo to má, dočerta, znamenať?“ vybafla na mňa Marina znova. „Prečo si sa pýtal, či mala tá osoba prízvuk?“

„Len tak, keby náhodou...“

„Nevymýšľaj si!“

Musel som s pravdou von. Hoci som vedel, že sa jej nebude páčiť.

„Prečo si mi nič nepovedal už cez obed?“ opýtala sa.

„Nepripisoval som tomu vážnosť. Celé roky mi vyvolávajú kadejakí blázni. Nazdával som sa, že je to len ďalší podobný prípad.“

„Veď malú normálne uniesli,“ žasla Marina. „Musíme zavolať na políciu.“

Pozrel som na hodinky. Zo školy som odišiel asi pred tridsiatimi minútami.

„Čo ak odvedú ďalšie dievčatko, ale už ho neodvezú domov?“ kombinovala Marina.

„Máš pravdu,“ súhlasil som. „Zavolám na políciu aj riaditeľke.“

Zvolil som však opačné poradie, najprv som zatelefonoval pani Squirovej, aby som zistil, či už náhodou nekontaktovala úrady, no dozvedel som sa, že nie.

„Saskia je v bezpečí,“ upokojil som ju. „Ale musíme to ohlásiť.“

„Chápem,“ povedala sklesnuto. „Počkám, kým sa mi ozvú.“

Prišli dvaja muži zákona: hlavný detektív inšpektor Watkinson, šéf kriminalistického oddelenia polície v Thames Valley, a mladý detektív seržant, ktorého nadriadený vzápätí poslal do školy vypočuť pani Squirovú.

„Únos dieťaťa je závažný zločin,“ upozornil inšpektor, „trestná sadzba sa pohybuje až po doživotie.“

Momentálne jeho vyhláseniu chýbal hlbší zmysel, keďže obeť, Saskia Halleyová, sa do pol hodiny vrátila domov bez ujmy na zdraví.

„Určite to neboli rodičia niektorej kamarátky?“ položil otázku vyšetrovateľ, keď sme už všetci traja sedeli okolo kuchynského stola. „Nechceli vám urobiť láskavosť?“

„Vylúčené,“ vyhlásil som. Potom som policajtovi porozprával o telefonátoch s Írom a on mierne zdvihol obočie.

„Máte predstavu, kto to mohol byť?“ spýtal sa.

„Nie,“ odvetil som. „Ale istotne je možné vypátrať ho cez operátora.“

„Pochybujem,“ namietol. „Dnes väčšinou zločinci používajú jednorazové mobily bez viazanosti, platia v hotovosti, SIM kartu potom zvyčajne zahodia a v niektorej predajni si za pár libier kúpia ďalšiu. Možno vieme približne zistiť miesto, odkiaľ sa telefonovalo, ale nie osobu.“

Aj to je niečo, pomyslel som si.

„Smiem vašej dcére položiť niekoľko otázok?“ spýtal sa Watkinson. „Chcel som so sebou vziať niektorú kolegyňu, bohužiaľ, žiadna nebola voľná. No môžem skúsiť po niektorú poslať teraz, ak myslíte.“

„Nie, netreba, ak smiem byť prítomná,“ povedala Marina.

„Prirodzene.“

Saskia sedela Marine na kolenách a zopakovala všetko, čo predtým povedala nám. Hlavný inšpektor si informácie zapisoval do čierneho poznámkového bloku.

„Akej farby bolo auto?“ opýtal sa potichu.

„Modré,“ bez zaváhania odvetila Saskia.

„Svetlé či tmavé?“

„Tmavomodré.“

„S dverami aj vzadu?“

„Áno,“ povedalo dievča. „A smrdelo v ňom od psov ako v ockovom.“

„Bol to Range Rover, ako máte vy?“

„Nie,“ usmiala sa. „Menšie, ako sme mali minule.“

Inšpektor pozrel na mňa.

„Volkswagen Golf.“

„Takže mali také auto, ako ocko predtým?“ obrátil sa opäť na Saskiu.

Pokrčila plecami a rozhodila ruky.

„To znamená, že nevie,“ vysvetlila Marina.

Watkinson sa usmial. „Sám mám dve deti, syna a dcéru. Teraz sú už starší, ale kedysi reagovali presne takto, keď som sa ich pýtal, kto čo rozbil. Neznamenalo to, že nevedia, ale že nechcú hovoriť.“

„Myslím, že Saskia by povedala,“ bránila ju Marina. „Ale naozaj nepozná autá.“

„Bola na dverách taká istá kľučka ako na vašom?“ nevzdával sa vyšetrovateľ.

Saskia naklonila hlavu a našpúlila ústa, premýšľala. „Tuším,“ usúdila napokon. „A naboku bolo preliačené.“

Inšpektor si znova čosi zapísal. „Zavolajte mi, keby si ešte na niečo spomenula.“ Podal mi vizitku s číslom priamej linky do kancelárie. „Začneme pátrať po tmavomodrom Golfe. Asi nebude veľa nabúraných.“

V tej chvíli dorazil seržant a hlavný inšpektor za ním vyšiel von. Vzápätí sa obaja vrátili.

„Riaditeľka nám poskytla rámcový opis dvojice,“ oznámil mladý detektív. „Vek medzi tridsať a štyridsať, chlap bol nižší a šťúply. Mal krátke tmavé vlasy, žena polodlhé, svetlohnedé. Bohužiaľ, pani Squirová bola v tom čase dosť zaneprázdnená, lebo niektorému z detí práve prišlo nevoľno a ovracalo chodbu. No nazdáva sa, že by ich spoznala. Pokúsime sa s ňou u nás na stanici dať dokopy portréty.“ Jeho tón však naznačoval, že nevidí veľkú šancu na úspech.

„Rozprávali s írskym prízvukom?“ spýtal som sa.

„Vypočúvaná si nič podobné nevšimla.“

„Nemohol volajúci ten akcent iba predstierať?“ opáčil inšpektor. „Aby maskoval svoju identitu?“

Bola aj taká možnosť. „Zistím, keď zas zavolá.“

„Ak sa vôbec ešte ozve.“

„Určite,“ vyhlásil som s istotou. „Zatiaľ mi totiž nepovedal, čo odo mňa vlastne chce.“

„A nemohlo ho odradiť, že ste upovedomili políciu?“

„Nie,“ povedal som. „Nemyslím.“

„Prečo teda priviezol Sassy domov, ak ťa chce držať v hrsti?“ uvažovala Marina. „Prečo ju pustil?“

„Snaží sa mi predviesť, čo všetko by mohol urobiť. Obyčajné zastrašovanie. Nič viac.“

„Ja by som to nezľahčoval,“ upozornil Watkinson.

„Ani ja,“ pridala sa Marina.

A veru sa ozval ešte v ten večer, na pevnú linku, o trištvrte na dvanásť, keď sme sa s Marinou chystali spať. Zdvihol som slúchadlo aparátu, ktorý sme mali na nočnom stolíku.

„Tak, pán Halley,“ zaznel opäť belfastský prízvuk. „Teraz už urobíte, čo od vás žiadam?“

„Predstierate ten prízvuk alebo ste naozaj zo Severného Írska?“ skúsil som, ignorujúc otázku.

„Pochádzam z Ulsteru,“ vyhlásil. „A som na to pyšný.“

„Ja som zas hrdý Walesan, ale nepotrebujem to dokazovať únosom nevinného dieťaťa.“

„Aký únos? Nebuďte smiešny. Len sme tú dievčičku odviezli domov.“

„Ohlásil som to polícii,“ upozornil som ho.

„To sa dalo čakať.“

„Vystopujú vás podľa hovoru.“

„A čo myslíte, že som spadol z jahody rovno do Laganu?!“ zasmial sa.

„Čo vlastne chcete?“ spýtal som sa.

„Aby ste sa pustili do vyšetrovania.“

„Opakujem, už nepôsobím v brandži.“

„Pre mňa spravíte výnimku.“

„Pochybujem.“

„Teraz ma počúvajte, pán Halley,“ povedal už bez akéhokoľvek náznaku veselosti v hlase. „Ukázal som vám, čoho všetkého som schopný. Hádam si neželáte, aby vám tú malú nabudúce priviezli v truhle.“

„Trhnite si!“ zrušil som ho a tresol slúchadlom.

„Zbláznil si sa?!“ zvrieskla na mňa Marina, ktorá počúvala.

„Pst! Zobudíš Sassy. Ja viem, čo robím.“

„Vážne? Nezabúdaj, že tu ide o život našej dcéry!“

„Ver mi,“ upokojoval som ju a vzal som jej ruky do dlaní. „Nikdy sa nesmieš dať zastrašiť tyranom. Keby som sa podvolil jeho hrozbám, už sa ho nezbavíme.“

Telefón zazvonil znova.

„Nedvíhaj!“ zavelil som, no Marina ma predbehla.

„Počúvaj, ty sviniar!“ skríkla. „Daj našej dcére pokoj! Všetkých nás nechaj na pokoji!“

„Ach, pani Halleyová,“ počul som zreteľne, hoci si Marina pritískala slúchadlo k uchu. „Dohovorte manželovi, aby mal rozum. Potrebujem od neho len jednu vec.“

„Akú?“ spýtala sa Marina a odtláčala ma, aby som jej nevzal telefón.

„Aby vyšetril podozrenia sira Richarda Stewarta.“

Sadol som si na posteľ a padla mi sánka.

Natiahol som sa a vytrhol som Marine slúchadlo z ruky.

„Ako prosím?“ Neveril som vlastným ušiam.

„Preveríte Stewartove tvrdenia a vyhlásite, že sú neopodstat-nené.“

„A sú?“

„Vy ich za také označíte.“

Moja otázka znela inak, no odpoveď bola veľavravná.

„Smola,“ povedal som, „ale časy, keď som pracoval ako detektív, sa skončili.“

Položil som.

„Preskočilo ti?!“ skríkla Marina. „Musíš urobiť, čo od teba žiada!“

„Nie,“ odmietol som rázne. „Žiada ma o vyšetrovanie, ale zároveň mi diktuje jeho záver. Ak Sid Halley povie, že sa nedeje nič nekalé, ľudia uveria. Ale očividne sa deje, inak by ma nenútil, aby som tvrdil opak. Chce niečo zatušovať. No ja neohrozím svoju povesť ani česť jazdeckého športu.“

„A čo je dôležitejšie? Sprosté dostihy alebo naša dcéra?!“

Bolo zjavné, že Saskiu by som vystavil väčšiemu nebezpečenstvu, keby som konal na želanie dotyčného, no Marina videla dôsledky len v krátkodobom horizonte.

„Najprv si nechcela, aby som sa do niečoho púšťal, a teraz si myslíš, že som blázon, keď sa bránim.“

„Už ani sama neviem, čo chcem.“ Marina klesla na posteľ a zaborila si hlavu do rúk. „Iba sa bojím.“

Prisadol som si k nej a objal som ju okolo pliec.

„Ver mi,“ zopakoval som, „ja viem, čo je pre nás najlepšie. Ochránim teba aj Sassy. Sľubujem.“

A pustím sa do vyšetrovania, povedal som si v duchu.

Zistím, kto sa nám snaží ublížiť, a zabránim mu v tom.

V piatok ráno sme Saskiu odviezli do školy obaja. Manželka v noci spala v detskej izbe a svetlo na chodbe ostalo zažaté, no našťastie už neboli nijaké telefonáty, nijaké vzruchy.

Najprv nechcela Marina vôbec pustiť Saskiu do školy, mala pocit, že sa musíme zabarikádovať v dome a zavolať na okrsok, nech nám pred dvere postavia hliadku.

„Ale tak predsa nemôžeme existovať,“ namietol som. „Musíme ďalej normálne žiť.“

„Ako?!“ oborila sa na mňa. „Sid, je podľa teba normálne, keď ti unesú dieťa?!“

Rozhodujúcu rolu zohrali predsa len muži zákona. O pol ôsmej zavolal hlavný inšpektor Watkinson a oznámil nám, že sa stretneme v škole. Skupina jeho podriadených sa tam bude zhovárať s ďalšími rodičmi, aby ich upokojil.

Ja som sa, naopak, nazdával, že prítomnosť polície bude mať práve opačný účinok, a moje obavy sa potvrdili. Niektoré matky sa otočili a okamžite brali deti domov.

„Podarilo sa vám zistiť, kto volal?“ spýtal som sa Watkinsona. Marina totiž trvala na tom, aby sme dali polícii povolenie monitorovať naše telefóny.

„Bohužiaľ, nie,“ sklamal nás. „Zdá sa, že hovor nášho priateľa bol zopárkrát presmerovaný prostredníctvom viacerých SIM kariet, dokonca niekoľkých zahraničných.“

„Čo som spadol z jahody rovno do Laganu?“ ticho som si zašomral pod nos.

„Ako prosím?“ spýtal sa inšpektor.

„Čo som spadol z jahody rovno do Laganu?“ zopakoval som hlasnejšie. „To na mňa vyblafol, keď som mu povedal, že ho polícia vystopuje.“

„Čo to presne znamená?“

„Asi toľko, že nie je včerajší. Lagan je rieka, ktorá preteká Belfastom. Náš priateľ, ako ho nazývate, je mazanejší, než si myslíme.“

„Pochybujem,“ namietol vrchný inšpektor, „aspoň podľa toho, čo som počul.“

„A čo ste počuli?“

„Že čím väčšmi sa človek snaží prinútiť vás, aby ste niečo spravili, tým húževnatejší odpor kladiete.“ Usmial sa. „Čím väčšmi vás zastrašujú, tým tvrdohlavejšie sa bránite.“

„Kto to šíri?“

„Policajné tamtamy.“

„Ešte niečo o mne rozhlasujú?“

„Že sa nezdráhate brať zákon do vlastných rúk.“

„Ruky,“ opravil som ho s úškrnom. „Mám len jednu.“

Aj on sa usmial. „Viem. A vraj niekedy používate protézu na tej druhej ako zbraň.“

„Nesmiete veriť všetkému, čo sa šušká,“ zachechtal som sa, hoci to bola pravda. „No v prípade nášho priateľa by som ani na sekundu neváhal, ak ho raz odhalím.“ A naznačil som ľavý hák.

„Ako vravím, nebolo z jeho strany múdre zaťahovať do veci Sida Halleyho. Je to ako pichať do osieho hniezda. Kardinálna hlúposť.“

„Hovorili ste s tímom, ktorý vyšetruje smrť sira Richarda Stewar-ta?“ spýtal som sa, aby som zmenil tému.

„Áno, dnes ráno, no iba krátko,“ povedal Watkinson. „Očividne sú presvedčení, že šlo o samovraždu.“

„Ak chcete vedieť, môj svokor sa nazdáva, že to bola vražda, a ja súhlasím.“

„Na základe akých faktov?“

„Jednoduchých. Svokor bol admirál vojenského loďstva a zároveň priateľ pána Stewarta. Tvrdí, že sir Richard mu nepripadal ako typ človeka, ktorý by spáchal samovraždu.“

„Ak taký typ vôbec existuje.“

„To je pravda,“ pripustil som. „Ale nezdá sa vám podozrivé, že v stredu predpoludním prišiel za mnou riešiť dostihové machinácie, a vo štvrtok ho našli mŕtveho? V ten istý deň, čo uniesli moju dcéru a žiadali ma, aby som sa pustil do vyšetrovania presne tých istých podvodov?“

„Hm, chápem. Naozaj trochu zvláštna zhoda.“

„Trochu zvláštna zhoda?!“ zvolal som ironicky. „Priam sakramentská. Až kole oči!“

„Možno sa ešte spojím s oddelením v Hampshire,“ prisľúbil, no bolo jasné, že názorom bývalého džokeja a námorníka vo výslužbe nepripisuje ktovieakú dôležitosť. „A vy zatiaľ podniknete, čo žiada náš priateľ?“

„Ako sa to vezme,“ povedal som. „Áno, pustím sa do vyšetrovania podozrení, ale nemienim jeho výsledky zatušovať. Ak dochádza k fixľovaniu, zistím, kto za ním je, a potom nech si ma neželajú.“

„Ak nájdete ľudí, čo uniesli vašu dcéru, prenechajte ich mne,“ vyzval ma zrazu vážnejším tónom. „Zákon nepripúšťa zasahovanie verejnosti.“

Aspoňže ma nenazval amatérom ako Peter Medicos.

„Nevraveli ste azda, že snaha odstaviť ma máva opačný účinok?“

„Myslím to vážne,“ pohrozil mi prstom.

Aj ja som to myslel vážne. Chlapa zodpovedného za Saskiin únos by som najradšej poriadne zmlátil.

5 | KAPITOLA

Kde mám začať pátrať po mužovi so severoírskym prízvukom?

Tvrdil, že je Ulsterčan a je na to hrdý.

Zistil som si počet obyvateľov Ulsteru. Čosi vyše dvoch miliónov. Z toho je povedzme polovica žien a štvrtina detí. Takže ostáva už len sedemstopäťdesiattisíc možností.

Snažil som sa pripomenúť si hlas v telefóne. Ten človek už asi nebol najmladší, ale ani veľmi starý. Aj to by mohlo trochu zredukovať výber, no stále mi ostáva asi pol milióna adeptov.

Možno by som na to mal ísť z druhého konca.

Vytiahol som zo zásuvky obal s podkladmi od sira Richarda. Ak sa mi podarí zistiť, či naozaj dochádzalo k machináciám, potom možno odhalím aj nejaké prepojenie s Írskom.

Znova som si preštudoval všetky podozrivé preteky a spísal som podrobný zoznam džokejov a trénerov, ktorí v nich figurovali. Dvaja jazdci sa zúčastnili na všetkých deviatich, jeden na siedmich.

Asi odtiaľto sa treba odpichnúť, vravel som si.

Na internete som si vyhľadal program na najbližší víkend.

Skokanské disciplíny sú v Anglicku predovšetkým zimný šport, najväčšie stípliarske a prútenkárske dostihy sa konajú každý rok od novembra do apríla. Cheltenhamský festival, zlatý klinec sezóny, bol pred týždňom a Veľká národná sa bude konať až o mesiac, tým sa kalendár uzavrie.

Niežeby sa inak nič nekonalo. Na menších závodiskách prebiehali mítingy aj celé leto, no veľké areály, s výnimkou Cheltenhamu, sa až do neskorej jesene sústreďovali na rovinové preteky.

V júni a júli väčšina prekážkarských koní odpočívala. Aj tie najväčšie hviezdy sa pokojne popásali vonku vo výbehoch na čerstvej tráve.

Džokejovia si nemohli dovoliť prepych odpočinku. Cestovali krížom-krážom po krajine a pretekali na mladých koňoch, začiatočníkoch a novicoch, z ktorých sa raz možno tiež stanú veľkí víťazi. V lete nováčik, v niektorej z nasledujúcich zím už možno šampión.

No to všetko nás čakalo až o niekoľko týždňov.

Na webovej stránke Racing Postu som sa dočítal, že na druhý deň sa majú v Newbury konať tri preteky stíplčejs a štyri prekážkové dostihy a zúčastnia sa na nich dvaja džokejovia, ktorí štartovali vo všetkých deviatich podozrivých pretekoch, a jeden, ktorý jazdil v štyroch.

„Zajtra idem na dostihy,“ oznámil som, keď som si prišiel do kuchyne zaliať instantnú kávu.

Marina na mňa zhrozene pozrela. „A čo my so Sassy?“

„Pridajte sa, ak chcete.“

„Sid,“ povedala a priložila si ruku na ústa, „nemyslíš na našu bezpečnosť? Zabudol si, že sa tu pohybuje maniak, ktorý unáša deti?“

„Pravdaže nezabudol,“ namietol som. „Ale keď budeme sedieť doma zabarikádovaní, nezistíme, kto to je. Buď tu ostanete zamknuté, alebo pôjdete so mnou medzi dav ľudí, kde vám určite nič nehrozí.“

Hľadela na mňa z druhého konca kuchyne a nebolo mi jasné, čo jej víri v hlave. „Neblázni,“ ozvala sa po chvíli, „pravdaže pôjdeme s tebou. Nechcem tu ostať, zamknutá či nezamknutá.“

„Výborne“ potešil som sa. „Odchod o jedenástej.“

A tak sme všetci traja vyrazili v našom Range Roveri do Newbury, Sassy trónila vzadu v sedačke.

Od štvrtkových nočných telefonátov sa náš priateľ neozval, čo ma napĺňalo miernymi obavami. Čo plánuje? Ani na sekundu som nezapochyboval, že svoje aktivity neprerušil.

Preto som zvýšil ostražitosť, keď som zatiahol auto cez bránu na odstavnú plochu. Bol som presvedčený, že v dostihovom areá-li sa nemôže nič stať, už len preto, lebo z hojne navštevovaného priestoru by sa iba ťažko nenápadne utekalo s uneseným dieťaťom. Na parkovisku to však bolo iné.

Podľa pokynov zriadenca som zastal v rade vozidiel na tráve. Počkali sme, kým vystúpi osadenstvo susedného auta, a rýchlo sme sa pridali ku skupinke aj my traja, aby sme nešli sami.

„Nie ste náhodou Sid Halley?“ opýtal sa jeden z mužov. „Ten džokej?“

„Bývalý,“ usmial som sa. „To je už minulosť.“

„Všetci starneme,“ pokračoval dotyčný, „aj ja som kedysi behával maratóny, a pozrite na mňa teraz!“ Chytil sa za vypučené brucho a rozrehotal sa.

Mne však nebolo do smiechu.

V poslednom čase som začal pociťovať pribúdajúci vek. Ráno som už nevládal vyskakovať z postele ako kedysi, keď ma nedokázali skoliť ani prehýrené noci a opice.

Pokojný a sedavý spôsob života sa mi v posledných rokoch podpísal na kondícii, ani šesťročná dcérka a jej kamarátky nemali problém poraziť ma v šprinte. Ísť si zabehať po dedine sa pre mňa stalo skôr trestom než radosťou.

Čoskoro budem mať štyridsaťsedem a pramienky sivých vlasov, ktoré sa mi pred desiatimi rokmi objavili na sluchách, sa postupne rozšírili po celej hlave. Šedivý porast čoskoro prevládne nad osamelými tmavými ostrovčekmi. Ale aspoň mám vlasy. Niektorí bývalí kolegovia už dávno zahodili hrebene, v dôsledku čoho vyzerali oveľa starší ako ja.

Navyše, začali sa ozývať všetky zranenia z minulosti. Pravidelne mi napúchali členky, kĺby postihnuté artritídou ma boleli. Nijaké povzbudivé vyhliadky do budúcnosti.

Ktovie, či Harold Bryant z Roehamptonu transplantuje aj nohy.

„Čo poviete, Sid, kto vyhrá veľké preteky?“ spýtal sa pupkatý maratónec. „Vy to musíte vedieť, ste z fachu.“

Tipovanie je životným prekliatím každého džokeja. Notoricky v ňom zlyhávame. Keď som ešte jazdil, bol som nekritický, pokiaľ šlo o moje vlastné šance, a každému som radil, aby stavil na mňa. Na začiatku kariéry som si predstavoval, že vyhrám každé dostihy, na ktorých sa zúčastním. Čoskoro som si uvedomil, že prehra je pre mňa väčším sklamaním než výhra potešením. Našťastie, životná skúsenosť mi tento postoj zmenila. Inakšie by som sa bol asi rýchlo ocitol na ceste do pekla depresií. „Aby som povedal pravdu, ani neviem, kto štartuje,“ priznal som sa.

„Jasné, chcete si to nechať pre seba.“ Znalecky si priložil prst zboku k nosu a žmurkol na mňa.

Neprotestoval som. Aj tak by mi neuveril.

Všetci siedmi sme v družnom rozhovore bezpečne a bez náznakov ohrozenia zvonku dorazili ku vchodu do areálu. Štyria chlapi sa hneď odpojili a zamierili k najbližšiemu baru, my s Marinou a Saskiou sme sa pobrali rovno k vážnici. Do prvého štartu ostávala ešte dobrá hodina a ja som mal veľké plány.

„Pokojne sa choďte niekam poprechádzať, ak chcete,“ navrhol som Marine, „ja sa musím pozhovárať s istými ľuďmi.“

Marina kŕčovito držala Saskiu za ruku. „Ostaneme s tebou,“ povedala a na tvári sa jej neklamne zračil stres uplynulých dvoch dní.

„Neboj sa,“ upokojoval som ju, „tu si v bezpečí.“

Uštedrila mi pohľad, ktorý naznačoval, že mi neverí. „Radšej sa od teba nepohneme. Ale nebudem ti brániť hovoriť s ľuďmi, neboj sa.“ Nepáčilo sa jej to. Nechcela, aby som pátral, no vedela, že nie je iná možnosť.

„Mami, môžem sa ísť pozrieť na koníky?“ spýtala sa Sassy a ťahala Marinu za rukáv.

„Nie,“ prísne odvetila Marina. „Ostaneš tu s ockom.“

„Prosím!“ pišťala Sassy a zavesila sa na matku.

Marina sa na mňa pochybovačne usmiala. „Čo myslíš?“

„Len sa drž medzi ľuďmi a budete v poriadku.“

Marina sa teda dala odtiahnuť ku koňom v padoku, no netvárila sa bohvieako nadšene.

„Pred prvým štartom sa vráťte sem!“ zavolal som za nimi.

Prišiel som do Newbury najmä preto, aby som sa pozhováral s Jimmym Guernseym a Angusom Drummondom, dvoma džokejmi, ktorí absolvovali všetkých deväť dostihov, čo sir Richard Stewart označil ako podozrivé, a s Tonym Molsonom, ktorý štartoval v štyroch. No chystal som sa užiť si deň aj inak.

Bezmála dva roky som nebol na dostihoch, naposledy som navštívil predminulú Veľkú národnú, keď pivovar, ktorý ju sponzoruje, pozval všetkých žijúcich víťazov. A už sa ani nepamätám, kedy predtým. Nebol dôvod, keďže s vyšetrovaním som sekol.

Ešte vždy by som bol rád v koži odvážnych mladých mužov, ktorí sa v pestrofarebných dresoch rútia takmer päťdesiatkilometrovou rýchlosťou ponad prekážky a dennodenne riskujú život alebo prinajmenšom zranenia. Ja som tak hazardoval neraz, no netešilo ma dívať sa na iných, ktorí robili to, čo mi chýbalo a v podstate som po tom stále bažil.

A tak som prestal chodiť aj ako divák. Bolo to všetko príliš bolestné.

„Ahoj, Sid,“ pozdravil ma jeden z trénerov, pre ktorého som kedysi pretekal, a potľapkal ma po pleci. „Dávno som ťa nevidel.“

„Ahoj, Paul,“ usmial som sa naňho.

„Sid!“ zavolal ďalší, ktorý sa hnal okolo. „Nemáš tu náhodou sed-lo? Potrebujem jazdca do štvrtého štartu. Ten môj ochorel.“

„Nepokúšaj ma!“ odbil som ho so smiechom.

Pozrel som sa do rozpisu, o koho ide. Doparoma, smola. Tony Molson, práve jeden z tých, kvôli ktorým som tu.

Ďalších päť alebo desať minút som trávil tým, že som sa zdravil s bývalými priateľmi, vhupol som späť do dostihového života ako do starej vychodenej topánky. Sadla mi ako uliata a bolesť, že nie som priamym účastníkom pretekov, trochu povolila. Rozhodol som sa, že odteraz už svoju lásku na taký dlhý čas nikdy neopustím.

Po celý čas som hľadal buď Jimmyho Guernseyho, alebo Angusa Drummonda, a zrazu som uvidel, ako spolu kráčajú z parkoviska a družne debatujú. Chcel som sa s každým zhovárať osve, tak som počkal, kým prejdú popri mne do vážnice a šatne za ňou. Podľa rozvrhu mal Jimmy štartovať v druhých dostihoch a Angus prvý raz až v tretích.

„Sid, ty starý blázon! Ako žiješ?“ buchol ma ktosi do chrbta, a keď som sa otočil, zistil som, že je to Paddy O‘Fitch, takisto bývalý džokej, chodiaca encyklopédia dostihového športu a do minulého štvrtka môj jediný známy, ktorý rozpráva s výrazným belfastským prízvukom. „A ja, že si už mŕtvy.“

„Ešte nie, Paddy, nie celkom,“ odvetil som s úsmevom. „A tebe sa ako darí?“

„Ujde to,“ povedal. „Aj keď ten môj všivavý doktor furt frfle, že chľastám priveľa piva. Ale ja mu na to, že keď prestanem, začnem viac jesť a zas mi prudko vyskočí cholesterol. Z blata do kaluže, nie?“

Tajne som dúfal, že v Newbury stretnem Paddyho. Pôvodne sa volal inakšie. Narodil sa v Liverpoole ako Harold Fitch, ale stal sa z neho väčší Ír než mnohí praví Íri. Zbožňoval všetko zelené – teda okrem piva, to mal rád čierne s bielou čiapočkou.

„Smiem ťa na niečo pozvať?“ spýtal som sa.

Previnilo sa poobzeral, akoby sa bál, že niekde striehne ten jeho všivavý doktor.

„Ešte je trochu skoro,“ ľutoval. „Keď sa naštartujem už teraz, budem tuhý dávno pred záverečnou. Čo tak trochu neskôr?“

„Po štvrtom behu?“ navrhol som. „V koktailovom bare.“

„Majú tam Guinness?“

„Pre teba určite,“ predpokladal som. „Ak nie, pôjdeme inde.“

„Sedí vec,“ potešil sa. „Tak po štvrtom.“ Pozrel na hodinky. Pohľad ho nenadchol. „Alebo radšej po treťom? Neviem, či dovtedy vydržím.“

Zľakol som sa, že si prvé pivo dá pokojne aj bezo mňa a ja prídem o jeho triezvy úsudok.

„Dobre,“ súhlasil som. „Teda po treťom, ale dovtedy nič nepi!“

„Ja? Prepánakráľa! Čo ti to napadá?!“

„Uvidíme sa po treťom štarte,“ povedal som. „V koktailovom bare.“

„Dobre, Sid. A čo odo mňa vlastne chceš?“

„Prečo by som mal niečo chcieť?“ opýtal som sa.

„Nebuď smiešny, jasné, že ti o niečo ide. Nikto ma nepozýva na pivo len tak pre zábavu.“

Uškrnul som sa. „Tak čau.“

Odkráčal rovno, pevným krokom. Ktovie, dokedy mu to vydrží. Keď Paddy O’Fitch zavesil sedlo na klinec, začal sa živiť tým, že spisoval príbehy z prostredia dostihov a predával ich v podobe útlych knižočiek na parkoviskách pred závodiskami. Projekt sa ujal, prekvital, a keď dosiahol miliónový obrat, predal ho za obrovské peniaze nadnárodnému mediálnemu konzorciu. Keďže sa už Paddy nemusel o nič starať, nudil sa a podľa všetkého bol na najlepšej ceste prepiť celý výnos z predaja. Vyzeral však spokojný a vedel som si predstaviť aj horší spôsob, ako tráviť roky v dôchodku. Zároveň bol tento človek nevyčerpateľnou studnicou informácií, vedel všetko, čo sa kedy kde v tomto športe šuchlo. Najmä keď bol triezvy.

Za pomoci zriadenca, ktorý držal stráž pri šatni džokejov, sa mi medzi prvým a druhým štartom podarilo odchytiť Angusa Drummonda osamote.

„Angus,“ oslovil som ho, „pamätáš sa na Leaping Gold vo februári v Sandowne? V deň, keď sa bežal Zlatý pohár Mercie?“

„Samozrejme,“ povedal. „Dostihy nováčikov, však?“

Angus Drummond mal po škótsky znejúce meno po starom otcovi, no bol to typický chalan zo západného Anglicka, čomu zodpovedal aj spôsob jeho reči.

„Áno,“ prikývol som, „boli to v ten deň predposledné preteky.“

„A čo s nimi?“

„Spomenieš si, prečo tvoj kôň bežal tak zle? Bol favorit a napokon skončil siedmy, ďaleko za víťazom.“

„Na tretej prekážke zakopol,“ povedal Angus presvedčivo. „A poriadne. Potom sa zasekol. Ani za boha nechcel zabrať.“

„A čo Enterprise týždeň nato v prekážkových dostihoch novicov na dve a pol míle v Ascote?“ pokračoval som.

„Čo to má byť?“ čudoval sa. „Nejaký kvíz?“ Zasmial sa.

„Mám klienta, ktorý chce kúpiť slušného koňa, a tak si zisťuje veci, kým vysolí prachy.“

„Aha,“ povedal, „tak mu odkáž, že viem jazdiť, keby náhodou zháňal džokeja.“

„Obávam sa, že na Enterprisovi si veľa nepredviedol.“

„No dovoľ!“ Všetka veselosť sa mu razom vytratila z hlasu.

„Spočiatku si príliš tlačil na pílu a koňovi došla para pred finišom. Zaostal si ešte pred poslednou prekážkou.“

„Jednoducho nevydržal,“ nahnevane vyštekol Angus a zaťal zuby.

„Nemal šancu vydržať,“ povedal som náročky provokatívne. „Čudujem sa, že od vás inšpektori nežiadali vysvetlenie.“

„Pýtali sa,“ vyhlásil rozpačito. Pravdaže, veď čosi také nemohlo ujsť ich pozornosti. „No skonštatovali, že za nič nemôžem, kôň prepálil štart.“

Bola to pravda. Veď som videl video. No Angus Drummond bol skúsený profesionál, pod jeho vedením sa nič podobné nemalo stať. Alebo ho náročky nechal unaviť sa?

Rozhodol som sa, že Angusovi túto otázku nepoložím priamo.

Aspoň zatiaľ.

Po treťom behu som našiel Paddyho v bare, ako sme sa dohodli. Opieral sa o vysoký stôl a prekvapilo ho, že nie som sám.

„To je Marina, moja žena, a Saskia, naša dcéra,“ predstavil som ich.

Utrel si dlane do nohavíc a podal manželke ruku. „Veľmi ma teší, pani Halleyová.“ Jeho nervozita mi pripadala až úsmevná.

„Aj mňa,“ povedala Marina, vzala podávanú ruku a zo všetkých síl sa snažila zakryť šok z toho, že opäť počuje ulsterský spôsob reči.

„Guinness?“ opýtal som sa Paddyho.

„S radosťou,“ povedal, „no tu ho nepodávajú, tak som si dovolil priniesť pollitrík z výčapu pod hlavnou tribúnou. V nádeji, že mi ho preplatíš.“ Zdvihol z pultu poloprázdny plastový pohár.

„Dnes je prvý?“ položil som otázku viac-menej žartom.

„Že váhaš!“ zachechtal sa a odpil si poriadny dúšok.

Žiaľ, očividne nebol, no čo už?

Vzal som šampanské pre Marinu a pre Saskiu a pre seba kolu. Dievčatá sa presťahovali k vedľajšiemu stolu, ja som sa naklonil bližšie k Paddymu a zahučal som mu rovno do ucha.

„Povedz mi, Paddy, kto v brandži ešte rozpráva s takým drsným belfastským prízvukom ako ty? Niekto, kto má vplyv? Kto sa presadzuje zastrašovaním?“

„Prekristoverany!“ cúvol Paddy o dva kroky. „Šibe ti?! Najnovšie sa chceš dať zabiť?!“

Jeho reakcia ma ohromila. Zbledol a zdalo sa, že omdlie. Obzeral som sa po pohári vody, no on sa medzitým opäť napil piva a oprel o barový stôl.

„Prečo mi kladieš takúto otázku? Čo som ti kedy urobil?“

„Paddy,“ napomenul som ho, „spamätaj sa!“

„Nie,“ vypleštil na mňa oči, „ty sa spamätaj! Ak ideš po tom, koho mám na mysli, tak musíš byť blázon. Alebo si len hlúpy?“

„Kto je to?“ nástojil som.

„Ty nevieš?“

„Keby som vedel, nepýtal by som sa ťa.“

„Vidím, Sid, že sa už dlho nemotáš okolo dostihov.“

„Áno, možno, ale o koho ide?“

„Nepoviem,“ zaťal sa a v rozšírených očiach sa mu zračil strach. „Nechcem jeho meno ani len vysloviť.“

„Tak ho napíš,“ podal som mu pero a svoj dostihový bulletin.

Poobzeral sa, akoby sa chcel presvedčiť, či mu niekto nenazerá ponad plece. Keď videl, že nikto z hostí sa nedíva, napísal na okraj paličkovým písmom meno: BILLY MCCUSKER.

Nič mi to nehovorilo. „Čo je zač?“ spýtal som sa teda.

Paddy sa opäť obzrel, či niekto nepočúva.

„Hrozný gauner,“ zašepkal. „Neťahaj sa s ním za prsty.“

Neviem, či takáto možnosť prichádzala do úvahy.

„Priblíž mi ho.“

„Prisťahovalec,“ dostal zo seba Paddy. „Môže mať okolo štyri-dsať. Vyrastal v západnom Belfaste v čase nepokojov. Jeho otec vlastnil veľkú stavebnú firmu a IRA ho zavraždila, lebo spolupracoval s britskou armádou. Keď Billy dovŕšil dvadsiatku, stal sa veliteľom extrémistickej separatistickej protestantskej skupiny s názvom Dobrovoľníci zo Shankill Road. Jediným jej cieľom bolo vraždiť katolíkov, ktorých pokladali za votrelcov. Nenávideli aj protestantov, ktorí im akože prisluhovali. Samozrejme, neexistujú dôkazy, no niet pochýb, že McCusker má na svedomí desiatky vrážd a bitiek s následkom ublíženia na zdraví.“

„Výborne,“ vyhŕkol som.

„Ani by som nepovedal,“ oboril sa na mňa Paddy. „V roku 1996 dostal doživotie za mimoriadne krutú likvidáciu mladého protestanta, ktorý sa dopustil jediného zločinu: splodil dieťa so svojou katolíckou partnerkou. Čoskoro však v Severnom Írsku došlo k mierovému usporiadaniu a Billyho prepustili. Nenastala však uňho žiadna náprava, odvtedy sa venuje len výpalníctvu a vydieraniu. Naďalej nenávidí katolíkov, ktorým kladie za vinu smrť otca.“

„Kedy sa presťahoval do Anglicka?“

Paddy sa opäť poobzeral, aby sa ubezpečil, že stále nikto nepočúva. „Asi pred šiestimi rokmi. Dobrovoľníci zo Shankill Road sa podľa všetkého poškriepili s inou polovojenskou bandou pre peniaze a vypukla medzi nimi vojna o sféru vplyvu. Billyho strana prehrala, a tak sa museli rýchlo stiahnuť z Belfastu. Útek bol vraj taký bleskový, že si so sebou odniesli iba to, čo mali práve na sebe. Presťahovali sa do Manchestru, no drsné spôsoby nenechali doma.“

„Ako sa dostal McCusker k dostihom?“ spýtal som sa.

„Čoskoro sa dal dokopy s manchesterskou bookmakerskou firmou s nie celkom priliehavým názvom Fair John Bullen. Možno ju odkúpil, možno získal násilím, neviem. V každom prípade ju prevzal a rýchlo rozšíril, pohltil ďalšie nezávislé malé kancelárie v Manchestri, Liverpoole a okolí.“

„Zrejme pod tvrdým nátlakom,“ usúdil som.

„Pravdepodobne,“ súhlasil Paddy.

„Ako sa môže odsúdený terorista dostať k licencii?“ čudoval som sa.

„Možno to bola nejaká súčasť mierovej dohody, že účastníkom sektárskeho násilia vymazali tresty, alebo niečo podobné. Možno nie je držiteľom povolenia on osobne. Netuším, ale isté je, že Fair Johna ovláda a rozhodne nie je anjel.“

„Ale prečo sa ho tak strašne bojíš?“ nechápal som.

„Lebo som katolík. V mene Otca i Syna, i Ducha Svätého, amen.“ Paddy sa mimovoľne prežehnal a potom ma ďobol tenkým prstom do hrude. „Aj ty by si pred ním mal mať rešpekt. Ako všetci. Povráva sa, že katolícke decká žerie na raňajky. Dobre ti radím, nezačínaj si s Billym McCuskerom.“

Veď ja som si nezačal.

Nezačal si náhodou on so mnou?

6 | KAPITOLA

Po posledných dostihoch sme s Marinou a Saskiou čakali pred vážnicou, kde som zastavil Jimmyho Guernseyho vo chvíli, keď vyšiel a zberal sa domov.

„Výborne, Jimmy,“ pridal som sa k nemu a moje dve dievčatá cupitali za mnou. „Slušné víťazstvo na záver.“

„Ďakujem, Sid,“ takmer mi skočil do reči. „Mohol som vyhrať aj ten dvojmíľový stíplčejs, keby ten poondiaty Podcast vedel skákať. Sprostá hora žranice pre psy! Už sme to mali vo vrecku, keď sa potkol na poslednej prekážke.“

„Aspoňže to bol mäkký pád,“ skonštatoval som a vybavilo sa mi, ako sa Jimmy dvakrát prekopŕcol na turfe a vzápätí vyskočil na rovné nohy. Našťastie preňho, nepristála mu na otvorenej ľavej dlani podkova ďalšieho koňa, ostrá ako britva, a nepreťala mu svaly, kosti aj šľachy ako v prípade môjho posledného štartu.

„Moja hrdosť utrpela viac než telo,“ pripustil. „A čo ťa sem vlastne priviedlo? Dávno som ťa nevidel motať sa okolo dostihov.“

„Vlastne som prišiel za tebou.“

„Vážne?“ Zatváril sa prekvapene. „Poznáš takú vec, ako je telefón?“

„Dávam prednosť osobnému rozhovoru.“

„Téma?“

„Red Rosette.“

„Čo je s ním?“

„Minulý mesiac pretekal v Sandowne,“ povedal som. „V dostihoch novicov. V ten deň sa bežal Zlatý pohár Mercie.“

Mierne pokrútil hlavou. „Nepamätám sa. Jazdím veľmi často. Viem, že nevyhral, to by mi utkvelo.“

„Nie,“ súhlasil som, „zmangľoval posledný plot. Nútil si ho do ďalšieho kroku, ale už nebolo miesto. Dostal sa príliš blízko, a tak sa cez prekážku doslova pretlačil. Už si spomínaš?“

„Aha, tuším. Školácka chyba z mojej strany. Bál som sa, že už je priveľmi unavený na dlhý skok, no zle som odhadol vzdialenosť.“

„Áno,“ povedal som. „A čo Martian Man v dostihoch nováčikov tu v Newbury, v ten istý deň, keď sa bežal Zlatý pohár Hennessy? Aj to bol hlúpy kiks?“

Jimmy zastal.

„Čo naznačuješ?“ spýtal sa, no radšej na mňa nepozrel.

„Nič,“ tváril som sa nevinne. „Len by ma zaujímalo, či máš nejaké vysvetlenie, prečo kôň, ktorý bol v predchádzajúcich pretekoch lídrom a skvele finišoval, zaostal až tak, že skončil v závere poľa a nedostal šancu priblížiť sa k víťazstvu?“

„Neurobil som nič nepovolené,“ vyhlásil.

„Skutočne?“ prehodil som významne.

„Daj mi pokoj!“ oboril sa na mňa a pridal do kroku.

Chvíľu som za ním uháňal, no potom som už iba zakričal: „Bol Billy McCusker spokojný?“

Tempo jeho chôdze sa viditeľne spomalilo, aj keď len na zlomok sekundy. Okamžite sa otriasol a zamieril k východu. Už sa ani len neobzrel.

„Kto je Billy McCusker?“ chcela vedieť Marina.

„Asi ten chlap z telefónu s írskym prízvukom.“

„Zavolaj políciu,“ nástojila Marina.

„Až keď sa presvedčím, že je to naozaj on,“ povedal som.

Bezpečne sme prekonali pešiu túru parkoviskom pred areálom v Newbury a teraz sme už sedeli v Range Roveri.

„Čo o ňom vieš?“

„Že je bývalý príslušník polovojenskej jednotky z Belfastu, teraz bookmaker v Manchestri.“

Nebola to odpoveď, akú si Marina želala alebo očakávala.

„Do zadku!“ zvolala. „Ešte to nám chýbalo. Ide po nás terorista!“

„Mami,“ ozvala sa Sassy zo zadného sedadla. „To je škaredé slovo.“

„Pst, miláčik,“ napomenul som ju.

Mňa na rozdiel od Saskie nezarazilo Marinino do zadku, ale skôr výraz terorista. Práve som sa chystal naštartovať, keď sa mi pred očami začali vynárať predstavy nastražených pascí a bombových útokov na autá.

„Preboha, čo to stváraš?“ rozčuľovala sa Marina, keď som vystúpil a šiel sa pozrieť pod kapotu. Skontroloval som vozidlo zo všetkých strán a nakukol som aj podeň, no nenašiel som nič nezvyčajné. Aspoň na prvý pohľad.

„Len menšia previerka,“ povedal som s úsmevom, keď som opäť sedel za volantom. Napriek tomu som mal malú dušičku, keď som otáčal kľúčikom.

Nič sa nestalo. Teda okrem toho, že šesťvalcový trojlitrový turbodiesel hladko naskočil.

V duchu som si nadával, načo tak dramatizujem. Veď situácia je beztak dosť napätá.

Aj tak som však polovicu času na spiatočnej ceste po A 34 venoval pohľadu do spätného zrkadla. Ak nás aj niekto sledoval, neodhalil som ho.

Ostražitosť ma neopúšťala, ani keď sme dorazili domov; Marina so Saskiou ostali sedieť v zamknutom aute, kým som nepreskúmal terén, či sa náhodu niekde nenachádzajú nevítaní hostia.

„Takto nemôžeme ďalej žiť,“ vyhlásila zúfalá Marina, keď sme už všetci boli bezpečne dnu a opäť som pozamykal všetky dvere. „Nemôžeš predsa prehľadávať záhradu zakaždým, keď pôjdem vypustiť psy.“

„Nie,“ súhlasil som, „no tie by aspoň štekali, keby začuli niečo podozrivé.“

„Čo s tým chceš robiť?“ spýtala sa.

„Čo by som podľa teba asi tak mal?“

„Požiadaj políciu, nech sa postará, aby nás ten McCusker prestal obťažovať. Môžu ho zatknúť napríklad za to, že dal uniesť Sassy zo školy. Ihneď im zavolaj!“ Nebola to prosba, ale výzva.

„Dobre,“ prisľúbil som.

Šiel som do pracovne a Marina za mnou. Vytočil som číslo, ktoré bolo na vizitke.

„Prosím si hlavného inšpektora Watkinsona,“ povedal som osobe, ktorá zdvihla.

„Dnes nemá službu,“ znela odpoveď.

„Môžete ho požiadať, aby sa ozval Sidovi Halleymu?“

„Och, zdravím, pán Halley, tu detektív seržant Lynch, bol som u vás vo štvrtok popoludní so šéfom. Čo by ste potrebovali?“

„Možno už poznám totožnosť človeka z telefónu, toho so severoírskym prízvukom.“

„Kto je to?“ opýtal sa Lynch.

„Istý Billy McCusker zo západného Belfastu.“

„Určite, alebo si to len myslíte?“

„Stopercentnú istotu nemám.“

„Nemôžem predsa zatknúť človeka za únos len na základe neistého podozrenia. Aké máte dôkazy?“

Z čoho som vlastne vychádzal? Iba z rečí podguráženého Paddyho O’Fitcha a zrýchleného kroku Jimmyho Guernseyho vo chvíli, keď som spomenul meno Billy McCusker. Sám som musel uznať, že to nie je bohviečo.

„Takmer nijaké,“ priznal som, „ale určite sa po tej stope oplatí ísť.“

„Poznačím si vás a v pondelok sa pozhováram s hlavným inšpektorom.“

„A čo my?“ rozčúlil som sa. „Žijeme s rodinou v ohrození a polícia vôbec neberie na zreteľ našu bezpečnosť. Už raz odviedol dcéru zo školy a ja nechcem riskovať, že to urobí znova. Potrebujeme ochranu.“

Marina vedľa mňa prikyvovala.

„Aj to preberiem so šéfom.“

„Ale je pred nami víkend,“ upozornil som ho.

„Prepáčte, pán Halley, nemáme kapacity, nemôžeme vám prideliť osobnú stráž. Navrhujem, aby ste sa zamkli a opäť nám zavolali v prípade, ak by vás McCusker znovu kontaktoval. V pondelok sa určite ozveme.“

Normálne ma odbil, vôbec nebral vážne moje odôvodnené obavy o našu bezpečnosť. V podstate ma to neprekvapilo. Za roky intenzívnej spolupráce s políciou som sa neraz presvedčil, že radšej vyšetrujú skutky, ako by im mali predchádzať – stačí sa pozrieť na množstvo násilných trestných činov, ktorých sa dopúšťajú páchatelia prepustení na kauciu, kým čakajú na súdny proces za predchádzajúce zločiny.

„Tak čo?“ spýtala sa Marina, ktorá počula len mňa, a nie to, čo hovoril Lynch.

„Seržant sľúbil, že sa pozhovára s hlavným inšpektorom Watkinsonom a v pondelok nám dajú vedieť.“

„Čože?!“ zvolala. „Dovtedy môžeme byť dávno mŕtvi!“

„Marina, miláčik, upokoj sa,“ chlácholil som ju, ako som len vedel. „Zatiaľ musím robiť, čo ten chlap žiada – aspoň do pondelka.“

Takmer celý večer som sedel v pracovni za počítačom a študoval históriu nepokojov v Severnom Írsku všeobecne a prípad Billyho McCuskera konkrétne.

Prekvapilo ma napríklad, že tam vtedy zahynulo viac britských vojakov než v Iraku a Afganistane dovedna. Vyše sedemsto príslušníkov armády prišlo o život v rokoch 1959 až 2001, no ani jednu z týchto obetí nebolo možné pripísať Billymu McCuskerovi.

Podľa Paddyho sa Billy sústreďoval na zabíjanie členov menšinovej katolíckej komunity.

O nepokojoch bolo habadej informácií, no našiel som len dva krátke odkazy na Billyho McCuskera. Prvý v archíve Belfastského korunného súdu, kde bol odsúdený za vraždu istého Darrena Paisleyho – pribil ho na drevenú dlážku v opustenej továrni a nechal ho tam zahynúť od smädu. Podľa spisu vraj McCusker tvrdil, že upovedomil Paisleyho otca, kde syna nájde, no ten to poprel.

Objavil som tam aj McCuskerovu podobizeň, malú policajnú fotografiu zhotovenú krátko po zatknutí. Dôkladne som ju preskúmal. Hoci vznikla pred dvadsiatimi rokmi, črty boli výrazné – vystúpené lícne kosti, nízke vypuklé čelo, ktoré dodávalo jeho vpadnutým očiam hrozivý výraz.

Druhá zmienka o ňom bola v zozname väzňov prepustených na základe takzvanej mierovej zmluvy z Veľkého piatka. Billyho McCuskera oslobodili po tom, čo si odsedel iba dva a pol roka z doživotného trestu; akosi sa podarilo vtedajšiu vládu presvedčiť, že brutálny čin protestantského brata vo viere takisto patrí do kategórie sektárskeho násilia.

Ďalej som už nenašiel nič. Hľadal som v archívoch severoírskych novín od Belfast Telegraphu po Carrickfergus Advertiser, no nikde ani zmienka o nijakom Billym McCuskerovi. Pravdepodobne si dával veľký pozor na medializáciu svojho mena.

Názov Fair John Bullen sa v manchesterských a liverpoolskych denníkoch opakoval častejšie, najmä v súvislosti so správami o prevzatí, no nikde sa nespomínalo, že by sa majiteľom stal Billy McCusker.

Žeby sa Paddy O’Fitch mýlil?

Pochybujem. Paddy bol chodiaca encyklopédia, pokiaľ ide o čokoľvek ohľadom dostihov, a jeho strach z McCuskera pôsobil vierohodne a nespochybniteľne.

Zazvonil mi telefón na stole.

Pozrel som na hodinky. Bolo pätnásť minút pred polnocou – ako predtým.

„Čo chcete?“ spýtal som sa rovno.

„Ach, pán Halley,“ ozval sa známy hlas. „Som rád, že ste zdvihli. Strávili ste v Newbury príjemný deň?“

„To nie je vaša vec,“ odsekol som.

„Ba veru je,“ odvetil nadľahčeným blahosklonným tónom. „Všetko okolo vás sa ma teraz týka.“

„A čo takto naopak?“ skúšal som. „Mám si začať robiť ja starosti o vás?“

Nastala krátka prestávka. „Pán Halley,“ povedal a všetok humor z jeho hlasu vymizol, „narobím vám starostí vyše hlavy, ak okamžite nezačnete konať, ako vám kážem.“

„Prečo by som mal poslúchať únoscu a vraha?“

„Kto tvrdí, že som vrah?“

„Napríklad otec Darrena Paisleyho.“

Na druhom konci sa tentoraz rozhostilo oveľa dlhšie ticho. Rozmýšľal som, či bolo múdre tak rýchlo vytiahnuť tromf. Kedysi som bol schopný poraziť aj mimoriadne zákerného protivníka tým, že som sa spočiatku hral na slabého súpera. Nič také už teraz nebude možné.

„Pošlem vám správu. Len ju ošifrujete.“

„V nijakom prípade,“ odmietol som. „Podpisujem len to, čo sám vypracujem.“

„Uľahčíte si situáciu. Ušetríte si kopu problémov. Nakoniec aj tak podpíšete.“

„Naopak,“ povedal som, „vy si ušetríte kopu problémov, keď ma necháte na pokoji a vrátite sa do západného Belfastu.“

„Varujem vás, pán Halley,“ povedal.

„Aj ja vás, pán McCusker.“

Položil som. Ďalej už rozhovor nemal zmysel, skĺzol by len do invektív.

Sedel som za stolom, hľadel na telefón, ktorý, pravdaže, opäť zazvonil.

„A teraz ma počúvaj, ty sviniar,“ zahrmel som do slúchadla, no na druhom konci ma prerušil iný hlas.

„Pán Halley, tu Lynch.“

„Kto?“

„Detektív seržant Lynch z tímu hlavného inšpektora Watkinsona. Počúval som váš hovor.“

Na to som zabudol.

„Ak ten človek zase zavolá, skúste ho prinútiť, aby potvrdil, že je naozaj Billy McCusker. Potom budem môcť vydať zatykač.“

„A toto vám zatiaľ nestačí?“ spýtal som sa. „Veď nič nepoprel.“

„Zrejme by nepoprel, ani keby ste povedali hocijaké iné meno. Aby nás zmiatol.“

„Položte, uvoľnite linku, keby sa ozval znova.“

Sedel som v pracovni ešte vyše hodiny a hypnotizoval som telefón, no keď nezazvonil, vybral som sa potichu hore schodmi do postele.

Marina opäť spala v Saskiinej izbe, tak som ležal sám v tme a premýšľal, čo ďalej.

Hlavný inšpektor sa vyjadril, že zaangažovať Sida Halleyho je ako pichnúť do osieho hniezda. Mal som pocit, že teraz som do osieho hniezda pichol ja.

Predstavoval som si Darrena Paisleyho priklincovaného na dlážku, ako štyri dni umiera od smädu. Striaslo ma.

Možno som skôr strčil ruku do vreca plného zmijí – tú zdravú, podotýkam.

Hlavný inšpektor Watkinson zavolal v pondelok o jedenástej predpoludním.

„Ako pokračuje pátranie po modrom Golfe s preliačeným bokom?“ spýtal som sa.

„Zle,“ posťažoval sa. „Zdá sa, že pokiaľ ide o Golfy, tmavomodrá je obľúbená farba a po britských cestách ich behajú desaťtisíce.“

„Je nejaký registrovaný na meno Billy McCusker?“ spýtal som sa.

„Nie, taký sme nenašli. Mimochodom, nebolo múdre vykričať mu, že viete, kto je.“

„A čo som mal robiť? Stiahnuť sa a kapitulovať?“

„Nie,“ povedal. „Ale bolo by bezpečnejšie nechať si takú informáciu pre seba.“

„Ja som sa, naopak, nazdával, že pre mňa a moju rodinu bude lepšie dať mu najavo, že poznám jeho meno. Bol by hlúpy, keby nám ubližoval, keď som schopný polícii uviesť jeho totožnosť.“

„Na to by som sa nespoliehal. Dnes predpoludním som hodinu diskutoval o Billym McCuskerovi s kolegami zo severoírskej polície. Usvedčili ho síce len z jednej vraždy, no pravdepodobne ich má na svedomí oveľa viac, vrátane iných zločineckých aktivít. A zdá sa, že v poslednom čase sa mimoriadne úspešne vyhýba akémukoľvek stíhaniu.“

„Hovorili ste aj s orgánmi v Manchestri?“ spýtal som sa.

„Áno,“ odvetil. „No McCusker zatiaľ uniká aj tamojším súdom. Niežeby sa všeličo nepovrávalo – o vydieraní, praní špinavých peňazí a podobne.“ Hovoril vecne a takmer otrávene.

„Takže nám poskytnete ochranu?“

„Zabezpečím pravidelné hliadky vo vašej obci. Bohužiaľ, viac nemôžem urobiť. Ani odpočúvať váš telefón od dnešnej polnoci, ak nepodám novú žiadosť, a neviem, či mi ju superintendent podpíše. Veď viete, rozpočet.“

„Čo musí McCusker spraviť, aby ste nám pred dvere postavili ozbrojeného policajta?“

„Pán Halley,“ ohradil sa hlavný inšpektor, „nemám dôvod domnievať sa, že vám a vašej rodine hrozí bezprostredné nebezpečenstvo.“

„Počuli ste včerajší telefonát?“ žasol som. „V podstate sa mi vyhrážal násilím v prípade, ak nepodpíšem jeho správu.“

„Tak ju podpíšte a potom ju stiahnite. Komisii poviete, že ste podľahli nátlaku.“

„Iba by som jeho pomstu odsunul. A navyše, mám svoju hrdosť, viete?“

„A tá je nadovšetko, však?“ V jeho hlase bolo cítiť nevôľu. „Možno je čas zachovať sa rozumne a urobiť, čo žiada.“

„Hádam si nemyslíte, že sa McCusker stiahne iba preto, lebo potvrdím nejaký zdrap papiera,“ namietol som. „Neraz som mal do činenia s podobnými typmi a verte mi, jemu nejde o nijaký poondiaty podpis, on sa snaží pokoriť Sida Halleyho.“

„Fandíte si.“

„Myslite si, čo chcete, ale neraz som bol v podobnej situácii. Preto som zavesil vyšetrovanie na klinec. Kdejaký gauner si na mne vybíjal svoje osobné frustrácie, a nemal som za chrbtom policajný aparát. Chcete vidieť jazvy ako dôkaz? Raz bol jeden dokonca presvedčený, že si v base získa úctu, ak bude mať povesť machra, čo zabil Sida Halleyho.“

„Ale nepodarilo sa mu to.“

„Veľa nechýbalo.“ Práve tento incident urýchlil moje rozhodnutie seknúť s prácou súkromného detektíva. Ktovie, koľkí gangstri ešte stoja v rade na pochvalu, lebo so mnou skoncovali? Roztrúbil som do celého sveta, že prestávam naháňať zločincov, a preto sa ma nemusia ďalej obávať. Pravdaže, ak nechajú na pokoji mňa aj moju rodinu.

Billymu McCuskerovi sa toto vyhlásenie pravdepodobne nedostalo do uší.

Nemal som teda inú možnosť, len brániť sa. A bojovať.

7 | KAPITOLA

Aj keď Marina nebola veľmi nadšená, v utorok ráno som sadol do vlaku z Banbury do Londýna a vybral som sa na každoročnú prehliadku myoelektrickej ruky.

„Mal by si tu ostať a strážiť nás,“ zlostila sa pri raňajkách.

„Najbezpečnejšie miesto pre Sassy je teraz škola,“ namietol som. „Zamestnali ochranku, ktorá dbá o to, aby každé dieťa opustilo budovu výlučne v sprievode rodiča alebo poverenej osoby. Včera mi trvalo niekoľko minút, kým som toho človeka presvedčil, že som Saskiin otec. Nemal som pri sebe nijaký preukaz totožnosti a asi som sa mu zdal príliš starý.“

Ani to Marinu neuspokojilo. „Ale čo ja?“

„Tak poď so mnou. Kým budem v nemocnici, pobeháš po obchodoch.“

Za normálnych okolností by privítala nákupný deň v hlavnom meste, no za daného stavu sa rozhodla stráviť ho radšej u Pauly Gaucinovej, Annabelinej mamy a svojej najlepšej priateľky. Bývala v susednej dedine neďaleko školy.

„Aspoň budem nablízku, keby ma Sassy potrebovala,“ vyhlásila. Obaja sme však vedeli, že Saskia si robí ťažkú hlavu najmenej z nás troch. Do školy šla veselo ako vždy, akoby už zabudla na únos z minulého týždňa.

Z Paddingtonskej stanice som si vzal taxík na Roehampton Lane, kde som vošiel do Nemocnice kráľovnej Márie, tentoraz už dôverne známej, a dlhou chodbou som zamieril priamo na protetické oddelenie.

Za uplynulých štrnásť rokov mi ľavú ruku nahrádzala už tretia protéza. Tú predchádzajúcu som totálne zničil, keďže som ju použil ako páčidlo, aby som sa vyslobodil z pút, a už sa nedala opraviť. Tunajší odborníci vtedy neboli veľmi nadšení a aj ja som za ňou smútil. Napokon, zachránila mi život.

Systém, ktorý umožňoval pohyb protézy na podnet mojich myšlienok a impulzov motorických nervov, bol nepochybne geniálny, no ešte by sa zišlo vyvinúť čosi, čo by dodalo prstom hmat a cit. No aj tak som musel uznať, že je oveľa užitočnejšia ako staromódny hák presláveného kapitána z knihy Peter Pan.

Uvoľnil som si priliehavé laminátové puzdro z amputovaného predlaktia a podal som neživú končatinu jednému z technikov. Prostredníctvom malej zástrčky na obale batérie ju pripojil k počítaču.

„Všetko sa zdá v poriadku,“ skonštatoval pri pohľade na monitor. „Motorčeky fungujú bezchybne.“ Pôsobilo na mňa dosť strašidelne, keď sa moja ľavá ruka na pracovnom stole, odpojená od tela, otvárala a zatvárala akoby sama od seba. „Máte nejaké ťažkosti s manipuláciou?“

„Ani nie,“ povedal som. „Ale aby som bol úprimný, v poslednom čase ju takmer nepoužívam. Nosím ju len na okrasu, ako súčasť odevu.“

„Dosť drahý doplnok,“ usúdil.

Akoby som sám nevedel! Poisťovňa odmietla preplatiť predchádzajúcu zničenú protézu s odôvodnením, že použitie namiesto páky nefiguruje v zozname možných rizík a dá sa len ťažko označiť za takzvané bežné opotrebovanie. Takže som si novú musel financovať sám.

„Cit do nej asi neviete dať, však?“ spýtal som sa.

„Bohužiaľ, nie,“ pokrčil plecami technik. „No počul som, že v Spojených štátoch už prebieha výskum v tomto smere. Snažia sa prepojiť elektródami konce prstov a mozog pacienta. No zatiaľ sú iba v počiatočnom štádiu. Tu u nás o niečom podobnom ešte nechyrujeme.“

„Škoda,“ ľutoval som.

„Túto vám teraz prečistím a premažem. Potrebujem asi dvadsať minút. Môžete počkať vonku, ak chcete.“ Dal jasne najavo, že si neželá, aby som mu pri práci nazeral ponad plece. Napokon, už mi stačilo, čo som videl.

„Mám termín u doktora Harolda Bryanta,“ povedal som.

„Aha, Harry Ruka,“ zasmial sa technik. „Vyhliadol si vás, čo?“

„Vyhliadol?“ začudoval som sa.

„Ako adepta na transplantáciu. Je úplne posadnutý. A bohovsky dobrý. Zatiaľ má samé skvelé výsledky. Všetko je zatiaľ iba v plienkach, takže sa neobávam, že ma tak rýchlo pripraví o prácu,“ zasmial sa.

Mne sa téma nezdala až taká zábavná.

„Koľko operácií už má za sebou?“ spýtal som sa.

„Iba jednu,“ odvetil pracovník. „Aspoň tu u nás. Ale predtým bol členom transplantačného tímu v Amerike, myslím, že v Kentucky.“

Jeden zákrok sa mi veru zdal málo.

Naozaj sa chcem stať jeho druhým pokusným králikom?

„Kým uňho skončíte, budete mať protézu hotovú. Teda, ak ju ešte vôbec budete potrebovať.“

Nechal som technika chichúňať sa na vlastnom žarte a vybral som sa hľadať ambulanciu doktora Harryho Bryanta alias Harryho Ruku, člena Kráľovského kolégia chirurgov, ktorý ma už zrejme netrpezlivo očakával, keďže si ma vyhliadol.

„Pán Halley,“ oslovil ma prekvapivo tenkým hlasom v pomere k mohutnej postave, „teší ma, že vás konečne stretávam osobne.“ Vstal spoza stola a natiahol sa, aby mi pevne stisol pravú ruku. „Prosím, sadnite si.“

Zaujal som miesto na stoličke oproti nemu.

„Tak,“ vyzval ma, „a teraz mi povedzte, prečo chcete novú ruku.“

Zhovárali sme sa takmer hodinu, no diskusia sa akosi neuberala smerom, aký som si predstavoval.

Buď bol on príliš šikovný a ja trochu pribrzdený, alebo mi ponúkal presne to, čo som chcel počuť. Pristihol som sa, že ma vlastne ani nepresviedča, ale vlastne sa mu sám vnucujem ako možný kandidát na pokusného králika číslo dva.

„O akom časovom horizonte hovoríme?“ spýtal som sa. „Kedy by to prichádzalo do úvahy?“

„Najprv musíme urobiť niekoľko testov a vyšetrení zvyšku vášho predlaktia, aby sme sa presvedčili, či ste na zákrok spôsobilý, a potom sa treba spoliehať na osud – musíme čakať, kým sa nájde vhodný darca.“

Darca. Prvý raz použil to slovo.

Darca.

Celá vec zrazu získala psychologický rozmer. Už nešlo len o náhradu čohosi, o čo som prišiel, ale o predstavu, že budem mať k telu prišitý kus iného človeka.

„Záruky neexistujú,“ upozorňoval Harry. „V čase, keď som pôsobil v Spojených štátoch, vyskytli sa problémy s neprijatím tkaniva, no nielen fyzickým, v rámci imunitného systému. Bolo tu aj emočné odmietanie, keď sa príjemca nebol schopný stotožniť s cudzou končatinou.“

„Ako ste ich riešili?“ spýtal som sa.

„Odstránením transplantovanej ruky.“

„Takže operácia nie je nezvratná.“

„S takouto predstavou by ste do procesu nemali vstupovať. Áno, sme schopní ruku opäť odňať a v niektorých prípadoch to aj bolo potrebné. Je však viac než pravdepodobné, že po podobnom zákroku by zvyšok vášho ramena už nevyzeral tak ako teraz.“

„V akom zmysle?“ začudoval som sa.

„Museli by sme amputovať vyššie, pravdepodobne až nad lakťom.“

„Och!“ užasol som.

„Ale skúsme sa na to pozrieť pozitívne. Mám aj veľmi dobré skúsenosti. Sú pacienti, ktorí sa podrobili operácii pred vyše desiatimi rokmi a doteraz žijú celkom normálnym životom.“

„Viem,“ pritakal som. „Videl som na YouTube.“

Vyšiel som z nemocnice plný elánu. Odrazu ma vzrušila predstava, že by som sa mohol rozlúčiť s plastom a kovom a mať opäť živú a citlivú ľavú ruku.

Po stretnutí s Harrym si ma odviedol jeden člen jeho tímu a podrobil ma vyšetreniam. Vzali mi krv, urobili röntgen, premerali a preskúmali pravú ruku – aby náhradná približne zodpovedala veľkosťou a farbou – a dali mi vyplniť dlhočizný psychologický test vo forme dotazníka.

Pozrel som na svoju protézu tesne po údržbe.

„Tvoje dni sú zrátané, moja,“ oznámil som jej nahlas a vyslúžil som si začudovaný pohľad ženy, ktorá vedľa mňa takisto čakala na spoj do Hammersmithu. Usmial som sa na ňu a ona sa o pár krokov vzdialila.

Problematika transplantácie ma tak zaujala, že som takmer zabudol na svoje problémy s Billym McCuskerom, aspoň do chvíle, kým mi v autobuse nezazvonil mobil.

„Pán Halley,“ povedal známy hlas, „už ste dostali správu?“

„Nie,“ odvetil som. Odišiel som z domu ešte pred rozvozom pošty. „Ale buďte si istý, že nič nepodpíšem a nebudem hrať vašu hlúpu hru.“

„Nejde o hru, pán Halley.“

„Nech je to čokoľvek, rozhodne sa odmietam zúčastniť.“

Ukončil som hovor.

Ako sa nedávno vyjadril hlavný inšpektor? Možno je čas zachovať sa rozumne a urobiť, čo žiada.

Ani mi nenapadne, dofrasa!

Marina ma vyzdvihla o tretej na stanici v Banbury a šli sme spolu po Saskiu do školy.

„Mal si úspešný deň?“ spýtala sa ma manželka. „Prešla tvoja ruka technickou kontrolou?“

„Áno,“ odvetil som. „Protéza je v poriadku, aj deň bol v pohode.“ Odmlčal som sa. „Zavolal si ma transplantačný chirurg.“

„Čo chcel?“

„Ponúka mi novú ruku.“

„Prosím?!“ užasla Marina a dobreže sme nenabúrali do odstaveného autobusu. „To nemyslíš vážne.“

„Smrteľne,“ ubezpečil som ju. „Tvrdí, že by mi vedel vrátiť pohyblivú končatinu s hmatom a citom.“

„Aj keď si o tú svoju prišiel už dávno?“

„To očividne nie je na prekážku. Naopak, dáva prednosť pacientom, ktorí absolvovali amputáciu pred rokmi.“

„A kedy by zákrok prichádzal do úvahy?“

„Najprv sa musím podrobiť vyšetreniam, či je moje rameno na takéto niečo vôbec súce, a treba urobiť rozbor tkaniva. Potom ostáva už iba čakať na vhodného darcu.“

„Preboha!“ zvolala Marina. „Priam desivá predstava!“

„Harry Bryant, ten chirurg, ma upozornil, vraj musím ruku vnímať ako súčasť svojho tela, nemyslieť na to, že patrila niekomu, kto zomrel.“

„Zvláštne, želať si niečiu smrť.“

Spomenul som si, čo mi povedal doktor, keď som vychádzal z ambulancie: „Vyhodnotíme testy a potom vám ostáva už len čakať, že zaprší.“

„Prečo?“ začudoval som sa.

„Vtedy je vždy viac darcov.“

„Aha.“

„Motocyklisti,“ skonštatoval sucho. „Časté nehody na mokrej vozovke.“

Striaslo ma už len pri pomyslení na ten rozhovor.

Súhlasil som s Marinou. Je hrozné dúfať, že niekto zomrie, aby ste sa priživili na jeho ostatkoch.

Sassy vybehla z budovy k bráne, no tam musela čakať v rade, kým ju pustí ochranka.

„Ahoj, zlatko,“ privítal som ju, keď naskočila do Range Rovera. „Čo si sa dnes naučila?“

„Nič,“ odbila ma, „ale cez prestávku sme s Annabel hrali nebo peklo a predstav si, mami, že som vyhrala.“

„Výborne, miláčik,“ potešila sa Marina.

Usmieval som sa od ucha k uchu celých tých pár kilometrov až po príjazdovú cestičku k nášmu domu.

„Kde sú psy?“ Úsmev mi zamrzol na tvári.

„Nechala som ich vo výbehu,“ s istotou vyhlásila Marina, no obaja sme užasnuto hľadeli na prázdny koterec a rozďavenú bráničku. „Určite. Okolo druhej som ich prišla skontrolovať a boli tam.“

„Počkajte tu!“ zavelil som, keď som zaparkoval. „Idem sa pozrieť.“ Vystúpil som z auta. „Zamknite sa!“

Pobral som sa ku kotercu v kúte záhrady. Bola to nízka tehlová budova s oploteným výbehom, ktorý zaberal aj kus trávnika. Postavil som ju krátko po tom, ako sme sa nasťahovali, aby sme mohli pokojne nechať psy celý deň osamote a nemuseli ich zamykať v dome. V prípade dažďa sa mali kde schovať, a keď bolo pekne, mohli vylihovať na slnku.

„Haló, kde ste?“ volal som, no nikde nič. „Mandy, Rosie, poďte sem!“

Vošiel som do prístreška, no neboli tam. Pravdupovediac, ani som to nečakal. Veď by už dávno vybehli, prednými labami by sa opreli o pletivo a natešene vrteli chvostmi. Ako vždy, keď sme sa vrátili domov, prečo by sa teraz správali inakšie?

So stiahnutým žalúdkom som vošiel do domu. No nikde som nenašiel stopy násilného vniknutia. Nebolo mi všetko jedno, keď som prehľadával prízemie aj poschodie. Prenasledovala ma predstava zajačikov, ktorí sa varia v hrnci, či zakrvavených konských hláv v saténovej posteľnej bielizni. Nič také ma však nečakalo.

Opäť som sa vybral do záhrady a aj tam som všetko presnoril, vrátane hustého krovinového porastu.

Nič.

Po psoch ani stopy.

Vrátil som sa k autu.

„Čo sa deje, Sid?“ znepokojene sa opýtala Marina. „Kde sú?“

„Neviem,“ povedal som.

„Myslíš, že ich niekto ukradol?“ vyzvedala Sassy.

„Možno sa im podarilo dostať von a ušli.“

Dcérka zosmutnela. „Prečo by utekali?“ čudovala sa. „Nepáči sa im u nás?“

„Ale čoby,“ upokojovala ju Marina. „Neboj sa, veď ich nájdeme.“

Ja som nebol taký optimista, no nechal som si pochybnosti pre seba.

„Tak poďme hneď,“ žobronila Sassy. „Chcem, aby sa vrátili.“ Vyhŕkli jej slzy a Marina sa ju márne pokúšala upokojiť.

Aj nám bolo do plaču. Rosie s Mandy boli súčasťou rodiny takmer ako Saskia a nebolo pochybností, kto má na svedomí ich zmiznutie.

Billy McCusker mal pravdu. Toto už nebola hra. Bola to vojna.

„Krádež psov je bežná záležitosť. Mali ste na výbehu zámku?“

„Je to únos,“ namietol som.

„Únos? Dostali ste žiadosť o výkupné?“ Detektív seržant Lynch sa netváril ktovieako ústretovo. „Ako môžete vedieť, že za ich zmiznutím je Billy McCusker?“

„Skrátka, viem,“ povedal som.

Spomenul som si, že také isté slová vyriekol minulý týždeň rovnako zúfalo sir Richard Stewart na svojej návšteve u mňa, keď som spochybňoval jeho presvedčenie o manipulovaní dostihov.

V duchu som sa mu ospravedlnil.

„Tak čo v tej veci podniknete?“ spýtal som sa.

„Obávam sa, že dokopy nič,“ schladil ma Lynch.

„Pošlite niekoho, kto odoberie odtlačky prstov z koterca, alebo zorganizujte pátraciu čatu.“

„Pán Halley, aj keby som rovno vedel, že vaše setre neušli, ale niekto ich ukradol, nebol by som schopný dať dokopy ľudí, ktorí by po nich pátrali. Psy sa pokladajú za majetok. Z hľadiska zákona je krádež domáceho zvieraťa len priestupkom, ako keby vám povedzme vzali bicykel alebo záhradný nábytok, ani v tom prípade by som predsa nevyslal ľudí do terénu, však?“

„Kedysi na americkom Západe zlodejov koní vešali.“

„Aj u nás v minulosti bola krádež ovce hrdelný zločin, no našťastie sme sa za uplynulých dvesto rokov niekam posunuli.“

„Naše psy sú súčasť rodiny.“

„No stále sú to len zvieratá.“

Len!

V našom prípade teda nie. Pre nás boli bezmála ako deti.

„Tak čo mám robiť?“ spýtal som sa.

„Spojte sa s okresným útulkom. Všetky nájdené zvieratá putujú ta. Mali na krku známky?“

„Áno,“ prikývol som. „Na obojkoch. A sú aj začipované.“

„Tak zavolajte veterinárnu službu, oznámte, že sa stratili, a poskytnite im potrebné údaje. Potom vám už ostáva iba čakať.“

Na telefonát Billyho McCuskera, pomyslel som si. A potom čo? Príde žiadosť o výkupné? Ďalšie papiere? Mám ich podpísať? Zbaviť ho hriechov? Vzdať sa a zomrieť?

Veľmi som túžil bojovať, no ako, keď som nepriateľa ani len nevidel?

Je najvyšší čas vyhľadať ho.

8 | KAPITOLA

Marina so Saskiou sa autom vybrali hľadať setre, ja som sedel doma a čakal, kedy zavolá Billy McCusker. Musí sa predsa ozvať.

Z košíka pod schránkou na vchodových dverách som vybral poštu. Správa bola medzi účtami a propagačnými letákmi – tenká hnedá obálka, na nalepenom bielom štítku moje meno a adresa.

Dával som si pozor, aby som sa jej veľmi nedotýkal, chytal som len okraje. Nedúfal som, že by na papieri mohli byť iné odtlačky okrem poštárových, no vždy bola nádej, že sa McCusker dopustil nepozornosti.

Kuchynským nožom som otvoril obálku a vysypal jej obsah na stôl.

Bežný hárok kancelárskeho papiera a na ňom krátky odsek písaný na počítači s názvom Vyjadrenie Sida Halleyho k obvineniam sira Richarda Stewarta.

Sir Richard Stewart ma oslovil vo veci svojho podozrenia ohľadne neregulárnych stávok v prípade niektorých dostihov. Podrobne som všetky preskúmal, vypočul som niektorých džokejov, ktorí štartovali v dotyčných pretekoch. Dospel som k presvedčeniu, že pri tipovaní nedošlo k ničomu výnimočnému ani protiprávnemu, a vyhlasujem, že neexistujú dôkazy, ktoré by podporili názor sira Richarda.

Pod textom bolo miesto na podpis a dátum.

Smiešne. Ten chlap je ešte väčší blázon, ako som si myslel.

Skutočná správa Sida Halleyho by bola na riadnom hlavičkovom papieri a obsahovala by podrobný záznam rozhovorov, ktoré sa v danej veci viedli, s kým a kde, nehovoriac o detailnom rozbore všetkých napadnutých dostihov a kvalifikovaných záveroch na základe dôkazov v každom jednotlivom prípade.

Tento pamflet som nemohol podpísať, či už bol jeho obsah pravdivý, alebo nie. Mám predsa úroveň.

Dievčence sa vrátili okolo ôsmej bez Mandy a Rosie. Ani na chvíľu som neveril, že ich nájdu. Obával som sa, že už svojich miláčikov nikdy neuvidíme.

McCusker je zabijak. Usvedčili ho z jednej ohavnej vraždy a evidentne mal na svedomí mnohé ďalšie. Nebude mať najmenšie výčitky svedomia, ak odkrágľuje dva psy. Ba naopak, istotne mu to spôsobí potešenie.

Saskia sa utápala v slzách. Keď ju Marina na rukách niesla do kuchyne, usedavo plakala.

„Idem ju uložiť,“ oznámila mi a pobrali sa hore.

Opäť som pozrel na text pred sebou.

Vypočul som niektorých džokejov, ktorí štartovali v dotyčných pretekoch.

Skutočne. V sobotu v Newbury. Ale ako to mohol McCusker vedieť?

Buď ma sledoval, alebo mu podal správu Jimmy Guernsey či Angus Drummond.

Zašiel som do pracovne a opäť som nazrel do zoznamu jazdcov a trénerov vyše stovky koní, čo bežali v dostihoch, ktoré sir Richard označil za podozrivé.

Deväť pretekov a dokopy tridsaťšesť džokejov. Tretina z nich štartovala iba raz, ôsmi dvakrát a šestnásti tri a viackrát vrátane Angusa Drummonda a Jimmyho Guernseyho, ktorí pretekali vo všetkých.

Rozhodol som sa, že sa sústredím na tých, čo bežali tri a viackrát. Väčšinu som dosť dobre poznal, okrem dvoch mladších, ktorí do brandže prišli len nedávno.

Na oficiálnej webovej stránke som si našiel ich adresy. Jedenásti zo šestnástich bývali v okruhu približne desiatich kilometrov od Lambournu, dedinky v grófstve Berkshire, tréningového centra koní, najmä stípliarskych. Mohol by som ich stihnúť za jeden deň, no musím zvoliť taký, keď sa práve nekonajú miestne skokanské preteky, a ostáva len dúfať, že ich nájdem doma.

Keď som si pozrel program, moje obavy sa naplnili. Nasledujúci týždeň nebol ani jeden voľný deň. No vo štvrtok sa konal len jeden míting vo Wetherby. A kvôli tomu sa nebude väčšina džokejov z juhu trmácať uprostred týždňa tak ďaleko na sever.

Potom som sa pohrúžil do zoznamu koní, no vyrušila ma Marina, ktorá sa vrátila zhora po márnych pokusoch utíšiť Saskiu.

„Sid,“ naliehala na mňa, „čo sa, dočerta, deje? Kde sú psy?“

„Veď vieš, čo sa deje,“ odvetil som. „A o Rosie a Mandy nemám potuchy.“

„Ale vieš, kto ich odvliekol?“

„Myslím, že áno. Teda aspoň, kto to celé zorganizoval. Ten istý človek, ktorý stál za Sassiným únosom minulý štvrtok. Ten, čo volá a žiada ma, aby som podpísal totálne nezmyselnú správu. Chlap so severoírskym prízvukom.“

„Billy McCusker?“ spýtala sa. „Terorista?“

„Áno.“

„Ale čo od nás chce?“ Bola to len rečnícka otázka. Marine bolo jasné, o čo mu ide. „A nemôžeš tú sprostú správu radšej podpísať a zbaviť sa ho?“

„Takého gaunera sa nezbavíš jedným podpisom,“ namietol som.

„Tak čo máme, preboha, spraviť, aby sme sa ho striasli?!“ skríkla Marina.

„Pst, zobudíš Sassy,“ napomenul som ju, no zjavne jej to bolo fuk. Bola zúfalá a nahnevaná a mňa mala poruke ako hromozvod, na ktorom sa môže vyzúriť.

„Urob, čo žiada, dofrasa!“ vrieskala. „Chuderky naše malé!“ Rozplakala sa. Vstal som a chcel som ju objať, no odtlačila ma. „Sprav, čo chce,“ vzlykala.

Mal som na výber?

„Dobre,“ sľúbil som. „Podpíšem tú prekliatu správu, ale nič sa neskončí, uvidíš.“

Presne v tej chvíli zazvonil telefón na mojom písacom stole.

„Nezdvihneš?“ spýtala sa Marina, keď sme naň obaja hodnú chvíľu civeli.

Natiahol som sa za slúchadlom. „Haló?“ ohlásil som sa nesmelo.

„Dobre volám k Halleyovcom?“ Hlas som nepoznal a po írskom prízvuku ani stopy.

„Áno,“ uľavilo sa mi.

„Som Philip York,“ predstavil sa. „Veterinár, ošetrujem psa. Má na obojku vaše meno a telefónne číslo.“

„Áno,“ povedal som vzrušene, „stratili sa nám dve sučky. Dnes popoludní.“

„Nuž, je tu len jedna a obávam sa, že nemám dobré správy.“

„Och?“

„Veru nie,“ pokračoval. „Dostala sa na diaľnicu a očividne ju zrazilo minimálne jedno auto.“

„Och,“ zopakoval som a usiloval som sa potlačiť emócie. „Ako je na tom?“

„Zle,“ povedal. „Dokonca biedne. Volám vlastne preto, aby som vám oznámil, že som nútený utratiť ju.“

„Nie,“ prehovoril za mňa inštinkt. „Musí sa predsa dať zachrániť.“

„Pán Halley, prepáčte, ale iná možnosť nie je.“ Jeho hlas znel autoritatívne. „Má zlomenú chrbticu.“

Marina vedľa mňa ronila slzy. Počula len moje reakcie, no aj z nich presne vyrozumela, o čo ide.

„Ktorá z nich to je?“ spýtal som sa a márne som sa usiloval skryť smútok v hlase.

„Na známke je meno Mandy.“

„Kde ju našli?“

„Na diaľnici,“ zopakoval.

„Ktorej?“ zaujímalo ma.

„Na M6,“ povedal.

„Kde približne?“

„Severne od Staffordu. Ja mám ordináciu v Creswelle, výjazd štrnásť. Policajti mi ju sem priniesli asi pred dvadsiatimi minútami.“

Hodinky na mojom stole ukazovali pol desiatej.

„Ale my bývame v Oxfordshire, neďaleko Banbury,“ užasol som.

„Banbury je odtiaľto stodvadsať kilometrov. Žijú tam manželkini rodičia. Kedy sa vám stratili?“

„Dnes popoludní. Ešte okolo druhej ich manželka videla, takže zmizli niekedy medzi druhou a pol štvrtou.“

V rozhovore nastala prestávka, obaja sme sa snažili stráviť význam informácie.

„Mandy sa teda len tak nezatúlala,“ skonštatoval zverolekár.

„Nie,“ súhlasil som.

„Upovedomili ste políciu?“

„Áno, ale neboli ktovieako nápomocní. Podľa zákona sú zvieratá iba majetok. Ako povedzme záhradný nábytok. Tak mi povedali.“ Opäť som sa odmlčal, premohol ma smútok zo straty vernej družky. „Hlúpa legislatíva.“

„Je mi ľúto,“ povedal. Veterinár predsa najlepšie chápe, že psy sú pre svojich majiteľov oveľa viac než obyčajné predmety.

„O tej druhej neviete nič?“ spýtal som sa.

„Policajti nespomínali iného psa. Ale skúste im zavolať.“

„Áno,“ ubezpečil som ho. „Určite.“

„Čo mám urobiť s telom? Môžem to vyriešiť aj tu, ale keby...“ odmlčal sa.

„Smiem si po ňu zajtra prísť?“ spýtal som sa.

„Samozrejme.“ Nadiktoval mi adresu a ja som si ju zapísal. „Je mi ľúto.“

„Ďakujem,“ povedal som. „Aj že ste sa ozvali.“

„Nemáte za čo. Už musím končiť. Takže sa uvidíme zajtra.“

„Dovidenia,“ rozlúčil som sa. „Och, počkajte! Ešte niečo.“

„Áno?“ spýtal sa.

Mal som slzy na krajíčku. „Prosím, pohladkajte Mandy naposledy za nás, viete, kým...“

„Pravdaže,“ prisľúbil. „Spí, pichol som jej silné sedatíva. Nebude nič vedieť ani cítiť.“

Aspoň drobná úľava.

Objal som Marinu, ktorá sa triasla od žiaľu. Mandy bola uplynulých šesť rokov členom našej rodiny, celí natešení sme si ju priniesli od chovateľa ešte ako nezbedné ryšavé klbko.

„Pozrime sa na vec pozitívne,“ navrhol som. „Čo ak aj Rosie niekde voľne pobehuje? Možno ju nájdeme.“

„Ako?“

„Začneme tým, že zavolám na staffordshireskú políciu,“ povedal som.

„Až tam?“

„Mandy našli na diaľnici M6 severne od Staffordu.“

Po M6 sa ide od nás do Manchestru, uvedomil som si.

Policajti, s ktorými som sa spojil, nielenže nevyjadrili ľútosť nad našou stratou, ale naopak, ešte ma aj sfúkli, že sme nechali psa voľne behať po ceste, kde mohol spôsobiť vážnu dopravnú nehodu.

Pokúšal som sa vysvetliť, že nie sme na vine, no márne. Fakt, že sa niekde môže pohybovať aj druhý pes, im vôbec nezlepšil náladu. Práve naopak.

„Kedy sa zajtra začne brieždiť?“ spýtala sa Marina, keď som položil.

„Okolo šiestej.“

„Tak vyrazíme o piatej.“ To už nebola otázka, ale príkaz.

Billy McCusker opäť zavolal pätnásť minút pred polnocou.

„Ty sviniar,“ počastoval som ho, keď som zdvihol telefón, ktorý stál na nočnom stolíku.

„Ale, ale, pán Halley, pozor na jazyk!“

„Tentoraz si zašiel priďaleko,“ povedal som.

„Vy Angličania máte k zvieratám príliš sentimentálny vzťah. Ale nech sa páči, urobte, čo žiadam, a ja sa stiahnem.“

Mal som mu veriť?

„Kde sú moje psy?“

Ignoroval otázku. „Dostali ste správu?“

„Áno.“

„Výborne.“ Hlas mu znel sebaisto, podľa všetkého bol sám so sebou spokojný. „Podpíšte a pošlite ju dostihovej komisii.“

„A čo ak nie?“

„Och, pán Halley. Myslím, že to urobíte. Vaša manželka má takú peknú tváričku. Bolo by škoda vystaviť ju nebezpečenstvu, však?“

„Sviňa,“ zopakoval som.

„Spravte, čo vám kážem, pán Halley.“

Položil.

Sedel som na posteli a dumal, čo ma priviedlo do tejto kaše, ale predovšetkým, ako z nej vybŕdnuť.

Ovplyvní môj podpis priebeh vecí? Možno nie. Tak prečo robím drahoty? Pravdepodobne je to otázka cti. No hlavný inšpektor Watkinson akoby naznačoval, že hrdosť predchádza pád. Nabádal ma, aby som sa zachoval rozumne.

Buď pragmatik, vravel som si teraz pre zmenu ja, v záujme Marininej krásy.

Zišiel som do pracovne a podpísal ten zdrap papiera.

9 | KAPITOLA

Po piatich hodinách hľadania som sa pokúšal Marine vysvetliť, že strácame čas, no bezvýsledne. Bola rozhodnutá pátrať, kým Rosie nenájdeme.

Z domu sme odišli za tmy, tesne pred piatou. Saskiu sme zabalili do deky a uložili na zadné sedadlo. Spal som sotva štyri hodiny, no bol som bdelý a svieži, keď sme sa tesne predtým, než slnko vykuklo nad východný horizont, blížili k výjazdu číslo štrnásť.

Kde začať?

Večer predtým mi policajti povedali, že Mandy našli asi trištvrte kilometra pred križovatkou smerom na sever. Tak prečo nie tam? Lenže zastaviť na krajnici sa smie len v prípade núdze.

Usúdil som, že toto je taký prípad, a zabrzdil som.

Na diaľnici už teraz zavčas rána vládol čulý ruch, prúd kamiónov sa ozlomkrky rútil vo vnútornom pruhu. Človek si neuvedomuje rýchlosť premávky, ak sa nenachádza takmer v jej centre, tak ako nevníma šialené tempo stíplčejs, keď vo chvíli preskoku nestojí tesne pri prekážke.

Plán, ktorý sme si s Marinou vytýčili cestou sem, vyzeral jednoducho. Budeme na Rosie striedavo volať a ona sa vynorí kdesi z porastu.

Žiaľ, realita bola iná.

Neutíchajúci hukot prechádzajúcich nákladiakov spôsobil, že sme sa nepočuli ani len navzájom, keď sme stáli vedľa auta.

„Tu je to beznádejné,“ zahučal som Marine rovno do ucha. Prikývla. „Musíme zísť dolu.“

Opäť sme sadli do auta a výjazdom číslo štrnásť sme opustili autostrádu.

V tomto úseku viedla M6 krajinou, kde sa hojne ťažili nerasty. Bolo tu niekoľko opustených štrkovísk, teraz plných vody, a celú oblasť pretínala západná železnica, bol to úsek medzi mestami Birmingham a Crewe.

Začínalo mi svitať, akú herkulovskú úlohu sme na seba vzali, keď sme sa rozhodli hľadať stratenú Rosie na takom obrovskom priestore – aj keby ju rovno vypustili na tom istom mieste ako Mandy.

Marina sa však nedala odradiť, a tak som ustavične obchádzal staré štrkoviská až k drôteným plotom a bránam zamknutým na reťaze. Tam sa vždy Marina postavila, vystrčila hlavu cez strešný otvor a z plného hrdla volala strateného psíka. My so Saskiou sme pridávali decibely cez spustené bočné okná. Naše hlasy však nedoliehali ďaleko. Neutíchajúci ruch premávky na diaľnici prehlušoval akékoľvek iné zvuky. Ak by aj Rosie brechotom odpovedala, nepočuli by sme ju, ani keby bola od nás čo by kameňom dohodil.

Vrátili sme sa na M6 a zišli na druhú stranu do prírodného parku vytvoreného v okolí niekoľkých umelých jazier.

Marina so Saskiou opäť volali, no znovu márne. Nikde nikoho, len zopár ľudí na prechádzke so svojimi miláčikmi.

„Nevideli ste tu niekde írskeho setra?“ opýtal som sa jedného okoloidúceho.

„Bohužiaľ, nie,“ odvetil a pridŕžal za obojok zlatého retrievera. „Kedy sa stratil?“

„Včera popoludní,“ povedal som.

Pokrútil hlavou. „Červené setre sú bláznivé. Raz-dva vám utečú. No ešte horšie sú afganské chrty. Tie sa už potom nikdy nevrátia.“

Zapísal som si za uši, že túto rasu si nemám zaobstarať.

„Poďme,“ navrhol som Marine. „Zbytočne strácame čas.“

„Vydrž ešte,“ prosila ma. „Nevzdávajme sa.“

Našli sme ju na jednej z prašných ciest práve vo chvíli, keď som sa rozhodol, že podnikáme posledný pokus. Rozmýšľal som, ako oznámiť Marine a Sassy, že je čas vrátiť sa, keď tu zrazu oproti autu vybehla naša milovaná Rosie a radostne vrtela chvostom, akoby sa nechumelilo, vôbec sa jej nezdalo zvláštne, že na nás naďabila stodvadsať kilometrov od domova.

Marina so Saskiou plakali od šťastia a aj ja som vyronil slzu, dve, keď sme sa s ňou vítali.

Vraj len psy? Ha! Taká hlúposť.

Marina tancovala okolo auta celá bez seba od radosti a my so Saskiou sme liali Rosie do misiek vodu a sypali granule. Zvyčajne dostávala svoju dávku o piatej a odvčera zrejme nič nežrala.

„A teraz už len nájsť Mandy,“ štebotala dcérka.

Pozreli sme s Marinou na seba.

„Sassy, miláčik,“ odhodlala sa Marina, „Mandy sme už, žiaľ, navždy stratili.“ Snažila sa podať informáciu čo najšetrnejšie, no malá bola zmätená a celá bez seba.

„Ale prečo, mami?“ rumázgala, „prečo nám ju zobrali? Prečo sa už Mandy nevráti? Prečo? Prečo? Prečo?“ Nevedela ju utíšiť ani Rosie, ktorá jej oblizovala tváričku.

Uvažoval som, či som sa nejako previnil. Privodil som tento zlý sen tým, že som už dávno nesplnil McCuskerovu požiadavku?

Bolo mi nanič.

Ja som predsa psy neuniesol. Nevypustil som ich, nevystavil som ich nebezpečenstvu na diaľnici. Pokojne som si žil vo svojom svete akcií, podielov, dlhopisov a fondov. McCusker doň vtrhol ako nevítaný hosť a celý ho prevrátil naruby.

Veru tak. Vina spočíva výlučne na jeho pleciach, nie na mojich.

Lenže ako mu to spočítať?

Krátko popoludní sme sa vybrali do ordinácie Philipa Yorka.

Dlho sme s Marinou preberali, čo bude najlepšie pre Saskiu. Najprv som sa nazdával, že by sme mali previezť Mandy domov a tam ju pochovať, no s odstupom som si uvedomil, že by to asi nebola správna cesta. Bolo sa treba pohnúť z miesta, možno si zaobstarať nové šteniatko; lipnúť na minulosti s hrobčekom v záhrade, ktorý by ju neustále pripomínal, je cesta do pekla.

Philip York prejavil absolútne pochopenie.

„Ja všetko vybavím,“ šepol mi dôverne. „Nebojte sa.“

„Ako presne?“ zaujímalo ma. Nechcel som, aby Mandy skončila niekde na smetisku, kde by ju ozobávali krkavce.

„Spopolnia ju. Je tu taká služba, prídu si po ňu. Mám s nimi najlepšie skúsenosti.“

„Dobre,“ súhlasil som.

Mandy už nikto z nás nevidel.

Zverolekár rýchlo prezrel Rosie a skonštatoval, že je úplne v poriadku. Pri odchode som mu ponúkol peniaze, no odmietol. „Mám s políciou zmluvu o spolupráci. Vyúčtujem to s nimi, oni Mandy priniesli.“

„A Rosie?“ spýtal som sa.

„Hádam nebudete platiť za informáciu, že váš pes je úplne zdravý,“ usmial sa. Priateľsky sme si potriasli ruky. „Pamätám si vás z čias, keď ste jazdili. Hrozná smola ten pád.“ Letmo mi pozrel na ľavačku, ako väčšinou každý. „Keď som bol mladší, robil som veterinára v Haydocku. Mám rád dostihy, predovšetkým skokanské, no momentálne mám toľko práce, že nestíham.“

„Človek má byť vďačný, že je robota, nie?“

„Svätá pravda,“ súhlasil.

Odviezli sme Rosie domov. Bez svojej sestričky bola očividne vykoľajená. Striedavo ležala vo svojom pelechu alebo snorila po záhrade. Hľadala ju. Kiež by nám vedela vyrozprávať, čo sa stalo.

Marina už predtým volala riaditeľke a oznámila jej, že Saskia dnes nepríde do školy. Keď sa skončilo vyučovanie, vzala nešťastné dieťa ku Gaucinovcom, aby sa pohrali s Annabel. Nevedel som, či to väčšmi prospeje Saskii, alebo samej Marine. Aj ju totiž strata psíka načisto zobrala a potrebovala sa trochu rozptýliť s Paulou.

Jedna z nevýhod manželstva s cudzinkou býva, že príbuzní sa zväčša nachádzajú ďaleko. Marine by akiste dobre padlo poplakať si na matkinom pleci, no van der Meerovci, jej rodičia, žili vo Fryslâne na severe Holandska. Hoci nás navštevovali dosť často, teraz, keď si potrebovala vyliať žiaľ, neboli poruke.

Keď Marina so Saskiou odišli a ja som osamel v pracovni, dlho som hľadel na podpísanú správu, ktorá ešte vždy ležala na mojom stole. Neochotne som zo zásuvky vytiahol obálku a napísal na ňu adresu: Peter Medicos, vedúci oddelenia bezpečnosti, Britská dostihová komisia, High Holborn 75, Londýn WC1V 6LS.

Urobil som si fotokópiu dokumentu, potom som ho poskladal a vložil do obálky. Do pravého horného rohu som nalepil poštovú známku prvej triedy.

Chvíľu som hľadel na svoje dielo.

Robím dobre?

Jednoduchá odpoveď znela nie, nekonám správne. No mal som na výber? McCusker sa vyhrážal, že Marine znetvorí tvár, a ja som jeho hrozbe veril. Jedno bolo isté, ten chlap nemá svedomie a nezdráha sa spôsobiť iným ľuďom bolesť a ujmu. Bol to človek bez akejkoľvek morálky, nebezpečný nepriateľ.

Poštu odvážajú o štvrtej.

O päť minút som sa vybral z domu, zašiel som do dediny a s miernym zaváhaním som vhodil zásielku do útrob krikľavo červenej schránky.

Je dokonané, pomyslel som si a vrátil som sa domov.

Priplichtila sa ku mne Rosie a pozrela na mňa smutnými očami, akoby sa pýtala: Kde je Mandy? Pohladkal som ju po hlave a ona sa pobrala do svojho ležoviska v predsieni.

Obaja sa musíme naučiť žiť v novej situácii.

Vo štvrtok ráno som si prečítal Racing Post, aby som zistil, ktorí jazdci štartujú v ten deň vo Wetherby. Vyrazil som zavčasu smerom na juh k mestečku Lambourn, aby som sa pokúsil vyhľadať tých, ktorí medzi nimi nie sú.

Celý predchádzajúci večer som premýšľal, čo robiť.

Možno by som sa mal vrátiť ku svojim akciám a dlhopisom, k financovaniu šikovných, no nepraktických podnikateľov, a nechať Billyho McCuskera, nech terorizuje iných nevinných chudákov. No dá mi v tom prípade pokoj?

Keď ma raz prinútil podpísať taký nezmysel, nepokúsi sa o čosi podobné znova?

Rozhodne nezaškodí pozhovárať sa s niektorými džokejmi, ktorí pretekali v sporných dostihoch.

Marina mojím rozhodnutím nebola ktovieako nadšená.

„Asi pôjdem na pár dní k rodičom,“ oznámila mi pri večeri. „Vezmem aj Saskiu. V piatok sa začínajú veľkonočné prázdniny. Odídeme v sobotu ráno a vrátime sa v stredu popoludní, na Annabeline narodeniny. Mám pocit, že odtiaľto musím na čas vypadnúť.“

Aj odo mňa? Ktovie.

„Skvelý nápad,“ pochválil som ju a usiloval som sa, aby môj tón znel pozitívne.

„Objednám si letenky do Groningenu. Tam nás ocko vyzdvihne.“

Prvého som navštívil Roberta Pricea. Už minimálne osem rokov patril do prvej desiatky najlepších stípliarov.

Podľa katalógu Sprievodca dostihovým športom býval na okraji Lambournu vo farmárskom domčeku na Hungerford Road.

Otvorila mi mladá žena. „Dobrý deň,“ privítala ma. „Čo si želáte?“

„Hľadám Roberta Pricea,“ povedal som. „Býva tu?“

„Áno,“ potvrdila. „Som jeho priateľka.“

„Sid Halley,“ predstavil som sa a podal som jej pravačku. „Bývalý džokej.“

„Dobre viem, kto ste,“ povedala a pohľad jej nevdojak skĺzol na moju ľavačku. „Judy. Judy Hammondová.“ Stisla mi ruku. „Jazdili ste u môjho otca.“

„Brian Hammond?“

„Áno,“ prikývla. „Niekedy ste chodili trénovať aj k nám. Bolo to vzrušujúce mať doma takého šampióna.“

„Nebláznite!“ žasol som.

„Naozaj. Raz som sa dokonca uliala zo školy, aby som sa na vás mohla dívať. Bola to paráda.“ Začervenala sa.

Cítil som sa trochu trápne, no zároveň som bol poctený. Už dávno som nikoho neohuroval jazdeckým umením a celkom dobre mi padlo, že si niekto spomína na moju zašlú slávu. Ej, to veru bolo, keď som mal dve funkčné ruky a vo všetkých prstoch cit pre opraty!

„Je Robert doma?“ spýtal som sa, aby som zmenil tému.

„Robí u nás s mladými koňmi, ale o chvíľu by sa mal vrátiť. Môžete tu naňho počkať, ak chcete.“

Poďakoval som sa a vyšiel som. „Tiež pôsobí u vášho otca?“

„Prakticky výlučne. Roky je jeho dvorným džokejom.“

Rozmýšľal som, ako to Hammondovci berú. Obyčajný jazdec a trénerova dcéra, dokonca výrazne mladšia – neprípustná kombinácia. Nepatrilo sa to, rovnako ako spávať so služobníctvom.

„Dáte si kávu?“ spýtala sa ma Judy ponad plece. „Idem variť aj sebe.“

„Rád,“ povedal som a nasledoval som ju do kuchyne. „Pekné bývanie.“

„Ešte na ňom len pracujeme,“ usmiala sa. „Usadili sme sa tu s Bobom pred dvoma rokmi.“ Naliala vriacu vodu do dvoch šálok. „Mlieko?“

„Áno, ďakujem. Ale cukor nie.“

Podala mi pariaci nápoj a sadli sme si oproti sebe za kuchynský stôl.

Už-už som začínal ľutovať, že som ostal, mohol som medzitým predsa len skočiť ešte inam a potom sa vrátiť, keď vrzli vchodové dvere.

„Čau, zlatko,“ ozval sa z predsiene mužský hlas, „čo je to za auto...?“ Keď vošiel do miestnosti, zarazil sa. „Sid Halley! To ma podrž! Čomu vďačím za toľkú česť? Nevidel som ťa celú večnosť.“ Reč jeho tela však nebola taká ústretová ako slová.

„Ahoj, Robert,“ pozdravil som a uprel som mu pohľad rovno do očí. Rýchlo uhol. Až príliš bleskovo, pomyslel som si.

„Čo ťa privádza do nášho skromného príbytku?“ spýtal sa so smiechom a sadol si na koniec stola. Zo všetkých síl sa snažil o nadľahčený tón, no cítil som, že nie je úprimný. Čosi ho znepokojovalo a moja prítomnosť len prilievala olej do ohňa.

„Patrí Maine Visit do stajne Judinho otca?“ položil som otázku. Robert mlčal. „A Tender Whisper a Lobsterpot?“ Vymenoval som kone, ktoré bežali v podozrivých dostihoch.

Maine Visit bola druhá v newburyskom hendikepe, keď sa bežal aj Zlatý pohár Hennessy, a podľa mojej mienky mala bojovať o prvenstvo, a nie zaostať o sedem dĺžok, ako uvádzali oficiálne zdroje.

„Áno,“ odvetil napokon a rozjarenosť nadobro pominula. „Všetky tri.“

„Poznáš Íra menom Billy McCusker?“

Tvár mu náhle zbledla, akoby ktosi zahasil svetlo.

„Čo je?“ zvolala Judy, znepokojená jeho reakciou. „Bob, miláčik, stalo sa ti niečo?“ Vstala a priniesla mu pohár vody. „Tu máš, napi sa!“

Dal si niekoľko dúškov a do líc sa mu vrátilo trocha farby.

„Som v pohode,“ ubezpečoval ju, „naozaj, neboj sa.“

„Čo to má znamenať?“ hlasno sa dožadovala Judy. „A kto je, dofrasa, Billy McCusker?“

Chvíľu sa mi zdalo, že Robertovi bude opäť na odpadnutie, no znova si chlipol vody a upokojil sa.

„Len jeden náš spoločný známy,“ povedal som. „Však, Bob?“

Mierne prikývol, hlava v dlaniach, lakte opreté o stôl.

„Myslím, že by ste už mali ísť,“ vyzvala ma Judy a zrazu som úplne spadol z piedestálu hrdinu jej školských čias. Zastala pri mne s rukami v bok.

„Dobre,“ privolil som a pobral som sa do haly. „Ale povedzte Robertovi, aby mi neskôr zavolal. Možno sme na tej istej lodi.“

„Na akej?“ spýtala sa bojovne.

„Tej, ktorá sa plaví do neznáma,“ skonštatoval som.

Dúfam, že sa na nej čoskoro nestretneme, pomyslel som si.

10 | KAPITOLA

Keďže som sa ponáhľal po Saskiu do školy, stihol som už len jednu návštevu.

Davida Pottera som zastihol doma v Upper Lambourne, práve sa chystal na golf. Zaparkoval som na príjazdovej ceste rovno za jeho Jaguárom.

David bol takmer celých predchádzajúcich dvadsať rokov príležitostným džokejom, jazdil tu a tam, nikdy nebol stálym členom žiadnej stajne. Bol pomerne dobrý a mal na konte viacero víťazstiev, no na samý vrchol sa nikdy nedostal. Dosť často sme spolu súperili, keď bol ešte nová tvár a ucháň, ale nikdy sme sa nespriatelili. Podľa webovej stránky Racing Postu jazdil David v poslednom čase čoraz zriedkavejšie, niekedy len dva či trikrát do týždňa. To nestačí ani na slušné živobytie, tobôž na Jaguár.

„Dopekla, Sid!“ zakričal na mňa, keď vyšiel z domu s golfovým vakom prehodeným cez plece. „Odtiahni s tým sprostým autom, lebo zmeškám odpal.“

„Hneď,“ ubezpečil som ho, „len čo mi zodpovieš zopár otázok.“

„Akých?“

„Čo vieš o chlapovi menom Billy McCusker?“

„V živote som o nikom takom nepočul,“ vyhlásil David presvedčivo a nakladal palice do kufra.

„Je Ír,“ pokračoval som, „zo západného Belfastu.“ Odrazu mu zaplo. Ihneď zbystril pozornosť. „Má povesť vydierača a násilníka.“

David chvíľu stál a hľadel na mňa, akoby nevedel, čo ďalej.

„Poď dnu,“ navrhol.

Na golf zrazu zabudol.

McCuskerovou pákou na Davida bola jeho postaršia ovdovená matka. Najprv sa ozývali len vyhrážky, potom jej ktosi v noci porozbíjal všetky okná. To ju, chuderku, tak rozrušilo, že celý nasledujúci týždeň strávila na psychiatrii.

„Čo som mal robiť?“ opýtal sa David. „Najprv boli v hre len jedny jediné dostihy, ktoré som aj tak nemal šancu vyhrať. Ale potom prišli na rad druhé a vzápätí tretie a štvrté. Teraz žijem v neustálom strachu, kedy opäť zazvoní telefón.“

„Štvrté?“ začudoval som sa. „Ja pri tvojom mene evidujem len tri prípady.“

Sedeli sme za kuchynským stolom a porovnávali si poznámky. Davidova manželka Joyce sa vytrvalo tmolila okolo nás a večne čosi umývala a leštila.

Tie štvrté dostihy neboli na zozname sira Richarda Stewarta. Šlo o vytrvalostné prekážkové preteky na tri a pol míle v januári v Sandowne.

„Fakt zvláštne,“ vz;;;;;dychol si David. „Nikto z nás nechcel byť prvý. Pamätám sa, že keď sme sa blížili do zákruty, bol vpredu Jimmy Guernsey a neustále sa obzeral, či ho niekto nedoháňa. Priam komický výjav.“

„Ako to dopadlo?“

„Jimmy zvíťazil. Keď zistil, že ho nikto nechce predbehnúť, rozhodol sa pre záverečný finiš na vlastnú päsť. Vyhral o desať dĺžok, možno viac.“

„Môžeme si to pozrieť na internete?“ požiadal som.

David priniesol laptop, aby sme si overili výsledok na stránke Racing Postu.

Štartovali dvanásti a Jimmy Guernsey skutočne o dvanásť dĺžok predbehol zvyšok poľa na koni Le Champagne, základný kurz päť ku jednej.

„Ten rozdiel bol fakt priepastný,“ povedal David. „Vážne, nikto sa nesnažil.“

Nemal som dôvod neveriť.

Podľa webovej stránky bol v tomto prípade výnos Tote desať libier a dvadsať pencí, to zodpovedá kurzu vyše deväť ku jednej. Nečudo, že tieto dostihy neboli na zozname sira Richarda. On sa zameriaval na preteky, kde bol výsledný kurz podstatne nižší, a nie závratne vyšší ako základný.

Podrobne som si preštudoval záznam. Traja z dvanástich nedobehli do cieľa. Jeden kôň spadol na poslednej sérii skokov pri druhom okruhu a zapríčinil vyradenie aj ďalších dvoch.

Úspešne preskočiť prekážku a potom sa potknúť o iného koňa, ktorý už leží na zemi, je absolútne najpotupnejší spôsob, ako vypadnúť z hry. Takéto čosi bolo vždy nečakané, katastrofa prichádzala bez výstrahy. Pamätám sa, koľko takých pádov som zažil ja sám.

„Možno bol určený víťaz práve medzi tými tromi,“ usúdil David. „Keď Jimmy zistil, že už nebežia, predsa len sa rozhodol byť prvý.“

„Počkaj,“ zadržal som ho, „to by znamenalo, že Jimmy dopredu vedel, kto má vyhrať.“

„Presne tak,“ povedal David pomaly a snažil sa domyslieť všetky následky. „Mne len kázali, že nemám zvíťaziť.“

„Kto?“

„Ír. V telefóne, večer predtým.“

Odsunul stoličku, ktorá zahrkotala na kamennej kuchynskej dlážke, potom sa opäť oprel o stôl a chytil si hlavu do dlaní.

„Čo chceš podniknúť?“ opýtal sa.

„Ako to myslíš?“

„Pôjdeš s tým na komisiu?“

„A mám?“

„Všetko popriem,“ vyhlásil.

„Prečo si to teda povedal mne?“

„Ani neviem.“ Vzpriamil sa. „Zrejme si ma zaskočil nepripraveného.“

„Takže nespíšeme tvoju výpoveď a nepodpíšeš ju?“

„Ty asi žartuješ, doparoma!“ zasmial sa.

„Ale rád by si sa toho chlapa zbavil, nie?“

„Jasné. Ale nie za cenu džokejskej licencie, o ktorú by som stopercentne prišiel, keby vysvitlo, že som zadržiaval kone v štyroch dostihoch, aj keď pod hrozbou vydierania. Vieš, že sú nekompromisní. Dostal by som minimálne dvojročný zákaz. A už by to zo mňa nikdy nikto nezmazal.“

Obaja sme vedeli, že má pravdu.

„Pomaly starnem, Sid. Ostávajú mi nanajvýš dve sezóny, možno ani nie. Keď prestanem jazdiť, chcem sa stať trénerom, aj na to potrebujem licenciu. Musím myslieť na zadné vrátka.“

Tak si nemal zaťahovať kone, pomyslel som si. No zďaleka nebol jediný, kto pre vyhrážky Billyho McCuskera robil veci proti svojej vôli. Tiež som patril do klubu.

Marina so Saskiou odcestovali v sobotu zavčas rána, na birminghamské letisko si vzali taxík.

„Ale veď ja vás odveziem,“ ponúkol som sa.

„Nechaj tak, Sid. Sassy je stále hrozne smutná kvôli Mandy, bude lepšie, ak sa vytratíme v tichosti.“

Pre koho?

Keď odišli, bezcieľne som blúdil po dome. Už teraz mi chýbali a cítil som sa mizerne. Marina mi kládla za vinu zmiznutie psov. Nevyslovila to, ale ja som vedel svoje. Bola presvedčená, že keby som hneď vyhovel McCuskerovej požiadavke, nič podobné sa nemuselo stať.

Možno mala pravdu. Ale bola to všetko moja vina?

Zavolal som admirálovi.

„Privítaš spoločnosť pri sledovaní dostihov v televízii?“ spýtal som sa rovno.

„Len tvoju?“

„Áno. Budem celý deň sám a potrebujem sa rozptýliť.“

„Tak príď aj na obed,“ pozval ma.

„Nechcem obťažovať.“

„Aké obťažovanie? Pani Crossová pripraví niečo dobré, uvidíš.“

Pani Crossová bola Charlesovou gazdinou, odkedy ho poznám – a je to už veru takmer tridsať rokov, čo sa jeho dcéra Jenny ľahkovážne zaľúbila do mňa, mladého nádejného džokeja.

„Veľmi rád,“ súhlasil som. „Tak teda o jednej.“

Zvyšok predpoludnia som úradoval – platil som šeky a odpovedal na maily.

Okolo jedenástej prišla pošta a v nej list z nemocnice. Hodnú chvíľu som meravo hľadel na obálku. Zrejme obsahuje výsledky vyšetrení, ktoré som absolvoval v utorok.

Čo by mi urobilo väčšiu radosť?

Bol by som potešený alebo sklamaný, keby sa zistilo, že som vhodný alebo nevhodný adept na transplantáciu?

No tak, nebuď zbabelec, vravel som si. Otvor ju už konečne!

Rozrezal som obálku a vytiahol z nej hárok papiera. Písal mi osobne Harry Ruka.

Milý pán Halley,

som rád, že sme sa v utorok mali možnosť osobne zoznámiť.

Preskúmali sme s kolegami výsledky Vašich testov a podrobne sme vyhodnotili aj psychologický dotazník.

S radosťou Vám oznamujem, že Vás pokladáme za ideálneho kandidáta na totálnu transplantáciu ruky.

Bol by som Vám povďačný, keby ste sa mohli čo najskôr opäť dostaviť k nám do nemocnice, aby sme vybavili potrebné predoperačné náležitosti.

S pozdravom

Harold Bryant,

vedúci transplantačného tímu

Fíha, pomyslel som si. Možno sa to naozaj uskutoční. A už čoskoro.

„Kam šla Marina?“ opýtal sa Charles pri obede.

„K mamičke,“ povedal som uštipačne. „A Saskiu vzala so sebou.“

Charles zdvihol zrak od údeného lososa. „Navždy?“

„Nie,“ upokojil som ho. „Aspoň dúfam.“

„Máš problémy?“ Charles sa nikdy nedal len tak ľahko odbiť.

„Isté,“ pripustil som.

„Súvisia s Richardom Stewartom?“

Prikývol som. „Dofrasa s ním. Nemohol si svoje podozrenia nechať pre seba?“ Dobrý postreh, vravel som si. No odkiaľ Billy McCusker vedel, že sir Richard má nejaké pochybnosti? Od niekoho z klubu? To ťažko. Tak skade?

„Takže teraz im už veríš?“ spýtal sa Charles trochu samoľúbo.

„Áno,“ pritakal som. „Úplne.“

Všetko som Charlesovi vyrozprával – o telefonátoch, ako Saskiu odviedli zo školy neznámi ľudia, o výlete do Newbury, kde som sa zhováral s Jimmym Guernseym a Angusom Drummondom, o strate psov, Mandinom skone, svojej ceste do Lambournu za ostatnými džokejmi. Dokonca aj o tej smiešnej správe, ktorá mi prišla poštou a napokon som ju podpísal.

„Tak to je naozaj pekná šlamastika,“ usúdil. „Čo hovorí polícia?“

„Vyšetrujú Sassin únos zo školy, no myslím, že mu neprikladajú ktovieakú dôležitosť. McCusker vedel, čo robí, keď ju vysadil doma, prv než sme zistili, že zmizla. Policajti sa nazdávajú, že ju odviezli nejakí známi a teraz sa boja priznať.“

„A v prípade Mandy a Rosie?“ zaujímal sa Charles.

„Ha! Nebuď smiešny! Zmiznutie psov pre nich znamená asi toľko ako krádež bicykla. Vlastne ešte menej. Aspoň tak sa vyjadrili.“

„Hrozné,“ zlostil sa spolu so mnou admirál.

„V očiach polície sú zvieratá majetok.“

„Nehoráznosť,“ skonštatoval.

Chvíľu sme v tichosti jedli rybu.

„A čo chceš spraviť s tým McCuskerom?“ spýtal sa Charles a odpil si z vynikajúceho Chablisu.

„Neviem,“ povedal som. „Rozhodne neberiem jeho vyhrážanie na ľahkú váhu. Urobil som, čo žiadal. Dúfam, že ma teraz nechá v pokoji ďalej žiť.“

„Chceš len tak nečinne sedieť, dovolíš, aby mu to prešlo?“

„A čo navrhuješ?“ spýtal som sa. „Uvažoval som, že sa proti nemu postavím, ale môžem riskovať Marininu tvár alebo Saskiin život, aby som pomstil smrť psa?“

„Tak prečo si šiel za Robertom Priceom a Davidom Potterom, aj keď si už podpísal a odoslal správu?“

Dobrá otázka.

„Možno trpím neuhasiteľným smädom po pravde.“

Neveľmi nadšene sme sledovali televízny prenos z hipodrómu v Kempton Parku aj z Meydanu v Dubaji.

„Rovinové dostihy pre mňa nemajú také čaro ako skokanské,“ vyhlásil Charles. „Asi preto, lebo v nich kone behajú len rok či dva, človek sa s nimi ani nestačí poriadne oboznámiť.“

Na obrazovke som videl Petra Medicosa, šéfa bezpečnosti dostihovej komisie. Stál v predvádzacej ohrade v Kemptone, mal na sebe typický tvídový oblek a trochu obnosený plstený klobúk. Prezeral si hnedáky. Ktovie, čo si myslel o zdrape, ktorý som podpísal a pravdepodobne sa mu vo štvrtok ráno zjavil na stole.

Keď som kedykoľvek pred rokmi podával správu príslušným úradom, zakaždým obsahovala sprievodný list, zdôvodňujúce argumenty, podrobnú analýzu a racionálne závery, ako aj presný prehľad, kde som bol, čo som robil, kompletné prepisy rozhovorov a ďalšie dôkazy, o ktoré som opieral svoje tvrdenia.

Moja najnovšia prezentácia ho teda dozaista prekvapila. Čiastočne som chcel, aby zistil, že ide o podvrh. Možno by som mu to mal aj oznámiť.

„Kedy sa vrátia Marina so Saskiou?“ spýtal sa Charles.

„V stredu,“ odvetil som. „Priletia cez obed. Sassy ide rovno na oslavu spolužiačkiných narodenín.“

„A čo budeš robiť celé štyri dni?“

„Hovoríš to, akoby som sa nevedel o seba postarať.“

„Môžeš ich stráviť u mňa,“ navrhol Charles. „Poteší ma tvoja spoločnosť.“ Odrazu som v jeho tóne postrehol nádych skľúčenosti.

„Cítiš sa osamelý, Charles?“

„Asi trochu,“ pripustil. „Teraz, keď Jill a Jenny žijú v zahraničí a vy s Marinou ste večne zaneprázdnení... Och, čo ja viem. Kamaráti pomaly odchádzajú do večných lovísk, iné nerobím, len chodím po pohreboch. Aj ja čoskoro prídem na rad.“

„Hlúposť,“ namietol som, „ešte máš pred sebou veľa rokov.“

„Myslíš? Len neviem, či po nich túžim.“ Vzdychol si. „Tak rád som chodil do Londýna, na pár dní sa ubytoval v klube, obedoval a večeral s priateľmi, relaxoval pri poháriku portského, trochu klebetil, vo veľkom riešil problémy sveta, poznáš to. Cítil som sa ako voľakedy v kasárňach. No keď som tam bol naposledy, okrem niekoľkých ľudí som takmer nikoho nepoznal. Dokonca aj starý barman Jack je už v dôchodku. Teraz sú tam samí mladí, v jedálni večne zvonia mobily.“ Admirál sa netajil pobúrením. „Teraz, keď už medzi nami nie je ani Richard Stewart, nemám dôvod chodiť tam.“

„Nevedel som, že ste sa až tak priatelili,“ čudoval som sa.

„Ale nie, stretávali sme sa len v klube, no za tie roky sme sa dosť zblížili. Rozhodne mi bude chýbať.“ Opäť si vzdychol.

„No tak prestaň, Charles,“ napomenul som ho. „Nezabúdaj, že som tu, aby som sa rozveselil, nie schytal depresiu.“

„Tak si dáme ešte víno,“ usmial sa. „Presne to potrebujeme.“ A šiel do chladničky po ďalšiu fľašu Chablisu.

V priamom prenose sme sledovali svetový pohár z Dubaja. Víťazom sa stal nováčik narodený v Amerike zo stajne írskeho milionára, s francúzskym džokejom v sedle, trénovaný v anglickom Newmarkete pod vedením talianskeho prisťahovalca. Takáto globálna je dnes povaha dostihového športu.

„Čo by si povedal, keby mi dali novú ruku?“ spýtal som sa Charlesa.

„Prečo? Táto prestala fungovať?“ Pozrel mi na protézu.

„Nie,“ povedal som. „Mám na mysli skutočnú. V ktorej je cit.“

„Nerozumiem.“

„Prišili by mi normálnu končatinu,“ vysvetlil som. „Vraj sa to už celkom úspešne robí v Spojených štátoch.“

„Ale kde by ju zobrali?“

„Od darcu. Ako pri každej transplantácii.“

„Myslíš mŕtveho človeka?“

„Ako inak?“ zasmial som sa. „Ťažko by ju asi odsekli niekomu živému.“

Charles zvraštil čelo. „Neviem, či sa mi tá predstava páči.“

„A odkiaľ podľa teba pochádzajú transplantované orgány?“

„Dobre,“ povedal, „ale tie sú... zvnútra. Nemôžeš sa pozrieť na srdce a povedať: aha, veď vyzerá ako Freddyho. Ruka je niečo celkom iné. Mal by si aj odlišné odtlačky prstov.“ Striaslo ho.

„Nemal som ti nič hovoriť.“

„Naozaj sa na čosi také odhodláš?“

„Charles,“ rozčertil som sa, „máš vôbec predstavu, aké to je s jednou rukou? Vieš, ako sa trápim s obyčajným gombíkom, keď si ho chcem zapnúť? Nemôžem držať otvorené noviny, zaviazať uzol, robiť milión iných bežných vecí, napríklad odtrhnúť si toaletný papier z kotúča. Všimol si si vôbec, že tvoja milá pani Crossová mi krája všetko jedlo na kúsky, lebo nie som schopný naraz používať vidličku aj nôž? Dokonca neviem ani tlieskať.“

„A s transplantovanou rukou by sa to všetko dalo?“

„Áno,“ povedal som. „Dalo.“

„No tak potom pravdepodobne nie je o čom uvažovať,“ vyhlásil.

Asi nie, pomyslel som si.

11 | KAPITOLA

V nedeľu som sa vybral na dostihy do Uttoxetru a vzal som aj admirála.

V sobotu som uňho neostal spať, ako navrhoval, musel som ísť nakŕmiť Rosie.

„Veď ju môžeš priviesť sem,“ vravel Charles, „už roky nemám psa.“

„Tak si nejakého zaobstaraj, možno sa nebudeš cítiť taký opustený,“ navrhol som, no on pokrútil hlavou.

„Už som starý na dlhé prechádzky, bolo by to preňho trápenie.“

Svätá pravda.

Keď som sa vrátil z Aynsfordu, ešte za svetla som vzal Rosie do polí za domom.

Prešlo niekoľko dní a pomaly si zvykala na neprítomnosť Mandy, no v dome chodila všade za mnou, netrávila toľko času v košíku ako predtým.

Vzrušene lietala po poli osiatom oziminami, ktoré počas uplynulých slnečných dní poriadne vyhúkli. Trčala jej len hlava a bolo úsmevné, ako sa pri každom skoku otáča a kontroluje, či tam ešte vždy som. Vyzeralo to, akoby plávala v zelenom mori.

V mysli som sa však neustále vracal k veľkému otázniku, ktorý ma trápil celý minulý týždeň. Mám sa snažiť podniknúť čosi proti Billymu McCuskerovi?

Morálka velila áno. Ale bola cena za to prijateľná?

V živote som už všeličo zaži, poznačili ma nielen pády z koňa, ale dosť som utŕžil aj od ľudí.

Stípliar musí rátať so zraneniami. Patria k jazdeckému športu. Kto sa s nimi nevie zmieriť, nemôže byť džokejom. Lenže ja som sa navyše stával aj obeťou bitky a streľby, niekoľkokrát ma dobodali a dobreže ma zaživa nestiahli z kože.

Niekto ma môže mať za blázna, ale napriek všetkému som vždy robil, čo som pokladal za správne, bez ohľadu na následky. Aj teraz som vedel, že prídu – od samého Billyho McCuskera.

Počas dostihov jazdec nečaká, že kôň spadne a zhodí aj jeho takmer z dvojmetrovej výšky v päťdesiatkilometrovej rýchlosti. Zlomené kosti a vykĺbené ramená, pochopiteľne, bolia, a niekedy veľmi. No džokej napriek tomu deň čo deň opäť nastupuje na preteky s vedomím, že šanca tvrdého pristátia je jedna ku dvanástim, maximálne štrnástim.

Nevedno, kedy skončíte na zemi. Každý jazdec vyráža s presvedčením, že dorazí do cieľa živý a zdravý, aj keď teória pravdepodobnosti hovorí niečo iné.

Postaviť sa proti Billymu McCuskerovi však znamenalo istotu, že dôjde k nešťastnému zakopnutiu hneď na prvej prekážke.

Aj v tom prípade sa tak ochotne postavím na štart?

V tú slnečnú veľkonočnú nedeľu uttoxeterské závodisko praskalo vo švíkoch. Rady miestnych posilnili návštevníci zo Stoku, Derby a Lichfieldu, ktorí sem prišli stráviť príjemný deň.

„Sme tu z nejakého konkrétneho dôvodu?“ vyzvedal Charles, keď sme kráčali od auta k areálu.

„V akom zmysle?“ spýtal som sa.

„Len ma zaujíma, či chceš hovoriť ešte s niektorými džokejmi.“

„Možno,“ pripustil som.

Charles sa usmial. „Človek sa len tak ľahko nezmení, Sid. Myslím vnútorne. Kto je raz detektívom, navždy ním ostane. Môžeš mi stokrát tvrdiť, že vo veci toho chlapa nič nepodnikneš, ja viem svoje.“

Žeby mal pravdu?

„Rád by som ešte raz prehodil zopár slov s Angusom Drummondom,“ pripustil som. „Dnes popoludní tu súťaží trikrát, je to oveľa pohodlnejšie, ako trepať sa za ním domov až niekam do Tivertonu.“

A bola to jedinečná príležitosť aj preto, lebo Jimmy Guernsey bol o dobrých dvesto kilometrov ďalej vo Fontwell Parku, kde ho čakali štyri štarty.

Z mojej strany prešpekulovaný, no zároveň dosť nebezpečný ťah.

Jimmy Guernsey je nepochybne McCuskerov človek, keďže presne vedel, ktorý kôň má zvíťaziť vo štvrtých dostihoch v Sandowne, ktoré mi David Potter tak farbisto opísal. A pravdepodobne aj Robert Price. No Angus Drummond, podobne ako David, hral možno rovnako iba úlohu obete.

Ak sa mýlim, akiste už McCuskerovi zvestoval, že sa naďalej vypytujem napriek hrozbám. No ak mám pravdu, možno som získal spojenca do boja.

Mal som predstavu, že ak prehovorím dostatočný počet jazdcov a presvedčím komisiu, aby im udelila imunitu s prísľubom nevyvodiť postih, možno by boli ochotní svedčiť proti McCuskerovi a Guernseymu, ktorí by sa už do konca života nemohli ani len obtrieť o dostihové dianie.

Nebude to však ľahké, ako vyplývalo z reakcie Davida Pottera. Bál sa Billyho McCuskera ešte väčšmi než sankcií úradov, a to už je čo povedať.

Čo náhoda nechcela? Pri vchode sme sa takmer zrazili s Petrom Medicosom.

„Ahoj, Sid,“ zvítal sa so mnou.

„Ahoj, Peter,“ opätoval som pozdrav. „Poznáš sa s mojím svokrom?“

„Admirál,“ oslovil ho Peter a mierne nadvihol plstený klobúk. „Ako sa darí v Aynsforde?“

„Ďakujem, ujde to,“ odvetil Charles.

Len máloktorého pravidelného návštevníka britských hipodrómov nepoznal Peter Medicos osobne. Povrávalo sa, že má obdivuhodnú pamäť na tváre aj všeličo iné.

„Nevedel som, že pracuješ aj v nedeľu,“ povedal som. „Naháňaš niekoho konkrétneho?“

„Ja robím sedem dní v týždni, Sid,“ usmial sa Peter. „Spravodlivosť nikdy nespí. Včera som bol napríklad v Kemptone. Musíme ustavične bdieť, aby sa nerozmáhali podvody a darebáctva. Navyše, mám tu neďaleko chalupu, a tak spájam príjemné s užitočným.“

„Je niečo nové ohľadne úmrtia sira Richarda Stewarta?“ položil som otázku.

„Polícia je skalopevne presvedčená, že šlo o samovraždu.“

Cítil som, že Charles má sto chutí zasiahnuť, tak som ho prebodol pohľadom a takmer nebadane som na zlomok sekundy pokrútil hlavou. Okamžite pochopil náznak. Podľa mojej mienky už o nás Peter Medicos beztak vedel dosť, nevidel som dôvod dávať mu na známosť, že sa môj svokor so sirom Richardom vyše dvadsať rokov priatelil.

„A ďakujem za vyjadrenie, ktoré si mi poslal minulý týždeň v súvislosti s jeho bizarnými podozreniami. Iba sa potvrdilo, čo som si myslel hneď od začiatku. Lenže nebolo to na objednávku, tak od nás nečakaj platbu.“

„Nebudem,“ upokojil som ho.

Všetko vo mne túžilo zakričať, aby ten list nebral do úvahy, že je to len hromada klamstiev a sir Richard mal celý čas pravdu, no zbytočne by som len spustil ďalšiu lavínu otázok, na ktorých väčšinu som ani nechcel poznať odpoveď.

Aspoň zatiaľ.

Ukázalo sa, že osloviť Angusa Drummonda bude ťažšie, ako som sa nazdával. Obratne sa mi vyhýbal a väčšinu dňa sa ukrýval v šatni džokejov. Keď sa chystal na štart, ozlomkrky vytrielil z vážnice do padoku a nedal mi šancu odchytiť ho.

Pochopil som, že takto nič nedosiahnem. Aj na konci dňa prešprintuje do auta a zmizne. Bol to tridsaťjedenročný aktívny jazdec, kým mne už ťahalo na štyridsaťsedem a okolo pása som mal viac slaniny než za svojich pretekárskych čias. Nemám najmenšiu nádej dobehnúť ho, Angus bol v jasnej výhode.

Tak som sa rozhodol pre podfuk.

Podľa programu mal v ten deň naposledy štartovať v šiestych, predposledných dostihoch. Predtým opäť prebehol z vážnice ako víchor a podobne rýchlo sa do nej vrátil, ani náhodou mi nedal možnosť prehodiť s ním zopár slov.

Postával som vonku pred dverami a čakal, kedy vyjde prezlečený.

Keď sa vynoril a uvidel ma, vrhol sa smerom k východu, prefrčal okolo mňa, ani na mňa nepozrel. Lenže ešte netušil, že všetka jeho námaha je zbytočná. Nikam mi neujde, najmä nie autom.

Uháňal som za ním na parkovisko, kde som ho našiel zúfalo stáť vedľa odstaveného BMW.

„Nie je to defekt,“ povedal som, „len vyfúknutá pneumatika.“

„Tvoje dielo?“ zahučal na mňa a ukazoval na ľavé predné koleso.

„Áno,“ priznal som sa. „Ale mám pumpu, požičiam ti.“

„Zbláznil si sa, dočerta?! Ktorý idiot vypúšťa ľuďom pneumatiky?“

„A ktorý idiot zadržiava kone?!“ zakontroval som.

„Neviem, o čom točíš,“ vyhlásil, no reč jeho tela mi dávala inú odpoveď. Prezrádzala obavy.

„Ale áno, Angus,“ namietol som. „Myslím, že vieš.“

„Jimmy ma pred tebou vystríhal. Vraj môžeš robiť problémy.“

„Blázon. Možno som, naopak, jediný priateľ, ktorého máš.“

To ho prekvapilo. „Priateľ?“

„Áno,“ prikývol som. „Stačí, keď mi prezradíš dôvod.“

Poobzeral sa, akoby hľadal únik. „Nepochopil by si ma,“ povedal napokon.

„Skúsme,“ navrhol som. „Aj mne sa už vyhrážali, neboj sa.“

Angus Drummond na mňa znova pozrel. „Nemal som na výber,“ ponosoval sa. „Vyhrážal sa mi, že zničí farmu mojich rodičov.“

„Ír?“

Oči sa mu rozšírili v nemom úžase, no napokon prikývol. „Podpálil im stodolu plnú sena a zastrašoval ma, že podobný osud postihne aj ostatné budovy, keď nebudem spolupracovať. Čo som mal robiť?“

Medzitým sa skončili aj záverečné dostihy a na parkovisko sa vyhrnuli davy ľudí v snahe predbehnúť iné davy ľudí.

„Prinesiem pumpu,“ navrhol som. „Počkaj.“

Rezignovane súhlasil.

Šiel som k svojmu Range Roveru, otvoril som kufor a spod dna som vydoloval príslušný nástroj.

„Čo sa deje?“ opýtal sa Charles, ktorý práve dorazil k autu.

„Pomáham Angusovi Drummondovi s pneumatikou,“ povedal som.

„Defekt?“

„Nie. Niekto mu ju vypustil.“

Charles spýtavo zdvihol obočie a ja som sa zasmial.

„Tak ťa počkám tu,“ navrhol a sadol si na predné sedadlo.

Kým sme fúkali koleso, Angus mi porozprával o ďalších svojich nepríjemných zážitkoch s McCuskerom, hoci ho nepoznal po mene.

„Najprv som mu povedal, nech sa dá vypchať,“ začal Angus. „Nebol prvý frajer, ktorý odo mňa žiadal, aby som pozdržal koňa, a tak som s ním chcel spraviť krátky proces ako s ostatnými. No on sa zastrájal, že oľutujem, keď nebudem spolupracovať. Spýtal som sa ho, čo tým myslí, a on, vraj nech počkám. V tú noc nám vzbĺkla stodola plná sena na celý rok. Horela tri dni a na kilometre osvetľovala nočnú oblohu. Mamke bezmála puklo srdce, keď si pomyslela na všetku tú drinu, ktorá vyšla navnivoč.

Spočiatku sme si mysleli, že to bola nehoda – seno môže byť nebezpečné, keď nie je dostatočne presušené, v baloch vzniká vysoká teplota a dochádza k samovznieteniu. Nešťastie sme pripisovali tomu. Jedného dňa mi však zavolal Ír a oznámil, že je to jeho dielo, a keď neurobím, čo žiada, dopadne takto celá farma.“

„Vedia rodičia o jeho telefonátoch?“

„Pravdaže nie. Zakázal mi o tom hovoriť, tiež pod hrozbou...“ Zrazu sa zľakol, že si predo mnou pustil jazyk z uzdy.

„A čo polícia?“ spýtal som sa.

„Prišli, preskúmali, čo ostalo zo stodoly, kovové zvyšky poohýbané teplom, no ani im som nepovedal o telefonátoch. Bál som sa. Nedokázali, že požiar bol založený úmyselne, a otcovi vyplatili poistku.“

„A ty si pribrzdil koňa.“

„Áno,“ priznal neochotne. „Ale potom sa ozval znova a žiadal to opäť. A zase. A tak dookola.“ Angus vyzeral ako kôpka nešťastia.

Vytiahol som káblik zo zásuvky na zapaľovač v Angusovom aute a omotal som ho okolo pumpy. „Ako nové,“ zasmial som sa a kopol som do kolesa.

„Čo chceš robiť?“ spýtal sa Angus. „Chceš s tým predstúpiť pred komisiu?“

„Nie,“ upokojil som ho. „Aspoň zatiaľ. Ani ty predbežne nikomu nehovor, s čím si sa mi zdôveril.“

„Zbláznil si sa?! Jasné, že budem mlčať.“

„A hlavne pred Jimmym Guernseym.“

„Pred Jimmym?“ začudoval sa. „Čo s tým má spoločné?“

„Nedáva ti pokyny, ktorého koňa kedy spomaliť?“

„Nie, dostávam inštrukcie priamo od Íra.“

„Tak prečo ti Jimmy bráni zhovárať sa so mnou?“

„Neviem,“ povedal Angus. „Keď sme ťa minulý týždeň uvideli v Newbury, vyjadril sa, že so Sidom Halleym sú večne len problémy, a poradil mi, aby som držal jazyk za zubami.“

„Nevieš, či aj Jimmy zaťahuje kone?“ spýtal som sa.

„Možno. Bežal vo všetkých dostihoch, kde som to mal prikázané, a takisto ani jedny nevyhral – prekvapivo, vzhľadom na formu, v akej bol. No neodvážil som sa ho spýtať.“

Neuveriteľné, pomyslel som si.

McCusker terorizoval toľkých džokejov, že prakticky diktoval priebeh celých podujatí, no nikto sa neopovážil ani ceknúť zo strachu pred odplatou – buď sankcií zo strany úradov, alebo v podobe vypálenej farmy, nočných útokov na dom nervovo labilnej ovdovenej matky či iných hrôzostrašných kúskov.

Diabolské. No ako tomu zabrániť? Tak, aby som nepritiahol McCuskerov hnev na seba, svoju rodinu a vlastne na nikoho.

Takmer celú spiatočnú cestu do Aynsfordu sme s admirálom mlčali. Ja som bol pohrúžený do myšlienok, no on napokon nevydržal, zvedavosť zvíťazila.

„Tak čo ti povedal?“

„McCusker vypálil jeho rodičom stodolu a vyhrážal sa, že to isté urobí s celou farmou, ak nebude plniť jeho príkazy.“

„Panebože,“ horekoval Charles. „Musíš s tým ísť na políciu.“

„Žeby?“ zaváhal som. „Načo by to bolo dobré?“

„Aspoň by toho McCuskera zatkli.“

„Myslíš?“ zapochyboval som. „Na základe akých dôkazov? Angus doteraz ani nevedel jeho meno. Preňho to bol iba akýsi Ír v telefóne. A keby ho aj zavreli, čo ďalej? Ťažko by ho niekto odsúdil na dlhý trest za niekoľko ton zničeného sena. Veľmi rýchlo by ho prepustili na kauciu, a ako by som potom ochránil farmu Drummondovcov, nehovoriac o Marine a Saskii? Toho chlapa sa treba zbaviť nadobro, nielen na pár hodín policajného vyšetrovania.“

„A ako to chceš dosiahnuť?“ opýtal sa Charles.

„Ešte neviem.“

Rozmýšľal som až do Aynsfordu, no veľa múdrych nápadov mi nezišlo na um.

Jediné uspokojivé definitívne riešenie by bolo McCuskera zabiť. Aby už nikdy nemal možnosť naplniť svoje hrozby, iba ak by nás chodil po nociach strašiť. Táto stratégia však mala jednu obrovskú chybu – nechcel som stráviť najbližších minimálne dvadsať rokov života v niektorom z nápravných ústavov. Mal som iné plány.

Mohol som skúsiť nahovoriť niekoho iného, aby ho zavraždil, no spolupáchateľstvo sa v tomto prípade trestá rovnako ako samo spáchanie činu. Neviem, kde by som takého nájomného vraha vôbec hľadal, nehovoriac o tom, že netuším, kde sa nachádza potenciálna obeť.

„Nejdeš na chvíľu ďalej?“ pozval ma Charles, keď som zastal pred jeho domom.

„Ďakujem, ale radšej nie. Rosie je celé popoludnie zavretá vo výbehu a musím ju nakŕmiť.“

„Dúfam, že si ju dobre zamkol,“ povedal.

„Neboj sa. Na dverách visí krásna nová lesklá zámka. A v piatok prišiel kováč privariť mreže aj hore, takže teraz je kompletne v klietke.“

Ešteže sa Charles zdržal a nevytiahol na mňa, že chodím s krížikom po funuse.

V pondelok ráno som zašiel za Tonym Molsonom, džokejom, ktorý bol v deň newburských dostihov chorý.

Mal okolo tridsiatky, bol priemerne úspešný, jazdil väčšinou v oblasti Midlands pre niekoľkých miestnych menej významných trénerov, ktorí nemali toľko koní, aby si mohli dovoliť vlastného stabilného jazdca. Začínal v Newmarkete na rovine, no keď pribral, preorientoval sa na stíplčejs. Ja som skončil dávno predtým, ako on začal, no za tie roky som ho zopárkrát videl. V zozname sira Richarda Stewarta figuroval na štyroch miestach.

Býval severne od Banbury v Chipping Wardene a chvíľu mi trvalo, kým som našiel jeho dom, zastrčený v malej uličke za kostolom. Volal sa Ružové zátišie, a tak som čakal starú učupenú chalúpku, dobreže nie so slamenou strechou a s rozkvitnutými kríkmi v predzáhradke.

Nič také.

Bola to moderná hranatá budova pri cintoríne, postavená na kraji pozemku oveľa väčšieho susedného domu; namiesto predzáhradky len vybetónované parkovisko.

Stálo na ňom iba jedno auto: tmavomodrý štvordverový VW Golf s hlboko preliačeným bokom.

Žeby toto mohla byť náhoda?

12 | KAPITOLA

Zazvonil som u Tonyho Molsona a pre istotu som ešte aj zaklopal.

V dome začal brechať pes a vzápätí mi domáci otvoril. Keď ma uvidel, hneď chcel zabuchnúť, no predbehol som ho a pohotovo som strčil medzi dvere nohu číslo osem.

„Zmizni!“ zvrieskol Tony a zo všetkých síl sa snažil zavrieť, ale márne.

„Je ti jasné, že za únos môže človek dostať aj doživotie?“

„Netuším, o čom hovoríš!“ kričal.

„Myslím, že vieš až veľmi dobre.“ Ostal som pokojný. „Riaditeľka Saskiinej školy poľahky identifikuje páchateľa.“

„Vypadni!“ oboril sa na mňa znova, tentoraz však v jeho hlase bolo počuť paniku.

„Tony, ak teraz odídem, vrátim sa s políciou. Desať dní hľadajú tvoje auto.“ Ďalej sa opieral do dverí, až sa ohýbalo drevo, z ktorého boli vyrobené. „Radšej sa porozprávajme medzi štyrmi očami.“

„Nechcem s tebou hovoriť,“ vyhlásil.

„Nebuď blázon. Polícia tie dvere vylomí násilím a nebude ich mať kto opraviť, lebo ty sa sem roky nevrátiš. To by sa ti páčilo?“ Odmlčal som sa. „Alebo mi pomôžeš zničiť toho Íra, ktorý ťa do celej veci namočil?“

Trochu som blafoval, ale úspech sa dostavil.

„Poslal ťa on?“ opýtal sa Tony.

„Neblázni. Vôbec netuší, že som tu.“

„Si si istý? Zdá sa, že nás má komplet zmapovaných.“

„Čo vie napríklad o tebe?“ spýtal som sa.

Tony neodpovedal, ale pomaly zmierňoval odpor a napokon otvoril. Vyzeral otrasne, akoby týždeň nespal.

„Si v pohode?“ spýtal som sa ho.

„Nie,“ odvetil skľúčene. „Ale poď dnu.“

V obývačke sedela na pohovke mladá, čosi vyše tridsaťročná žena a vyzerala ešte horšie ako Tony, pod očami sa jej temneli veľké čierne podkovy. Na sebe mala džínsy, na nohách biele tenisky, presne ako opísala Saskia, a vyzerala na smrť vystrašená. Tony ma vyzval, aby som si sadol do jedného z voľných kresiel oproti nej.

„Margaret, láska,“ oslovil ju, „toto je Sid Halley, Saskiin otec.“

To jej na spokojnosti vôbec nepridalo.

„Prepáčte,“ vyhŕkla. „Ale my sme jej neublížili, verte. Obaja zbožňujeme deti.“ Po tvári jej tiekli slzy. „Hneď sme ju odviezli domov. Naozaj nás to mrzí, však, Tony?“ Obracala sa na mňa, no manžela prosila o podporu.

„Áno,“ potvrdil a objal ju okolo pliec. „Ospravedlňujeme sa, ale nemali sme na výber.“

Pôsobili úboho a zároveň smiešne.

„Ale mali,“ namietol som nahnevane. „A predsa ste sa rozhodli uniesť šesťročné dievčatko.“ Opäť som si spomenul, aká bezhlavá panika sa ma zmocnila, keď som sa dozvedel, že Saskiu odviedol zo školy niekto cudzí. „A čo naše psy?“ pokračoval som. „Aj tie máte na svedomí?“

„Psy?“ prekvapene sa opýtal Tony a znelo to dosť vierohodne. „O tých nič nevieme.“

Bol som náchylný veriť mu.

„Zavoláte na nás políciu?“ spýtala sa Margaret.

„Uvidím,“ zaváhal som. „Ale najprv mi prezraďte, kto vás prinútil.“

„Ten Ír,“ povedal Tony.

„Ako?“

„Vyhrážal sa nám.“

„Čím?“

„Podarilo sa mu zistiť, že som pred Tonym bola vydatá,“ ticho sa ozvala Margaret.

„No a?“ začudoval som sa. „Aj ja som druhý raz ženatý. Sú nás milióny.“

„Lenže Margaret nie je rozvedená,“ dodal Tony.

Bigamia.

„A to je všetko?“ žasol som. „Preto ste sa znížili k takému činu?“

„Nie,“ zašepkal Tony a pokrútil hlavou. „Je to horšie. Oveľa horšie.“ Zúfalo pozrel na manželku. „Margaret, musíme s pravdou von.“ Nič nepovedala, len sa jemne kolísala dopredu a dozadu. Potom takmer nebadane prikývla.

„Máme dvoch synov,“ povedal Tony. „Úžasní chlapci. Jason a Simon. Dvojičky. O mesiac budú mať trinásť.“ Na chvíľu sa odmlčal a utrel si slzu z líca. „Ibaže nie sú moji.“ Margaret sa rozvzlykala. „Ale netušia to. Ich biologickým otcom je Margaretin bývalý muž.“

Stále som nechápal, v čom je problém.

„Pomohol som Margaret utiecť, keď ich francúzsky súd priklepol jemu.“

Takže Saskia nebola prvé dieťa, ktoré uniesli.

„Francúzsky súd?“ začudoval som sa.

„Margaret bola vydatá za Francúza,“ vysvetlil Tony.

Postupne som z nich dostal celý príbeh, hoci som ho z nich ťahal ako z chlpatej deky. Margaret, nádejná študentka umenia, odišla osemnásťročná na stáž do Paríža, kde ju očaril istý Pierre Beaudin, tridsaťpäťročný syn bohatého parížskeho podnikateľa. Otehotnela a Beaudin si ju, napočudovanie, vzal. Bol známy sukničkár a Margaret bola podľa všetkého iba jedna z mnohých, s ktorými spával. Nevedno, prečo sa oženil práve s ňou, pravdepodobne s ohľadom na deti. Čoskoro sa však vrátil k predchádzajúcemu spôsobu života a klátil jedno dievča za druhým. Margaret tesne pred pôrodom požiadala o rozvod a zverenie dvojčiat do výlučnej starostlivosti.

No deň po ich narodení vydal francúzsky súd predbežné opatrenie. Vzhľadom na to, že sa narodili vo Francúzsku, stávajú sa francúzskymi občanmi a musia teda ostať v opatere otca, kým neprebehne rozvodové konanie.

„Vybavil to Pierrov otec,“ zašepkala Margaret. „Mal vplyvných známych. Veľmi o tie deti stál, boli to jeho jediné vnúčatá. Vedela som, že ak odídem domov a nechám svojich krásnych chlapcov tam, už ich nikdy neuvidím. No nemohla som ostať, nemala som kde, Pierre ma vyhodil na ulicu.“

„Tak som ich ešte v tú noc všetkých troch odviezol z kliniky na Montparnasse do belgického Ostende. Odtiaľ sme sa trajektom preplavili do Doveru. Keď sme prechádzali pasovou kontrolou, ukryli sme bábätká dolu za prednými sedadlami.“

„A ďalej?“ spýtal som sa.

„Na druhý deň sme sa s Margaret vzali, hoci ešte nebola rozvedená, a chlapcov sme dali v Anglicku zapísať do matriky ako mojich.“

„Odkiaľ ste sa poznali?“ spýtal som sa. „Že ste sa tak rýchlo zosobášili.“

„Boli sme detská láska,“ vysvetľoval Tony. „Ťažko som niesol Margaretin odchod do Paríža. Keď potrebovala pomoc, obrátila sa na mňa.“ Nežne sa na ňu usmial.

Musí ju veľmi milovať, pomyslel som si, keď jej odpustil, že ho opustila, vydala sa za prvého Francúza, na ktorého naďabila, a potom sa jej ujal aj s dvoma deťmi.

„Tony mi pomohol ujsť pred tým všetkým.“ Vzala ho za ruku. „Mám nového manžela. Nové meno. Nový život.“

„Ako sa Ír dozvedel o vašej minulosti?“

„Netuším. Nazdávali sme sa, že pravdu poznajú okrem nás len štyria ľudia,“ povedal Tony. „Margaretini rodičia, jej sestra a zamestnankyňa montparnasskej kliniky, ktorá nám pomohla dostať sa na uzamknuté novorodenecké oddelenie.“

„A všetci sú ešte nažive?“ spýtal som sa.

„Z rodiny áno,“ potvrdil Tony. „O tej zdravotníčke neviem nič.“

„Boli ste s ňou odvtedy v kontakte?“

„Párkrát sme si vymenili listy,“ povedala Margaret. „Zreferovala mi, akú šialenú scénu vyrobil monsieur Beaudin senior, keď zistil, že vnuci sú preč. Vyhrážal sa, čím sa len dalo.“

„Tá zdravotná sestra vedela vaše nové meno aj adresu?“

„Pravdaže, veď nám písala.“

„Čo vaši rodičia?“ spýtal som sa.

„Mama s otcom by ma v živote neprezradili,“ vyhlásila so skalopevnou istotou. „Ale radšej sa na tú tému nikdy nezhovárame, aby nás chlapci náhodou nepočuli. Vôbec nič netušia.“

„A sestra?“

„Je spoľahlivá.“ Znelo to, akoby presviedčala skôr seba než mňa. „Hoci je niekedy prostoreká, najmä keď si vypije.“

„Kde žije?“ položil som otázku.

„V Manchestri.“

Žeby to bola len ďalšia náhoda?

„Kedy sa Ír ozval prvý raz?“

„Asi pred dva a pol rokom,“ povedal Tony. „Ako blesk z jasného neba.“

Čiže dávno pred prvými dostihmi, ktoré sir Richard Stewart označil za podozrivé.

„Čo presne povedal?“ zaujímalo ma.

„Vraj pozná naše tajomstvo, a ak neurobíme, čo žiada, upovedomí francúzske úrady. Nemohol som uveriť vlastným ušiam. Bol som presvedčený, že sme až nadmieru opatrní.“

„Koľkokrát si kvôli nemu spomalil koňa?“

Tony na mňa prekvapene pozrel. „Odkiaľ to vieš?“

Vyhol som sa priamej odpovedi. „Chcel som sa ťa na to spýtať už minulý týždeň v Newbury, ale nebolo ťa.“

„Ochorel som.“

„Naozaj?“ Nechcelo sa mi veriť.

„Nie,“ priznal. „Bál som sa. Bolo to tesne po...“ Odmlčal sa. Tesne po únose mojej dcéry, pomyslel som si. „Mal som strach, že ma bude hľadať polícia.“

V podstate moje šťastie. Keby som bol vtedy Tonyho stretol pred vážnicou, nevidel by som, že má nabúraný modrý Golf.

„No tak,“ zopakoval som, „koľko si ich pribrzdil?“

„Desiatky,“ smutne priznal Tony. „Väčšina aj tak nemala šancu, ale možno päť či šesť mohlo vyhrať, keby som im dovolil aspoň sa pokúsiť.“

Ešte aj ja som bol v šoku.

„Koľko desiatok?“

„Neviem,“ bránil sa. „Veľa. Nerátal som ich. Vždy mi len zavolá meno koňa, ktorý nesmie zvíťaziť. Niekedy je to jeden týždenne, inokedy dva. Na tohtoročnom Cheltenhamskom festivale dokonca štyri. Našťastie, žiadny nebol favorit. Dvakrát sa to skončilo pádom, no ubezpečujem ťa, že nie náročky, hlavne v Supreme Novices hneď na prvej prekážke, kde som viedol a potom sa cezo mňa prehnalo dvadsať súperov. Bol som riadne dokopaný, doteraz mám modriny. Možno nie som génius, ale ani idiot.“

Kyslo sa usmial.

„Ešte vždy to funguje?“

„Jasné,“ prikývol. „Zajtra mám štartovať na Ackermanovi. V Towcestri, stíplčejs na dve a pol míle. Už teraz môžem vyhlásiť, že nevyhrám, iba ak by odpadli všetci ostatní, potom by som bol v kaši.“

„Kedy ti volal?“

„Dnes predpoludním. Tesne pred tvojím príchodom.“

Veľkú časť pondelkového popoludnia sme s Tonym strávili nad výsledkovými listinami za vyše dva roky. Snažili sme sa dať dokopy zoznam koní, ktoré mal zadržať, a odhaliť určitý systém.

Patrili k nim aj štyri dostihy, ktoré označil sir Richard Stewart, no Tony si nespomínal na nič mimoriadne – teda ak pokladáme zaťahovanie koní za bežnú záležitosť.

Zaujímali ma špeciálne výnosy Tote, najmä prípady, keď boli výhry značne nižšie, ako naznačoval pôvodný základný kurz na víťaza.

Ponúkalo sa niekoľko možností, no ani jedna nezapadala do predchádzajúcej schémy, podvody sa totiž robili južnejšie, na závodiskách bližšie k Londýnu. Jeden prípad sa stal v Haydock Parku, druhý v Aintree, oba minulú jeseň v predposledných dostihoch veľkých nedeľných mítingov. Haydock Park aj Aintree sa nachádzali hlboko v teritóriu dominancie stávkovej kancelárie Fair Joe Bullen neďaleko Manchestru a Liverpoolu.

No v mori ďalších dostihov boli výhry Tote také, ako sa dalo očakávať. Tony zjavne neštartoval iba v kompletne zmanipulovaných pretekoch, keď McCusker zastrašil všetkých zúčastnených okrem jedného, očividne boli aj také, kde stačilo, ak sa priveľmi nesnažil iba on.

Už len sama táto informácia je pre bookmakera nesmierne cenná. Ak naisto vie, že daný kôň určite nezvíťazí, môže naň ponúkať vyšší kurz bez obáv, že ho bude musieť aj vyplatiť. A čím vyšší kurz, tým viac tipujúcich pritiahne.

Celá situácia sa mi javila tak, že McCusker dva a pol roka vydieral Tonyho cez deti a ovplyvňoval jeho výkony, no až minulý október ho posunul o stupienok vyššie do veľkej hry. Najprv si zrejme overil, nakoľko je Tony spoľahlivý, a podobne to bolo aj v prípade ostatných.

A potom začal aj sám stávkovať, v hotovosti, prostredníctvom Tote, čo je anonymnejšie ako cez internet, tipujúci ľahšie unikne pozornosti príslušných úradov.

Za daných okolností nemohol prehrať.

Nečudo, že sa sir Richard Stewart tak obával. Mal všetky dôvody. Ak sa moje podozrenia potvrdia, dôvera v britský jazdecký šport bude podkopaná.

13 | KAPITOLA

V utorok som sa šiel pozrieť, ako dopadne Tony Molson na Ackermanovi v towcesterskom hendikepe na dve a pol míle, no predtým som sa takmer celé predpoludnie venoval zameškanému. Pre vyšetrovanie som totiž hriešne zanedbal akciové trhy.

Absolvoval som aj ťažký rozhovor s Marinou. Volala mi od rodičov z Fryslânu.

„Prosím, Sid,“ žiadala ma, „prestaň toho chlapa dráždiť.“

„Veď som urobil, čo odo mňa chcel,“ povedal som. „Hádam nám už teraz dá pokoj.“

A možno aj nie, pomyslel som si.

Bol som presvedčený, že McCuskera neznervózňujú len moje skutky, ale aj to, že som Sid Halley.

Marina nechápala. Bola vedkyňa, racionálne uvažovala a systematicky analyzovala. Billy McCusker nevyužíval ani jedno, ani druhé. Jeho konanie ovplyvňovali emócie a chamtivosť. Chcel sa stať veľkým dostihovým esom, bosom, túžil celý fenomén dokonale ovládnuť a všetko podriaďoval svojmu cieľu. Bol ako neriadený buldozér, ktorý tlačí pred sebou akúkoľvek logiku, zákon aj zdravý rozum.

„Hrozne sa bojím,“ ponosovala sa Marina. „Neviem, či sa vôbec môžem vrátiť domov.“

„Všetko bude v poriadku,“ chlácholil som ju a snažil som sa, aby moje slová zneli presvedčivo. „Budem celý čas s tebou. Nepohnem sa od teba ani od Saskie, dáme si pozor.“

„No dobre,“ privolila neochotne.

„Sľubujem. Zajtra ráno ťa vyzdvihnem na letisku.“

Ešte za džokejských čias patril hipodróm Towcester v Northamp-tonshire k mojim najobľúbenejším.

Bolo to závodisko, kde nestačil iba rýchly kôň, ale bolo treba mať aj taktiku. Prekážky neboli nebezpečné, skutočnou skúškou odvahy sa stávala záverečná míľa, finiš do kopca. Mnohí prehrali len preto, lebo koňom nenechali dosť síl na dlhé stúpanie do cieľa.

Ackerman sa ujal vedenia hneď na začiatku dvaapolmíľového hendikepu, úvodných dostihov dňa. Keď prvý raz v prudkom tempe prebehli popred hlavnú tribúnu a zmizli za ostrou zákrutou do otvoreného priestranstva, bol v čele desaťčlenného poľa.

Mal som dojem, že Tony prepálil tempo.

Preštudoval som si údaje o Ackermanovej forme. Bol to sedemročný gaštanovohnedý valach, dokopy pretekal dvadsaťjeden ráz v prekážkových dostihoch, vyhral iba dvakrát a len v ďalších šiestich prípadoch sa umiestnil. Napriek tomu dnes štartoval ako favorit štyri ku jednej.

Predchádzajúce víťazstvá boli z vlaňajšej sezóny a v oboch prípadoch začal pomaly, do vedenia sa dostal až pri poslednej prekážke a potom úspešne dobehol.

Dnes však bežal Tony celkom inakšie, stále sa hnal dopredu dolu kopcom k vodnej priekope, najnižšiemu bodu dráhy.

Vedel som, o čo mu ide. Vymláti z koňa všetko už teraz, a tak ho pred poslednou zákrutou ľahko predbehnú štyria iní.

Pri predposlednom skoku bol Ackerman ešte piaty, no už sa trápil, mierne sa klátil od únavy a zjavne nereagoval na Tonyho poháňanie.

Hoci traja pred ním na poslednej prekážke spadli, už nemal šancu dohoniť víťaza, ktorý vyhral o celých desať dĺžok. Pochyboval som, že by Ackerman aj za normálnych okolností bol schopný dobehnúť prvý, no Tonyho taktika mu úspešne zmarila akúkoľvek šancu, aj keď minimálnu. Tretie miesto však bolo slušné a nikto nemohol Tonymu vyčítať, že by sa v záverečnej fáze nesnažil. Hoci o porážke sa rozhodlo dávno pred cieľovou rovinkou.

Pobral som sa do sedliska a ostal som stáť najbližšie k miestu vyhradenému pre koňa, ktorý skončil tretí.

„Myslím, že nabudúce sa vrátime k pôvodnému plánu,“ zahučal tréner, keď Tony zosadol a odsedlával Ackermana. „Podľa mňa ho netreba hnať hneď od začiatku.“

„Asi máš pravdu,“ súhlasil Tony. „Ale za pokus to stálo.“

Trénerovi sa to veľmi nepozdávalo a z jeho výrazu sa dalo vyčítať, že nabudúce sa pravdepodobne obráti na iného džokeja.

Tony prešiel okolo mňa do vážnice. Tvár mal meravú, a ak ma vôbec videl, nedal to na sebe poznať, stískal pery a pohľad upieral dopredu.

Muselo mu byť jasné, že takto krok za krokom zahadzuje svoju kariéru.

„Ahoj, Sid,“ ozval sa za mnou belfastský prízvuk.

S úsmevom som sa otočil. „Ahoj, Paddy, dáš si Guinness?“

„Už som sa bál, že ma nepozveš, ty starý žgrloš.“

Zašli sme do výčapu pod hlavnou tribúnou. Objednal som mu pol litra čierneho piva a sebe malý svetlý ležiak.

Dúfal som, že Paddy O’Fitch bude v Towcestri. Býval totiž v neďalekom mestečku Brackley asi pätnásť kilometrov odtiaľ.

„Tak čo, Paddy,“ vyzval som ho, keď sme kráčali s pohármi k stolu, „čo mi ešte porozprávaš o Billym McCuskerovi?“

Paddy sa zatváril, akoby prehltol osu. Poobzeral sa, aby sa presvedčil, či niekto nepočúva.

„Kristepane, buď láskavo ticho!“ vyzval ma hlasným šeptom. „Ľutujem, že som ti vôbec niečo naznačil. Odvtedy mám nočné mory.“ Znova sa poobzeral. „Počul som, že vraj sa naňho vypytuješ medzi džokejmi.“

„To máš odkiaľ?“ žasol som.

„Je to nebezpečná hra, pozor!“

„Prosím ťa, Paddy, kto ti prezradil, že sa informujem?“

„Nikto,“ usmial sa.

Uvedomil som si, že som sa dal nachytať. Iba som mu potvrdil, z čoho ma podozrieval. Som hlupák, hneval som sa sám na seba, niečo také si nemôžem dovoliť. Za starých čias by sa Sid Halley podobnej chyby nedopustil.

Najhoršie bolo, že Paddy sa teraz dozvedel čosi, čo si určite nenechá pre seba.

Neodolá pokušeniu vytárať to ostatným.

Nechal som Paddyho stáť v rade na ďalšie pivo a vyšiel som von pozrieť si tretie dostihy. Štartoval v nich opäť Tony Molson, tentoraz pre iného trénera. Sledoval som, ako vedie koňa ľahkým cvalom k miestu, kde sa zoraďovalo trinásť novicov predtým, než vybehnú na trať.

Tentoraz Tony predviedol ukážkový výkon. Udržiaval koňa na tretej pozícii až do záverečného kola, mohutnými skokmi preleteli ponad posledné dve prekážky a potom si prudkým cvalom uháňali do kopca po víťazstvo – predbehli súperov o hlavu.

Tony bol nepochybne dobrý džokej. Asi preto si ho tréneri ešte vždy najímali. No nevedno, ako dlho mu ešte budú tolerovať, že nejazdí vždy podľa inštrukcií.

Tentoraz bežal aj Robert Price. Použil som šikovnú skratku a podarilo sa mi ho odchytiť, keď so sedlom preveseným cez ruku kráčal do vážnice.

„Ahoj, Robert,“ pozdravil som ho. Odskočil, akoby sa dotkol elektrickej ohrady pre dobytok. „Stále čakám, že zavoláš, a začínam byť netrpezlivý.“

Nič nepovedal, len sa poobzeral, akoby hľadal pomoc. Keďže žiadnu nenašiel, zvesil hlavu a pridal do kroku.

Aj ja.

„Už si to povedal Judy?“ spýtal som sa snažil som sa držať tempo.

„Čo?“ zamumlal.

„O Billym McCuskerovi.“

„Daj mi pokoj!“ Rozbehol sa.

„Odkiaľ ho poznáš, Robert?“ zavolal som za ním, no nezastal ani sa neobzrel. Vzápätí vkĺzol dnu a zamieril do džokejskej šatne, kam som za ním už nesmel.

Zvyšok podujatia som sledoval zo schodov na hlavnej tribúne. V Towcestri vedie prekážková dráha po vonkajšom okruhu, tesne pri bariérach, a tribúny sa nachádzajú bližšie než kdekoľvek inde. Tieto dva faktory umocňujú v divákoch pocit, že sú rovno v centre diania, dupot kopýt zreteľne počuť aj v hukote davu.

Človeku sa tu ľahko rozbúcha srdce a moje nebolo výnimkou, keď som povzbudzoval do cieľa tesného víťaza pretekov na tri míle. Možno prvý raz som bol spokojný ako pozorovateľ a netrápilo ma, že nie som priamy účastník.

Fakt asi starnem, pomyslel som si.

Prekážkové dostihy sú šport pre mladých mužov a v poslednom období čoraz častejšie aj pre mladé ženy. V rovinových sa pretekalo neraz do neskorej štyridsiatky, ba až do päťdesiatky, stípliari však končili oveľa skôr – možno aj kvôli zraneniam z častých pádov.

Zrazu som mal pocit, akoby sa mi pred očami zdvihla opona.

Tu v Towcestri som si uvedomil, že už som schopný užiť si pohľad na to, za čím som dovtedy tak dlho márne banoval. Konečne som sa zbavil sebaľútosti, že sa moja kariéra musela náhle skončiť – pocitu, ktorý sa ma dovtedy zmocňoval každý boží deň, a preto som nenavštevoval dostihy.

Toto radostné poznanie ma sprevádzalo, keď som svižne mieril na parkovisko.

Keď sa slnečné popoludnie začalo meniť na zachmúrený podvečer a každú chvíľu hrozilo, že sa z temných mračien spustí lejak, väčšina návštevníkov odišla. Na hlavu mi padli prvé kvapky, a tak som pridal do kroku.

No nedošiel som.

Za autom odstaveným vedľa môjho na mňa čakali dvaja obri v čiernych bundách. Keď som sa načiahol za kľučkou Range Rovera, jeden z nich ma chytil pod krk a otočil k sebe. Druhý ma takou silou zasiahol do solára, až mi vyrazilo dych a podlomili sa mi kolená. Nespadol som iba preto, lebo ten prvý ma držal v kliešťach.

Bože, balansoval som na hranici bezvedomia, všetko, len nie zas ďalšiu bitku.

Snažil som sa niečo povedať, zavolať o pomoc, no chýbal mi vzduch v pľúcach.

Druhý chlap ma udrel znova, tentoraz nižšie, do slabín.

„Prestaň klásť džokejom sprosté otázky,“ zahučal mi do ucha prvý.

Povolil zovretie a ja som klesol na trávu, zdravou rukou som si držal prirodzenie. Jeho kumpán ma ešte pred odchodom ako bonus kopol do tváre a potom sa obaja rozplynuli v hmle.

Celá akcia netrvala viac než zopár sekúnd.

Nikto mi neprišiel na pomoc. Všetko sa zomlelo tak rýchlo, že ak by si aj okoloidúci čosi všimli, nestačili by reagovať.

Krčil som sa na zemi, snažil som sa nadýchnuť, keď sa odrazu spustil hustý dážď a začal bubnovať na karosérie okolostojacich áut.

Podarilo sa mi pozviechať a kľaknúť si. Opieral som si čelo o chumáč mokrej trávy a zmocňovala sa ma panika. Mal som vyrazený dych. Bránica bola stiahnutá a pľúca sa nie a nie naplniť vzduchom.

Stalo sa mi to už niekoľko ráz po páde a vedel som, že neostáva iné, len trpezlivo čakať, kým kŕč v svale povolí a všetko zas začne normálne fungovať. No úporne som si želal, aby sa to stalo čo najskôr; keď som nedýchal, v dôsledku nedostatku kyslíka sa mi svet javil ešte černejší, ako bol v skutočnosti.

Zrazu nastalo uvoľnenie – vtiahol som do seba plný dúšok vlhkého vzduchu a farebné videnie sa vrátilo. Až vtedy som si všimol, že z končeka nosa mi dopadajú na sviežu zeleň trávy jasnočervené kvapky krvi.

Cítil som sa mizerne.

Jazykom som si rýchlo skontroloval ústnu dutinu, no necítil som ostré hrany ani prázdne miesta. Aspoň čiastočná úľava. Potom som sa dotkol nosa, ale aj ten sa zdal v poriadku. Zistil som, že tesne pod okom na ľavom líci mi krváca tržná rana, ktorú spôsobila baganča.

Tvár ma však nebolela, asi preto, lebo ma väčšmi pálilo v bruchu, a najmä v miestach pod ním. Bol som úplne premočený a striasal ma chlad.

Pomaly som sa zviechal na nohy, no ešte vždy som sa hrbil, čo ma tak bodalo v slabinách.

„Ste v poriadku?“ ozval sa hlas kdesi nado mnou.

„Ani nie,“ zachrapčal som.

Keď som zdvihol zrak, uvidel som majiteľa auta, o ktoré som sa opieral. V ruke držal kľúčik od zapaľovania.

„Ste opitý?“ spýtal sa tónom, ktorý prezrádzal, že nemá rád ľudí pod parou.

„Nie,“ bránil som sa. „Niekto na mňa zaútočil.“

„Prosím?“ čudoval sa. „Máte na mysli lúpežné prepadnutie?“

Žeby? Nič mi neukradli. Peňaženka aj mobil boli vo vrecku.

„Nevzali mi nič,“ povedal som. Okrem dôstojnosti, pomyslel som si. S vypätím všetkých síl som sa narovnal. „Už to nejako zvládnem, ďakujem.“

„Tečie vám krv,“ zhíkol.

„Prestane.“

„Počkajte, nie ste náhodou Sid Halley?“ Takmer sa rozosmial. „Mal som vás rád ako džokeja. Boli ste geniálny.“

Akurát teraz potrebujem fanúšika! Dúfam, že si nevypýta autogram.

„Pokojne ma môžete nechať,“ ubezpečil som ho v nádeji, že nasadne do voza a odfrčí.

„Neprišli ste náhodou o ruku?“ spytoval sa a blúdil pohľadom po mojich končatinách.

„Mohli by ste už láskavo ísť?“ poprosil som ho.

„Veď sa vám snažím len pomôcť,“ ohradil sa trocha urazene.

„Áno, viem. A ďakujem, ale už si poradím.“

„Neboli to náhodou dvaja chlapi v čiernych bundách a kožených rukaviciach?“ spýtal sa.

„Áno,“ prikývol som a tentoraz som naňho pozrel s väčším záujmom.

„Myslel som si,“ povedal. „Vedel som, že majú niečo na rováši, keď som ich videl bežať.“

Utekal predsa každý. Veď pršalo.

„Kam?“ zisťoval som.

„Všetci sa hnali von, no oni, naopak, dnu. Preleteli okolo mňa ako víchor. A rehotali sa.“

„Vedeli by ste ich opísať? Alebo ich neskôr identifikovať?“

Odrazu zneistel. Možno ho odradila moja krv. „Nerád by som sa do niečoho namočil.“

Z ničoho nič mal naponáhlo. Odomkol auto a súkal sa doň.

„Videli ste, ktorým smerom šli?“ Pridržal som dvere, aby ich nemohol zabuchnúť.

„Nie,“ odvetil a snažil sa zavrieť.

„Zhovárali sa?“

Zarazil sa a pozrel na mňa. „Áno,“ povedal. „Rozprávali sa. Žartovali.“

„Nemali náhodou írsky prízvuk?“ vyzvedal som.

„A viete, že áno?“ prikývol.

Tiež sa mi zdalo, no povedali tak málo, že som si nebol istý.

Takže potvrdené.

Ani jeden z chlapov, čo ma napadli, nemal vystúpené lícne kosti a nízke čelo ako McCusker na policajných fotografiách. Neobťažoval sa osobne, pravdepodobne poslal bývalých dobrovoľníkov zo Shankill Road, ktorí teraz pôsobia v Manchestri a pracujú preňho.

14 | KAPITOLA

Sedel som v Range Roveri na towcesterskom parkovisku dobrú polhodinu. Nehybne som sa opieral o volant a trpezlivo čakal, kedy bolesť v bruchu a genitáliách povolí tak, že budem schopný ďalej fungovať.

Bol som na podobné stavy zvyknutý, no nijako som sa v nich nevyžíval.

Počas jazdeckej kariéry som takýto dolámaný často tvrdol na lavičke v šatni, kým som nebol schopný prezliecť sa a pobrať sa domov hojiť si rany v horúcom kúpeli.

Napokon som sa narovnal a pozrel som sa na seba do spätného zrkadla. Pohľad ma nijako nenadchol. Pod ľavým okom trojcentimetrová tržná rana, tvár aj dažďom zmáčaná košeľa od krvi.

Aspoň krvácať som už, našťastie, prestal. Rana nebola hlboká, iba povrchové škrabnutie. Osušil som ju papierovou vreckovkou a usúdil som, že ju netreba zašiť. Nerád by som strávil štyri hodiny na pohotovosti a odpovedal na zvedavé otázky zdravotníckeho personálu. Potreboval som sa dostať domov. Rosie je zamknutá v koterci a istotne už netrpezlivo čaká na svoju porciu.

Naštartoval som a pohol som sa k východu.

Väčšina návštevníkov už odišla, no osamelý dopravný policajt ešte vždy riadil premávku pri bráne. Chvíľu som uvažoval, či nemám zastať a nahlásiť mu incident, no páchatelia sú už dozaista dávno za horami za dolami a zbytočne by som northampshireským mužom zákona dopodrobna opisoval, čo sa stalo.

Rozhodol som sa, že to pri najbližšej príležitosti oznámim hlavnému inšpektorovi Watkinsonovi alebo seržantovi Lynchovi, a tak som len nasledoval pokyn strážnika, zaradil som sa do premávky na hlavnej ceste a vyrazil domov.

Keď som v stredu o jedenástej predpoludním čakal Marinu a Saskiu na letisku v Birminghame, mal som pod okom riadny monokel.

V noci som takmer nespal a raz či dvakrát som dokonca uvažoval, či som sa rozhodol múdro, keď som nešiel do nemocnice.

Môj najväčší problém bola brušná dutina. Kedysi sa stala terčom útoku istého darebáka, ktorý na svoje aj moje prekvapenie skutočne potiahol kohútik revolvera tridsaťosmičky.

Môj tráviaci trakt odvtedy prudko reagoval na akékoľvek excesy, napríklad teraz na priamy úder päsťou statného bývalého írskeho teroristu.

Kopu času som presedel na záchode.

Využil som ho na plodné úvahy.

Prestaň klásť džokejom sprosté otázky, vyzval ma jeden z chlapov.

Odkiaľ vie McCusker, že sa vypytujem?

Niekto mu to musel povedať.

Ale kto?

Vrátil som sa k stretnutiu s Robertom Priceom po treťom štarte, aj k tomu, ako sa otáčal a hľadal pomoc. Žeby sa obzeral po gauneroch v čiernych bundách? Ak áno, tak musel vedieť, že tam niekde sú. Čo ak práve on informoval McCuskera, že som sa v poslednom čase prestal pohybovať len vo svete akcií a dlhopisov?

Marina bola šokovaná, keď ma uvidela. Moja tvár na druhý deň vyzerala oveľa horšie. Rana na líci nadobudla zlovestný tmavočervený odtieň a podliatina okolo nej bola čoraz černejšia. Navyše, oko som mal celé podliate krvou.

„Čo sa ti stalo?“ spýtala sa pokojne, aby nevyplašila Saskiu, ktorá sa tešila, že opäť vidí ocka – s monoklom či bez.

„Narazil som do dverí,“ vyblafol som, no nečakal som, že mi uverí.

„Ako dopadol ten druhý?“ nasledovala otázka.

„Boli dvaja,“ znela moja odpoveď, „ešte žijú.“

„O čom hovoríte?“ čudovala sa Saskia a pozrela na nás.

„Nič sa nestalo, moja,“ upokojoval som ju, „ocko mal iba menšiu nehodu.“

Vzal som dcérku na ruky a zastonal od bolesti. Marina pri pohľade na mňa stisla pery. „Dúfala som, že čosi také sa už nestane.“

„Veď nie,“ ubezpečoval som ju.

Očividne ľutovala, že neostala u rodičov vo Fryslâne.

„O koľkej sa začína oslava u Annabel?“ spýtal som sa, aby som zmenil tému.

„O pol štvrtej.“

„Tak to sa ešte stihneme zastaviť doma.“

McCusker opäť zavolal na pevnú linku pätnásť minút pred polnocou, práve keď sme sa s Marinou chystali spať.

„Dostali ste môj odkaz, pán Halley?“ opýtal sa.

„Trhni si!“ odbil som ho ospanlivo a zložil som.

Telefón vzápätí zazvonil znova, no nevšímal som si ho.

„Zdvihni, prekristapána!“ zakričala na mňa Marina pri šiestom zacenganí. „Veď zobudí Saskiu.“

Poslúchol som.

„Pán Halley, naučte sa správať slušne,“ vyzval ma známy írsky hlas.

„Aj ty,“ odvetil som. „Nie je zdvorilé mlátiť ľudí na parkoviskách.“

„Ale, prosím vás, pán Halley,“ pokračoval, „ako som počul, chlapci sa vás sotva dotkli. Keby sa do vás pustili poriadne, nepostavili by ste sa na nohy. Keď odídu jabĺčka v kolenách, to nie je špás.“

Hovoril tak vecne, akoby násilie bola každodenná záležitosť. V jeho svete nepochybne.

Z jeho prejavu bolo cítiť otvorený výhražný tón.

„Urobil som, čo si chcel,“ povedal som. „Tak mi daj pokoj.“

„Áno, dám,“ prisľúbil. „Zatiaľ.“

„Navždy,“ žiadal som neoblomne.

„Pán Halley, vy tu neurčujete pravidlá, počujete?“ Z jeho strany znela teraz už zreteľná hrozba. Zvláštna výslovnosť a neustále opakovanie môjho mena situáciu ešte väčšmi dramatizovali. „Len a len ja rozhodnem, kedy vás zase budem potrebovať.“

Mlčal som.

„A medzitým,“ pokračoval už medovým hlasom, „si vezmite ponaučenie z môjho posolstva.“

„A čo ak nie?“

„To by nebolo veľmi múdre, pán Halley.“

„Vydierate ma?“ spýtal som sa.

„Nie,“ odvetil, „iba vám dobre radím.“ Položil a ja som ostal sedieť na peľasti s hluchým slúchadlom v ruke.

„Nechá nás na pokoji?“ chcela vedieť Marina.

„Dúfam,“ nádejal som sa.

Pravdaže, pochyboval som.

Nemohol som spať a rozmýšľal som, čo ďalej.

Pomyslenie na jabĺčka v kolenách jednoznačne velilo, že nemám nič podnikať. To je pravdepodobne najrozumnejšie riešenie. Lenže odporuje všetkým zásadám, ktoré som v živote vyznával.

Strašila ma predstava, ako McCusker ubližuje môjmu milovanému jazdectvu, no ešte väčšmi ma škrelo, že by som nemal zasiahnuť, hoci viem, čo stvára.

No budem mu schopný zabrániť?

Zjavne sa mi nepodarí dať dokopy džokejov a presvedčiť ich, aby vypovedali pred príslušnými orgánmi, nevedel som totiž, koľkí hlásili McCuskerovi, že sa vypytujem. A rozhodne som nemal v pláne opätovne sa pokúsiť o kontakt s Robertom Priceom či Jimmym Guernseym, ktorí sú nepochybne McCuskerovi ľudia.

Môžem teda podniknúť ešte niečo iné?

Uvažoval som, že napíšem anonym Petrovi Medicosovi a vyvrátim falošné tvrdenia z predchádzajúceho listu. No vezme také čosi do úvahy? Veď mi predsa povedal v nedeľu v Uttoxetri, že mu moja stručná správa len potvrdila, čo si celý čas myslel. Zrejme si aj naďalej ponechá svoje presvedčenie.

Sir Richard Stewart bol posledný zo starej gardy, ktorá sa pričinila, že bezpečnosť a dohľad nad dostihmi prešli zo samozvaného džokejského klubu najprv na Dostihový regulačný úrad a potom na ešte zodpovednejšiu Britskú dostihovú komisiu.

V rámci novej štruktúry sa vytvoril aj iný systém vedenia. Bohatá otitulovaná statkárska elita bola zrazu preč, nahradili ju kariérni administrátori a manažéri.

Táto prudká premena sa stala v uplynulých šiestich či siedmich rokoch a teraz som už s vedením nemal takmer nijaký kontakt. Po smrti sira Richarda som už vo výkonnom výbore osobne nepoznal ani jedného z riaditeľov. Nebolo za kým ísť s dôvernou informáciou, moje postavenie v brandži už zďaleka nebolo také ako ešte dekádu predtým.

Možno bude najmúdrejšie čakať, že si iní všimnú, čo sa deje. A potom nech riešia Billyho McCuskera oni, nie ja. Pravdaže, ak zas nepríde za mnou a nebude žiadať ďalšiu nepravdivú správu. Aké škody však medzitým napácha? Bude v dôsledku nich dôvera tipujúcich navždy otrasená?

A čo v prípade Molsonovcov? Je isté, že oni odviedli Saskiu zo školy. Veď sa mi priznali. A polícia stále hľadá tmavomodrý Volkswagen s preliačeným bokom. Želám si vôbec, aby ho našla? Chcem, aby sa im zrútil svet, aby sa ich dvojičky po trinástich rokoch museli vrátiť do Francúzska? Ale ako zastaviť pátranie po vozidle, a pritom im neoznámiť, čo som zistil?

Veľa otázok a málo odpovedí.

Napokon som konečne nepokojne zaspal a takmer vzápätí, aspoň sa mi zdalo, ma zburcoval vyzváňajúci budík.

Štvrtok sme s Marinou a Saskiou trávili rodinne.

Bol nádherný deň, v škole ešte veľkonočné prázdniny, a tak sme sa všetci traja spolu s Rosie vybrali na dlhú prechádzku poza vŕšok do Aynsfordu k Charlesovi na obed.

Saskia aj Rosie si pomaly zvykali na neprítomnosť Mandy, dcérka sa dokonca prestala vypytovať, kde je pochovaná.

Keď sme zabočili na širokú príjazdovú cestu pred domom, admirál nám vyšiel v ústrety.

„Videl som vás schádzať z kopca,“ privítal nás s otvorenou náručou. „Aké prekrásne počasie na marec! Môžeme obedovať aj v záhrade.“ Vzal Saskiu za ruku a prešli sme na dvor za domom.

Ani Marina, ani ja sme sa nevyjadrovali k mojej modrine pod okom, Charles sa radšej nepýtal, pani Crossová sa tvárila ustarane, no nekomentovala.

Hoci som návštevu ohlásil v poslednej chvíli, gazdiná vyčarila zázraky. Studený nárez a šalát pre dospelých, rybie prsty s pomfritkami pre Saskiu a aj Rosie dostala plnú misku šťavnatých kúskov.

„Dúfam, že tá konzerva bola ešte dobrá,“ povedala mi. „Ani neviem, ako dlho som ju skladovala v komore. Už dávno nemáme psa, ale bolo mi ju ľúto vyhodiť.“

„Nebojte sa, ak je pokazená, naša maškrtnica sa jej ani nedotkne,“ upokojoval som ju.

Rosie porciu zhltla asi za dvadsať sekúnd rovno pred našimi očami. „Aha, tak asi bola v poriadku,“ zasmiala sa pani Crossová.

My ostatní sme jedli pomalšie a pokojnejšie, usadení pod pergolou okolo záhradného stola.

„Za tohto počasia bude mať Invoice v Sandowne výhodu,“ skonštatoval Charles, keď si nakladal šunku z obloženej misy. „Viac sa mu darí na pevnom povrchu.“

Invoice bol favoritom na stíplčejs Victora Ludoruma, ktorý bol plánovaný na sobotu. Už dvakrát za sebou vyhral prekážkové dostihy novicov.

„V utorok večer predsa pršalo,“ upozornil som. Spomenul som si, ako som premokol na parkovisku v Towcestri.

„To bolo nič,“ pokrútil hlavou Charles. „Celé týždne polievajú dráhu v Sandowne, no stále je ako kameň. Voda rýchlo steká, nevsakuje.“

„Si podozrivo dobre informovaný,“ zdvihol som obočie.

Marina na mňa prísne pozrela, akoby ma chcela krotiť.

„Včera večer mi to do telefónu povedal John Chesterfield, je tam riaditeľom.“

„Netušil som, že ste tak zadobre,“ prehodil som ironicky, na čo mi Marina venovala ďalší nesúhlasný pohľad.

„Je členom môjho klubu,“ vyhlásil Charles hrdo. „Dokonca predsedom členského výboru. Zhovárali sme sa o inom a len mimochodom sa zmienil o stave povrchu.“

„Mama ťa pozdravuje, Charles,“ odviedla Marina reč iným smerom.

„Ďakujem, moja,“ potešil sa. „Podobne. Odkáž jej to, keď s ňou budeš hovoriť.“

„Ďakujem, odovzdám,“ sľúbila Marina a obdarila ho milým, žiarivým úsmevom. Hľadel som na ňu. Usmiala sa prvý raz po dlhom čase. Bolo to, ako keď po búrke vyjde slnko.

Po obede vzala pani Crossová Marinu a Saskiu pozrieť sliepky, ktoré chovala v oplotenom výbehu na mieste, kde sa kedysi pestovala zelenina.

„Je niečo nové?“ spýtal sa Charles.

„S čím?“

„S írskym teroristom.“

„V utorok ma zmlátili jeho dvaja prisluhovači,“ povedal som. „A vyzvali ma, aby som prestal vyzvedať medzi džokejmi.“

Nešokovalo ho to, ba ani neprekvapilo. Iba pokýval hlavou, že berie na vedomie.

Spomenul som si, že kedysi v podstate schválil, keď raz na mňa zaútočili. Schvaľoval dôvody, a navyše bol vojak. Správne mierené násilie sa v armáde nielenže tolerovalo, ale aj podporovalo, bolo súčasťou výcviku.

„A dal si sa?“ opýtal sa.

„Či som sa dal čo?“

„Odradiť.“

Dívali sme sa, ako k nám záhradou zaliatou slnkom ruka v ruke kráčajú rozosmiate Marina so Saskiou. Ony boli teraz môj život a nič nemohlo byť dôležitejšie.

„Skús hádať,“ vyzval som ho odovzdane.

„Ahm,“ pochopil Charles. „Viem, v čom je tvoj problém. No keby bolo treba, môžem aj ja vypáliť zopár výstražných výstrelov, upozorniť niektorých ľudí, čo sa robí. Napríklad Johna Chesterfielda, keď sa s ním stretnem v klube. Vďaka tebe poznám dosť vplyvných hráčov na dostihovom poli. Mohol by som pustiť do obehu informácie.“

„Čo ja viem,“ uvažoval som. „Pochybujem, že je to dobrý nápad. Nebol by som rád, keby sa Írovi dostalo do uší, že môj bývalý svokor kladie otázky, ktoré zakázal mne.“

„Tak chceš tomu chlapovi prekaziť jeho svinstvá alebo nie?“ spýtal sa Charles.

„Áno, ale nie za každú cenu. Netušíš, čo je to za človeka.“

„Och, viem si predstaviť,“ povedal Charles. „Poznal som dosť despotov a diktátorov. Napríklad Mao Cetunga.“

„Ty si sa s ním stretol osobne?“ užasol som.

„Nie, ale s jeho kumpánmi, a to mi úplne stačilo, aby som si utvoril obraz.“ S odporom zvraštil tvár. „Takým sa nesmie ustupovať. Treba sa im postaviť čelom a bojovať. Winston Churchill mal pravdu.“

„Charles, veď teraz neriešime druhú svetovú vojnu.“

„Čo myslíš,“ pozastavil sa, „keby bol proti Hitlerovi niekto povstal skôr, možno by sa ani žiadna nekonala.“

Marina so Saskiou sa vrátili a my sme zanechali tému.

„Mami, mami,“ štebotala Sassy, „zahráme si sardinky?“

Bola to Saskiina obľúbená hra. Čosi ako schovávačka, no ten, kto našiel spoluhráča, musel sa schovať spolu s ním, a tak ďalej, až kým neostal jediný hľadajúci.

„Nie, miláčik, teraz nie,“ povedala Marina. „Pomaly sa musíme vybrať domov. Teplé marcové a aprílové dni sú príjemné, kým je slnko na oblohe, no veľmi rýchlo sa schládza, keď zájde. Charles, ďakujeme za skvelý obed.“

„Aj nabudúce, drahá,“ pobozkal ju hostiteľ.

„Pá, starý otec,“ lúčila sa Sassy.

„Maj sa dobre, dušička,“ zaželal jej Charles a zohol sa, aby ju tiež pobozkal. „A príď zas.“

„Určite,“ sľúbila Sassy a na odchode mu horlivo kývala.

Opäť sme sa svorne cez kopec vracali domov. Rosie naháňala motýle v ďateline a medzi včasnými iskerníkmi, Saskia kráčala medzi nami, držali sme ju za ruky a podchvíľou sme ju zdvihli a pohojdali.

Dávno som nezažil také šťastné chvíle.

Len škoda, že nevydržali dlho.

15 | KAPITOLA

Na Veľký piatok mi zavolala Judy Hammondová. Práve sme s Marinou doraňajkovali.

„Som v koncoch,“ ponosovala sa. „Odkedy ste boli u nás, Bob je ako vymenený. Má taký strach, že takmer nevychádza z domu. Dnes mal byť u otca na dni otvorených dverí, ale odmietol. Čo ste s ním porobili?“ hnevala sa na mňa. „A kto je, dočerta, Billy McCusker? Nechce mi o ňom nič povedať.“

Zdalo sa mi, že plače.

„Judy,“ povedal som, „nepomôžem vám, kým nebude Bob ochotný zdôveriť sa mi.“

Čo to táram? Zbláznil som sa? Vari chcem naozaj prísť o jabĺčka v kolenách?

Veď som sa rozhodol, že už s Robertom Priceom nechcem mať nič. Ak je naozaj McCuskerov človek, bude svojmu šéfovi referovať všetko, s čím ho oslovím.

Možno mal Charles pravdu: Kto je raz detektívom, aj ním ostane.

Možno som len nebol schopný odosobniť sa.

Možno som to v kútiku duše ani nechcel.

„Neprehodí s vami slovo,“ s istotou vyhlásila Judy. „Nebaví sa už ani so mnou.“

„No predsa len sa ho spýtajte,“ navrhol som. „Povedzte mu, že rozhovor bude prísne dôverný. A ak odmietne, nepotrvá dlho a na dvere mu zaklopú chlapci v modrom.“

„Polícia?!“ Hlas sa jej zachvel zdesením. „Och, kristepane!“

„Veru tak,“ prikývol som. Nič podobné som, pravdaže, nemohol zaručiť, no v každom prípade som dosiahol požadovaný účinok. „A ešte mu odkážte, nech sa s nikým nepúšťa do reči, najmä nie s Billym McCuskerom.“

„Čo sa tu vlastne, dočerta, deje?“ bedákala.

„Spýtajte sa Roberta,“ odporučil som jej.

Čo sa tu vlastne, dočerta, deje? Dobrá otázka.

„Už mám výsledky testov,“ zvestoval som Marine, ktorá sedela za kuchynským stolom a ďobala do počítača. „Keď si bola preč, prišiel mi list.“

„Akých?“ spýtala sa s pohľadom upretým na monitor.

„Vyšetrení, kvôli transplantácii.“

Prestala ťukať a otočila sa ku mne. „A?“

„Uspel som,“ usmial som sa. „Zdá sa, že som ideálny kandidát.“

Chvíľu mlčala, akoby sa usilovala stráviť prevratnú správu, ktorou som ju ohúril.

„A si absolútne presvedčený, že to chceš?“

„Nie,“ odvetil som. „Ale jedno viem, že to, čo mám, neznášam.“ Zdvihol som ľavé predlaktie s plastovo-kovovým násadcom. „Čokoľvek musí byť lepšie než toto.“

„Každá operácia predstavuje riziko,“ upozornila Marina.

„Áno, viem, ale som pomerne zdravý a ešte sa necítim do starého železa. Keby šlo o akýkoľvek iný chirurgický zákrok, ani chvíľu by som neváhal.“

„A čo lieky? Musel by si ich brať do konca života, aby telo neodmietlo cudzie tkanivo. Vieš, aké majú vedľajšie účinky?“

Ešteže som si vzal mikrobiologičku.

„Doktor vravel, že aj farmakológia už pokročila a vedľajších účinkov je čoraz menej. Na niekom sa vraj takmer ani neprejavia.“

„Čo znamená takmer?“ spýtala sa. „A na koľkých sa prejavia naplno? V akej miere?“

„Neviem,“ bránil som sa ako lajdák, ktorý si nespravil domácu úlohu.

„Tak ti odporúčam informovať sa.“

„Dobre, skúsme okamžite.“

Vytočil som priame číslo uvedené na hlavičke listu a na svoje prekvapenie som zastihol Harryho Bryanta v ambulancii.

„Pravdupovediac, nečakal som, že budete na Veľký piatok v práci.“

„Mám službu a k nehodám dochádza aj cez sviatky. Takmer celú noc som bol na operačke a snažil som sa zachrániť ruku mladému farmárovi, ktorý si ju nedopatrením strčil do rezačky.“

„A podarilo sa?“

„Áno. Aspoň dúfam. Čas ukáže.“ Počul som, že zíva. „Tak, Sid, prečo voláte?“

„Moja žena by vám chcela položiť niekoľko otázok.“

„Nech sa páči.“

Dal som mu Marinu k telefónu, prepol som na konferenčný hovor, aby som ich počul oboch. Zakaždým, keď Marina vzniesla nejaký argument, Harry ho presvedčivo vyvrátil.

Ako som tak počúval, uvedomil som si, že si želám, aby doktor získal každú loptičku. Vysvitlo, že naozaj veľmi túžim po transplantácii.

„No dobre,“ uzavrela Marina. „Nech sa Sid rozhodne sám.“

„Takže súhlasíš?“ spýtal som sa.

„Ide hlavne o teba.“

„Výborne,“ uzavrel som, „poďme do toho, pán doktor.“

„Trochu brzdite,“ schladil ma hlas na druhom konci. „Najprv musíme vec zúradovať, ešte sa podrobíte skúmaniu ďalšieho nezávislého psychiatra, ale už iba formálne. Mohli by ste prísť niektorý deň na budúci týždeň?“

„Pravdaže. Čo hneď v pondelok?“

Bol som vari príliš horlivý?

„Je Veľká noc a nemám službu. Navrhujem v stredu o druhej. Musím toho experta objednať a viem, že s nimi býva v predpoludňajších hodinách problém.“

„Streda o druhej mi vyhovuje,“ súhlasil som. „Aký rýchly priebeh môžem potom očakávať?“

„No, závisí od toho, kedy sa nájde darca. Možno to potrvá týždeň, možno rok, alebo aj viac. Nikto nevie. Dáte nám telefónne číslo, na ktorom vás zastihneme vo dne v noci v prípade, že bude k dispozícii vhodná ruka.“

Medzitým mi neostáva iné, len sa spoliehať na dážď a osudovú chybu motocyklistu.

O šiestej zavolala Judy Hammondová znova.

„Bob mi stále odmieta povedať, o čo ide, ale súhlasil, že sa s vami porozpráva,“ oznámila mi. „Ibaže nie cez telefón. Chce, aby ste prišli k nám.“

Mal som veriť Robertovi Priceovi väčšmi, ako on dôveroval telefónu?

„Nie,“ odmietol som, „dnes nemôžem. Poraďte mu, aby mi zavolal z búdky, ak si myslí, že ho odpočúvajú.“

„A vás nie?“

Policajti už dávno nesledovali moje hovory. Žeby ich vystriedal niekto iný?

„Ostáva nám len riskovať.“

„Pozhováram sa s ním,“ sľúbila. „No musela som mu pohroziť rozchodom, aby som ho k niečomu dohnala.“

„To ma mrzí.“

„Aj mňa,“ zosmutnela. „Obávam sa, že nič už nebude ako dosiaľ.“

Z jej tónu som vyrozumel, že to vyčíta mne. Najradšej by som jej odporúčal, aby hľadala vinníka doma.

„Judy,“ upozornil som rázne, „nemám chuť hovoriť s ním, ak bol medzitým v kontakte s Billym McCuskerom.“

„Nebol,“ ubezpečovala ma.

„Ako viete?“

„Lebo jeho sa bojí ešte väčšmi ako vás alebo polície.“

Veď aj má prečo, vravel som si v duchu. „Tak ho presvedčte, nech sa mi ozve.“

„Pokúsim sa,“ sľúbila.

O hodinu mi Robert Price zavolal z automatu z mestečka Wantage.

„Nedôverujem telefónom,“ vyhlásil. „Dnes je to samá ploštica. Choď tiež niekam inam a vytoč ma.“ Nadiktoval mi číslo, na ktorom ho nájdem.

„Robert,“ chlácholil som ho, „nezdá sa ti, že až príliš dramatizuješ?“

„Ak chceš, aby som ti odpovedal na otázky, choď niekam mimo domu.“

„No dobre,“ privolil som. „Počkaj. O desať minút sa ozvem.“

Napriek Marininmu nesúhlasu som sadol do Range Rovera a zamieril k Charlesovi.

„Čo vlastne chceš?“ oboril sa na mňa Robert, keď zdvihol hneď po prvom zazvonení. „Prečo mi nedáš pokoj?“

„Dám,“ sľúbil som, „keď prestaneš ovplyvňovať dostihy.“

„Kto tvrdí, že to robím?“

„Ale prosím ťa, obaja vieme svoje, tak mi tu nehraj divadlo. Bol to McCuskerov nápad?“

„Och, Bože,“ vzdychol si, „to je chaos.“

„Tak mi ho pomôž upratať. Povedz mi niečo o Maine Visitovi v prekážkovom hendikepe v Newbury, pohár Hennessy.“ To bol prvý z troch podozrivých dostihov na zozname sira Richarda.

„A čo s ním?“ čudoval sa. „Iba som musel postrážiť, aby nevyhral. Aj tak nemal bohvieaké šance.“

Toto tvrdili na svoju obranu všetci. Chabá obhajoba.

„Bol to prvý kôň, ktorého si kvôli nemu zadržal?“

„Nie,“ odvetil bez zaváhania.

„Ktorý bol na začiatku?“

Nastala dlhá prestávka.

„Robert?“

„Summer Nights,“ dostal zo seba napokon.

Neveril som vlastným ušiam. Summer Nights bol šampión zo stajne Briana Hammonda, výnimočnejšieho možno nikdy nemal. Ako víťaz cheltenhamského Zlatého pohára a dvoch dostihov o Pohár kráľa Juraja Šiesteho bol Summer Nights skutočná stípliarska hviezda.

„Kedy?“ užasol som.

Nahlas si vzdychol.

„Pred dvoma rokmi, Newtonov zlatý pohár v Ascote.“

„Určite štartoval ako favorit!“ zvolal som.

„Áno. Mohli ho ohroziť iba štyri kone.“

„Čo sa vlastne stalo?“

„V poslednom kole sme nezvládli priekopu Swinley Bottom.“

Matne som si spomínal, že som to videl v televízii.

„Prečo ste narazili do plota? Summer Nights je predsa vynikajúci skokan.“

„Žiadal som od neho príliš skorý odraz. Chudák, nevedel, čo sa deje, bol zmätený, ale urobil, čo som od neho chcel. Snažil sa, no bolo to nad jeho sily. Sám som sa zľakol, že si ublíži, ale našťastie to zvládol.“

„Nikto si nevšimol nič podozrivé?“

„Nie. Neboli sme vtedy so Summerom v čele, ale držali sme sa v druhej časti poľa a nabiehali sme rovno proti televíznym kamerám. Všetci videli len to, že Summer prerazil plot, nie že som ho popchol príliš zavčasu. A predovšetkým sa riešilo, či vyviazol bez ujmy.“

„Chcem počuť dôvod,“ vyzval som ho.

Nastala ďalšia dlhá prestávka.

„To je zložité,“ povedal.

„Som dosť chápavý.“

„S McCuskerom som sa zoznámil pred tromi či štyrmi rokmi. Pôvodne zo mňa prišiel ťahať rozumy. Najprv som ho poslal do hája, ale...“ Odmlčal sa. „Ponúkol mi peniaze. Chcel iba vedieť, v akej kondícii sú niektoré kone z Hammondovej stajne a tak, poznáš to.“

„Vedel si, že je bookmaker?“

„Áno. Jasné.“

Džokejovia mali prísny zákaz podávať dôverné informácie iným ľuďom, predovšetkým stávkovým maklérom, bolo to proti dostihovým pravidlám, čo Robert Price dobre vedel. Za podobný prehrešok hrozila päťročná alebo aj dlhšia diskvalifikácia.

„Koľko ti zaplatil?“ spýtal som sa.

„Zakaždým dve stovky, nie veľa. No súrne som potreboval peniaze. Práve som kúpil barak a mal som za sebou hnusný pád vo Wincantone. Zlomil som si nohu. Štyri mesiace som bol odpísaný, celú zimu, a musel som splácať hypotéku.“

To si McCusker pravdepodobne predtým zistil.

„Ešte vždy mu predávaš informácie?“

„Je to odporný sviniar, môžem ti povedať. Normálne ma svinsky opinkal.“

„Ako?“

„Podrazil ma. Niekoľko ráz mi prachy poslal poštou a potom vyhlásil, že to nie je dobrý spôsob a radšej mi ich odovzdá osobne. Stretli sme sa v parkovacej garáži v Oxforde. Podal mi hnedú obálku a nástojil, aby som si peniaze hneď na mieste prerátal. Ako som mohol byť taký naivný idiot? Onedlho mi domov prišiel pozdrav – video a na ňom ja, ako preberám úplatok. Pekne vo farbe. On mi podáva balík, ja počítam bankovky, samé desaťlibrovky, strkám si ich do vrecka kabáta, podávam mu ruku a odchádzam. Všetko ako na dlani, samozrejme, okrem McCuskera, ktorý stál celý čas chrbtom ku kamere. Na zázname je len moja tvár, priamo v detaile.“

„A čo bolo ďalej?“ spýtal som sa.

„Pohrozil mi, že ak Summer Nights najbližšiu sobotu v Newtone vyhrá, pošle video Dostihovej komisii. Vysmial som ho. Nemôžem Summera pribrzdiť v takom malom štartovom poli, keď ostatní nestoja za nič. Vyhlásil, že je to môj problém. Spadni, ak treba, len nedobehni prvý, povedal mi.“ Robert sa na chvíľu odmlčal. „Bola to hotová katastrofa, ver mi. Summer bežal ako hodinky, nezakopol, ani len nezaváhal, nemohol som sa z neho len tak bez príčiny skydnúť, chápeš? Zmocňovalo sa ma zúfalstvo a potom som sa rozhodol pre ten dlhý skok cez priekopu.“

„Pribrzdil si ho aj inokedy?“ zaujímalo ma.

„Nie. Ale žijem v permanentnom strachu, že ma McCusker znovu o niečo požiada.“

„Koľko ráz si takto ovplyvnil výsledok?“

„Neviem. Často.“ Robert bol stelesnené nešťastie. „Prídem o licenciu, však, Sid?“

S najväčšou pravdepodobnosťou, pomyslel som si.

Koľkokrát sa z malého pokušenia stal neovládateľný vlak, ktorý sa bezhlavo rútil do záhuby? Veru neraz, najmä ak bol do veci zainteresovaný Billy McCusker.

„Prečo si McCuskerovi povedal, že som ti kládol otázky?“

„Zo strachu,“ priznal sa.

Moje podozrenie sa potvrdilo, Price bol donášač.

„Ako si mu to servíroval?“ zaujímalo ma.

„Čo?“

„Informácie. Aký spôsob si zvolil? Telefonoval si mu?“

„Áno.“

„Daj mi jeho číslo.“

Zdráhal sa, ale aj ja som ovládal vydieračské taktiky.

„Judy Hammondovú by istotne nepotešilo, že otcov dvorný džokej bráni jeho koňom víťaziť,“ pohrozil som. „Alebo že zdravie, ba dokonca život jedného z jeho šampiónov boli ohrozené tým, ako priskoro ho naviedol na skok.“

„Tomu by neuverila,“ vyhlásil Robert.

„Uvidíme,“ skonštatoval som. „Nezabúdaj, že aj ja som jazdil u jej otca. Chceš riskovať?“

„Ty sviniar!“ uľavil si.

„McCuskerovo číslo,“ zopakoval som.

Povedal mi ho.

Bolo to mobilné číslo začínajúce sa na 07. Naškriabal som si ho do bloku na Charlesovom stole v nádeji, že je ešte vždy aktuálne. Bola to prvá časť skladačky na ceste, ako sa dostanem k Írovi, nielen on ku mne.

„Ako často mu voláš?“

„Nikdy. Teda, zriedkavo. Aspoň teraz. Číslo mi dal hneď na začiatku, aby som sa mohol ozvať, keby som mal nejaké informácie. To som aj urobil, keď si ma minulý týždeň navštívil doma.“

„Zdvihol McCusker osobne?“

„Hneď. Po prvom zazvonení.“

Na druhý deň v Sandowne zvíťazil Invoice pohodlne o štyri dĺžky, ani sa nezapotil. Viedol až po poslednú prekážku, ktorú hravo zdolal, a neohrozene dobehol do cieľa prvý.

Sledovali sme to so Saskiou v televízii, v pohodlí domova.

„Aj ty si tie dostihy niekedy vyhral, ocko?“ vyzvedala.

„Nie, zlatko. Ale mnohé iné na tej istej trati áno.“

„Môžem sa učiť jazdiť?“ spýtala sa.

„No prirodzene,“ odvetil som. „Pozhováram sa s mamičkou.“

Vedel som, že Marina nebude nadšená. Už dva či trikrát som v minulosti navrhol, že Sassy kúpim poníka, no nikdy z toho nič nebolo. Moja žena mala panický strach, že by sa Saskii mohlo niečo stať, tak ako mne.

Vždy sa usilovala eliminovať riziká. Zrejme to súviselo s jej prácou v oblasti výskumu rakoviny.

Na druhej strane ocko nebezpečenstvo priam vyhľadával, hnal kone bezhlavým cvalom ponad prekážky, namiesto toho, aby volil pohodlný klus.

Lenže odvážnemu šťastie praje.

To platilo v dostihovom športe aj v špeciálnych vzdušných silách SAS.

16 | KAPITOLA

V stredu ráno nastúpila Saskia po veľkonočných prázdninách opäť do školy a ja som sadol v Banbury na vlak do Londýna, kde som mal v nemocnici stretnutie s Harrym Bryantom a so psychiatrom, doktorom Tristramom Spakemanom – čudákom s motýlikom pod bradou, ktorý akoby trochu nasiakol diagnózami svojich pacientov.

„Obávate sa niekedy smrti?“ vypálil na mňa hneď na úvod.

„Áno,“ odvetil som. „Často, ale nie som tým posadnutý.“

Zahmkal a niečo si zapísal do notesa s hrebeňovou väzbou. Pravdepodobne sa nazdával, že o stupni posadnutosti má rozhodovať on, nie ja.

„Charakterizovali by ste sám seba ako normálneho človeka?“ pýtal sa ďalej.

Čo na to povedať? Možno nie celkom, ale znamená to, že som nenormálny?

„Čiastočne,“ usúdil som napokon. „Mám dve oči aj uši, to je zvyčajné, ale iba jednu ruku, čo zvyčajné nie je.“ Chvalabohu, že sa už vstrebala takmer celá modrina pod okom, ktorú som utŕžil na towcesterskom parkovisku.

„Znepokojuje vás, že vám chýba končatina?“

„Nie,“ odvetil som, „znepokojuje nie je správne slovo. Skôr by som sa vyjadril, že je to frustrujúce.“

„Často podliehate frustrácii?“

Najradšej by som mu vmietol do tváre, že momentálne mi ju spôsobuje akurát tak jeho výsluch, no zháčil som sa.

„Niekedy,“ pripustil som.

„Napríklad teraz, vďaka mojim otázkam?“

Fíha!

„Trochu.“

„Áno,“ pripustil, „myslím, že by som reagoval rovnako. No musím vám ich klásť.“ Trochu znervózňujúco sa na mňa usmial. „Takže, Sid... smiem vás oslovovať Sid?“

„Pokojne ma oslovujte, ako len chcete,“ vyzval som ho a pozrel som na jeho vizitku, ktorú som držal v ruke. „A ja vás môžem volať Tristram?“

„Už mi hovorili aj horšie,“ zachichotal sa. „Takže, Sid, porozprávajte mi o svojich rodičoch.“

„Prosím vás, Tristram,“ prerušil som ho trochu výsmešne, „čo majú moji rodičia spoločné s transplantáciou ruky?“

„Len sa vás snažím lepšie spoznať,“ vysvetlil. „Aby som mohol zodpovedne vyhodnotiť váš duševný stav.“

„Ten je v poriadku,“ vyhlásil som. „A mojich rodičov do ničoho neťahajte. Otec zahynul pri nehode, ešte kým som sa narodil, a mama zomrela na rakovinu, keď som mal šestnásť.“

„Chýbajú vám?“

„Otec nie, lebo som ho nepoznal. Ale za mamou mi je smutno, áno. Ľutujem, že sa nedožila vnučky.“

„Plakali ste, keď zomrela?“

„Srdcervúco,“ povedal som. „No napokon som sa z toho dostal, ako každý, kto stratí matku.“

„Sú ľudia, ktorí odchod najbližších nikdy nespracujú,“ vyhlásil doktor. „Depresia plodí žiaľ.“

„Ale ja netrpím depresiou,“ namietol som.

„Nie.“ Opäť si niečo zapísal.

Takto sme pokračovali asi hodinu a postupom času som si ho celkom obľúbil. Prinútil ma hovoriť o veciach, o akých by som sám od seba nikdy nerozprával: o snoch, nádejach do budúcnosti, obavách, ale aj o tom, na čo myslím pri šoférovaní.

Neprebrali sme iba jediné: fixľovanie dostihov a Billyho McCuskera.

„V poriadku,“ uzavrel napokon. „To by stačilo.“

„Obstál som?“ zaujímalo ma.

„Tu nejde o to, či ste prešli skúškou, alebo nie, ale či je dôvod, prečo by som nemal odporúčať transplantáciu.“

„A je?“ chcel som vedieť.

„Nie,“ povedal. „Žiadny. Podľa môjho názoru ste psychicky zdravý ako buk a ste vhodný kandidát na zákrok.“

„Skvelé,“ potešil som sa.

„Ale pozor. Z našej komunikácie mi vyplynulo, že ste dosť impulzívny a niekedy konáte bez ohľadu na možné následky. Na druhej strane však presne viete, čo chcete.“

Je dobrý, pomyslel som si. Výborný.

Harry Bryant prekypoval nadšením a začal mi vysvetľovať, čo všetko ešte musíme administratívne vybaviť.

„Konečný súhlas podpíšete tesne pred operáciou,“ povedal, „keď budeme mať k dispozícii ruku darcu. Zatiaľ mi potvrdíte len toľko, že poznáte obmedzenia a beriete na vedomie, že vám nemôžeme stopercentne zaručiť všetky schopnosti transplantovanej končatiny.“

Podal mi hŕbku formulárov, ktoré som si mal prečítať a potom podpísať v príslušnej kolónke.

„Kryjete si chrbát,“ skonštatoval som.

„Prirodzene,“ súhlasil s úsmevom. „Nezabúdajte, že som pracoval v Amerike. Tam vás žalujú ako na bežiacom páse. Istý pacient sa nám vyhrážal súdom, lebo nechty na jednej ruke mu rástli iným tempom ako na druhej.“

„Rýchlejšie či pomalšie?“ spýtal som sa.

„Netuším,“ zasmial sa.

Vyplnil som posledný dokument, ktorý sa týkal kontaktov na mňa.

„Výborne,“ potešil sa, keď skladal papiere dokopy. „Hotovo. Teraz sme vás oficiálne zaradili na zoznam čakateľov. Keby ste sa niekedy nachádzali mimo dosahu telefónnych čísel, ktoré ste uviedli, zavolajte nám a dajte nám inštrukcie, kde vás v danom čase nájdeme. Ak vycestujete do zahraničia, vyradíme vás na ten čas spomedzi adeptov.“

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Na zákrok sa treba dostaviť do šiestich hodín,“ zdôvodňoval. „Keby sa našla kompatibilná ruka, ale vy by ste boli preč dlhšie, transplantácia by sa nemohla uskutočniť.“

„Čo by sa potom stalo?“

„Keby bola vhodná pre niekoho iného tu u nás alebo inde v Európe, poskytli by sme ju, no pravdepodobne by ostala darcovi.“

„A pochovali by ju spolu s ním?“

„Áno,“ prikývol. „Alebo spopolnili.“

„To by som nebol rád,“ povedal som. „Radšej sa budem pohybovať v dosahu.“

A dúfať, že zaprší.

Z nemocnice som vyšiel vzrušený a plný očakávania, že keď prídem nabudúce, bude ma tu čakať nová končatina – a s ňou nový život kompletnej ľudskej bytosti.

Vo vrecku mi zazvonil mobil. Volala Marina.

„Ahoj, miláčik,“ pozdravil som ju veselo.

„Sid, Sid!“ Bola prestrašená, počul som, ako dýcha.

„Čo sa stalo?“ skríkol som do telefónu. Všetka radosť sa zrazu vyparila a adrenalín mi stúpol na maximum.

„Je tu polícia.“´

„Kde?“

„U Sassy v škole. A dve ženy zo sociálneho odboru.“

„Prečo?“ spýtal som sa bezradne.

„Vraj musia vziať Sassy do ústavnej starostlivosti.“

„Čože?!“ Podlomili sa mi kolená.

„Chcú nám vziať Saskiu,“ zopakovala a potom som počul, ako na niekoho vrieska: „Nechajte ju na pokoji!“

„Nemôžu ju len tak vziať.“

„Môžu, a robia to,“ plakala Marina. „A teba sa chystajú zatknúť, vraj si ju sexuálne obťažoval.“

Ani neviem, ako som sa z Roehamptonu dostal na stanicu Marylebone a potom na vlak smerom do Banbury. Neskôr som si nepamätal jedinú chvíľu z cesty.

V hlave mi vírilo toľko vecí!

Ako by ma mohli obviniť, že som sexuálne obťažoval dcéru? Veď to nemá zmysel.

Keď sa súprava pohýnala, rozmýšľal som, čo robiť. Komu zavolať?

Pred časom by som sa obrátil na svojho človeka vo Whitehalle Archieho Kirka, ktorý však už nielenže nie je na vplyvnom mieste, ale, žiaľ, ani medzi živými.

Právnik. Potrebujem advokáta.

Poznal som, aj to iba letmo, jedine miestneho notára v Banbury, ktorý nám vybavoval veci, keď sme s Marinou kupovali dom. Musí aspoň poradiť. Našťastie, ešte som mal v zozname kontaktov uložené jeho číslo.

„Jeremy Duncombe,“ ozval sa po druhom zazvonení.

„Dobrý deň,“ pozdravil som ho. „Tu Sid Halley. Pamätáte sa na mňa? Kedysi sme spolu riešili nehnuteľnosť.“

„Pravdaže si spomínam. Pekný domček v Nutwelli.“

„Presne tak.“ Odmlčal som sa. „Jeremy, mám problém a potrebujem radu.“

„Dobre,“ povedal. „Počúvam.“

Zrazu som si nevedel predstaviť, ako mu vysvetlím dôvod, prečo ma chcú zatknúť, aj keď bolo obvinenie absolútne nepravdivé. Bez vetra sa ani lístok nepohne, počul som vnútorný hlas.

„Z nejakých nepochopiteľných dôvodov ma chce vypočúvať polícia.“

„Prečo?“ spýtal sa.

„No, viem, že to znie šialene, ale podľa všetkého dospeli k názoru, že som hrozbou pre vlastnú dcéru.“

Hoci som nevyslovil spojenie sexuálne obťažovanie dieťaťa, na druhom konci zavládlo ticho a chlap, čo sedel oproti mne, na mňa opovržlivo pozrel.

„Je to pravda?“ ozval sa Jeremy.

„Samozrejme, že nie.“

„Momentálne ste na polícii?“ zisťoval.

„Nie, na ceste z Londýna do Banbury. Viem o tom zatiaľ len z manželkinho telefonátu.“

„Čo zamýšľate?“

„Chcem ísť v Banbury rovno na okrsok a uviesť celý nezmysel na správnu mieru. Len som sa nazdával, že by som sa najprv mal poradiť s právnikom, a vy ste jediný, koho poznám.“

„Lenže ja nie som ten správny,“ upozornil ma Jeremy. „Zaoberám sa prevodom majetku a dedičským konaním. Potrebujete advokáta, ktorý sa špecializuje na trestné právo.“

„Ako ho nájdem počas najbližšej hodiny?“

„My máme v kancelárii dvoch, určite budú dnes popoludní v budove mestského súdu v Banbury.“

„To je hneď vedľa policajnej stanice. Mohli by ste jednému zavolať, nech tam o hodinu príde za mnou?“

„Pokúsim sa,“ povedal nepresvedčivo. „No na vašom mieste by som sa na nich veľmi nespoliehal, obaja majú kopu roboty a v stredu súd zasadá do neskorých hodín.“

Zložil som a usmial som sa na muža oproti. Neopätoval môj ústretový krok.

Fajn, vravel som si. Čo ešte príde?

V tej chvíli mi v ruke zazvonil mobil. Neznáme číslo.

„Zdravím, pán Halley,“ ozval sa Billy McCusker. „Ako sa darí?“

„Čo ťa do toho?!“ oboril som sa naňho.

„Nekázal som vám náhodou, aby ste sa prestali vypytovať džokejov?“

Na predlaktí mi naskočili zimomriavky a chlpy na zátylku mi vstali dupkom. Ako vie, že som ďalej kládol otázky?

„Veď som prestal,“ namietol som.

„Ale, ale, pán Halley, nedali ste si povedať a teraz za to zaplatíte.“

„Ako?“ spýtal som sa.

„Také chutné dievčatko,“ tešil sa. „Dúfam, že nebude v detskom domove veľmi trpieť.“

„Ty hovädo!“ zakričal som, no telefón bol už hluchý.

Keď som zdvihol zrak, zistil som, že sa na mňa díva už takmer celý vozeň. Všetkých som obdaril úsmevom a odvrátil som sa.

Ako to len McCusker robí?

Bol schopný ovplyvňovať výsledky dostihov, prinútiť zúfalú dvojicu uniesť dieťa a teraz dokonca zariadil, aby Saskiu vzala sociálka a mňa zatkla polícia?!

Kam až siahajú jeho smrtonosné chápadlá?

Zavolal som Robertovi Priceovi.

„Zakázal som ti spojiť sa s McCuskerom,“ oboril som sa naňho, no zároveň som sa snažil nebyť príliš hlučný. Spolucestujúci mi už aj tak venovali priveľa pozornosti.

„Nekontaktoval som sa s ním,“ tvrdil. „Prisahám.“

Odkiaľ teda vzal McCusker informácie? Mal Robert pravdu, keď celý čas tvrdil, že mu odpočúvajú telefón? A bol napichnutý aj môj? Vypočul si vydierač náš krátky rozhovor?

Usiloval som sa spomenúť si, čo sme si s Robertom povedali v piatok večer a do ktorého telefónu. Koľko z toho mohol McCusker počuť? A predovšetkým vie, že mám jeho číslo?

Pokúsil som sa ozvať Marine, no doma nikto nedvíhal a na mobile sa ozýval odkazovač.

S kým by som ešte mal hovoriť? Možno už dlho nebudem mať šancu.

Vždy keď som mal problém, bol som ranený alebo sa ma niečo dotklo, hľadal som útechu v Aynsforde u Charlesa. Ani tento prípad nebol výnimkou.

„Holý nezmysel!“ horekoval, keď som mu vykreslil posledný vývoj.

„To vieme my dvaja,“ povedal som. „Iní nie.“

„Nikto tomu nebude veriť.“

„Ale bude,“ namietol som. „Kedysi bolo najväčším biľagom označenie prostitútka. No dnes je to takmer slušné slovo v porovnaní s pedofilom či sexuálnym maniakom. Už len závan podozrenia stačí, aby ťa verejnosť odsúdila.“

„Čo chceš robiť?“ spýtal sa Charles.

„Chystám sa na políciu v Banbury a dúfam, že sa mi podarí uviesť veci na pravú mieru. No potrebujem advokáta. Čo najskôr.“

„Mám jedného známeho, člena kráľovskej komory. A môjho klubu. Zavolám mu. Uvidíme, čo navrhne.“

Bol som mu vďačný. Lenže aj vysokopostavení právnici dávajú ruky preč od násilníkov, ktorí obťažujú deti. Také kauzy neprospievajú ich imidžu ani kariére.

Na policajnú stanicu v Banbury som sa nedostal.

Keď som vystúpil z vlaku, čakali ma na nástupišti traja policajti, dvaja v uniforme, jeden v civile. Pravdepodobne ich upovedomil chlap, čo sedel oproti mne. Keď sme prechádzali cez High Wycombe, vytratil sa s mobilom na toaletu a teraz sa potmehúdsky usmieval pri pohľade na to, ako ma uniformovaní pevne chytili popod pazuchy.

„Pán Halley,“ oslovil ma civilista a postavil sa rovno predo mňa. „Som detektív seržant Fleet a zatýkam vás pre podozrenie zo spáchania sexuálneho deliktu podľa zákona z roku 2003. Máte právo mlčať, no vašej obhajobe môže uškodiť, ak nebudete odpovedať na otázky a spoliehať sa, že niektoré fakty uvediete až na súde. Čokoľvek poviete, môže byť použité proti vám ako dôkaz.“

Nepovedal som nič a dal som sa vyviesť do pristaveného služobného auta.

Odviezli ma na policajnú stanicu až do Oxfordu, kde ma do cely predbežného zadržania zavrel bodrý seržant v bielej košeli. Hneď od začiatku dával najavo, že neznáša chlapov, čo omakávajú decká, ako sa sám vyjadril.

Musel som vyprázdniť vrecká, odovzdať mobil, peňaženku a opasok; všetko vložili do jednotlivých plastových vreciek a označili nálepkami. Ďalej ma odfotografovali spredu aj z profilu a následne mi pomerne nešetrne z ústnej dutiny odobrali ster na vzorku DNA.

Nastal dokonca zábavný moment, aspoň pre mňa, keď mi jeden z pracovníkov chcel vziať odtlačky prstov z ľavej ruky. Nikto sa ma nepýtal, či mám protézu, a nezistili to ani počas osobnej prehliadky, ktorá spočívala v prehmatávaní môjho tela od hlavy po päty.

Seržantovi však nebolo do smiechu.

„Dajte si ju dolu!“ zavelil prísne.

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Lebo som povedal.“

Pochopil som, že nemá význam škriepiť sa, a tak som si opatrne stiahol ľavé predlaktie aj s laminátovým rukávom a podal som mu náhradu končatiny hore dlaňou. S nechuťou na ňu pozrel a strčil ju do ďalšieho igelitu.

„Rád by som sa stretol so svojím advokátom,“ oznámil som mu.

„Všetko má svoj čas,“ odbil ma nevrlo.

„A chcem hovoriť s hlavným inšpektorom detektívom Watkinsonom.“

„Aj na to príde čas,“ povedal seržant a urobil si poznámku. Potom sa obrátil na svojich podriadených. „Zoberte toho chrapúňa na päťku.“

„Počkajte,“ snažil som sa ho zadržať. „Mám predsa právo zavolať si.“

„Vydržte,“ trval na svojom. „Na päťku!“ zavelil.

Dvaja dozorcovia ma postrčili za mreže a potom ma previedli cez špinavožltú chodbu k cele číslo päť, kam ma bez akýchkoľvek okolkov surovo sotili. Dvere sa za mnou zabuchli.

Nemohol som im nič vyčítať.

Ani ja nemám rád pedofilov, a nech hovorí zákon čokoľvek, v očiach polície je každý zatknutý vinný, až kým sa nepreukáže opak. Ešte aj potom ostávajú pochybnosti, najmä ak ide o podozrenie z obťažovania detí.

Sediac na prični s matracom v belasom plastovom návleku, uvažoval som, ako sa mohlo v mojom živote všetko tak prudko zvrtnúť. Za dve hodiny som sa zo stavu očakávania a nadšenia prepadol do zúfalstva a beznádeje.

Na rozmotanie tohto uzla veru nebude stačiť krátky rozhovor s hlavným inšpektorom Watkinsonom a len tak rýchlo sa nezasmejeme nad kardinálnym omylom sociálnych pracovníkov. Pravdepodobne sa ukáže potreba ísť pred súd a čeliť aj neželanému záujmu médií.

Ako dlho ma budú držať v tejto prekliatej diere?

Uvedomil som si, že teraz by som nemal nijakú šancu dostaviť sa do šiestich hodín do Nemocnice kráľovnej Márie na transplantáciu, aj keby hneď bola k dispozícii vhodná ruka.

Ešteže nepršalo.

17 | KAPITOLA

Po opakovaných žiadostiach mi asi o dve hodiny povolili telefonát. Odvolával som sa na svoje práva a nárok oznámiť niekomu, kde sa nachádzam.

Z telefónu väzenského seržanta som zavolal Charlesovi.

„Kde si?“ spýtal sa ma.

„Na policajnej stanici v Oxforde,“ povedal som. „Hovoril si s tým svojím známym?“

„Áno. Vybavil ti advokátku, ale tá ťa hľadá v Banbury.“

„Fajn. Tak ju pošlite do Oxfordu. A brnkni, prosím ťa, Marine, povedz jej, kde som a že som v pohode.“

„Už stačilo,“ rozhodol seržant a vzal mi z ruky slúchadlo. „Odveďte ho nazad!“

„Potrebujem hovoriť s hlavným inšpektorom Watkinsonom,“ naliehal som.

„Všetko má svoj čas,“ opäť znela odpoveď. „Späť do cely!“

Zopakoval sa pochod cez mreže a po chodbe.

„Kedy ma vypočujú?“ spýtal som sa jedného z tých, čo ma viedli.

„Aj na to príde,“ odvetil v štýle svojho nadriadeného.

Očividne rovnaký žargón.

Výsluch viedol detektív superintendent o deviatej večer, štyri a pol hodiny po mojom zatknutí a hodinu po príchode Maggie Jenningsovej, advokátky, ktorú vybavil Charlesov priateľ z klubu. Dovolili jej stretnúť sa so mnou krátkych päť minút pred začiatkom vypočúvania.

„Prepáčte, že až teraz, pán Halley,“ ospravedlňoval sa superintendent nepresvedčivo. „Vykonávali sme prehliadku vášho domu.“

„Tam nič nenájdete,“ ubezpečil som ich.

„Rada by som sa so svojím klientom pozhovárala medzi štyrmi očami,“ rázne zasiahla Maggie Jenningsová.

„Výsluch prerušený o...“ Superintendent pozrel na nástenné hodiny. „... dvadsaťjeden nula dva.“ Vypol diktafón a vyšiel von aj so svojím pobočníkom. Ostali sme s právničkou osamote. Uvažoval som, či je miestnosť odpočúvaná, no neodvážil som sa spýtať.

„Pán Halley, kázala som vám predsa, že na priame otázky nemáte hovoriť nič iné okrem bez komentára,“ hnevala sa Jenningsová.

„Sid,“ opravil som ju. „Prosím, oslovujte ma Sid. A prečo sa nemám k ničomu vyjadrovať? Veď nie je čo skrývať. Nič som neurobil.“

„Pán Halley... Sid,“ povedala. „Čelíte veľmi vážnym obvineniam. Všetko, čo vyslovíte, môže polícia prekrútiť a použiť tak, aby to vyznelo vo váš neprospech. Verte mi, najlepšie je držať jazyk za zubami.“

Nechápal som. Veď len vinníci mlčia.

Šla ku dverám a zaklopala. Vzápätí vošli superintendent s asistentom a sadli si.

Opäť zapli diktafón.

„Výsluch obnovený dvadsaťjeden nula päť,“ zahlásil detektív. „Prítomní: superintendent Ingram, detektív seržant Fleet, obvinený pán Halley a jeho právna zástupkyňa pani Jenningsová. Tak, pán Halley,“ pokračoval, „ak vravíte, že u vás doma nič nenájdeme, kde máme teda hľadať obrázky neplnoletých?“

„Bez komentára.“

„Máte ich predsa, nie?“

„Bez komentára,“ opäť som si zahryzol do jazyka.

Chcel som povedať, že, samozrejme, vlastním tisíce obrázkov malých dievčat. Šesť rokov Saskiu fotografujem, dokumentoval som všetko od jej narodenia až do včerajška v záhrade, mám snímky z domu, zo školy, z návštev u Charlesa, z prázdnin v Holandsku, vianočných a narodeninových osláv. Väčšinu času mám pri sebe telefón so zabudovanou megapixelovou multikamerou. Ktorý otec nefotografuje? Nie je na tom nič zlé ani perverzné.

„Poznáte istú Annabel Gaucinovú?“ spýtal sa.

Úkosom som pozrel na advokátku. Takmer nebadane pokrútila hlavou.

„Bez komentára,“ odvetil som znova.

„Má len šesť rokov.“ V hlase mu znelo pohŕdanie. „Prečo máte v mobile fotografiu vyzlečenej Annabel Gaucinovej?“

„Bez komentára.“

„Stojí nahá u vás doma.“

„Bez komentára.“

Ak fotografiu videl, dobre vie, že Annabel bola vo vani spolu so Saskiou a obe zahaľovala pena. Nevidieť ani centimeter telíčok, z bubliniek im trčia len vysmiate tváre. Ale odkiaľ mohol vedieť, že je to Annabel?

Začínal som chápať, čo naznačovala Maggie, keď tvrdila, že polícia všetko prekrúti proti mne.

Zdalo sa, že vôbec nezáleží na tom, či odpovedám, alebo nie, situácia sa komplikovala. Sedel som ako na ihlách.

Výsluch pokračoval v rovnakom duchu ešte asi hodinu a ja som podľa inštrukcií na žiadnu priamu otázku superintendenta neodpovedal. Seržant Fleet len ticho sedel a pozoroval ma. Odkedy mi odrecitoval poučenie na stanici v Banbury, neprehovoril ani slovo.

Vyžiadal som si ďalší súkromný rozhovor s Maggie Jenningsovou a opäť som vyjadril výhrady voči mlčaniu.

„Viem, čo robím,“ ubezpečovala ma. „Nie je vašou úlohou dokazovať nevinu.“

„Ale ja chcem,“ nástojil som. „Veď som sa ničoho nedopustil.“

Nebol som si celkom istý, či mi Maggie verí. Možno ju zmienka o fotografii nahej Annabel šokovala. V čase, keď vznikala, mi ani len vo sne nezišlo na um, že by ju mohol niekto pokladať za čosi iné ako dielo pyšného otca, ktorý sa teší, ako sa jeho šesťročná dcérka nevinne hrá vo vani s najlepšou kamarátkou. Na obrázku bola aj Marina, vlastne to bol jej nápad, aby som stisol spúšť.

Vytrvalo som na každú otázku omieľal bez komentára, až to prestalo baviť nielen mňa, ale aj superintendenta.

„Výsluch skončený o... dvadsaťdva osemnásť,“ vyhlásil a vypol diktafón. Potom vstal a bez slova vyšiel z miestnosti.

„Čo bude ďalej?“ spýtal som sa detektíva seržanta Fleeta, tichého pomocníka, no ten len ďalej mlčal. Pozrel na mňa ako na kus psieho výkalu, ktorým si zašpinil topánky, vyšiel za svojím šéfom a zavrel dvere.

„Určite si vás tu nechajú cez noc,“ usúdila Maggie, „a ráno obnovia vypočúvanie. Medzitým bude ďalej prebiehať domová prehliadka s cieľom nájsť vo vašom počítači kompromitujúce materiály.“

„Na Annabelinej snímke nie je nič nemravné,“ bránil som sa. „Je s mojou dcérkou vo vani a obe sú po krk v pene do kúpeľa. Je tam aj moja žena. Vylučujem akýkoľvek sexuálny podtext.“ Pravdupovediac, trochu som vtedy váhal, či mám fotografovať, no Marina ma nahovorila.

„Aj tak si vás tu nechajú,“ povedala Maggie. „Môžu vás držať tridsaťšesť hodín, ak nepožiadajú súd o predĺženie.“

„Predĺženie?“ zľakol som sa.

„Dokopy vás smú zadržiavať deväťdesiatšesť hodín, potom vás musia buď obžalovať, alebo prepustiť.“

„Deväťdesiatšesť hodín?! To sú štyri dni!“

„V extrémnom prípade,“ snažila sa ma upokojiť advokátka. „Ak nenájdu ďalšie obrázky a ten, čo majú, je taký nevinný, ako vravíte, pustia vás zajtra a predvolajú, až keď ukončia vyšetrovanie. Samozrejme, ak nezískajú nejaké priťažujúce výpovede svedkov.“

Koho? uvažoval som. McCusker zrejme niekoho prinútil, aby na mňa podal podnet. Zmanipuloval aj iných?

Maggie šla zaklopať na dvere. „Uvidíme sa ráno.“

„Kde ste sa ubytovali?“

„Kancelária mi objednala hotel. O mňa sa nestrachujte. Poradím si. Polícia mi dá vedieť, či a kedy bude zajtra výsluch pokračovať. Medzitým nikomu o prípade ani muk. Verte mi, v tomto prostredí neexistuje priateľská a nezáväzná debata.“

Keď Maggie vyšla, vrátili sa dvaja dozorcovia.

Držal som sa pokynov a mlčal som celou cestou do cely číslo päť. Nezaznamenal som nijaké prívetivé kroky svojich väzniteľov. Ešte aj jedlo, ktoré ma čakalo, bolo ako ľad, asi tam stálo hodiny – neidentifikovateľný guláš tmavohnedej farby, šťava na plastovom tanieri pripomínala lepidlo na tapety.

Po štyroch dňoch takejto stravy sa hravo dostanem späť na svoju džokejskú váhu, pomyslel som si.

„Ako mi vysvetlíte toto?“ vyzval ma superintendent nasledujúce ráno vo vyšetrovacej miestnosti.

Hodil na stôl preplnenú hnedú obálku, z ktorej sa vysypali fotografie. Boli to zábery detí v sexuálnych pózach, každému normálnemu človeku by sa z nich obrátil žalúdok.

„Bez komentára,“ zopakoval som opäť.

„Našli sme ich u vás v kôlni,“ povedal. „Pod hŕbou starých záhradníckych rukavíc.“

Krv mi udrela do slúch, v ústach mi totálne vyschlo a zovrelo sa mi hrdlo.

Pravdaže, obálku ani fotografie som v živote nevidel. Podstrčil ich tam McCusker alebo niektorý z jeho komplicov, no aj keby mi Jenningsová dovolila prehovoriť, vyšetrovateľ by mi akiste neuveril.

Situácia sa zrazu výrazne zvrtla v môj neprospech, mal som pocit, že sa rútim do nešťastia bez možnosti zastaviť, že sa ženiem plnou parou ako Titanic proti ľadovcu a nečaká ma nič, len záhuba, niet cesty späť.

Pŕ, pribrzdil som sa. Upokoj sa. Zopár ráz sa zhlboka nadýchni.

Prinútil som sa pomaly si odpiť z pohára vody, ktorý stál predo mnou.

„Chcem hovoriť s hlavným inšpektorom Watkinsonom a seržantom Lynchom.“

Túto žiadosť som nevyslovil prvý raz, no opäť na ňu nereagoval.

„V obálke sa nachádza päťdesiatosem veľmi nemravných záberov detí,“ oznámil a zopár mi ich prisunul. „Na niektorých sú maloletí v zábere s dospelými, ktorých tváre, prirodzene, nevidieť. Niečo vám poviem, pán Halley, je tu dosť dôkazov na to, aby ste si pekných pár rokov posedeli za mrežami. A viete, čo sa tam robí s ľuďmi, ako ste vy.“ Pretiahol si ukazovák popod krk.

„Nezastrašujte láskavo môjho mandanta,“ vyzvala ho Maggie Jenningsová.

Policajt na ňu zagánil, akoby chcel odradiť aj ju.

„Odpoviem na vašu otázku,“ oznámil som mu, „no len v prítomnosti hlavného inšpektora Watkinsona a detektíva seržanta Lyncha.“

Advokátka na mňa s nevôľou pozrela a opäť si vyžiadala čas na dôverný rozhovor s klientom.

„Myslíte, že je to múdre?“ spýtala sa ma, keď sme osameli.

„Už mám po krk tých hnusných obvinení z čohosi, čo som nespáchal. A bez možnosti brániť sa. Fotografie do kôlne niekto podstrčil. V živote som ich nevidel a už ich ani nechcem vidieť. Možno nie je múdre odpovedať na otázky, ale ešte horšie je celý čas papagájovať bez komentára. Vyzerá to, akoby som niečo tajil, čo nie je pravda. Pomaly už aj sám začínam pochybovať o svojej nevine, keď sa tak počúvam.“

„Dobre,“ povedala Maggie, no nesúhlasne pokývala hlavou. „Vy ste klient.“

Ale výsluch už nepokračoval. Namiesto toho ma opäť násilím odviedli do cely číslo päť, kde ma nechali celú večnosť trčať osamote.

Ak poviem, že sa ma zmocnilo zúfalstvo, použijem veľmi slabý výraz.

Bol som zvyknutý mať veci pod kontrolou, vedieť, čo sa deje. No tu som bol totálne odstrihnutý, vôbec som napríklad netušil, čo je s mojimi najbližšími.

Sú Marina a Sassy spolu? Alebo je moje malé dievčatko, chúďa, niekde samo v detskom domove, ako naznačoval McCusker?

Neistota bola asi najhoršia.

V dnešnej digitálnej dobe, keď sme zvyknutí mať vždy poruke mobilné telefóny a internet, cítime sa bez nich načisto stratení. Akoby sme sa stali otrokmi kontaktu so svetom a neboli sme schopní čeliť niekoľkohodinovej izolácii.

Zatínal a uvoľňoval som päsť pravej ruky v snahe zahnať potrebu naťukať textovú správu alebo mail.

Prsty ľavej ruky ostávali meravé, nereagovali na žiadnu stimuláciu, keďže ležali aspoň pätnásť metrov odo mňa v zásuvke písacieho stola službukonajúceho seržanta.

Čas sa neznesiteľne vliekol a ja som si robil starosti o Marinu a Saskiu. Uvedomoval som si, že je mojou povinnosťou dávať na ne pozor, a teraz som zlyhal na celej čiare. Nebol som schopný postarať sa ani sám o seba.

V cele neboli hodiny. Za normálnych okolností som nenosil hodinky, fungoval som podľa času v mobilnom telefóne. Teraz som sa snažil v duchu odmerať, ako dlho trvá, kým prejde minúta. Potom päť minút. A desať. Nemal som však možnosť overiť si, či odhadujem správne.

Už druhý raz v ten deň som pocítil paniku.

Nevzrušuj sa, opakoval som si zas a znova, len pokoj. A zhlboka dýchaj.

Aby som sa odpútal od sledovania času, musel som si zamestnať mozog niečím iným. Začal som teda skúmať prostredie. Aká veľká je cela? Koľko kubických metrov vzduchu je v nej? Ak sa na jedno nadýchnutie dostane do pľúc päť litrov, koľko takých nadýchnutí poskytuje miestnosť? A podobne.

Viem, bolo to smiešne, ale vždy lepšie, akoby som mal škrabať stenu, hoci ani od toho som už nemal ďaleko.

Nabudúce si nesmiem zabudnúť vziať so sebou knihu, keď ma zatknú, vravel som si. Aj tak by mi ju dozorcovia nenechali, máš ho vidieť!

Napokon ma eskortovali naspäť do vyšetrovacej miestnosti, kde ma sotili na stoličku pri stole.

Pozrel som na nástenné hodiny. Bolo o desať dvanásť. Strávil som v cele čosi vyše dvoch hodín. Pripadalo mi to päťkrát viac. Ako sa dajú vôbec vydržať roky na samotke? Bol som presvedčený, že by som sa do týždňa zbláznil.

Vošla Maggie Jenningsová, za ňou superintendent, jeho poskok Fleet a potom hlavný inšpektor Watkinson, ktorý si sadol kúsok obďaleč. Po detektívovi Lynchovi ani chýru ani slychu, ale človek nemôže chcieť všetko. Musím sa uspokojiť s jeho šéfom.

Superintendent zopakoval úvodný rituál, ohlásil do diktafónu dátum, čas a zúčastnené osoby.

Ak som sa nazdával, že prítomnosť hlavného inšpektora postoj zmierni, veľmi som sa mýlil. Práve naopak, superintendent ešte pritvrdil, akoby chcel dať najavo, že mu dajaký väzeň nebude nič vnucovať.

„Tak, pán Halley,“ obrátil sa na mňa, „začneme odznova. Poznáte maloletú menom Annabel Gaucinová?“

„Áno,“ pritakal som. „Je to spolužiačka a kamarátka mojej dcéry.“

„Bola niekedy u vás?“

„Áno. Zopár ráz dokonca prespala. A aby som vám ušetril ďalšie otázky, áno, asi pred dvoma týždňami som ich obe fotografoval vo vani. Na zábere je aj moja manželka a snímka nemá nijaký sexuálny podtext.“

„Nezdá sa vám, že fotografovať dve nahé šesťročné dievčatá je obscénne?“

„Nie,“ povedal som, „nezdá. Obe boli kompletne zakryté penou. Čo je na tom zlé?“

„Marilyn Monroeová sa vyjadrila, že penový kúpeľ je erotický. Preto ju často filmovali vo vani s bublinkami.“

„To je niečo celkom iné,“ ohradil som sa. „V každom prípade, moje motívy vôbec neboli nemravné.“

„To posúdi porota.“

Och, Bože, pomyslel som si. Proces? A porota? Akiste pochopí, že šlo len o momentku do rodinného albumu. Ale čo tie ostatné v hnedej obálke, ktoré našli v kôlni? Zďaleka nie sú také nevinné.

„Pán Halley,“ pokračoval vyšetrovateľ, „dotýkali ste sa niekedy Annabel Gaucinovej neprimeraným spôsobom?“

„Nie,“ odvetil som pohŕdavo. „Ani náhodou. Nechytám žiadne dievčatá, okrem vlastnej dcéry, samozrejme.“

„Dotýkali ste sa niekedy dcériných genitálií alebo konečníka?“

„Často som ju prebaľoval, keď bola malá,“ povedal som. „Ako každý starostlivý otec. A niekedy ju kúpem, keď je manželka odcestovaná alebo má veľa práce. Ale nikdy v tom nebolo nič sexuálne. V žiadnom prípade.“

„Boli ste pred ňou niekedy nahý vy?“

Spomenul som si na časy, keď k nám Sassy často vhupla ráno do postele. Vtedy som nemával nič na sebe.

„Keď bola ešte bábätko,“ povedal som. „Nemáme problém pohybovať sa s manželkou v spálni bez oblečenia. Saskia tam niekedy vošla.“

„Kedy ste boli naposledy obnažený v jej prítomnosti?“

„Neviem,“ zahabkal som.

„Pred rokom? Pred mesiacom? Pred týždňom?“

„Oveľa dávnejšie.“ Trochu som sa spotil. „Už roky nie. Pravdepodobne, odkedy chodí do školy.“

„Vyzliekali ste sa niekedy pred iným dieťaťom?“ spýtal sa.

„Nie,“ odmietol som rázne.

„Ste na niektorej z týchto fotografií?“ Vzal do ruky hnedú obálku.

„To rozhodne nie,“ ohradil som sa. „A nikdy predtým som ich nevidel. Akiste ich do kôlne podstrčil ten istý človek, ktorý sa mi vyhrážal do telefónu a dal moju dcéru uniesť zo školy.“

Pozrel som na hlavného inšpektora Watkinsona v nádeji, že podporí moje tvrdenia, no ten len sedel so stisnutými perami a mlčal. Očividne mal taký príkaz a plnil ho.

Obrátil som sa opäť na superintendenta. „Hovorili ste s hlavným inšpektorom Watkinsonom o Billym McCuskerovi?“ položil som otázku tentoraz ja.

„To nie je v danej kauze relevantné.“

„Tak to teda je, a sakramentsky,“ rozčertil som sa. „McCusker mi včera volal, keď som bol vo vlaku, len pár minút predtým, ako ste ma zatkli, a oznámil mi, že budem pykať, lebo som ho neposlúchol. A vraj dúfa, že mojej dcérke nebude smutno v detskom domove. Tak mi nehovorte, že Billy McCusker nesúvisí s prípadom!“

„Billy McCusker nefotografoval dve nahé dievčatká stojace vo vani.“

Bol ako posadnutý.

„Pozrite,“ pokračoval som a snažil som sa hovoriť čo najracionálnejšie, „ak ste ten záber videli, musíte uznať, že je to len nevinná rodinná momentka, pre ktorú by nikto nikoho nemohol zatknúť, ba ani len sa pohoršiť pri pohľade na ňu.“ Je to len čerešnička na McCuskerovej torte, vravel som si. Ani sám hádam nedúfal, že ho postihne také šťastie.

„Prečo ma teda zaistili?“ spýtal som sa. „Ešte predtým, ako mal ktokoľvek možnosť vidieť záber v mojom telefóne? Niekto musel dať podnet. Kto to bol?“

Superintendent zaryto mlčal.

„Rodičia Annabel Gaucinovej určte nie, však?“ Pomaly sa vo mne zbierala para. „Kto teda? Človek s írskym prízvukom?“

Opäť nijaká odpoveď.

„Hovorím vám, superintendent Ingram, toto celé je obrovský komplot. Billy McCusker alebo jeden z jeho pätolizačov podstrčili fotografie do kôlne, aby ste ich tam ľahko našli. Potom vám zavolali a udali ma. Odobrali ste z nich odtlačky prstov? Moje na nich určite nenájdete.“

„Výsluch prerušený o dvanásť dvadsaťdva,“ znenazdajky ohlásil vyšetrovateľ a stisol tlačidlo diktafónu.

Všetci traja policajti svorne vstali a zamierili ku dverám.

„Ako dlho ma tu ešte chcete držať?“ V hlase som mal poriadnu dávku hnevu. „Rád by som šiel domov za rodinou.“

Superintendent ani len nespomalil krok.

„Pán Watkinson!“ zvolal som. „Vy istotne chápete, o čo tu ide. Nemôžete niečo podniknúť?“

Inšpektor sa obrátil a pozrel na mňa s poľutovaním, no neprehovoril ani slovo. Ostávalo mi len dúfať, že sa ozve vonku na chodbe.

Za trojicou sa zavreli dvere a v miestnosti sme ostali len my dvaja s Maggie Jenningsovou.

„Čo teraz?“ spýtal som sa jej.

Očividne bola rovnako prekvapená ako ja, že sedenie tak náhle prerušili. „Netuším,“ priznala sa. „Možno ešte budú pokračovať, alebo sa nazdávajú, že už majú dostatok podkladov na to, aby vás obžalovali za prechovávanie detskej pornografie. Prípadne vás môžu prepustiť na policajnú kauciu počas ďalšieho vyšetrovania.“

„Čo to presne znamená?“

„Že vám síce dovolia odísť, no v stanovený deň a hodinu sa vždy musíte hlásiť. Tento inštitút sa často využíva, najmä ak neexistuje dostatočné množstvo dôkazov a vyšetrovatelia potrebujú získať čas. Viažu sa naň rôzne požiadavky, musíte napríklad odovzdať pas, aby ste nemohli vycestovať do zahraničia.“

Takýto únik sa mi v danej chvíli zdal nesmierne lákavý.

„Čo ak ma obžalujú?“

„Potom vás tu budú držať, kým nepredstúpite pred sudcu. To by prichádzalo do úvahy asi zajtra predpoludním.“

„A potom?“

„Pravdepodobne dá súhlas s podmienečným prepustením.“

Znepokojovalo ma, že použila výraz pravdepodobne.

18 | KAPITOLA

O štvrtej popoludní ma predsa len prepustili na policajnú kauciu. A tá so sebou niesla určité obmedzenia.

Nielenže som musel odovzdať pas, ale nesmel som sa vedome priblížiť na menej než tri kilometre k Annabel Gaucinovej ani sa zdržiavať osamote so svojou dcérou.

„Ale to je smiešne,“ obrátil som sa na seržanta, ktorý mi čítal poučenie. „Veď bývam necelé tri kilometre od Annabel Gaucinovej.“

„Tak sa musíte presťahovať,“ poradil mi nezúčastnene. „Ak odmietnete, môže sudca nariadiť, aby ste naďalej ostali vo väzbe. Je to na vás. Opatrenia navrhol sociálny odbor a oni istotne vedia, čo robia.“

Aj keď som o ich kompetencii v tomto prípade pochyboval, nedalo sa nič robiť.

Opäť som raz podpísal čosi, s čím som nesúhlasil.

Charles po mňa prišiel vo svojom obstarožnom Mercedese. Keďže mal náhradné kľúče od nášho domu, požiadal som ho, aby sa cestou stavil po môj pas, ktorý ležal v hornej zásuvke písacieho stola. Obradne som ho podal seržantovi a on mi na oplátku vrátil protézu, opasok, peňaženku a slobodu.

Telefón si nechali ako možný dôkaz.

Vyšli sme s Charlesom z policajnej stanice rovno do náručia reportérov a fotografov. Zo všetkých strán sa na mňa valili ich otázky a blesky. Čakal tu dokonca aj televízny štáb, ktorý mi tlačil mikrofón rovno pod nos.

Spočiatku som bol v šoku a takmer som zacúval späť na policajnú stanicu. No vedel som, že tam sa nedočkám pochopenia. Predpokladal som, že novinárom dal tip práve niekto odtiaľ.

Museli sme sa s Charlesom prebojovať cez dav cvakajúcich hyen a predrať sa asi päťdesiat metrov k autu.

„Nastúp!“ zavolal na mňa Charles ponad strechu voza, no vôbec nebolo ľahké zavrieť dvierka, paparazzi sa ich snažili držať otvorené a získať čo najlepší záber.

Aj keď sa mi nepodarilo celkom zabuchnúť, Charles sa napokon predsa len odlepil od obrubníka.

„Pozor!“ skríkol som, keď som uvidel, ako sa rúti priamo na lovcov senzácií. „Preboha, nezraz ich, lebo nás hneď zabasnú oboch.“

Našťastie, obliehajúci mali dosť rozumu a včas odskočili nabok.

„Pane na nebi!“ smial sa admirál. „To je skoro ako dostať sa zo zovretia ČĽA.“

„Čoho?“ spýtal som sa.

„Čínskej ľudovej armády,“ vysvetlil. „V údolí rieky Jang-c’-ťiang. Ibaže tam na nás spustili ostrú delostreleckú paľbu.“

V mojich očiach sa tento útok od nej veľmi nelíšil. Bol som presvedčený, že zábery, ktoré ulovili reportéri, budú dnes večer vo všetkých správach a zajtra ráno v každom celoštátnom denníku.

„Prečo si ma neupozornil, čo hrozí?“ vyčítal som Charlesovi. „Veď si ich musel vidieť cestou dnu.“

„Prepáč, nevšimol som si. A keby aj, netušil by som, že tu čakajú kvôli tebe.“

Akoby aj mohol?

Sledujú nás?

Admirál pozrel do spätného zrkadla. „Myslím, že nie, ale pre istotu zopár ráz odbočím.“

Asi desať minút sme sa vozili bludiskom oxfordských jednosmerných ulíc, kým sa Charles nepresvedčil, že za nami nikto nejde, až potom zamieril na severozápad do Aynsfordu.

„Ako bolo na polícii?“ spýtal sa ma.

„Príšerne. Zaobchádzali so mnou ako so zvrhlíkom.“

Charles sa ma, našťastie, nespýtal, či ním nie som.

„A prečo vlastne nemôžeš ísť teraz domov?“ čudoval sa.

Snažil som sa mu to vysvetliť počas krátkeho telefonátu, ktorý mi povolili na strážnici. Zavolal som Charlesovi len preto, lebo Marina nedvíhala ani pevnú linku, ani mobil a seržant už bol netrpezlivý.

„Vďaka poondiatej sociálke sa nesmiem priblížiť na tri kilometre k Annabel Gaucinovej, hoci býva len kilometer a pol od nás.“

„Kde presne?“

„V Eastlaku. Neďaleko školy.“

„Tak poď ku mne,“ navrhol. „Aynsford je odtiaľ dostatočne ďaleko.“

„Požičiaš mi telefón, aby som mohol zavolať Marine?“ požiadal som ho.

„Ja nemám mobil,“ povedal. „Nikdy som sa s tou vecičkou neskamarátil. Ozveš sa jej, keď prídeme domov.“

Ako sa môže dnes niekto zaobísť bez mobilu?! Ja som svoj teraz nemal pri sebe iba dvadsaťštyri hodín, a už som bol celý bez seba, načisto stratený. Chcel som Charlesa požiadať, aby mi zastavil pri telefónnej búdke, no potom som si uvedomil, že cesta do Aynsfordu netrvá zas až tak dlho. A manželka aj tak nebude mojím oznámením nadšená.

„Ako sa majú?“ odvážil som sa spýtať.

„Marina bola poriadne nahnevaná.“

„Na mňa?“

„Myslím, že na všetkých, predovšetkým na úrady. No od včerajšieho večera, keď si zavolal, som s ňou nehovoril. Saskiu niekam odviezli a ona sa ešte vždy usilovala zistiť, kde je.“

Viem si predstaviť jej zlosť. Prežíval som čosi podobné, keď sa mi nedarilo z policajtov vytiahnuť, kto ma udal a za čo.

Zatkli ma len na základe podozrenia, že vyrábam a prechovávam obscénne zábery detí. O skutočnom zneužívaní nepadla zmienka.

„Prečo som dostal podmienku nepribližovať sa k Annabel Gaucinovej a nezdržiavať sa osamote s vlastnou dcérou?“ opýtal som sa seržanta.

„Čert nikdy nespí a sociálny odbor sa istí,“ znela odpoveď.

Podľa môjho osobného názoru boli podmienky neprimerane tvrdé, ba hraničiace až so zlomyseľnosťou, no radšej som sa neozval. Pravdepodobne by sa mi len vysmial.

Len čo sme dorazili do Aynsfordu, zavolal som Marine na mobil.

„Kde si?“ kričala celá vystresovaná.

„U Charlesa. A ty?“

„V nejakom otrasnom detskom domove za Oxfordom.“

„A čo Sassy?“

„Vraj mi ju už čoskoro dajú. Prečo nie si doma?“

Snažil som sa jej vysvetliť, že ma pustili len za istých okolností, ktoré musím rešpektovať, ale myslím, že nechápala. Priveľmi ju zamestnávalo úsilie domôcť sa Saskie.

„Keď ju budeš mať, príďte rovno do Aynsfordu,“ navrhol som. „Tu sa porozprávame.“

Marina plakala, keď spolu so Saskiou čosi po siedmej večer dorazili k Charlesovi. Boli to slzy hnevu, úľavy aj únavy, a vyvŕšila sa na mne.

Vyšiel som im naproti pred dom. Rozbehla sa ku mne a päsťami ma udierala do hrude, no ja som ju schytil a pevne som si ju privinul. Vzlykala mi na pleci.

„Och, Sid,“ zakvílila, „čo sme komu urobili?“

Keby som vedel.

Vyšiel aj Charles a vzal Saskiu za ruku.

„Čo je mame a ockovi?“ spýtala sa.

„Nič, miláčik,“ chlácholil ju. „Poď dnu. Pani Crossová iste má pre teba nejaké keksy.“

Šesťročné dievča a osemdesiatnik svorne vošli do domu a my s Marinou sme ostali stáť na cestičke vysypanej štrkom.

„Sid,“ ozvala sa Marina, keď sa trocha upokojila a odtiahla odo mňa, „povedz mi, máš niečo spoločné s tými fotkami, čo našli u nás v kôlni? Musím vedieť pravdu.“

„Miláčik,“ chlácholil som ju, „ubezpečujem ťa, že som ich prvý raz videl až na polícii. Niekto ich tam podstrčil. Naozaj s nimi nemám nič. Namojdušu.“ A zdvihol som dva prsty na znak prísahy.

„Nech sa pod zem prepadneš?“ smutne zavtipkovala Marina.

„Trebárs,“ usmial som sa. „A polícia to zrejme pochopila tiež, inak by ma nechali vo vyšetrovacej väzbe. Ale o dva týždne sa musím povinne hlásiť.“

„Takže už konečne môžeme ísť domov?“

„Poďme dnu,“ navrhol som, „vonku je zima.“

Vošli sme a v kuchyni som jej za stolom podrobne vysvetlil, čo sa dialo a prečo sa predbežne nemôžem vrátiť.

„Hádam si predsa nikto nemôže myslieť, že by si nejako ublížil Annabel,“ zhrozila sa Marina. „Veď som celý čas bola pri tom. Prečo sa ma nespýtali?“

„Možno ťa ešte oslovia,“ povedal som a pohladkal som ju po ruke. „Len nechápem, odkiaľ vedeli policajti jej meno.“

„Je to asi moja vina,“ kajala sa Marina. „Keď prehľadávali dom, jeden z policajtov sa spýtal na fotografiu dvoch dievčat v mydlovej pene, ktorú našli v tvojom telefóne. Zasmiala som sa a vysvetlila som im, že to sa jašila vo vani naša dcéra a jej najlepšia kamarátka. Vypýtali si adresu. S čistým svedomím som im ju dala.“ Odrazu sa jej na tvári opäť zjavilo znepokojenie.

„V poriadku,“ chlácholil som ju a zasa som ju pohladkal po ruke. „Veď to bola len nevinná snímka dvoch šantiacich dievčat.“

Lenže polícia ju vyhodnotila inakšie, čo takmer stačilo, aby ma obvinili z výroby detskej pornografie.

„Ja nemôžem ísť domov, ale vy so Sassy áno. Pokojne tu ostanem sám.“

„Nehrozí, ani omylom!“ rozčertila sa Marina, až to vo mne vyvolalo úsmev. „Kým ten šialený Ír behá po slobode.“ Striaslo ju. „Ostaneme tu s tebou, teda, ak Charles súhlasí.“ Obrátila sa naňho.

„Ale, samozrejme, drahá,“ odvetil starý pán s úsmevom od ucha k uchu.

„Možno to nejaký čas potrvá,“ upozornil som ho. „Minimálne týždeň, dva.“

„Bez problémov,“ usmieval sa ďalej. „Môžete tu ostať, dokedy chcete. Len sa obávam, že na dnes večer nemám dostatočné zásoby jedla pre nás všetkých. Pani Crossová vie síce v kuchyni robiť zázraky, no nemám bochník chleba ani rybu, na ktorých by ich predviedla.“

Rozpriahol ruky dlaňami nahor, aby zdôraznil biblické podobenstvo. Obdivoval som jeho nezlomnosť a schopnosť zachovať si chladnú hlavu v krízovej situácii. Akiste sa zúročovali mnohoročné skúsenosti z vojenského námorníctva.

„Doma máme plnú chladničku,“ oznámila Marina. „Pôjdem a presťahujem jej obsah sem. Aj tak musím nakŕmiť Rosie. Istotne sa čuduje, kde všetci trčíme.“

Bolo rozhodnuté.

Marina sa vyberie autom po potraviny, po Rosie, čisté šatstvo a toaletné potreby.

„Pôjdem s tebou,“ navrhol Charles. „Keby dačo.“

„Keby čo?“ znepokojila sa.

„Pred políciou bol dav novinárov a zopár tuším aj pred vaším domom, keď som šiel po Sidov pas. Nebol by som rád, keby si sa s nimi musela konfrontovať sama.“

„Médiá?“

„Fotografi a televízne štáby,“ potvrdil som. „Čakali pred okrskom v Oxforde. Charles má asi pravdu. Dokonca si myslím, že by ste mali ísť jeho autom. Môžeš sedieť na zadnom sedadle, a ak tam niekto bude, prehodíš si cez hlavu deku.“

„Nezdá sa vám to trochu prehnané?“ opýtala sa Marina.

„Ver mi, nie je vôbec príjemné, keď ti mieria objektívy rovno do tváre. Možno tam nikto nebude, ale... Načo zbytočne riskovať?“

Kto z nás dvoch je teraz opatrnejší, pýtal som sa v duchu.

Odišli Mercedesom a my so Saskiou sme sa rozhodli hrať sardinky pod dozorom pani Crossovej. Väčšinou sme však boli sami, lebo gazdiná sa tvrdohlavo odmietala zapojiť do zábavy a trávila väčšinu času v kuchyni. Sardinky vo dvojici nešli, a tak skĺzli do obyčajnej schovávačky.

Našťastie, nezdalo sa, že by Sassy ublížil predchádzajúci zákrok úradov. Pravdepodobne sa k nej správali prívetivejšie ako policajti ku mne.

Marina s Charlesom boli preč takmer hodinu, ktorú som čiastočne strávil v obývačke sledovaním televízneho spravodajstva, kým pani Crossová chystala Saskii na večeru dusenú fazuľku s hriankou.

Zatknutie Sida Halleyho za obťažovanie maloletých bolo druhou najdôležitejšou správou dňa, hneď po nezamestnanosti a stave ekonomiky. Reportér nedisponoval ktovieakým množstvom faktov, vedel povedať iba to, že ma zaistili a potom prepustili na kauciu bez vznesenia obvinenia, čo mu však nebránilo fabulovať o príčinách môjho zadržania. Všetko boli nezmysly založené na dohadoch, a keby neboli prešpikované výrazmi údajne a vraj, napĺňali by skutkovú podstatu trestného činu ohovárania.

Zábery, ako vychádzam s Charlesom z oxfordskej policajnej stanice, nepremietli raz, ale radšej hneď dvakrát. Nebolo to pre mňa príjemné divadlo.

Keby bolo proti mne vznesené obvinenie, nemohla by si podľa britských zákonov televízna spoločnosť dovoliť šot ani špekulácie odvysielať. Zakazovala by to doktrína sub judice, ešte nerozhodnutého prípadu.

Povesť nevinného človeka, prepusteného na kauciu do ukončenia vyšetrovania, môžu teda pokojne roztrhať na kusy, na rozdiel od previnilca, ktorý sa prizná a čelí obžalobe.

Britská spravodlivosť má svoje zvláštnosti.

„Pred domom naozaj čakali reportéri,“ informoval Charles, keď vošiel do kuchyne so škatuľou plnou potravín. „Dvaja fotografi a spravodajský štáb. Marina sa skryla pod deku. Pri bráne dokonca strážil policajt.“

Susedia budú mať o čom rozprávať, pomyslel som si. No aj tak by klebetili, istotne ma mnohí videli v televízii.

„Bol drzý ako ploštica,“ rozčuľovala sa Marina. „Šiel s nami dnu a chcel vidieť všetko, čo odnášame. Čo je policajtov, došľaka, do obsahu našej chladničky?!“

Pravdaže nič.

Iba ak by boli medzi jahňacími kotletami a jogurtmi ukryté ďalšie nemravné obrázky.

Keď sme v noci ležali v cudzej posteli a nemohli zaspať, rozprávala mi Marina, aké to bolo hrozné, keď prišla po Saskiu do školy a zistila, že ju opäť odviedli neznámi ľudia.

„Bála som sa, že ju zasa uniesli,“ vravela. „Strašne som sa preľakla.“ Stisol som jej ruku pod perinou.

„Potom som zbadala policajta. Oznámil mi, že sa ťa chystajú zadržať, lebo si ju sexuálne obťažoval. Samozrejme, neverila som mu, no on ma ubezpečoval, že je to pravda. Mal aj písomné potvrdenie. Priznávam, že som vtedy trochu stratila nervy. Vrieskala som ako najatá.“

„Ani sa nečudujem,“ povedal som tak povzbudivo, ako som len vedel. „Muselo to byť príšerné.“

„Bolo,“ súhlasila, „najmä keď sa ostatné matky prizerali. Policajt ma musel držať, keď sociálna pracovníčka zaviedla Sassy do auta a odviezla ju. Dokonca sa mi začal vyhrážať, že ma zatkne, ak sa neupokojím. Ver mi, nie je príjemné dívať sa, ako ti berú dieťa.“

Opäť som jej stisol dlaň a chvíľu sme mlčky ležali v tme.

„Sid, o čo mu ide?“ spýtala sa Marina po chvíli. „Prečo nás ten chlap nenechá žiť?“

„Neviem,“ musel som sa priznať. „Ale asi ide o viac, ako len o jednu hlúpu správu. Vidíš, že sa nestiahol, hoci som ju už podpísal. Myslím, že ma chce ovládnuť, ale ja si rozhodne nedám diktovať, čo mám robiť a s kým sa mám zhovárať. Len nechápem, prečo hazarduje s mojou reputáciou, týmto činom sa mnou už v budúcnosti nebude môcť zaštítiť.“

„Nerozumiem.“

„Asi preto mu tak veľmi záležalo na tom, aby som podpísal správu, lebo ak ja raz poviem, že je všetko v poriadku, názor si osvojí celý dostihový svet. Moja povesť neskorumpovateľného človeka siahala až tak ďaleko, že ak bolo treba niečo označiť za čisté a spoľahlivé, hovorilo sa: Akoby to schválil sám Sid Halley.“

„No a?“

„Terajšia publicita mi nepridá na dôveryhodnosti a moje slovo v očiach úradov stratí akúkoľvek vážnosť. Stanem sa preňho nepoužiteľným. Meno Sid Halley už nebude zárukou bezúhonnosti.“

„A nevieš sa ho zbaviť?“ spýtala sa. „Nemôžeš použiť niektorú zo svojich pokútnych praktík a odpratať ho navždy?“

Páni, to je teda zvrat!

„Mohol by som ho napríklad zavraždiť.“

„Skvelý nápad,“ zasmiala sa.

„Najprv ho však musím nájsť.“

„Istotne by sa ti to podarilo, keby si sa viac snažil.“

„Mám jeho číslo na mobil.“

„Skutočne?!“ zvolala Marina. „Veľký pokrok.“

„Dúfajme. Hneď zajtra idem na to.“

„Super,“ pochválila ma Marina a pritúlila sa ku mne. „Nikomu sa nesmie prepiecť, že sa zahráva s našou dcérou.“

19 | KAPITOLA

V piatok ráno som si sadol do Charlesovej pracovne a z pevnej linky som sa pokúšal obtelefonovať zopár známych z policajných kruhov, ktorým som kedysi pomohol zo šlamastiky a ešte vždy boli v aktívnej službe.

„Nedá sa, Sid,“ zareagoval jeden z nich, keď som mu vysvetlil, čo chcem. „Najmä teraz, keď je tvoj hnusný ksicht na titulných stránkach všetkých novín.“

„Neblázni, Terry,“ naliehal som. „Stačí pozrieť do počítača. V databázach je dnes všetko o každom. A ak nie, máš kontakt na MI5. Styky ešte z čias, keď si robil na protiteroristickom.“

„Ale je to nelegálne.“

„Prestaň, prosím ťa! Odkedy Terryho Glenna trápi niečo také? Ak sa dobre pamätám, tiež nebolo celkom v medziach zákona, keď som ťa kedysi ťahal z kaše kvôli Stephensonovej afére s pašovaním zbraní, ale spravil som to.“

„Ale veď odvtedy uplynulo takmer pätnásť rokov.“

„Takže mi vďačíš za takmer pätnásť rokov svojej kariéry. Akú máš teraz hodnosť? Inšpektor? A dobrý plat? Zaručený výsluhový dôchodok? To celé by si mi mohol oplatiť malou láskavosťou.“

„Uvidíme, čo sa dá robiť,“ povedal neochotne.

„Výborne, Terry, len do toho.“

Potom som zavolal ďalšiemu detektívovi, ktorý slúžil v manchesterskom okrese. Poznal som ho z obdobia, keď som pred časom vyšetroval drogovú aféru medzi stajníkmi.

„Ahoj, Sid,“ pozdravil. „Že sa aj ohlásiš po dlhom čase!“

V jeho hlase som však cítil ustarostený tón, akoby čakal zlú správu.

„Norman,“ povedal som, „potrebujem pomoc.“

„Práve toho som sa bál,“ vzdychol si.

„Nejde o veľa,“ upokojoval som ho. „Zaobstaraj mi kópie všetkého, čo tam doma máte o Billym McCuskerovi.“

„Ty hádam žartuješ!“ zvolal Norman. „Také informácie ti nemôžem poskytnúť.“

„Prečo?“

„Po prvé, je to neprípustné, a po druhé, máš vôbec predstavu, o koľko výstupov ide? Máme plné škatule materiálov o Billym McCuskerovi.“

„Tak prečo ste ho už nezavreli, nezamkli a nezahodili kľúč?“

„Nemysli si, že sme sa nesnažili. Ale akosi je vždy o krok pred nami, akoby sme medzi sebou mali špióna.“

„Zradcu,“ povedal som. „Zrejme niekoho, koho vydiera.“

„Asi máš pravdu.“

„Čo keby som ti priniesol jeho hlavu na podnose – tebe osobne? Dovolil by si mi aspoň nazrieť do archívu?“

„Povedal som ti, že predpisy nič také nedovoľujú.“

„Viem,“ súhlasil som, „ale nemôžeš ich nejako obísť?“

„Vylúčené.“

„Tak mi pošli aspoň základné údaje. Kde býva, aké má auto, kde pracuje, s kým sa stýka. A rád by som vedel, čo si myslíš o jeho prevzatí stávkových kancelárií Fair Joe Bullen a ako sa mu podarilo získať bookmakerskú licenciu.“

„Nechceš ani tak veľa,“ zavtipkoval.

„No vidíš. Zvládneš to ľavou zadnou.“ Tváril som sa, že som iróniu nepochopil.

„Prosím ťa, Sid. Neblázni! Keby to prasklo, vykopnú ma, len sa tak zapráši. Na budúci rok mám ísť do dôchodku, mohol by som prísť o penziu.“

„Chceš ma dojať k slzám?“ spýtal som sa. „Veď od teba nežiadam, aby si ho zabil. Len pár poznatkov o jeho pohybe.“

„Nemôžem,“ zakvílil. „Hlavne po tom, čo sa dnes píše o tebe a tých dievčatkách.“

„Sú to samé klamstvá,“ povedal som. „Našil to na mňa Billy McCusker.“

„Prečo?“

„Nie som si istý, ale chcem to zistiť a ty mi v tom pomôžeš.“

„Nedá sa,“ zopakoval.

„Ale dá, Norman. A si mi neskonale zaviazaný, nezabúdaj.“

Obaja sme dobre vedeli, že nebyť môjho pohotového zásahu proti nadrogovanému sopliakovi s nožom v opustenom sklade v Salforde, detektív inšpektor Norman Whitby by už dvanásť rokov voňal fialky od koreňa.

Nie že by som si takto rád vyberal odmeny. Nepomáhal som ľuďom preto, aby som neskôr čosi inkasoval. Ale teraz som potreboval helfnúť ako nikdy predtým.

„Ako sa darí?“ spýtala sa Marina, keď vošla do miestnosti.

„Pomaly,“ odvetil som. „Čo Sassy v škole?“

„Dobre. Ani okom nemihla. Zato ja som sa cítila horšie.“

„Prečo?“

„No, videla som, ako si ostatné matky medzi sebou šuškali a tak. Vieš, akí sú ľudia. Paula sa tvárila, akoby som bola vzduch.“

„Nečuduj sa jej. Nedostávaš každý deň správu, že manžel tvojej najlepšej kamarátky fotografoval tvoju dcéru nahú s perverzným úmyslom. To, že ťa ignorovala, je ešte mierna reakcia.“

„Bola by som radšej, keby sa ma rovno spýtala.“

„Ako by si sa zachovala ty, keby šlo o Saskiu a Tima?“

„Asi máš pravdu.“ Podišla ku mne a zozadu mi vošla prstami do vlasov. „Ako vždy.“

Kiežby.

Dúfal som, že moje rozhodnutie ísť po McCuskerovi je správne. Bezpečnejšie by bolo, keby som strčil hlavu do piesku ako pštros. Lenže také čosi mi nebolo vlastné.

Odrazu ma tešilo, že robím, po čom som dávno túžil. Charles sa nemýlil. Kto je raz detektív, ten ním ostane. A teraz som mal ešte aj Marininu bezvýhradnú podporu.

„Musíš si dávať veľký pozor,“ vyzýval som ju. „Ten chlap sa nezastaví pred nijakým násilím. Žiadne chodenie osamote tmavými uličkami.“

„Alebo po parkoviskách pred dostihovými areálmi,“ vyhlásila a pohladkala mi líce pod ľavým okom. „Ako za starých čias.“

Keď človek príde o mobil, najhoršie je, že zároveň s ním stratí všetky kontakty. Aj moje vzácne čísla boli fuč, aspoň do chvíle, kým sa polícia nerozhodne vrátiť mi ho.

V snahe predísť podobnej situácii som si celý jeho obsah pred časom skopíroval do laptopu, lenže aj táto predvídavosť mi bola nanič, keďže polícia zhabala i ten.

Musel som sa teda spoľahnúť na starý ručne písaný adresár, ktorý mi Marina priniesla z písacieho stola.

Listoval som v ňom, hľadajúc inšpiráciu. Našiel som ju hneď pri písmene B.

Barnes. Chico Barnes.

Pred rokmi sme spolu pracovali v detektívnej agentúre Hunt Radnor a partneri. Niekoľko ráz sme sa ocitli v peknej kaši, keď nás dobreže nestiahli z kože mimoriadne nebezpeční zločinci, ktorí sa špecializovali na machinácie v prostredí združeného vlastníctva koní.

Tvorili sme skvelý tím a nesmierne ma mrzelo, keď sa Chico rozhodol odísť z fachu a venovať sa svojmu pôvodnému povolaniu. Zdúchol učiť telesnú výchovu a džudo na jednu z predmestských škôl, vychovávať mladistvých delikventov, ako sám s úsmevom vravel.

Počul som, že sa oženil a usadil. Možno mu manželka obrúsila ostré hrany, ktovie.

Bože, ako by sa mi teraz zišla jeho pomoc.

Vytočil som číslo podľa zoznamu a bol som zvedavý, či je po takom dlhom čase ešte aktuálne.

„Haló,“ ozval sa ženský hlas.

„Pani Barnesová?“ spýtal som sa.

„Áno,“ povedala opatrne, akoby čakala, že sa jej niekto bude snažiť predať čosi, čo nechce.

„Potreboval by som hovoriť s pánom Barnesom, Chicom Barnesom.“

„Už tu nebýva,“ oznámila mi.

„Och,“ zháčil som sa. „A nemáte naňho kontakt?“

Vysypala mobilné číslo tak rýchlo, že som ju musel poprosiť, aby ho zopakovala.

„Ďakujem,“ povedal som a rozlúčil som sa.

Vytočil som, čo mi nadiktovala.

„Haló,“ ozval sa známy hlas s neodmysliteľným východolondýnskym prízvukom.

„Chico, tu Sid.“

„No to ma podrž! Sid Halley! Zľahla sa po tebe zem, už som si myslel, že si mŕtvy.“

To isté povedal aj Paddy O’Fitch. Žeby som bol uplynulých šesť rokov naozaj ako bez života?

„Čo škola?“ opýtal som sa.

„Katastrofa,“ poťažkal si. „Už som asi starý na šaškovanie s džudom.“

„Chápem,“ povedal som.

„Každý deň si prehadzujem cez plece celé triedy obéznych adolescentov. Tuším sú čoraz ťažší.“

„Povedz v jedálni, nech obmedzia hranolčeky,“ zasmial som sa.

„Čo by si potreboval?“ prešiel Chico k veci.

„Iba som chcel vedieť, ako sa máš,“ vyhováral som sa. „Že čo nové a tak.“

„Neštvi ma, ty klamár! O niečo ti ide.“

„Nemôžem sa len tak zaujímať, ako sa ti darí? Prečo si hneď myslíš, že mám nejaké úmysly?“

„Lebo ťa dobre poznám, Sid Halley. Tak hovor!“

„Ale môže to byť nebezpečné,“ upozornil som ho.

„Poviem ti, že už asi neexistuje väčšie riziko, ako chodiť každý deň do tej poondiatej školy. Tento rok sme mali tri útoky nožom, jeden dokonca na pedagóga.“

„A čo tvoja rodina?“ opáčil som. „Možno nebude súhlasiť.“

„Moja rodina nesúhlasí takmer s ničím, čo robím. Žijeme s manželkou oddelene, sme v rozvodovom konaní.“

„Máte deti?“

„Nie, a práve v tom bol problém. Ja som chcel, ona nemohla, koniec príbehu.“

„Si teda ochotný pomôcť mi?“ spýtal som sa s malou dušičkou.

„Nezdá sa ti, že už si na podobné veci pristarý?“

„Nemám na výber, človeče. Videl si noviny? Našili na mňa pedofíliu, dočerta. Ak sa nezačnem brániť, bude zo mňa chodiaca mŕtvola.“

„Viem,“ povedal. „Postrehol som niečo v ranných správach.“

„Ty ráno pozeráš telku? Neverím.“

Keď sme ešte spolupracovali, chodil Chico už na svitaní behať, aby sa udržiaval vo forme.

„Časy sa zmenili,“ zasmial sa. „S pribúdajúcim vekom sa zo mňa stáva ochabnutý mäkkýš.“ Bol odo mňa asi o osem rokov mladší, hoci nikto presne nevedel jeho vek – ako nemluvňa ho totiž nechali v kočíku na prahu policajnej stanice.

„Takže mi budeš nanič?“

„Zas až také zúfalé to so mnou nie je,“ usúdil. „Čo by si potreboval?“

„Tuším celú armádu, dofrasa!“

„Je to také zlé?“

„Horšie.“

„Platíš ty alebo máme sponzora?“

„Obávam sa, že ja.“

„Neblázni,“ vyhlásil. „Musíš niekoho zohnať.“

„Spravíš to pre mňa aj zadarmo?“

„Jasné,“ privolil. „Dobre mi padne trocha vzruchu.“

Asi dvadsať minút som ho zasväcoval do svojich problémov.

„Ten McCusker si to rozhodne musí odsrať,“ uvážil Chico.

„Svätá pravda,“ súhlasil som.

„Počuj, teraz už musím ísť učiť tých chuligánov. Ozvem sa ti neskôr a dáme dokopy plán.“

Rozhovor ma povzbudil. Bude skvelé opäť s ním spolupracovať. Ako za starých čias, presne podľa Marininých slov.

Ďalej som vytočil číslo z vizitky hlavného inšpektora detektíva Watkinsona a príjemne ma prekvapilo, že som sa dovolal rovno jemu.

„Srdečná vďaka za včerajšiu pomoc,“ povedal som uštipačne. „Mohli ste ma trochu podporiť.“

„Veď sa stalo,“ bránil sa. „Myslíte, že by vás inak pustili na kauciu? Ale nemali by sme spolu hovoriť.“

„V prvom rade potrebujem vedieť, kto ma udal.“

„Vravím vám, že spolu nesmieme komunikovať.“

„Ale už sa stalo,“ namietol som. „Tak kto to bol?“

„Neviem.“

„Môžete to zistiť?“ Snažil som sa o čo najnaliehavejší tón. „Je vám, dúfam, jasné, že je to celé somarina a za tým je Billy McCusker?“

„Zase vám volal?“

„Nie,“ povedal som. „Vďaka vám policajtom nebývam doma a vzali mi mobil, takže nemá kam.“

To bol jeden z mála plusových bodov situácie.

„Kto ma teda udal?“ zopakoval som otázku, aby som sa vrátil k dôvodu rozhovoru. „Potrebujem informácie, aby som vedel zakročiť.“

„To láskavo nechajte na nás.“

„Lenže vy ste namiesto neho zatkli mňa. Ak nechám vec na vás, dobre viete, že sa nič nestane. Vy totiž musíte konať v rámci mantinelov systému, ktorý McCusker využíva vo svoj prospech. Ja nie.“

„Dobre,“ privolil. „Uvidím, čo sa dá zistiť. Ale držte sa v medziach zákona.“

„Samozrejme,“ sľúbil som.

Zákona normálnej spravodlivosti.

Piatkové popoludnie sa nekonečne vlieklo. Nemohol som ísť ani len po Saskiu do školy, lebo by som sa priblížil k Annabel Gaucinovej.

Aj keď som už nesedel v cele číslo päť na oxfordskej policajnej stanici, stále som sa cítil ako väzeň, hoci v príjemnejšom prostredí Aynsfordu. Našťastie, v poludňajších televíznych správach o mne nepadlo ani slovo.

Možno téma vychladne a život sa vráti do starých koľají.

Aspoň som dúfal.

Trochu ma rozveselila Sassy, keď prišla zo školy. Tancovala po Charlesovej pracovni a ukazovala mi bábiku, ktorú vyrobila na výtvarnej výchove.

„Je nádherná, zlatko,“ pochválil som ju. „A má aj meno?“

„Volá sa Mandy,“ povedala hrdo. A potom ju bežala ukázať starému otcovi.

„Ako to prebehlo teraz?“ spýtal som sa Mariny.

„Hrozne,“ ťažkala si. „Jedna mamička dokonca kričala na dcérku, ktorá chodí o triedu vyššie, aby sa nepribližovala k Saskii, lebo by od nej mohla chytiť nejaké svinstvo. No pochopíš to?“

„Nevšímaj si ich,“ poradil som jej.

„Snažím sa, ale je to ťažké.“

Povzbudzujúco som ju objal.

„A čo ty?“ spýtala sa. „Ako pokračuje honba na McCuskera?“

„Zatiaľ nie ktovieako, ale rozhodil som siete a zbieram informácie. Si s tým naozaj uzrozumená?“

„Absolútne,“ neváhala ani chvíľu. „Nenávidím ho, nenávidím ho, nenávidím ho. Uniesol Saskiu, zabil Mandy a na môjho muža vrhol podozrenie zo zneužívania detí.“ Odmlčala sa. „Chcem sa ho zbaviť. No my musíme ostať v bezpečí. Prosím ťa, neurob nič, čo by nám mohlo ublížiť.“

„Neboj sa. Sľubujem.“

Myslel som to vážne? Môžem čosi také dodržať? Neohrozil nás už len fakt, že som si pýtal informácie od Normana Whitbyho?

Spomenul som si, že v radoch manchesterskej polície je zradca. Čo ak Norman nechtiac prezradil môj úmysel ísť po McCuskerovi tým, že sa o ňom zmienil pred nesprávnou osobou? Nebolo to veľmi pravdepodobné, no mám istotu?

A čo ak je McCuskerovým informátorom práve Norman Whitby?

Desivá predstava.

Moje neutešené myšlienky prerušilo zvonenie telefónu. Volal Norman Whitby.

„Niečo pre teba mám.“ Hovoril potichu, takmer som ho nepočul. „Daj mi mailovú adresu.“

„Tvoji kolegovia z Thames Valley mi skonfiškovali počítač. Môžeš mi to prečítať?“

„Nie,“ šepkal ďalej, „som v kancelárii.“

„Tak to pošli poštou,“ navrhol som a nadiktoval som mu Charlesovu adresu. „Vždy bezpečnejšie než e-mail. Neostávajú stopy.“

„Ale musím všetko najprv vytlačiť.“ Neprekypoval nadšením.

„A prvou triedou, Norman,“ zdôraznil som. „Nech to už zajtra mám.“

„Pokúsim sa,“ prisľúbil a rýchlo položil.

Ak by bol tým špiónom on, potom je skvelý herec.

„Aký máš plán? Počúvam.“ Chico zavolal okolo piatej.

„Máš chuť skočiť do Manchestru?“

„Prečo?“

„Chcem vedieť, ako vyzerá protivník.“

„Kedy?“

„Hneď, keď sa uvoľníš.“

„Teraz budem mať čas. V pondelok sa začínajú skúšky, potrvajú týždne a telocvik odpadá, pretože testy sa konajú v telocvični.“

„Nemáte ihrisko?“

„Mali sme, ale samospráva ho predala na stavebné pozemky. Na dvore sa nesmie cvičiť, hoci cez prestávku sa tam veselo hrá futbal. Bezpečnostné predpisy. Betónový povrch. Hlúposti.“

Mne to však hrá do karát, potešil som sa.

„A nemáš ani dozor?“

„Z toho sa ľahko vyvlečiem. Poviem, že mi niekde v Škótsku zomiera stará mama a chce ma naposledy vidieť. Bez problémov. Odskúšané.“

„Koľko takých babičiek máš?“

„Koľko chcem.“

„Dúfam, že ich nebudeš potrebovať priveľa.“

20 | KAPITOLA

Rozhodol som sa hrať vabank.

V piatok podvečer som z Charlesovho predpotopného počítača poslal e-mail Petrovi Medicosovi, že sa dištancujem od správy, ktorú som poslal komisii ohľadne podozrení sira Richarda Stewarta vo veci manipulácie dostihov.

Vysvetlil som, že som sa mýlil a ďalšie skúmanie potvrdilo správnosť jeho domnienok. Odporučil som sekcii bezpečnosti, aby sa vecou ďalej zaoberala, najmä s prihliadnutím na aktivity stávkových kancelárií Fair Joe Bullen v Manchestri.

„Myslíš, že je to múdre?“ zapochyboval Charles, keď som sa mu pochválil.

„Neviem,“ odvetil som, „ale prinajmenšom McCuskera zamestnajú a odvedú mu pozornosť od nás, keď začnú preverovať jeho bookmakerské aktivity.“

Cielene som neuviedol Írovo meno a neprezradil som ani totožnosť džokejov, s ktorými som hovoril. Peter Medicos si ich nájde sám. Nepotreboval som, aby ľudia ako Jim Guernsey hneď referovali vydieračovi, že mu na základe môjho tipu ide po krku kontrola.

V sobotu predpoludním prišla pošta od Normana Whitbyho.

Nebolo toho toľko, ako som dúfal, ale pánboh zaplať aj za málo. Najdôležitejšou informáciou bola McCuskerova domáca adresa a súkromné telefónne číslo, ku ktorému Norman pripísal: Je prísne tajné, tak láskavo neprezraď, odkiaľ ho máš.

Podľa údajov z archívu Korunného súdu v Belfaste som vyrátal, že terorista má teraz štyridsaťdva rokov, a z listu od Normana som sa dozvedel, že sa narodil v posledný októbrový deň, na Halloween. Na základe podozrivých nátlakových aktivít a kšeftov, v ktorých lietal, som usúdil, že si vtedy nemusí obliekať strašidelný kostým, aby ním desil ľudí. Robil to dennodenne po celý rok pravdepodobne v obleku a kravate.

Za uplynulých päť rokov ho šesťkrát zadržali. Päťkrát za vydieranie a raz za ublíženie na tele bejzbalovou pálkou, v tomto prípade bolo dokonca vznesené aj obvinenie. No vidina súdneho procesu sa rýchlo rozplynula, keď nádejní svedkovia obžaloby náhle stratili pamäť.

Hromadná amnézia akiste nastala po ráznom zásahu obvineného alebo jeho kumpánov. Usvedčiť McCuskera bude ťažké, a dostať ho na dlhý čas za mreže ešte náročnejšie.

Možno by fakt bola najschodnejšia cesta zavraždiť ho, no balíček Normana Whitbyho obsahoval aj informácie o troch McCuskerových najbližších spolupracovníkoch, jeho gorilách. Myslím, že s dvoma som mal tú česť na parkovisku v Towcestri. Zabiť šéfa by znamenalo porátať sa najprv s ochrankou, čo nebola veľmi vábivá predstava.

Opäť som zavolal Terrymu Glennovi z Metropolitnej polície.

„Ahoj, Terry,“ pozdravil som ho, keď zdvihol mobil. „Niečo nové?“

Nebol mojím telefonátom nadšený. „Nie, Sid. Zatiaľ smola.“

„A robíš v tej veci niečo?“ spýtal som sa, hoci som, samozrejme, tušil, že nie.

„Prepisy hovorov sú nesmierne citlivá záležitosť,“ bránil sa. „Máš predstavu, v akých sračkách by som sa ocitol, keby sa prevalilo, že som ti poskytol materiály tohto typu? Najmä po škandále s odpočúvaním a predajom policajných informácií médiám.“

„A ty máš potuchy, aký malér by si mal, keby som vtedy neodstránil z tvojho domu zbraň ešte predtým, než tam vtrhla inšpekcia a urobila prehliadku? Dobre vieš, že by to bol tvoj koniec, Terry. Hrozil ti koniec kariéry, strata slobody, možno aj života. Vieš, čo sa robí s fízlami za múrmi väzníc, nie?“

„Ale veď to už je dávno.“

„Dávno, nedávno,“ namietol som, „stále si mojím dlžníkom. Mám pre teba ešte ďalšie číslo.“

Nadiktoval som mu domáci telefón Billyho McCuskera, ktorý som dostal od Normana Whitbyho. „Postačia mi hovory za posledný mesiac. Plus esemesky z mobilu.“

Vzdychol si. „Dobre, urobím to pre teba, ale potom si budeme fifty-fifty. Nijaké ďalšie požiadavky.“

„Dobre,“ súhlasil som. „Platí. Vytlač ich a pošli.“ Dal som mu Charlesovu adresu.

„V pondelok sa na to vrhnem,“ sľúbil odovzdane.

„Nie, Terry, sprav to hneď. Ešte stihneš sobotnú poštu.“

Okolo obeda dorazil taxíkom Chico zo železničnej stanice v Banbury a trochu mi zdvihol náladu.

Nevideli sme sa dobre vyše desať rokov. Ako vravel, nabral za ten čas kilo, dve – rovnako ako ja. Brčkavé vlasy mal sem-tam prešedivené, no inak vyzeral presne tak, ako mi ostal v pamäti. Hlavne nestratil nič z bodrosti a ostrovtipu.

„Dobre vyzeráš,“ privítal som ho v hale.

„Tento rok budem mať štyridsať,“ povedal. „Alebo na budúci.“

„Nikto by ti nehádal.“

„Prestaň, dobre?! Čo je? Trepal som sa až sem kvôli nejakým komplimentom?“ No úsmev na jeho tvári prezrádzal, že sa teší zo svojho mladistvého výzoru. „Musím sa držať, starec, keď som zase naspäť v brandži a naháňam gaunerov.“

„To je fakt,“ povedal som. „Ľutujem, že ti stroskotalo manželstvo.“

„Nemusíš,“ upokojoval ma. „Takto je to asi lepšie pre nás oboch. A čo tá tvoja? Podľa všetkého nóbl kočka. Holanďanka, však?“

„Ja, maar niet zo posh,“ vyšla Marina so smiechom z kuchyne. „Ty si asi Chico.“

„Bisťu, Sid,“ zapichol jej Chico pohľad do výstrihu. „Neobišiel si zle.“

Marina sa začervenala.

„Veru nie,“ súhlasil som. „Ale má celkom slušný prvý hák, tak pozor.“

Marina sa na mňa zaškerila, ale obaja sme vedeli, že je to pravda.

„Kedy vyrážame na sever?“ spýtal sa Chico. „Neprišiel som sem mlátiť prázdnu slamu.“

„Všetko má svoj čas,“ použil som policajný výraz. „Najprv musíme vypracovať stratégiu.“

Pani Crossová pripravovala sendviče na obed a my s Charlesom, Marinou a Chicom sme sedeli v obývačke ako vo vojnovom kabinete.

Hoci už všetci v zásade vedeli, o čo ide, opätovne som ich oboznámil s celým priebehom udalostí od samého začiatku, od chvíle, ako ma navštívil sir Richard Stewart, až do môjho prepustenia na kauciu z oxfordskej policajnej stanice.

Ozrejmil som im pochybnosti sira Richarda, jeho záujem, aby som ich preskúmal, priblížil som im jeho sklamanie a hnev, keď som odmietol.

Hovoril som o okolnostiach jeho náhleho úmrtia hneď na druhý deň, aj prečo Charles neveril, že šlo o samovraždu; o telefonátoch muža so severoírskym prízvukom, v ktorých ma žiadal, aby som podozrenia naoko preveril a svojím podpisom potvrdil ich neopodstatnenosť.

Prežil som hrôzu z toho, že Saskiu uniesli zo školy, úľavu, že ju prepustili bez ujmy, a hnev, že je niekto schopný dopustiť sa čohosi takého.

Opísal som deň na dostihoch v Newbury, diskusiu s Paddym O’Fitchom pri Guinnesse, v ktorej som nielenže zistil meno Billyho McCuskera, ale dozvedel som sa aj o masovom exode dobrovoľníkov zo Shankill Road do Manchestru. Porozprával som im o svojom nie veľmi priateľskom stretnutí s džokejom Jimmym Guernseym, ktoré mi však potvrdilo jeho a Írov podiel na ovplyvňovaní výsledkov.

Povedal som im, ako odviezli psy a vypustili ich o stopäťdesiat kilometrov ďalej na diaľnici M6, na čo doplatila Mandy, zdôveril som sa im so svojím odhalením, že niekoľkí vrcholoví jazdci zaťahujú kone pod hrozbou a zo strachu o svojich rodinných príslušníkov.

Moji poslucháči dvíhali obočie, samozrejme, predovšetkým Marina, keď som uviedol, že Saskiu uniesol zo školy džokej Tony Molson so svojou ženou Margaret pod hrubým nátlakom zo strany McCuskera.

Nasledovalo rozprávanie o Towcestri, kde som sa bol pozrieť, ako Tony Molson stopne Ackermana v stíplčejs na dve a pol míle, a na parkovisku ma zmlátili dvaja McCuskerovi zloduchovia za to, že robím problémy.

Na záver som opísal, ako potupne a ponižujúco ma zatkli pre podozrenie z obťažovania detí. Navyše, polícia ma stále pokladá za sexuálneho devianta vďaka vykonštruovanému obvineniu z dielne McCuskera.

V zásade to boli rušné tri týždne, a to som ešte nespomenul prípadnú transplantáciu ruky, ktorá sa črtala.

„Fíha!“ zhíkol Chico po mojom monológu. Dovtedy ticho sedel a počúval, podchvíľou otváral a zatváral švajčiarsky vojenský vreckový nožík, akoby mu to pomáhalo sústrediť sa.

Keď som to celé zhrnul, sám som žasol, ako rýchlo McCusker zamoril naše životy, nakazil ich ako zmutovaný chrípkový vírus, na ktorý neexistuje bežný liek.

„Aký je teda plán?“ spýtal sa Charles.

„Za normálnych okolností by som podal podnet na stíhanie, no v danom prípade by to malo asi taký efekt ako snažiť sa zahasiť vatru močom. Môj kontakt v radoch manchesterskej polície sa nazdáva, že medzi sebou majú zradcu, ktorý McCuskera vždy včas informuje a tak sa mu darí unikať pred spravodlivosťou. Obávam sa, že je na nás, aby sme ho priškripli.“

„Nebol by som za frontálny útok,“ vyjadril sa Chico. „Keďže dotyčný má všade okolo seba tých prekliatych teroristov. Stavím sa, že neodovzdali všetky zbrane. Musíme ísť na vec rafinovane.“

Zasmial som sa. „Viac než rafinovane. Ten chlap nemá svedomie ani zábrany. Je to zabijak, ktorý sa nezastaví pred ničím.“

Radšej som im nepovedal o trpkom konci Darrena Paisleyho, ktorý zomrel od smädu pribitý k dlážke.

„Prosím ťa, prosím, dávaj si pozor,“ obrátila na mňa Marina ustráchaný pohľad. „Radšej nič nepodnikaj, ak by sme ťa mali stratiť.“

Sú však veci, za ktoré sa oplatí položiť život.

Koľkí už v dejinách zomreli pre otázku cti a viery. A deje sa to dodnes. Počas svetových vojen nikdy nebola núdza o dobrovoľníkov, ktorí sa hlásili na misie, odkiaľ nebolo návratu. A to nehovorím o mužoch a ženách z jednotiek vojenskej rozviedky, ktorí sa dali zhodiť s padákmi do Francúzska okupovaného nacistami a ich životnosť sa nemerala na mesiace, no iba na týždne.

Vždy sa nájdu ľudia, ktorí vedome obetujú životy, aby zachránili svojich milovaných.

No stojí to za to?

Spomínam si, čo mi povedala mama, keď som mal šestnásť a ona umierala: „Život, krátky a krehký, je tvoj najvzácnejší dar. Skús z neho vyťažiť, čo sa dá, no hlavne si ho stráž ako oko v hlave.“

Bolo to príšerné obdobie, dal by som vtedy čokoľvek, aby sa vyliečila z rakoviny, ktorá jej zvnútra zožierala telo, ochotne by som zomrel namiesto nej.

No načo by to bolo dobré? Ona žila len pre mňa. Predstavoval som jej jedinú pýchu a radosť. Keby som odišiel namiesto nej, jej život by stratil zmysel.

„Neboj sa, nemám v úmysle opúšťať v dohľadnom čase tento svet,“ upokojoval som Marinu a dúfal som, že priveľmi nepokúšam osud.

„Ani ja,“ zasmial sa Chico. „Nedávno som sa zoznámil so šikovnou blondínkou, ktorá potrebuje moje telo kompletné, v plnej sile a neporušené, v perfektnej kondícii.“

Kompletné neporušené telo.

Neprší náhodou?

Vojnový kabinet neprišiel s nijakým prevratným plánom, skôr sa vynorilo množstvo otázok, na ktoré bude treba najprv odpovedať.

Padlo rozhodnutie, že my dvaja s Chicom pôjdeme do Manchestru na prieskum McCuskerovho bydliska a okolia, aby sme získali lepšiu predstavu o nepriateľovi a bojisku, kým Marina so Saskiou predbežne ostanú v Aynsforde pod Charlesovou ochranou. Ako sám vyhlásil, aj keď už má osemdesiattri, ešte vždy vie nabiť pušku a vypáliť z nej, napokon, trénuje to aspoň päťdesiat rokov, keď kynoží škodcov na svojich pozemkoch.

Ja som sa mal opäť obrátiť na hlavného inšpektora Watkinsona a zistiť, kto ma udal, a ďalej sa snažiť dať dokopy podkupných džokejov, vytvoriť z nich pevný šík, ktorý by bol schopný predstúpiť pred dostihovú komisiu a políciu. I keď som o reálnosti tejto misie pochyboval.

Porada sa skončila o trištvrte na tri, lebo Charles mal stretnutie s predstaviteľom aynsfordskej farnosti a Chico chcel zavolať svojej blondínke a vysvetliť jej, že bude najbližších pár dní preč.

„Nepovedal si mi, že vieš, kto uniesol Saskiu,“ hnevala sa Marina, keď sme osameli. „A hlavne, prečo si to neoznámil polícii?“

Vysvetlil som jej okolnosti.

„Ako som ich mohol prezradiť?“ spýtal som sa.

„Na to mali myslieť predtým.“ Očividne ju nedojal možný osud dvojičiek. „Pamätáš sa, ako sme sa báli? Podľa mňa by si to mal ohlásiť. Nie je vylúčené, že niečo podobné urobia znova.“

„Pravdepodobnosť je podľa mňa nulová.“

„Čo ak im to ten odporný McCusker prikáže?“

„Musím sa postarať, aby sa už nikdy nič také nestalo.“

Marina šla po Saskiu na oslavu narodenín, ktorá sa konala u Mc-Donalda v Stratforde. Spočiatku ju tam nechcela pustiť, no dcérka sa prejavila ako nesmierne schopný vyjednávač a presadila si svoje.

„Dobre,“ privolila napokon Marina a vzdala sa. „Ešteže to neorganizuje niektorá z tých otrasných matiek zo školy.“

Tešil som sa. Narodeniny malo dievčatko, s ktorým Sassy chodila do škôlky. Nebolo by dobré, keby sa z ničoho nič prestala stýkať s kamarátkami.

„Spred domu už zmizli reportéri,“ zvestovala mi Marina, keď sa so Saskiou vrátili. „Aj policajti. Bola som sa tam pozrieť.“

Záujem o mňa, našťastie, opadol a mediálny moloch sa presunul na prah obydlia niekoho iného.

Saskia s Chicom si okamžite padli do oka a šesťročné dievčatko onedlho statného štyridsiatnika komandovalo. Dookola sa hrali na skrývačku a prestavovali Charlesovu obývačku na imaginárnu nemocnicu.

„Škoda, že nemám potomstvo,“ vzdychol si počas prestávky medzi sťahovaním kresiel.

„Ešte nie je neskoro,“ utešoval som ho.

„Už by som sa nerád opäť ženil,“ vysvetľoval. „Príliš ma to zväzovalo.“

„V dnešných časoch predsa nemusíš byť ženatý, keď chceš mať deti.“

„Ale je to férové? Myslím k nim. Potrebujú predsa istotu.“

Jeho slová ma prekvapili. Napokon, sám to nemal najjednoduchšie, sťahovali ho z jedného domova do druhého a všade si narobil problémy svojimi výčinmi, najmä obľubou liezť po odkvapoch na strechy. Rozprával mi o tom pred rokmi, keď sme raz nekonečne dlho čakali v pomyselných zákopoch na dostihovej dráhe.

Možno práve preto, že Chico sám nikdy nezažil stabilitu, rád by ju doprial aspoň svojim ratolestiam.

Opäť sa pobral za Saskiou a podujal sa na rolu pacienta, ktorého sa obetavo chystala liečiť. My s Marinou sme sadli do Range Rovera a šli sme navštíviť Molsonovcov.

21 | KAPITOLA

„Prečo ideme za nimi?“ protestovala, keď sme dorazili do Chipping Wardenu. „Mali sme sa vybrať rovno na políciu.“

„A čo by sme tým dosiahli?“ spýtal som sa.

Trochu sa obrátila na sedadle a pozrela rovno na mňa. „Zaslúžený trest pre ľudí, ktorí nám uniesli dcéru.“

„Len či by to bolo spravodlivé,“ zapochyboval som. „Hlavným vinníkom je tu McCusker, nie Tony a Margaret. Oni sú len pešiaci.“

Videl som, že Marina nesúhlasí a nepáči sa jej to.

„Vieš čo,“ navrhol som, „ak po návšteve u nich budeš trvať na tom, aby sme sa obrátili na políciu, nebudem ti brániť. To je férový návrh, nie? Dovtedy vydrž.“

Tony otvoril hneď po prvom zazvonení. Čakal nás, keďže som mu predtým zavolal.

„Dobrý deň, pani Halleyová,“ pozdravil a podával Marine ruku. Neprijala ju.

Ako predtým mňa, aj nás oboch teraz Tony zaviedol do obývačky.

Margaret a dvojčatá tam už sedeli.

„Jason, Simon, toto sú Halleyovci,“ predstavil nás. „Pán Halley je môj priateľ, tiež kedysi jazdil.“

Pozdravil som sa s chlapcami a žasol som nad ich podobou. Dokonca boli aj rovnako oblečení. Tony predtým vravel, že budú mať trinásť, no boli vysokí na svoj vek, matku pomaly dorastali a Tonyho už prerástli vari o dva centimetre. Z tých veru džokejovia nebudú.

„Simon,“ oslovila Margaret jedného, „choď postaviť vodu.“

Predpokladal som, že príkaz šiel splniť ten pravý, no keby sa vymenili, neprišiel by som na to. Zrejme musí byť spôsob, ako ich rozoznať, zatiaľ som ho však neodhalil.

„Jason,“ ozval sa Tony, „choď pomôcť bratovi a počkajte v kuchyni, kým vás nezavoláme. Najprv tu čosi musíme prebrať sami.“ Jason poslúchol a vyšiel. Tony sa ešte presvedčil, či sú zavreté dvere.

„Nesadnete si, pani Halleyová?“ spýtala sa Margaret.

„Radšej postojím,“ vyhlásila Marina, čo nebolo dobré znamenie. „Prečo ste nám uniesli dcéru?“ zahrmela.

„Pst!“ utišoval ju Tony so zdvihnutými rukami. „Synovia by vás mohli počuť.“

„A možno by mali,“ prízvukovala Marina. „Aspoň by sa dozvedeli, akých majú rodičov.“

„Chápem váš hnev,“ povedal Tony. „Reagoval by som rovnako a nesmierne ma mrzí, že sme vám spôsobili bolesť. No dievčatku sme neublížili. Toho by sme neboli schopní. Snažili sme sa, aby sa veľmi nevyľakala.“

„Ale mňa ste vydesili,“ odbila ho Marina.

Aj mňa, pritakal som v duchu.

„Prepáčte,“ pokračovala Margaret, „aj my sme sa strašne báli. Lenže nemali sme na výber. Prosím, nehnevajte sa.“

„Sme ochotní ísť vypovedať a všetko priznať,“ ozval sa Tony. „Hneď teraz, ak chcete. A vydať sa na milosť a nemilosť francúzskym úradom. Možno prídeme o chlapcov. No nech sa stane, čo sa má stať. Všetko je na vás.“

Najprv zavládlo dlhé mlčanie a potom Marina kývla rukou. Nevedno, či nad úmyslom ísť na políciu, alebo pochybovala o tvrdosti zákona, ktorý by Molsonovcov mohol pripraviť o deti.

„Ak budeme mlčať, tak len pod jednou podmienkou,“ prerušil som ticho a nezaznamenal som prejav nesúhlasu manželky. „Chcem toho chlapa zničiť a potrebujem vašu pomoc. Tony, podpíšeš mi vyhlásenie, ktoré podrobne zmapuje všetky prípady, keď si pribrzdil kone.“

Tony sa netváril nadšene. „Ale čo ak prídem o licenciu?“

„Iba keby som dokument poskytol komisii, čo nespravím. Ak teraz pôjdeme na políciu, stratíš oveľa viac.“

„Načo ti teda bude?“ spýtal sa.

„Na dve veci,“ povedal som. „Po prvé, chcem mať istotu, že sa už nikdy nepriblížiš k mojej dcére, a po druhé, bude to prvá tehlička v múre dôkazov, ktorým toho Íra jedného dňa, dúfajme, zavalím. A vždy keď ťa osloví so žiadosťou, aby si zadržal koňa, dáš mi vedieť.“

Tony sa ďalej tváril nešťastne. „Volal mi dnes ráno. Musím to urobiť zajtra v Uttoxetri. S Black Peppercornom v prvých dostihoch.“

„Má šance?“

„Veľmi dobré. Pravdepodobne bude štartovať ako favorit.“

„Tak vyhraj, ak sa bude dať,“ navrhol som.

„Zbláznil si sa? Potom sa ten terorista obráti na francúzske úrady.“

„Neobráti,“ upokojoval som ho. „Naštve sa, ale takú hlúposť nespraví. Ešte ťa bude potrebovať. Nevystrieľa si predsa všetky tromfy. A donútiš ho odkryť karty.“

Nezdalo sa, že by som ho presvedčil.

„Tony,“ zvolil som čo najprísnejší tón, „pokús sa s Black Peppercornom zvíťaziť. Ak to neurobíš, priťažíš si v prípade, že by v budúcnosti došlo k vyšetrovaniu. Je ti to jasné?“

Zatváril sa ešte zúfalejšie ako predtým.

Ocitol sa medzi dvoma mlynskými kameňmi, no z vlastnej skúsenosti mi bolo zrejmé, že sa bude väčšmi báť Billyho McCuskera ako mňa alebo Britskej dostihovej komisie.

Usúdil som, že šance Black Peppercorna na zajtrajšie víťazstvo sú minimálne, ba priam nulové.

„Ako je možné, že sa McCuskerovi vždy všetko prepečie?“ opýtala sa Marina cestou späť do Aynsfordu. „Mal by predsa sedieť za mrežami.“

„Rozhodne,“ súhlasil som.

Prečo tam teda nesedí? Dobrá otázka.

Mal som dojem, že čím väčší zločin, tým ľahšie je vyšmyknúť sa z klieští spravodlivosti.

Možno preto, lebo v prípade veľkých káuz ľudia neveria, že k nim vôbec mohlo dôjsť. Darebákom hrá najčastejšie do karát niekoľko vlastností, ktorými sú obrnení: hrošia koža, nehanebná drzosť a bohorovnosť.

Keby som čosi spáchal ja, vedel by som, že mi na to prídu, a aj by sa tak stalo. No McCusker si bol istý, že je neporaziteľný, a preto sa takým aj stával. Nech by sa ocitol v akejkoľvek situácii, veril by, že existuje cesta do bezpečia a na slobodu, našiel by ju, aj keby mal podplatiť všetky orgány činné v trestnom konaní.

Al Capone sa v dvadsiatych rokoch minulého storočia tešil v Chicagu beztrestnosti, lebo žil s pocitom, že nedotknuteľný je on, a nie agenti FBI. Rad za radom korumpoval políciu aj politikov a neštítil sa ani podplácania porôt. Mal na svedomí množstvo vrážd, niektoré dokonca spáchal vlastnými rukami, no nikdy ho nesúdili. Jeho pád paradoxne nespôsobila trestná činnosť v podobe organizovanej prostitúcie a hazardu, ale to, že z jej výnosov nezaplatil dane.

Rozmýšľal som, či McCusker niečo odvádza zo ziskov stávkových kancelárií a z ďalších ešte nekalejších aktivít.

„Čo teda treba urobiť, aby šiel sedieť?“ zaujímalo Marinu.

„Mohli by sme začať menšou daňovou kontrolou.“

„Prosím?“

„Ale nič,“ povedal som. „Len som nahlas uvažoval.“

Chvíľu som mlčky šoféroval.

„Myslíš, že sa vám s Chicom niečo podarí?“ ozvala sa, keď sme sa blížili k Aynsfordu. „Začínam sa vážne obávať.“

„Najprv sa musíme zorientovať v Manchestri,“ povedal som. „Uňho doma a v podniku. Povypytovať sa. Potom budeme vedieť, na čom sme. Už sme tak v minulosti neraz postupovali.“

„Lenže dávno. Keď ste boli mladší.“

„Ešte nie som celkom do starého železa,“ zavtipkoval som, „aj Chico je úplne fit. A mozgy máme v kondícii ako nikdy predtým.“

„Aj tak sa bojím,“ zopakovala Marina.

Aj ja som sa bál.

V nedeľu o jedenástej predpoludním sme vyrazili v Range Roveri z Aynsfordu na sever do Manchestru.

Nebrali sme si batožinu, lebo Chico ma presvedčil, že ak by výlet trval dlhšie ako deň, prespíme v aute. Moje protesty, že už som na také nepohodlie starý, pohŕdavo odmietal.

„Ale prosím ťa, Sid,“ vysmial sa mi. „Vždy sme to tak robili.“

„Možno,“ pripustil som, „ale dnes by som radšej ukladal ubolené kosti na mäkký matrac.“

„Ty si mäkký, až príliš,“ zahriakol ma.

Tak ma obalamutil, až som kývol na jeho plán, a tajne som dúfal, že sa ešte večer vrátime k Charlesovi.

Chico ma súril, aby sme vyštartovali už na svitaní, no ja som chcel ísť cez Uttoxeter a pozrieť si preteky, ktoré sa začínali o druhej.

„Dofrasa!“ zvolal, keď sme zabočili na parkovisko pred areálom, ktoré sa chytro zapĺňalo. „Už roky som nebol na dostihoch. Odkedy som s tebou prestal spolupracovať. Sem-tam som ich, samozrejme, videl v telke, priamo v stávkovej kancelárii. Zrejme sa však veľa nezmenilo.“

„Dnes sa menej bazíruje na formálnosti,“ povedal som. „A myslím, že lákajú viac mladých ľudí než kedysi.“

„To sa ti zdá, lebo starneš,“ usmial sa.

„Trhni si!“

„A čo tu vlastne hľadáme?“ spýtal sa.

„Chcem vidieť Tonyho Molsona na Black Peppercornovi hneď v prvom štarte.“

„Vyhrá?“

„Pochybujem. McCusker mu to zakázal a ja som mu to, naopak, prikázal.“

„To bude fakt zaujímavé,“ potešil sa Chico. „Čo mám robiť ja?“

„Motaj sa okolo stávkarov a zisti cifry na tabuliach. Poznač si, ktorí bookmakeri ponúkajú nečakane vysoké kurzy na Black Peppercorna, hoci nič také v podstate neočakávam. Hlavne maj oči a uši otvorené ako zvyčajne.“

„Rozkaz.“

„A ak ti nezavolám, odídeme po druhých dostihoch. Brnkni, keby si niečo potreboval.“ Dal som mu číslo na nový lacný jednorazový mobil bez fotoaparátu, ktorý som si kúpil deň predtým v Banbury na ceste k Molsonovcom.

„Skús sa zmestiť do rozpočtu,“ podal som mu dvadsaťlibrovú bankovku.

Trochu som ho urazil. „Nepotrebujem tvoje peniaze.“

„Len si ich vezmi. Môžeš ich prípadne staviť,“ navrhol som.

Vzal bankovku a ponáhľal sa ku vchodu, zatiaľ čo ja som sa ešte chvíľu ponevieral po parkovisku, aby sme nevošli naraz. Vždy sme pracovali podľa zásady, že čím menej nás vidia spolu, tým lepšie. Človek nikdy nevie, kto sa pozerá.

„Halley!“ ozval sa mi hlas za ľavým plecom. „Sid Halley!“

Keď som sa obrátil, uvidel som Petra Medicosa v plnej paráde – v tvídovom obleku s plstenou pokrývkou hlavy. Hnal sa ku mne pomedzi rady odstavených áut. Doparoma! Ešte ten mi tu chýbal.

„Ahoj, Peter,“ pozdravil som ho.

„Halley,“ mierne zalapal po dychu. „Pokúšam sa ti dovolať.“ Dnes nepredviedol zdvorilostné dvíhanie klobúčika.

„Nebol som doma,“ vysvetľoval som mu. „Bývam u svokra.“

„Aha, tak preto,“ pochopil. „A čo to má znamenať, že vraj páchaš sexuálne násilie na deťoch?“

Vedel som, že vyrovnať sa s takouto publicitou v Uttoxetri nebude ľahké, len som netušil, že natrafím rovno na šéfa bezpečnosti dostihov, ešte kým prejdem cez bránu.

„Je to iba obrovské nedorozumenie,“ bránil som sa.

„Nemôžeme si dovoliť, aby bolo dobré meno športu poškvrnené.“

Chvíľu som mal pocit, že by ma najradšej vykázal von, no predsa len si netrúfa.

„A ako mám chápať tvoj e-mail, čo si mi poslal, že sa dištancuješ od predchádzajúcej správy? Dnes ráno som si ho našiel v pošte.“

„Tak, ako som ho napísal. Pôvodná správa sa nezakladala na pravde. Teraz sa už absolútne stotožňujem s tvrdením sira Richarda, že niekto ovplyvňuje výsledky.“

„Z akých dôkazov vychádzaš?“ spýtal sa.

„Absolvoval som zopár rozhovorov.“

„S kým?“

„To ti, žiaľ, nemôžem prezradiť,“ odvetil som. „Debaty boli dôverné.“

„Hlúposť,“ rozčertil sa. „Musíš mi to povedať.“

„Nie,“ odmietol som rázne. „Ale súhlasím s tebou, že nesmie padnúť podozrenie na celý šport. Takže navrhujem, aby si začal vec vyšetrovať aj sám, a začni vo Fair John Bullen, stávkovej kancelárii z Manchestru.“

„Trvám na tom, aby si mi povedal, s kým si sa zhováral a čo si sa dozvedel.“

„Môžeš nástojiť, koľko chceš, Peter,“ stopol som ho. „Márne.“

„Môžem z teba spraviť nežiaducu osobu na všetkých závodiskách.“

„Neviem, či by si urobil múdro,“ zapochyboval som. „Myslím, že mnohí by sa postavili na moju stranu. Leží mi na srdci dobré meno dostihov a ľudia to o mne vedia.“

Nepotešil sa, ale nedalo sa nič robiť, neodvážil sa zabrániť mi vlastným telom prejsť cez bránu.

Tak len zanadával a pobral sa ku vchodu.

Božemôj, pomyslel som si. Znepriateliť si Petra Medicosa predsa nebolo súčasťou plánu. Naopak, potreboval som ho ako spojenca.

Na moje veľké prekvapenie vyhral Black Peppercorn prvé dostihy o celú dĺžku, prebehol cez cieľovú čiaru za jasotu davu ako jasný favorit, základný kurz bol sedem ku dvom.

Sledoval som, ako vedú koňa do sedliska pre víťazov. Tony Molson vyzeral ešte zúboženejší, ako keď prekazil triumf Ackermanovi v Towcestri.

Postavil som sa tak, aby musel popri mne prejsť cestou do vážnice.

„Daj vedieť, čo povie Ír,“ šepol som, keď ma míňal.

Pozrel na mňa a v očiach mal hrôzu z toho, čoho sa dopustil.

Pre mňa to bolo len drobné víťazstvo, ale každá maličkosť, čo vytlačí McCuskera zo zóny komfortu, je dobrá.

Keď som sa vracal na parkovisko, ocitol som sa v paľbe pohľadov a tichých poznámok.

„Nie je to ten pedofil Sid Halley?“ povedala akási žena svojmu spoločníkovi. „Nehoráznosť, že ho sem vôbec púšťajú.“

Chcel som sa brániť, že nie som úchylný a ničoho som sa nedopustil, no nepomohol by som si. Aj tak by mi, samozrejme, neuverila.

Majú Briti v povahe, že si o každom myslia vždy len to najhoršie? Prijímajú akékoľvek obvinenie a nekladú otázky, odsudzujú, ešte kým im predložia dôkazy?

Nemohol som jej však nič vyčítať. Zatknutie človeka podozrivého z pedofílie vždy sprevádza mediálny humbug, no jeho prepustenie bez následného obvinenia už nie je zaujímavé.

Najväčšmi ma znepokojovalo, aké ľahké je prísť o povesť, no nesmierne ťažké je opäť ju získať, aj keď sa dôvody väzby ukážu neopodstatnené. Ľudia väčšinou svojich blížnych odpíšu, hoci nespochybniteľné fakty svedčia o niečom inom. Práve preto je takmer sizyfovská námaha dokazovať, že sa niečo nestalo.

Čakal som v aute na Chica a premýšľal, či sa môj život ešte vráti do starých koľají.

Označiť niekoho za pedofila v dvadsiatom prvom storočí bolo horšie ako dať mu nálepku vraha alebo násilníka. Aj keď sa obvinenie nezakladalo na pravde, človek sa len ťažko zbavoval poškvrny.

Chico sa vrátil usmiaty a trochu mi zdvihol náladu.

„Bohatstvo, to bola bomba!“ tešil sa ako malý. „Parádny zisk.“

„Špecifikuj,“ vyzval som ho.

„Vieš, ten Black Peppercorn, kvôli ktorému sme tu.“ Prikývol som. „Chlapík naň ponúkal štyri ku jednej, ostatní len tri alebo dokonca maximálne sedem ku dvom. Sledoval som, že stávky sa mu len tak hrnuli, no neznížil kurz, dokonca v istej chvíli šiel na päť. Vtedy som investoval dvacku, čo si mi dal.“

Potľapkal sa po vrecku. „Stál som prvý v rade na výplatu. Bol chudák celý zelený a nemal dosť prachov pre všetkých výhercov, ani spolovice.“ Chico sa zasmial. „Vieš si predstaviť, že tam skoro došlo k pästným súbojom? Ešte furt sú tam poliši a robia poriadok.“

„Ktorý bookmaker to bol?“ spýtal som sa.

„Na tabuli mal napísané Barry Montagu z Liverpoolu. Vyfotil som si to.“

Naklonil sa ku mne a ukázal mi obrázky v telefóne, jeden spred štartu, kde jasne stálo Black Peppercorn päť ku jednej, a druhý po skončení, na ktorom tipujúci obliehali stánok a domáhali sa peňazí.

„Bola to dobrá prča a nikto z kolegov ho neľutoval, fakt. Všetci ho mali za idiota, že vypísal taký vysoký kurz. A teda, tak mu treba. Chechtali sa. Niektorým až slzy tiekli od smiechu.“

Žiaden rešpekt medzi zlodejmi.

Chico sa uškŕňal celou cestou na diaľnicu M6, ktorá nás mala zaviesť do Manchestru.

„Kde teda začneme?“ spýtal sa.

„No, podľa informácií, ktoré máme od Normana Whitbyho, býva McCusker na predmestí Didsbury južne od centra. Teda asi tam.“

„Po čom presne budeme pátrať?“

„Po miestnych chýroch. Klebetách. Krčmových a barových rečiach. Budeme zisťovať, čo sa hovorí o McCuskerovi a bande zo Shankill Road. No nenápadne. Nesmieme vzbudiť rozruch.“

„Vieme vôbec, ako ten gauner vyzerá? Nerád by som si sadol niekde vedľa neho a položil mu nesprávnu otázku.“

Vytiahol som z vrecka policajnú fotografiu a podal som mu ju.

„Je takmer spred dvadsiatich rokov,“ upozornil som. „Ale vek mu podľa všetkého nezmenil vyčnievajúce lícne kosti a klenuté čelo.“

„Surový primitív,“ okomentoval Chico jeho podobizeň. „Tie oči by som spoznal kedykoľvek.“

„Treba sa obávať predovšetkým tých ostatných,“ povedal som. „Dobrovoľníkov. Vôbec netušíme, koľko ich je. S dvoma som sa zoznámil na parkovisku v Towcestri a nebol by som rád, keby sa nám cesty opäť skrížili, ďakujem pekne. Radšej sa držať čo najďalej od každého, kto rozpráva s írskym prízvukom.“

„Vieš vôbec, koľko Írov žije v Manchestri?“

„Nie,“ priznal som sa. „A ty?“

„Tisícky,“ povedal. „Možno desiatky tisíc.“

„Ako to, že si zrazu taký expert?“

„Našiel som si to u Charlesa na internete, včera večer, kým ste šli s pani manželkou navštíviť únoscov a keď som nerobil pacienta tvojej dcérenke.“

Významne som naňho pozrel. „Na tvojom mieste by som sa veľmi nerozširoval o tom, že si sa hral so šesťročným dievčatkom na doktora. Lebo skončíš tam, kde ja.“

„Jasné,“ uvedomil si. „Máš pravdu. Prepáč. Ale ty ma, dúfam, nepodozrievaš.“

„Radšej mi porozprávaj o Íroch v Manchestri,“ vyzval som ho, aby sme sa vrátili k téme.

„Podľa internetu sa mnohí prisťahovali počas zemiakového hladomoru v devätnástom storočí. A ďalší potom o vyše sto rokov nasledovali svojho milovaného Georgea Besta. Je však veľa tých, čo v Manchestri nemajú trvalý pobyt, iba tam pendlujú za futbalom. Láska k nemu pravdepodobne jediná spája írskych protestantov a katolíkov.“

„A dnes je zápas?“ spýtal som sa.

„Zajtra večer,“ odvetil Chico. „Hrá sa derby medzi Manchester United a Manchester City. Mesto bude zaplavené írskymi fanúšikmi.“

22 | KAPITOLA

Rozhodli sme sa, že sa rozdelíme a každý z nás navštívi zopár z vyše dvadsiatich krčiem, ktoré sa nachádzali na obytnom predmestí Didsbury. Tým, čo boli najbližšie k McCuskerovmu bydlisku, sa radšej vyhneme na sto honov, pre istotu, keby náhodou sedel na pive v niektorom z priľahlých lokálov.

Pomaly, nie však nápadne sme prešli popri adrese, čo mi dal Norman Whitby. Byť tak blízko McCuskera znamenalo hru nervov. Nakazil sa ňou aj Chico, ktorý ustavične otváral a zatváral švajčiarsky vojenský nožík.

Dom svedčil o tom, že Billymu McCuskerovi sa nedarilo najhoršie, odkedy pred šiestimi rokmi preletel s prázdnymi rukami ponad Írske more. Bola to vila z červených tehál, napodobenina georgiánskeho slohu, s impozantnými bielymi stĺpmi po oboch stranách vchodových dverí, takmer celá schovaná za bránou z ohýbaného železa a kovovým plotom korunovaným ostnatým drôtom.

„Asi nemá veľmi rád návštevy,“ usúdil Chico. „Ale kto by veľmi chcel, dostane sa dnu. Je zbytočné dávať ostnatý drôt navrch plota, musí byť vysunutý kúsok ďalej, ak má plniť svoju funkciu.“

„Takže by si ta preliezol?“ spýtal som sa.

„Malina, kamarát. Takých zárezov na pažbe už mám! Chceš? Predvediem.“

„Možno neskôr,“ povedal som a radšej som nezisťoval, aké iné múry preliezal a prečo.

Vysadil som Chica pred hostincom Pri zvone neďaleko stanice vo východnom Didsbury, odkiaľ mal pokračovať a mapovať podniky smerom na sever po Wilmslow Road. Ja som zaparkoval pri zdravotnom stredisku a vybral som sa južne smerom k nemu. Začal som v Bielom srdci.

Vymyslel som si príbeh, že tu niekde zamýšľam kúpiť nehnuteľnosť, a tak ma zaujíma, či sú dané končiny dostatočne bezpečné.

Ľudia frflali, že mládež vystrája, terorizuje okolie, dopočul som sa o drogách, naháňačkách autami v obytných zónach, no o skutočnom organizovanom zločine nepadlo slovo.

„A čo írska komunita?“ spýtal som sa výčapníka pri bare.

„Tej sa snažím vyhýbať,“ vyhlásil bez známky náklonnosti. „Radšej sa starám o seba.“

„Znamená to, že sa tam niečo deje?“ Naklonil som sa k nemu, aby som mohol stíšiť hlas a tým ho povzbudiť.

„Neviem povedať.“

„Neviete alebo nechcete?“ nástojil som.

„Jedno aj druhé,“ uzavrel a vybral sa na druhý koniec obslúžiť jedného z mála nedeľných návštevníkov.

„Hovorí vám niečo meno Billy McCusker?“ položil som priamu otázku, keď sa konečne vrátil.

„Radšej odíďte,“ vyzval ma.

„To má byť hrozba?“ spýtal som sa.

„Priateľské upozornenie.“

„Do akej miery priateľské?“ skúšal som šťastie.

„Ja sa starám o seba a odporúčam vám to isté. A teraz choďte.“

Dopil som diétnu kolu a vyšiel von.

Dvakrát zdôraznil, že sa stará o seba. Znamenalo to, že neklebetí o iných, alebo mal na mysli podnik a peniaze, ktoré platí za jeho bezpečnosť?

Obchod s drogami a výpalníctvo boli dve najväčšie pliagy zahniezdené vo veľkomestských aglomeráciách. Takzvané stráženie alebo ochranu pred zlodejmi, vandalmi či požiarom súdy nazývali vydieraním alebo vymáhaním pod nátlakom, no v zásade šlo vždy o to isté: Navaľ časť svojich vydretých prachov, lebo inak si skončil, rozmlátime ti hostinec, obchod, reštauráciu a podobne.

Kúsok ďalej som vošiel do inej krčmy s názvom Šach a dáma. Bola prázdna, len o pult sa opierali dvaja chlapi a bavili sa s majiteľom.

Objednal som si malé pivo a opäť vybalil svoju historku, že tu niekde chcem kúpiť nehnuteľnosť.

„Skúste západné Didsbury,“ navrhol jeden. „Tam je lepšie než tu na východe.“

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Krajšie prostredie,“ povedal, „a lepší ľudia.“

„A menej zločinu,“ dodal druhý.

„Tu u vás je vysoká kriminalita?“ tváril som sa ustarostene.

„Až príliš,“ pridal sa druhý. „Väčšinou drogy, feťáci vykrádajú autá a domy, aby mali na ďalšie dávky. Ja by som ich dal všetkých obesiť, ak chcete vedieť.“

Nie, to som nechcel vedieť.

„A čo organizovaný zločin?“ spýtal som sa.

„Obchod s drogami je organizovaný až-až,“ vyhlásil prvý trochu od veci.

„A čo írska komunita?“ pokračoval som. „Tiež lieta v drogách?“

„Írov v týchto končinách nemáme veľa,“ povedal.

„Čím menej, tým lepšie,“ vzdychol si barman od výčapu.

Rozhovor sa ako vždy zvrtol na zajtrajší veľký zápas.

„Podľa mňa United dostane na frak,“ nádejal sa prvý, ktorý bol očividne prívržencom City.

„Ani omylom,“ škriepil sa druhý.

Futbalová hádka rýchlo ukončila ich priateľské posedenie pri pive a jeden za druhým odišli. Ostal som sám s majiteľom.

„Dnes nie je frmol, čo?“ skonštatoval som.

„Zdochol pes,“ ponosoval sa. „Nedeľa nie je výnimkou, v poslednom čase je to čoraz horšie. Hádam v lete sa kšeft rozbehne. Teda, ak vôbec bude nejaké leto. Vlani furt pršalo. Ešte raz sa to zopakuje a môžem sa ísť pásť.“

„Škoda, že neexistuje poistka proti počasiu,“ prehodil som. Výčapník na mňa zagánil. „Povedzte mi, aké problémy máte s Írmi?“ odvážil som sa.

„Nijaké.“

„Nie som fízel,“ upokojoval som ho. „Len spolutrpiteľ.“

„Pre mňa za mňa môžete byť aj kráľovná zo Sáby, kamarát, nič vám nebudem vešať na nos. A už by ste mohli ísť.“

„Dobre, pôjdem,“ súhlasil som a dopil som zvyšok pohára. „Ale hovorí vám niečo meno Billy McCusker?“

„Nie,“ odbil ma, ale mierne prižmúrenie očí prezradilo, že áno.

„A dobrovoľníci zo Shankill Road?“

„V živote som o nich nepočul.“ Bolo mi jasné, že klame, lebo na čelo mu vystúpili drobné kvapky potu.

„Koľko platíte?“ spýtal som sa rovno.

„Neviem, o čom hovoríte,“ bránil sa.

„Vypaľuje každú krčmu v Manchestri?“

Chvíľu na mňa mlčky hľadel, akoby sa rozhodoval.

„Áno či nie?“ dobiedzal som.

„Kasíruje,“ ozval sa napokon. „Vo všetkých podnikoch, ktoré ešte fungujú a nie sú v troskách alebo neľahli popolom. A ich majitelia nie sú v nemocnici alebo na cintoríne.“ Hovoril z neho nahromadený hnev človeka, ktorý je už ktovie ako dlho pritlačený k múru.

„McCusker?“

Nebadane prikývol, akoby nepatrný rozsah pohybu zmierňoval veľkosť jeho zrady.

„Oznámili ste to polícii?“

„Vy žartujete!“ zasmial sa. „Kamoš Bert Goring z Tesárskeho cechu to urobil a už je pod zemou. Teda to, čo z neho ostalo. Podpálili lokál aj s ním. Zabarikádovali dvere, aby nemohol utiecť.“

„Takže platíte?“

Opäť prikývol. „Takmer polovicu tržby. Dve tisícky mesačne. Dávam ich do nákladov ako výdavky na poistenie.“

„Prišiel som McCuskera zlikvidovať,“ oznámil som mu.

„A máte za sebou armádu?“ posmeškoval. „Ste bez šance. Tunajších chlpatých má omotaných okolo prsta. Mne to aj tak nepomôže. Možno všetko bude ešte horšie. Lepší je diabol, ktorého človek už pozná.“

„Ale chceli by ste sa ho zbaviť, nie?“

„Jeho miesto okamžite zaujme niekto iný, tak ako McCusker prebral flek svojmu predchodcovi, ktorý musel vypadnúť z mesta. Vždy sa niekto nájde.“ Jeho tón znel odovzdane. „Dvadsať rokov fungujem v tejto poondiatej brandži a platím do bezvedomia. Patrí to k biznisu. Štve ma len to, ako sa tvária, že nám robia láskavosť. Človeku je na vracanie.“

„Nemôžem teda rátať s vašou pomocou?“

„Nie,“ odmietol kategoricky. „Radšej budem chudobný, ale nažive, ďakujem pekne. A už vážne bežte. Povedal som vám dosť.“

Vyšiel som von a zavolal Chicovi. Zdvihol po štvrtom zazvonení.

„Ako sa darí?“ spýtal som sa.

„Ešte som len v prvej krčme,“ odvetil. „V dôvernom rozhovore s prítulnou červenovláskou.“

„Nezabúdaj, že máš pracovať,“ napomenul som ho.

„Veď makám. Ryšavka je náhodou upratovačka a chodí aj do veľkého domu s ostnatým drôtom na plote.“

„Ako sa ti to, prepánajána, podarilo zistiť?“

„Vošiel som a na celé kolo som vyhlásil, že tu musí byť pekná divočina, keď si ľudia ohradzujú obydlia ako utečenecké tábory. A ona sa hneď chytila, tvrdila, že je to len tak na oko. Ešte sa jej idem venovať. A ty čo?“

„Kašli na mňa. Vráť sa za ňou a vytiahni z nej, čo sa dá. O polhodinu sa ti zas ozvem.“

Nechápal som, ako to robí. Vždy úspešne zdolal šesť kočiek, kým ja som sa trápil s jednou. Zdá sa, že rola ženáča mu z tejto schopnosti nič neubrala.

Vykročil som po Wilmslow Road, prešiel som popri rade obchodov a čínskej reštaurácii Červený drak s krikľavým neónom na priečelí.

Ďalšia krčma, kde som vošiel, bola oveľa plnšia ako predchádzajúce, asi vďaka dvom veľkoplošným obrazovkám, na ktorých bežalo finále golfového turnaja Masters, živý prenos z Augusty až spoza oceána.

Sadol som si na barovú stoličku a objednal si diétnu kolu.

„Ste sám?“ spýtala sa ma čašníčka, keď predo mňa položila nápoj.

„Áno,“ odvetil som. „Hľadám tu v okolí dom.“

„Tak pokecajte so Shanom Duffym, tam je!“ Ukázala dozadu na mocne stavaného chlapa. Sedel chrbtom v skupinke ďalších hostí a sledoval golf. „Robí v realitke.“

„Výborne,“ povedal som. „Ďakujem za tip.“

„Shane!“ zakričala cez celú miestnosť. „Mám tu pre teba zákazníka.“

Chlap sa ku mne obrátil.

Jeho tvár som videl pred dvanástimi dňami na parkovisku v Towcestri, tesne predtým, ako ma kopol bagančou do hlavy.

Myslím, že som ho spoznal o zlomok sekundy skôr ako on mňa, a to mi dalo krátky náskok.

Vyrazil som von ako chrt, keď sa otvoria štartovacie dvierka. Letel som hore Wilmslow Road smerom k šnúre obchodov a čínskej reštaurácii.

Nechcel som sa obzrieť, aby ma neprezradili pouličné lampy. Našťastie, osvetlenie bolo minimálne a mal som na sebe tmavé nohavice a čiernu nepremokavú vetrovku. Možno nevidel, ktorým smerom som sa dal, a tak som sa pohyboval rýchlo, no potichu, snažil som sa držať v prítmí stromov lemujúcich cestu.

Vošiel som do čínskej reštaurácie a poriadne za sebou zavrel dvere.

„Želáte si stôl pre jedného, prosím?“ spýtal sa orientálne vyzerajúci mladík takmer dokonalou angličtinou.

„Áno, ďakujem,“ povedal som, „no najprv si musím odskočiť na toaletu.“

To sa mu zjavne nepozdávalo. Zrejme sem priveľa ľudí príde len použiť hygienické zariadenie a potom zmizne. „Dolu,“ navigoval ma neochotne.

Zišiel som podľa jeho pokynov a v suteréne som sa ocitol zoči-voči zúrivému rotvajlerovi. Nepriateľsky na mňa zavrčal a dvakrát hlasno zaštekal.

Už som chcel trieliť naspäť a radšej sa konfrontovať so Shanom Duffym, no potom som si všimol, že pes je priviazaný k obruči zasadenej v dlážke pod schodiskom. Ale aj tak som sa radšej pritisol k stene a postupoval k pánskym záchodom v nádeji, že obojok aj reťaz vydržia nápor.

Chvíľu som čakal v kabínke WC, no tých pár minút mi pripadalo ako celá večnosť. Nikto neprišiel, ani sa nepokúšal vojsť.

Pomaly som vykukol a zviera sa opäť rozbrechalo, tentoraz dokonca vycerilo ostré rezáky v plnej kráse.

Čo robí bojové plemeno v čínskej reštaurácii?

Jeho štekot istotne neprispieva k pohode klientely. A nepredpokladám, že majú na jedálnom lístku opekané psie mäso.

Opatrne som sa vrátil hore schodmi do jedálne a pozorne som si prezeral tváre malého počtu hostí, aby som zistil, či medzi nimi nesedí Shane Duffy a nečaká na môj návrat.

Nebol tam.

„Teda chcete stôl pre jedného?“ zopakoval mladý Aziat tentoraz trochu ironicky.

„Asi áno. Nepýtal sa tu medzitým náhodou niekto na mňa?“

„Nie,“ znela odpoveď. „Čakáte spoločnosť?“

„Nevošiel po mne ešte ďalší človek? Ktosi, kto sa nezdržal?“

„Nie, pane. Želáte si stôl pri okne?“

„Radšej v boxe,“ ukázal som na miesto, ktoré som si vyhliadol.

Sadol som si tvárou k dverám a zavolal Chicovi.

„Okamžite ťa potrebujem,“ vyhŕkol som.

„Kde si?“

„Zalezený v čínskej reštaurácii a vonku ma hľadá gangster.“

„Ktorý?“ spýtal sa.

„Jeden z tých, čo ma zmlátili v Towcestri. Natrafil som naňho v krčme.“

„Och,“ vzdychol si Chico, „ešteže sme chceli byť nenápadní.“

„Veru,“ potvrdil som. „Ale fakt príď čo najskôr. Neodvažujem sa vyjsť pre prípad, že by na mňa striehol.“

„Dobre,“ povedal. „Aj tak sa objavil frajer tej červenovlásky a nejako sa mu nepáčim. Je čas vypadnúť a zachrániť ťa. Kde je auto?“

„Pred tunajším zdravotným strediskom, ale kľúče mám vo vrecku.“

„To nie je rozumné,“ predhodil mi Chico, že už som asi vyšiel z cviku. Za starých čias sme vždy nechávali rezervný kľúč v magnetickej skrinke pod pravým blatníkom, aby sme sa k nemu v prípade núdze dostali obaja.

„Netušil som, že budem musieť tak narýchlo zmiznúť,“ bránil som sa.

„Naše heslo vždy bolo: čakaj aj nečakané.“

„Daj pokoj!“ zahriakol som ho.

„Ako sa volá tá reštaurácia?“

„Červený drak. Je na sever od teba na Wilmslow Road, po ľavej strane. Uvidíš krikľavý neón. Nemôžeš ju minúť.“

„Vyrážam.“

„Dávaj si pozor,“ vyzval som ho. „A keď prídeš, nesadaj si ku mne.“

„Nie som včerajší, človeče. O chvíľu tam budem.“

Chico bol detektívom už roky predtým, ako som do agentúry nastúpil ja. Zaúčal ma do remesla a pravdepodobne už zabudol oveľa viac, než som sa stačil naučiť.

Prišiel čašník a položil mi na stôl jedálny lístok v mäkkom červenom obale.

„Dáte si niečo na pitie?“ spýtal sa.

„Len obyčajnú vodu, ďakujem. A nebudem ani jesť, len tu čakám na priateľa, ktorý má po mňa prísť.“

Mládenec sa netváril nadšene.

„Ale budete musieť zaplatiť kuvert. Za vodu a použitie hygienického zariadenia.“

„V poriadku,“ upokojil som ho. „Aby ste mali za čo kŕmiť toho svojho psa. Zrejme tu má nejakú funkciu.“

„Stráži,“ vysvetľoval. „V noci býva voľne pustený v objekte a odstrašuje zlodejov.“

A výpalníkov, pomyslel som si. Tých, čo inkasujú za takzvanú ochranu.

„Často sa tu niečo prihodí?“ spýtal som sa.

„A vy ste kto?“ chcel vedieť.

„Spolutrpiteľ. Ktorý sa rozhodol vzbúriť.“

„Odo mňa nečakajte pomoc,“ upozornil. „Som vyštudovaný tlmočník a podnik vediem len preto, lebo rodičia sa boja.“

„Neplatili?“

„A prečo by mali?“ rozčúlil sa. „Celý život ťažko dreli a teraz sa majú deliť o zisk s niekým, kto nepohne prstom?“

To je pravda, pomyslel som si. Ibaže teraz majú panický strach ukázať sa vo vlastnom lokáli.

„Čo sa stalo?“

„Traja chlapi prepadli otca v uličke za domom a potom to tu rozmlátili. Pred dvoma rokmi, odvtedy takmer nevychádza z bytu. Reštaurácia kedysi prekvitala a teraz...“ Rozhodil rukami. „Len sa pozrite! Pri tomto množstve zákazníkov nezarobíme ani na energie. Onedlho skrachujeme.“

Treba sa zachovať rozumne, zdôrazňoval pred časom hlavný inšpektor Watkinson.

Krčmári sa pravdepodobne stotožňovali s jeho teóriou, a tak platili.

Vo dverách sa zrazu zjavil Chico.

„Dali by ste ich, prosím vás, tamtomu pánovi?“ požiadal som mladého tlmočníka a podával som mu kľúče od auta.

Urobil, čo som chcel, a ani sa nespýtal, prečo to nespravím sám.

„Odkazuje, že mu máte zatelefonovať o dve minúty.“

„Ďakujem. Tak koľko som dlžný za kuvert?“

„Nič, to je v poriadku,“ povedal.

Zavolal som Chicovi.

„Naozaj vonku niekto čaká,“ oznámil mi. „Všimol som si ho pod bránou jednej budovy oproti. Hovoril niečo do mobilu. pravdepodobne privolával posily, takže je najvyšší čas zmiznúť. Kde je ten mizerný Range Rover?“

Snažil som sa čo najpresnejšie opísať, kde som ho odstavil, a Chico mi predostrel plán úniku.

„Stlač gombík na diaľkovom zamykaní,“ poradil som mu, „auto ti zabliká.“

„Dobre,“ upokojoval ma. „Nájdem ho. Potom sa ozvem, a keď zavelím štart, bež ako o život.“

Čakal som celú večnosť s očami upretými na vchodové dvere, dúfajúc, že nevojde Shane Duffy s partiou skôr, ako sa stihne vrátiť Chico.

Telefón mi zavibroval v ruke.

„Áno?“ ohlásil som sa.

„Stojím kúsok poniže,“ ozval sa môj záchranca. „Posily prišli, teraz sú dokopy traja. Čakali oproti v hlúčiku a zhovárali sa, ale už ich nevidím. Okamžite vyjdi zadom. Zaboč doľava, ak môžeš, a ja si ťa nájdem.“

Vstal som a zamieril ku kuchyni práve vo chvíli, keď Shane Duffy a jeden z jeho kumpánov vrazili dnu hlavným vchodom a prudko odstrčili mladého Číňana. V rukách mali bejzbalové pálky, no očividne nešli na tréning.

V kuchyni som si prerazil cestu pomedzi dvoch šokovaných šikmookých kuchárov a vybehol som do uličky za reštauráciou.

Tretí chlap tam už stál. Zreteľne som ho videl v lúči svetla z lampy na stene vedľa zadného východu. Takisto mal bejzbalovú pálku.

Dofrasa.

Ako sa vyjadril McCusker, keď som sa ponosoval, že ma jeho gorily zbili na parkovisku pred dostihovým areálom?

Veď sa vás takmer ani nedotkli. Keby sa do vás pustili poriadne, už by ste nechodili. Keď odídu jabĺčka v kolenách, to veru nie je špás.

Obával som sa, že tentoraz ma čaká ozajstná bitka.

Pustil som sa doprava, ako navrhoval Chico, no iba preto, lebo naľavo stál múr. Cestu mi zastal ten, čo mi držal hlavu v kliešťach na towcesterskom parkovisku a húdol mi do ucha, aby som prestal klásť džokejom otázky.

Vedel, že som ho spoznal. Usmial sa a zahnal sa pálkou.

Prudko som k nemu priskočil, čo ho mierne rozhodilo, no vedel som, že mám väčšiu šancu proti jednému, ako keby som sa vrátil a čelil dvom, ktorí sa práve vynorili z budovy asi desať metrov za mnou.

Cítil som sa ako kus mäsa v bejzbalovom sendviči.

Nebolo mi všetko jedno.

23 | KAPITOLA

Pokračoval som smerom k osamelému chlapovi najmä preto, lebo tadiaľ viedla cesta von, a proti jednému som predsa len mal väčšiu šancu ako proti tým dvom za sebou.

Všetko som zaznamenával ako v spomalenom pohybe.

Keď som sa priblížil, zahnal sa na mňa pálkou, no šikovne som sa mu uhol. Dvaja zozadu sa však nebezpečne rýchlo blížili.

Zachránili ma dve veci.

Po prvé, na konci uličky sa zjavil Range Rover, a po druhé, z Červeného draka vypustili rotvajlera.

Chico nahlas zatrúbil. Chlapa predo mnou to vyrušilo a otočil sa, aby zistil, čo sa deje. Využil som príležitosť, nabral som odvahu, rozohnal som sa ľavačkou a z celej sily som ho udrel zboku do hlavy protézou, zázrakom z plastu a kovu, svojím obuškom von z vreca. Skydol sa na zem a ja som sa pustil do šprintu.

Chico dokorán otvoril zadné dvere, naskočil som dnu a hneď som ich zabuchol. Môj záchranca nevyštartoval okamžite. Chvíľu pozoroval scénu v uličke a škeril sa.

Útočník, ktorého som zrazil, ešte vždy ležal na dlažbe a držal sa za hlavu, ďalší dvaja bojovali s rotvajlerom, ktorý sa ich usiloval rafnúť do nôh.

Bolo to komické, no ja som chcel byť už čo najďalej.

„Dupni na plyn!“ zavelil som. „Padajme! Unikol som o vlások.“

„A čo teraz?“ spytoval sa Chico, keď sme už boli v bezpečí.

Načo? Svoj plán som premyslel len po cestu do Manchestru a tam sa malo ukázať, ako ďalej. Nerátal som s tým, že sa prezradíme a dáme nepriateľovi na známosť, že sme za humnami.

Bola síce tma, ale nemohli Chica predsa len vidieť, nespoznajú ho? Nevšimli si značku a farbu auta? Nehľadajú nás už po celom okolí?

Niečo vo mne volalo, aby sme sa čím skôr vrátili domov do Oxfordshiru k Marine a Saskii. No nepredpokladá McCusker práve takýto postup?

„Podľa mňa by sme mali ísť pozrieť, čo sa robí v McCuskerovom dome.“

„A čo ak spoznajú Range Rover?“

„Bola tma a mali iné starosti. Risknime to.“

Chico naštartoval a prešli sme zo dva kilometre k pseudogeorgiánskej rezidencii. Zaparkoval v rade vozidiel oproti, asi tridsať metrov od tepanej železnej brány.

Hodnú chvíľu sme sedeli v tme a nikde nič, iba kde-tu prešlo auto.

„Idem sa prejsť,“ vyhlásil Chico a otvoril dvere.

„Je to múdre?“ spýtal som sa.

„Asi nie,“ uškrnul sa. „Ale nudím sa.“

Stratil sa v prítmí a ja som si zatiaľ presadol zo zadného sedadla dopredu za volant, aby som mohol vyraziť, keby dačo.

Stále sa zdalo, že sa nič nedeje. Nestrácame náhodou čas? Asi by sme mali zmiznúť, ale neodvážil som sa zavolať Chicovi. Práve teraz nepotreboval, aby mu vo vrecku zazvonil mobil.

Zaostril som zrak na dom a s úžasom som uvidel, ako v diaľke akási postava lezie na plot. Určite to bol on.

Prekristapána, čo to stvára? Vari sa zbláznil? McCusker má istotne všade kamery a senzory.

Otvoril som okno a naťahoval uši, či nezačujem alarm alebo poplašný krik; bol som v strehu a pripravený vyštartovať, v najhoršom preraziť hoci aj všetky bariéry, ak bude treba.

Noc však bola tichá a pokojná, v ušiach mi hučala len krv a počul som iba búšenie vlastného srdca.

„No tak, Chico,“ pobádal som ho v duchu. „Poď už von!“

Ako som tak doslova hypnotizoval bránu, začala sa pomaly otvárať. Zaboril som sa hlbšie do sedadla, aby ma bolo menej vidieť, no nikto nevychádzal. Naopak, z druhého konca ulice sa ku mne blížila mohutná Toyota Land Cruiser a zabočila dnu. Vďaka slabému pouličnému osvetleniu a tieňovaným sklám nebolo vidieť, kto v nej sedí.

Sledoval som, ako sa brána zatvára, a zmocňovali sa ma ešte väčšie obavy o Chica. Vracal sa domov McCusker alebo šli jeho tri gorily referovať, čo sa stalo v čínskej reštaurácii? Ani jedno, ani druhé nebola dobrá správa pre môjho druha za nepriateľskou líniou.

Nedalo sa však robiť nič iné, len čakať.

Sledoval som čas na hodinách v aute a rástla vo mne nervozita. Uplynulo päť minút, desať.

Čo ak už Chica chytili? Nemal by som spustiť záchrannú operáciu? Alebo zavolať miestnu políciu?

Uplynulo ďalších päť minút. Mal som pocit, že prešlo aspoň dvadsať.

Zrazu mi pípol telefón, oznam, že prišla správa. Rýchlo som ho schmatol.

Esemeska bola krátka: Ostaň, kde si.

Poslúchol som a hodiny odmerali ďalších zúfalých pätnásť minút.

Znovu sa otvorili vráta a Toyota vyšla von. Zasa som nevidel, kto je v nej, ani počet cestujúcich.

Nemám ju sledovať? Lenže Chico mi kázal zotrvať na mieste.

Brána sa začala automaticky zatvárať. Keď mala štrbina sotva tridsať centimetrov, vyrazil z nej Chico ako štupeľ zo šampanského a trielil ku mne.

„Choď!“ zavelil, keď naskočil dnu.

Motor už bežal a bleskovo som zaradil rýchlosť.

„Kam?“ spýtal som sa, keď som šliapol na pedál.

„Za Toyotou,“ vyhŕkol celý vzrušený. „Fuj, na takéto fóriky som už asi starý.“ Zazubil sa na mňa. „Ale dávno som sa tak dobre nezabavil.“

„Čo si zistil?“

„Dokopy nič. Neskôr ti porozprávam. Teraz sa zaves za Land Cruiser. Sú v ňom tí traja McCuskerovi chlapi. Nebolo by milé, keby sa im pritrafila menšia havária?“

„Presne na čosi také som myslel aj ja.“

Pridal som, prešiel som cez križovatku práve vo chvíli, keď naskočila červená, a len som dúfal, že za mnou nejde policajné auto.

Sledovali sme ich von z Didsbury na A34 a potom na M56. Bola tma a držal som sa za inými autami, aby si nás nevšimli.

Ani neviem, kedy mi zaplo, že nie sú na ceste niekam do okolia. Možno až vtedy, keď sa pri Knutsforde napojili na M6 smerom na juh.

„Myslíš, že mieria do Oxfordshiru?“ spýtal som sa Chica znepokojene.

„Obávam sa, že je to možné,“ povedal.

„Z čoho usudzuješ?“

„Videl som, ako jeden nakladal do kufra kanistru.“

Bože nebeský! Spomenul som si, ako Angus Drummond opisoval požiar rodičovskej stodoly plnej čerstvého sena. Čakal podobný osud aj náš dom?

„Čo podnikneme?“ spanikáril som.

„Asi by sme mali zavolať políciu,“ radil Chico. „Alebo hasičov. Ale do Banbury je to stále vyše stopäťdesiat kilometrov. Ešte počkajme, kým nebudeme mať istotu, kam naozaj idú.“

Šiel som za nimi po M6 okolo Staffordu, popri výjazde číslo štrnásť a mieste, kde prišla o život naša milovaná Mandy. Vôbec som nepochyboval, že jeden z tých, čo ju vypustili pod kolesá besnejúcej premávky, sedí v aute o dve vozidlá pred nami.

„Čo si ešte videl?“ chcel som vedieť.

„Cez plot som preliezol bez problémov,“ povedal a trochu sa pootočil ku mne, „potom som chvíľu čakal, či sa neozve poplašné zariadenie, ktoré som možno predsa len nevdojak spustil. No nič sa nestalo, ani v diaľke nezazvučali sirény, tak som pokračoval k domu. Priplazil som sa odzadu k jedinému oknu, ktoré nebolo zatiahnuté závesom a kde sa svietilo.“

Adrenalín mi tuším striekal aj ušami.

„Bola to pracovňa a za stolom sedel sám McCusker. Tie oči sú nezameniteľné – vyzerá presne ako na tvojej fotke, len je starší a mohutnejší. Cvakol som ho.“

Chico mi podržal fotoaparát tak, aby som si mohol pozrieť záber, ktorý urobil cez oblok. „Nie je to bohviečo, bál som sa ísť príliš blízko.“

„Perfektné,“ pochválil som ho a vrhol som rýchly pohľad na tvár svojho nepriateľa.

„Tak som si tam spokojne sedel v kríkoch a pozoroval McCuskera, ako na niekoho vrieska do telefónu, keď sa otvorila tá poondiata vstupná brána. Dočerta, hovorím si, predsa len sa asi spustil poplach niekde priamo na polícii a už je tu hliadka. Tak som sa stiahol hlbšie do záhrady a začal som hľadať únikovú cestu. No keď sa spoza rohu nevynoril nikto s baterkou, ani nič podobné, tak som sa zas pomaly vrátil k obloku.“

Vozidlo pred nami odbočilo z diaľnice, a tak sme sa ocitli rovno za Toyotou. Postupne som spomaľoval a dal som sa predbehnúť niekoľkými autami.

„Zrazu boli v pracovni štyria a McCusker vôbec nevyzeral nadšený. Nepočul som ani slovo, no reč jeho tela bola veľavravná. Potom všetci štyria vyšli a McCusker zahasil. Tak som obišiel dom k miestu, odkiaľ bolo vidieť príjazdovú cestu. Vtedy som uvidel, ako z garáže vyniesli kanistru a naložili ju do kufra.“

„Brali aj niečo iné?“ spýtal som sa.

„Napríklad?“

„Kufre alebo tašky.“

Pokrútil hlavou. „Nič také som si nevšimol.“

Výlet na juh teda nemal trvať dlho, neplánovali prespať niekde v hoteli.

Zrazu Toyota vpredu vyhodila smerovku a pri čerpacej stanici Hilton Park severne od Birminghamu zišla z diaľnice. Urobil som ten istý manéver.

Zašli až na koniec k pumpe a zastali pri jednom zo stojanov. Zaparkoval som obďaleč v prítmí a odtiaľ sme sledovali, ako tankujú – nielen do Land Cruisera, ale aj do kanistry.

Ja som, našťastie, doplnil palivo už popoludní a v nádrží som ho mal dosť na celú cestu domov.

Chico cvakal do mobilu, no boli sme priďaleko, a tak som si nerobil veľké nádeje na kvalitu fotografií.

„Nie sú to géniovia,“ vyhlásil. „Bezpečnostná kamera ich zachytí, ako naberajú benzín do bandasky. Ak ho použijú na to, aby podpálili váš dom, zábery ich ľahko usvedčia.“

Dosť slabá útecha.

„Najmä ak políciu správne nasmerujeme.“

Keď natankovali, Toyota opäť vyrazila na juh a my v tesnom závese za ňou.

„Teraz sme necelú hodinu od miesta môjho bydliska,“ oznámil som Chicovi. „Čo navrhuješ?“

„Zavolaj tým svojim spriazneným mužom zákona a povedz im, čo sa stalo.“

Aj ja som uvažoval nad niečím podobným.

Na Normana Whitbyho som mal iba číslo do kancelárie na veliteľstve v Manchestri, no nemienil som tam nikomu vešať na nos, že prenasledujem gorily Billyho McCuskera po M6. Také čosi by bolo priveľmi riskantné vzhľadom na to, že má v policajnom zbore svojho špióna.

Tak som zatelefonoval Terrymu Glennovi z metropolitnej.

Viem, sľúbil som mu, že už ho nebudem obťažovať, ale čo tam po tom, keď som sa ocitol v stave núdze?

Skúsil som mobil, ale ozvala sa mi hlasová schránka. Nechal som správu, no nedúfal som, že sa mi jej majiteľ ozve – či už dnes, alebo niekedy v budúcnosti.

Ostávali len hlavný inšpektor Watkinson a seržant Lynch. Nevedel som, nakoľko budú ochotní vyjsť mi v ústrety po rozruchu s detskou pornografiou a či ich vôbec zoženiem v nedeľu o jedenástej v noci.

„Haló,“ zaznelo z hlasovej schránky, keď som vyťukal číslo. „Momentálne nie sme v dosahu. Prosím, zanechajte odkaz.“

Predniesol som prosbu, aby sa mi čo najskôr ohlásili v súrnej veci, aj keď mi bolo jasné, že sa ku kompetentným dostane najskôr ráno, čo už bude pravdepodobne neskoro.

24 | KAPITOLA

Na križovatke pri Banbury zišla Toyota z M40 a mňa sa pomaly zmocňovala panika.

Telefonicky som vystríhal Charlesa, hoci som si bol takmer stopercentne istý, že McCusker nevie jeho adresu – iba ak by bol udavačom v radoch manchesterskej polície sám Norman Whitby.

Uvažovali sme s Chicom, že by sme Land Cruiser vytlačili z cesty, najlepšie niekam do stromu alebo betónového múrika na moste, no stále uháňal stodvadsaťkilometrovou rýchlosťou, a hoci to boli pochybné indivíduá, ani jeden z nás nemal v úmysle spôsobiť im smrť.

Keď spomalili na kruhovom objazde pri východe z diaľnice, začínal som ľutovať. Možno sme ich predsa len mali nejako zastaviť, no teraz už bolo neskoro.

Na moje nesmierne prekvapenie nesmerovala Toyota rovno k nášmu domu v Nutwelli, ale zabočila na Daventry Road.

„Kristepane!“ zvolal som. „Nechcú podpáliť nás, ale Molsonovcov v Chipping Wardene.“

„Koho?“ spýtal sa Chico.

„Tonyho Molsona. Dnes v Uttoxetri vyhral s Black Peppercornom, hoci mal výslovne zakázané zvíťaziť. McCusker chce Tonyho exemplárne potrestať, aby vystrašil ďalších.“

V duchu som sa vrátil k tomu, čo mi povedal výčapník v Šachu a dáme o svojom známom, ktorý sa odvážil postaviť proti gangu. Podpálili mu podnik a on v ňom zhorel. Zabarikádovali dvere, aby sa nemohol dostať von.

Dostal som strach o Tonyho a Margaret, a predovšetkým o nevinných chlapcov Jasona a Simona.

Štyri životy. Štyri úmrtia. Štyria ľudia zabarikádovaní v horiacom dome. Ešte vždy mám mať zábrany vytlačiť Toyotu z cesty?

Lenže už nebol čas. Chipping Warden ležal len sedem kilometrov od výjazdu z autostrády a boli sme na polceste.

„Volaj hasičov,“ dal som pokyn Chicovi. „Oznám, že v Chipping Wardene, v Ružovom zátiší na Mill Lane horí. Vezmi si môj telefón.“ Hodil som mu ho. „Nie je registrovaný. Vymysli si meno.“

Poslúchol, predstavil sa dispečerovi ako William McCusker, čo ma za daných okolností dosť pobavilo.

Zvýšil som vzdialenosť od Toyoty, nechcel som jej posádku znepokojiť. Keď sme dorazili do stredu obce, Land Cruiser už zmizol za kostolom.

Zhasil som svetlá a zatiahol som do slepej uličky Hogg End. Zaparkoval som na trávniku pred radom domčekov so slamenými strechami. Vystúpili sme a tíško sme privreli dvere.

„Tadiaľto,“ zavelil som šeptom.

V sliepňavom svetle pouličných lámp sme potichu prešli cez cintorín.

„Kde trčia tí prekliati hasiči?!“ rozčuľoval som sa.

„Neboj sa, prídu,“ upokojoval ma Chico. „A kde je ten dom?“

„Pokiaľ sa pamätám, stojí za kostolom. Je to moderná kocka z červených tehál s malou záhradou.“

Zakrádali sme sa pozdĺž svätostánku a napokon sme vykukli spoza rohu.

Nikde nič, iba tma.

V červenom dome sa nesvietilo a po Toyote ani stopy.

Žeby som sa mýlil?

Žeby McCuskerovi chlapi len prešli cez dedinu a mierili ďalej do Daventry?

V diaľke som začul tichý zvuk sirény. Akiste požiarnici z Banbury. Žeby zbytočný výjazd?

Chico ma zdrapil za rukáv a kamsi ukázal.

Asi tridsať metrov pred nami sa v kuželi svetla vzdialenej lampy črtali dve tmavé siluety.

Hlas sirény zosilnel.

Poďme, pridajte, nabádal som ich v duchu.

Postavy rýchlo zmizli v tme; nedalo sa rozoznať, ktorým smerom.

Odrazu na mieste, kde predtým stáli, vzbĺkol obrovský plameň a spoza domu sa vyrútila Toyota smerom k hlavnej ceste.

Oheň sa rýchlo rozšíril okolo celého pozemku, preskočil na strechu a ožiaril nočnú oblohu ako gigantická vatra. Vlna horúčavy nás s Chicom zatlačila späť za roh kostola.

„Benzín,“ skonštatoval Chico. „Cítim jeho pach. Idioti. Len blázon podpaľuje benzínom, je príliš výbušný.“

Možno, vravel som si, no výjav je veľkolepý.

„Ostávame či ideme?“ spýtal sa Chico.

Nechcel som odísť, kým sa nepresvedčím, či sú Molsonovci v bezpečí, no zároveň som sa nemienil namočiť do ďalšej šlamastiky. Čo ak ma ešte obvinia, že som požiar založil ja?

Záchrana dorazila s veľkým rachotom a za blikotu modrých svetiel. Z auta povyskakovali hasiči a utekali s hadicami k hydrantom.

„Padáme,“ navrhol Chico. „Tu už nič nenarobíme. Poďme sa pozrieť, čo sa deje u vás.“

„Dobrý nápad,“ ocenil som.

Bežali sme pomedzi hroby k Range Roveru.

„Nezapínaj svetlá,“ radil mi Chico, keď som štartoval. „Nepotrebujeme svedkov.“ Ukázal na niekoľkých miestnych obyvateľov v županoch a papučiach, ktorí vyliezli z postelí a vyšli sa pozrieť, čo spôsobilo toľký rozruch. „Aby si niektorý nezapísal číslo.“

Cestu nám dostatočne osvetľovali plamene požiaru. Reflektory som zapol až na hlavnej, keď som zamieril na Banbury a Nutwell. Predstava, že osadenstvo Toyoty by mohlo prípadný zvyšný obsah kanistry použiť aj na náš dom, mi čoraz silnejšie pritláčala nohu na plynový pedál.

Vedome som porušil podmienky kaucie a priblížil som sa na menej než tri kilometre k Annabel Gaucinovej. Nemal som inú možnosť, musel som prefrčať popri jej bydlisku.

„Zastav na chvíľu,“ vyzval ma Chico, keď sme dorazili k nám. „Najprv to bleskovo omrknem.“

Vypol som svetlá a zabrzdil som asi päťsto metrov povyše brány.

„Tam bývame,“ ukázal som mu. „Druhý dom naľavo. Ten, čo má vchod naboku.“

„Daj mi päť minút,“ zašepkal, vystúpil a stratil sa v tme. Radšej som ho nechal samého. Mal totiž oči akoby prispôsobené na nočné videnie a o jeho schopnosti nehlučne sa pohybovať som ja mohol len snívať.

Nutkalo ma pre istotu ešte raz zavolať na požiarnu stanicu. Po našom telefonáte im cesta k Molsonovcom trvala približne desať minút a vzhľadom na rýchlosť, s akou sa oheň šíril, bolo veru dobre, že sme im dali náskok.

Vystúpil som z auta a započúval som sa, či sa neozve niečo nezvyčajné. Nikde nič, len zrazu sa na ceste zjavil Chico.

„Nikto tam nie je,“ oznámil mi.

S úľavou som si vydýchol. „Ktovie, čo sa deje v Aynsforde.“

„Poďme sa pozrieť.“

U Charlesa bolo ticho a pokoj. Neprekvapovalo ma, že sa o jednej po polnoci nikde nesvietilo.

Pomaly som zatiahol na príjazdovú cestu a čo najrýchlejšie som vypol motor aj svetlá, aby som nezobudil osadenstvo. Naozaj uplynulo len štrnásť hodín, čo sme odtiaľto vyrazili na uttoxeterské dostihy? Pripadalo mi to ako týždeň.

Opatrne som prešiel po štrku a skúsil dvere. Boli zamknuté. Hlavne, že som sa snažil pohybovať nehlučne, a teraz budem musieť zazvoniť. Vtom sa rovno predo mnou vynoril akýsi prízrak.

Bol to Charles v pásikavej pyžame a župane, zjavil sa s namierenou flintou v ruke na presklenej verande.

„Charles!“ zvolal som bleskovo. „To sme my, Sid a Chico.“

„Sami?“

„Áno.“

Spred očí mi konečne zmizlo dvojité ústie hlavne.

Celý roztrasený odomkol.

„Poď dnu a sadni si,“ vyzval som ho a vzal som mu pušku z rúk.

„Dobre,“ súhlasil. „Prepáčte.“

Pre istotu som vybral náboje. Ešteže tie jeho roztrasené prsty omylom nepotiahli kohútik.

Mal som zavolať, keď sme prichádzali, ale nechcel som ho zobudiť. Mohol som však tušiť, že ako vojak bdie nad Marinou, Saskiou a celým domom. Zaspať na stráži bol kedysi hrdelný zločin.

Vošli sme do kuchyne. Položil som zbraň na stôl a podal som Charlesovi pohár vody.

„Odkedy si telefonoval, robím si hrozné starosti,“ povedal. „Marine som radšej nič nehovoril, lebo by istotne trvala na tom, aby sme sa presťahovali k vám.“

„Náš dom je v poriadku,“ upokojil som ho. „Teraz sme sa tam boli pozrieť.“

V kocke som ho oboznámil so všetkým, čo sa stalo od nášho odchodu, no požiar u Molsonovcov som nespomenul. Zdalo sa mi vhodnejšie túto informáciu vynechať. Načo Charlesa zbytočne znervózňovať?

„Myslíš, že sa vrátili do Manchestru?“ spýtal sa.

„Dúfam.“

Vo vrecku mi zazvonil telefón.

„Haló,“ zdvihol som váhavo.

„William McCusker?“ ozval sa prerušovaný ženský hlas.

„Kto volá?“ odpovedal som protiotázkou.

„Istý William McCusker ohlásil z tohto telefónu požiar. V Chipping Wardene.“

Ukončil som hovor a okamžite vypol mobil.

„Vyber SIM kartu,“ vyzval ma Chico, ktorý sledoval situáciu.

Otvoril som telefón, vytiahol malý obdĺžnikový pliešok a podal som mu ho. Vzal z kuchynskej linky nožnice a rozstrihol ho na troch miestach.

„Zajtra si musíš kúpiť novú,“ povedal. „Táto je v háji. Dúfam, že nás nestihli zamerať, kým zavolali.“

„Pochybujem. GPS takýto telefón neodhalí.“

„Mohlo by sa im to podariť, keby tu bola vhodná triangulácia signálu, čo asi nehrozí.“

„Čo sa deje?“ nechápavo sa spytoval Charles. „A čo to bola za vecička?“

„SIM karta,“ vysvetlil som mu. „Na základe nej funguje mobilný telefón – je to vlastne číslo, zjednodušene povedané. Zničili sme ju preto, aby sa McCusker nedovolal.“

Prijal moje vysvetlenie a bez ďalších otázok sa trochu tackavo vybral hore schodmi do postele.

„Je všetko v poriadku, Charles?“ spýtal som sa ustarostene, sledujúc ho z haly.

„Pravdaže,“ odvetil, „som len unavený. Mám za sebou dlhý deň a už som zabudol, ako vie vyčerpať také šesťročné dieťa. Dnes som tieto schody absolvoval minimálne pätnásťkrát, hľadal som ju všade po dome.“ Pokrútil hlavou.

Saskia a jej hra na sardinky, pomyslel som si.

„Dobrú noc,“ zaželal som mu.

Zdvihol ruku na pozdrav a zmizol vo svojej spálni. Tušil som jeho pohyb podľa vrzgotu starej drevenej dlážky na odpočívadle.

Ja som však ešte mal prácu, a tak som sa pobral do Charlesovej pracovne zistiť, či sa nedozviem niečo nové o požiari v Chipping Wardene.

Usúdil som, že keby som musel dlhšie ostať v Aynsforde, zbláznil by som sa. Buď Charlesov počítač, internetové pripojenie, alebo oboje boli také pomalé, že by si človek stačil uvariť čaj, kým sa otvorí webová stránka, ktorú ste naťukali.

Ani slimačie tempo však nezmenilo nič na tom, že som o ohni u Molsonovcov nenašiel ani zmienku. Asi bolo ešte príliš zavčasu.

Ak nechcem zavolať rovno k nim o pol druhej v noci, musím počkať do rána.

„Myslíš, že treba strážiť?“ opýtal sa Chico, keď som sa vrátil a oznámil mu, že nemám nijaké správy.

„Čo povieš ty?“

„Podľa mňa by tu už boli, keby to mali v pláne. Asi nám nič nehrozí.“

„Som rovnakého názoru.“ zívol som. „Idem si ľahnúť.“

„Ja ešte chvíľu počkám. Pre istotu,“ povedal a postavil si na kávu.

Nechal som ho v kuchyni a pobral som sa hore schodmi do hosťovskej celý šťastný, že nemusím tráviť noc s Chicom v aute.

Aby som podľa možnosti vŕzgal čo najmenej, vošiel som najprv do kúpeľne, kde som sa vyzliekol a vyslobodil si ľavé predlaktie z protézy. Vraštil som tvár, lebo túto procedúru vždy sprevádzala nemalá dávka bolesti. Bolo to, akoby ste si vyzúvali tesnú topánku, no nerozviazali si predtým šnúrku. Ukázalo sa, že zrážka s hlavou chlapa v uličke nijako nenarušila jej jemný mechanizmus a fungovanie. Keby aj, vôbec by ma to nemrzelo. Bol som presvedčený, že má dni spočítané. Čoskoro dostanem skutočnú ruku s hmatom a citom, ktorú si nebudem večer čo večer pred spaním odkladať.

Vkĺzol som do postele k Marine. Snažil som sa ju nezobudiť, no ona sa v polospánku otočila ku mne a vzala mi do rúk unavené prirodzenie. Vyslala mi tým do tela vlnu vzrušenia.

„Hm,“ zamumlala, „to je príjemné.“

Naozaj bolo. Pritúlili sme sa jeden k druhému. Čoskoro som ju úplne prebral a jej sa so mnou podarilo urobiť to isté.

V dôsledku nepríjemných udalostí sme v poslednom čase sex nielenže zanedbávali, ale dokonca sa z nášho života celkom vytratil. Skôr sme sa pravidelne hádali a hneď od prvej návštevy sira Richarda Stewarta medzi nami panovalo značné napätie.

Teraz však bolo všetko zabudnuté a znovu sme sa navzájom objavovali, rozdávali a prijímali rozkoš rovnakou mierou, až sme napokon spoločne dosiahli nádherný vrchol.

„Fíha,“ pochvaľoval som si, „to bola krása.“

„Teda fakt,“ potvrdila Marina. „Už som to potrebovala.“ Pritúlila sa ku mne. „Nečakala som, že dnes v noci prídeš.“

„Bola by si radšej, keby som sa nevrátil?“

„Neblázni,“ zasmiala sa.

V objatí nás premohol spokojný spánok.

Odrazu som sa strhol, akoby ma prebudil nejaký zvuk. Bola ešte hlboká tma, tak som sa otočil a dotykom rozsvietil digitálny budík na nočnom stolíku. Ukazoval 5:27.

Spal som ani nie štyri hodiny.

Ležal som v tme a čakal, či nezačujem niečo neznáme a nepriateľské. V miestnosti sa však ozývalo len Marinino tiché dýchanie, ktoré mi bolo, naopak, blízke a milé.

Žeby sa mi čosi prisnilo?

Opatrne som vstal z postele, obliekol si župan a čo najtichšie som bosý prešiel cez odpočívadlo a potom dolu schodmi. Hoci bolo ešte zavčasu a vonku vládla takmer úplná tma, v dome bolo akurát toľko zdrojov svetla, aby som si videl pod nohy: klávesnica poplašného zariadenia pri vchodových dverách, nabíjačka na bezšnôrový telefón na stolíku v hale, digitálny ciferník na elektrickom sporáku v kuchyni.

Rosie tvrdo spala v košíku pri piecke. Tá toho ozaj veľa nenastráži.

Zdalo sa, že všade vládne pokoj. Pozrel som von oblokom, či neuvidím nejaký pohyb. Nič som nevidel, tak som si vydýchol a vrátil som sa do haly, kde sa na mňa zrazu ktosi vrhol.

Schytil ma odzadu a zhodil na zem. Náraz vyrážajúci dych ma skolil na Charlesov starý perzský koberec.

Poznal som ten zákrok. Bol to základný džudistický chvat.

„Chico,“ podarilo sa mi dostať zo seba s tou trochou vzduchu, ktorú som mal ešte k dispozícii. „Preboha, veď to som ja, Sid.“

„Tak čo hneď nepovieš,“ ozval sa v tme jeho východolondýnsky prízvuk. „Zľakol som sa, že si nejaký votrelec. Máš byť hore a spať.“

„Zdalo sa mi, že niečo počujem,“ povedal som a snažil som sa zviechať na nohy.

„Počkaj, pomôžem ti,“ podal mi ruku.

„Ďakujem.“ Už som asi starý, keď potrebujem cudziu pomoc, aby som vstal zo zeme. Zvalil som to však radšej na to, že sa môžem spoliehať len na oporu jednej paže.

„Ty si nič nepočul?“ spýtal som sa a trel som si udretý pravý bok.

„Spadla mi sprostá šálka,“ priznal sa previnilo. „Keď som zadriemal.“

„Aha,“ potešil som sa. „Poďme si ľahnúť. Teraz už nikto nepríde. Čoskoro začne svitať.“

„Asi máš pravdu.“

Spolu sme vyšli hore, on o poschodie vyššie do podkrovia, kde boli kedysi izby služobníctva, ja pod perinu k Marine.

Tentoraz sa nezobudila, moja nočná výprava jej nenarušila rytmické odfukovanie. V tme som sa usmial. Snažil som sa nevšímať si bolesť v boku a opäť som zaspal.

25 | KAPITOLA

V rannom rozhlasovom vysielaní nezaznelo nič o Chipping Wardene – žiadna informácia o tom, že by Molsonovci zahynuli pri požiari, ani o podozrení z podpaľačstva.

Svojím spôsobom sa mi uľavilo. Keby jeden z našich najlepších džokejov zahynul tragickou smrťou, určite by sa to objavilo v hlavných správach.

Obliekol som sa a zišiel som dolu do pracovne pozrieť sa na internet. Našiel som len krátku zmienku na miestnej webovej stránke. Písalo sa tam o výjazde požiarnikov, ktorí reagovali na tiesňové volanie krátko po polnoci a zahasili zopár plameňov neďaleko kostola v Chipping Wardene. Neuvádzali sa iné podrobnosti, ani príčina požiaru či škody na majetku.

Zvláštne. Oheň, ktorý sme s Chicom videli, určite nebolo možné označiť za zopár plameňov. Šľahali poriadne, keď som sa napriek prítomnosti hasičov bál o životy obyvateľov Ružového zátišia.

Z Charlesovho telefónu som zavolal Molsonovcom.

„Tony Molson,“ ozvalo sa na druhom konci.

„Ahoj, tu Sid, Sid Halley.“

„Nebavím sa s tebou,“ odvrkol nahnevane. „Si šialenec. Skoro sme kvôli tebe vyhoreli. Nemal som tie preteky vyhrať. A teraz mi už daj pokoj.“

„Ja som zavolal hasičov,“ bránil som sa. „Kde by sa tam podľa teba zobrali?“

„Podľa polície ich zavolal nejaký William McCusker. Keď mi to povedali, dobreže som nevyskočil z kože. Spýtali sa ma, či mi je to meno povedomé, tvrdil som, že nie.“

„Nebol to on, ale ja,“ zopakoval som, hoci v skutočnosti telefonoval Chico. „Predstavil som sa ako William McCusker, aby som naňho upozornil.“

„Chceš povedať, že si vedel, čo sa stane, ešte kým začalo horieť? To tvrdil veliteľ hasičov. Vraj ten, kto volal, musel byť zároveň aj podpaľač. Ako inak by mohol o ohni niečo tušiť?“ Nastala ďalšia prestávka. „Založil si ten požiar, Sid?“

„Pravdaže nie,“ oboril som sa naňho. „Dobre vieš, že to spravili Írovi chlapi. Nechápem, ako je možné, že váš dom neľahol popolom v tých obrovských plameňoch?“

„Takže si tu včera bol?“ spýtal sa s výčitkou v hlase.

„Áno,“ priznal som. „Sledoval som troch McCuskerových zabijakov až z Manchestru. Na pumpe cestou čapovali benzín do bandasky. Keď som si uvedomil, čo majú za lubom, ihneď som vytočil 999, áno, ešte pred vypuknutím požiaru, ale nie viac ako päť, desať minút. A chvalabohu, lebo by z vás do rána ostali len uškvarené toasty.“

„Áno, horelo tu dookola, vzbĺkla celá ohňová stena,“ pripustil Tony, „ale dosť ďaleko od domu. Veliteľ vravel, že v živote nič podobné nevidel. Mala to byť zrejme skôr výstraha a môžem ti povedať, že sa neminula účinkom. Margaret je hotová.“

Veril som. Aj ja by som bol.

„Kde býva v Manchestri jej sestra?“ opýtal som sa.

„Čo?“

„Margaret mi povedala, že jej sestra žije v Manchestri. Kde presne?“

„Na juh od centra. Štvrť sa volá Didsbury. Prečo?“

„Len tak.“

Pochyboval som, že informáciu o dvojčatách poskytla Margaret McCuskerovi zámerne. Asi sa len preriekla v spoločnosti, keď si trochu viac vypila. A Billy McCusker vedel skvele využiť akýkoľvek poznatok, ku ktorému sa dostal.

„Udáš nás na polícii?“ chcel vedieť Tony.

„A mám?“

Tentoraz sa odmlčal ešte na dlhšie.

„Nie,“ vyhlásil napokon takmer plačlivo. „Bol by som najradšej, keby si mi navždy zmizol zo života, aby som už konečne mal pokoj.“

„V tom prípade prestaň jazdiť,“ navrhol som mu. „Zaves sedlo na klinec. Okamžite. Ešte dnes. Staneš sa pre McCuskera nepotrebným, a keď ti aj komisia odníme licenciu, môže ti to byť fuk.“

„Ale ja sa necítim do starého železa,“ namietol. „Ešte mám pred sebou dobrých pár sezón.“

„Potom sa McCuskera nezbavíš. Iba ak by si mi v niečom pomohol.“

„V čom?“ opýtal sa. „Veď si videl, čoho je schopný. Hovorím ti, ak mi ešte raz prikáže, aby som prehral, prehrám, dofrasa. Lebo potom už nebude výstraha, ale všetci tu zaživa zhoríme.“

Bohužiaľ, musel som súhlasiť.

Vlastne mi nebolo celkom jasné, prečo sa to nestalo už teraz.

Keď som vošiel do kuchyne uvariť si kávu, Chico tam už bol.

„Ty nikdy nespíš?“ čudoval som sa.

„Je deväť. O takomto čase som dávno v práci.“

„Nebudeš deckám chýbať?“

„Nie, ani pes tam po mne neštekne. Stará dobrá babička v Škótsku. Vďaka nej mám voľno celý týždeň.“

„Dúfam, že deficit spánku doženieš. A už sa ma radšej nedotýkaj, ešte teraz ma bolí bok.“

Pomasíroval som si ho.

„Tak nemáš chodiť po dome bosý. Vznášal si sa tu ako duch, vystrašil si ma.“

„Zďaleka nie tak ako ty mňa,“ ubezpečil som ho.

Zasmial sa. „Idem si do dediny zabehať. Nebudeš ma chvíľu potrebovať, však?“

„Jasné, že nie,“ povedal som. „Keď sa vrátiš, dohodneme sa, čo ďalej.“

„Dobre,“ súhlasil. „O trištvrte hodinky som nazad.“

Odišiel a vzápätí sa vrátila Marina, ktorá bola odviezť Saskiu do školy.

„Je všetko v poriadku?“ spýtal som sa.

„Takmer,“ odvetila a tvár sa jej pretiahla. „Paula sa so mnou stále nebaví.“

„Daj jej čas,“ povedal som.

Prišla Rosie, obtrela si ňufák o jej nohu a radostne zavrtela chvostom. Marina ju poškrabkala za ušami.

„Kedy už konečne pôjdeme domov? Charles je zlatý, ale včera ma z neho skoro porazilo. Potrebujem svoje veci, svoju kúpeľňu, svoju kuchyňu.“

„Uvidíme, ako sa veci vyvinú.“

Opäť som šiel do pracovne a vytočil som číslo hlavného inšpektora Watkinsona, hoci som nedúfal, že zdvihne. Omyl.

„Watkinson.“

„Zdravím, pán hlavný inšpektor,“ začal som bodro. „Tu Sid Halley.“

„Nemal by som s vami hovoriť,“ upozornil ma.

„Už zas? Skúste urobiť výnimku. Videli ste hlásenie o včerajšom požiari v Chipping Wardene?“

„To je mimo našej pôsobnosti,“ vyhlásil. „Chipping Warden patrí do Northamptonshiru. My sme Thames Valley.“

„Billymu McCuskerovi môže byť policajná rajonizácia ukradnutá a Chipping Warden je od vás čo by kameňom dohodil.“

„Možno,“ pripustil, „ale za hranicou okresu.“

„Tak si vypýtajte správu od kolegov z Northamptonshiru. Zaujímavé čítanie. A odkážte im, že benzín tam naliali gorily Billyho McCuskera.“

„Ako to viete?“ spýtal sa.

„Lebo som ich sledoval od jeho domu v Manchestri, videl som, ako si na čerpacej stanici Hilton Park na M6 naplnili bandasku. Mám aj fotodokumentáciu ako dôkaz.“

„Fíha, vy ste teda nezaháľali.“

„A čo ste čakali? Niekto musí niečo robiť, keď polícia nekoná, akurát zatvára nevinných. Mimochodom, kto ma vtedy udal?“

„To vám nemôžem povedať.“

„Nemôžete alebo nechcete?“ zopakoval som ako ozvena slová sira Richarda Stewarta, ktoré mi nedávno adresoval.

„Nemôžem,“ trval na svojom hlavný inšpektor. „A hlavne naozaj neviem. Informácia je dôverná v záujme zachovania anonymity a ochrany dotknutých detí.“

„A čo ochrana nespravodlivo obvinených?“ zaujímalo ma. „V poslednom čase akoby sa na mňa vrhli všetky represívne zložky.“

„Ani ja to nemám ľahké,“ vzdychol si. „Viete, aké zložité je dnes niekoho usvedčiť?“

„To má byť pre mňa útecha?“ spýtal som sa. „Slabá. Kedy sa smiem vrátiť domov?“

„Nerozumiem.“

„Jedna z podmienok prepustenia na kauciu je, že sa nemám priblížiť na tri kilometre k Annabel Gaucinovej. Ale ja od nej bývam len kilometer a pol. Jedno aj druhé je absurdné, ako by som jej mohol ublížiť na diaľku?“

„Kde ste teraz?“

„U svokra. Päť kilometrov od Gaucinovcov.“

„Nenaznačili ste tento problém, keď vás prepúšťali?“

„Naznačil, ale službukonajúci seržant ma svojím typickým spôsobom odbil, že mám smolu a nech sa láskavo nasťahujem inde. Nebol som mu ktovieako sympatický. Pokladal ma za prasa.“

„Väzenský personál je už raz taký,“ skonštatoval. „Pozhováram sa so superintendentom Ingramom, či by sa podmienky nedali upraviť.“

„Ďakujem.“

„Ešte niečo?“ spýtal sa a jasne dal najavo, že rozhovor sa skončil.

„Áno,“ povedal som. „Pozrite sa na ten požiar.“

Ale načo vlastne? Hoci by rovno usvedčili McCuskerových ľudí, o čom som, prirodzene, pochyboval, určite by nevyfasovali dlhšie tresty, ak vôbec nejaké. Nikto neprišiel o život, nikto nebol zranený, nevznikli ani väčšie škody na majetku.

Aj keby bol Ír podozrivý z vytvorenia zločineckej skupiny s cieľom vykonať trestný čin podpaľačstva, iba by mu zľahka klepli po prstoch. A keby som proti nemu svedčil na súde, asi by mi to v jeho očiach nepridalo.

Musím si počkať na väčšiu bitku. Takú, čo ukončí celú vojnu, keď v nej zvíťazím.

V pošte prišli výpisy hovorov od Terryho Glenna z Metropolitnej polície.

Bola pri nich poznámka, že mobilné číslo, ktoré som mu dal, je registrované na dobíjaciu SIM kartu, a nedá sa teda oficiálne stotožniť s konkrétnym človekom.

Ukazovalo sa, že niekto, pravdepodobne McCusker, využíval mobil dosť často. Za uplynulých šesť mesiacov sa uskutočnilo niekoľko desiatok odchádzajúcich hovorov. Prichádzajúce, žiaľ, neboli zaznamenané. Nezískam teda ucelenejší obraz o skorumpovaných džokejoch, ktorí mu dávali informácie a tipy.

Skúmal som čísla, či mi niektoré nebudú povedomé, ale nič. Nemal som poruke svoj adresár, s ktorým by som ich mohol porovnať. Budem musieť počkať, kým mi polícia nevráti mobil alebo počítač.

Vrhol som sa na výpis hovorov z Írovho domáceho telefónu. Opäť tucty telefonátov, no žiadne číslo, ktoré by mi bolo známe. Pochyboval som však, že by riadil nejaký podozrivý biznis z pevnej linky, ktorá sa dá ľahko napichnúť.

McCusker nie je babrák a bol som presvedčený, že svoje nekalé praktiky organizuje pomocou jednorazových mobilov a hovory smeruje cez rozličné SIM karty, ako keď volal mne.

To mi pripomenulo, že si musím kúpiť novú namiesto tej, ktorú sme včera zničili.

Strčil som si zoznam čísiel do vrecka a šiel som hľadať Chica.

„Dobre si sa prebehol?“ spýtal som sa, keď som ho našiel v kuchyni.

„Výborne,“ pochvaľoval si. „Príjemná zmena dýchať svieži vzduch, a nie londýnske výfukové plyny. Čo máme v pláne dnes?“

„Zájdeme do Banbury po nové SIM karty,“ povedal som. „Pre istotu si ich zaobstaráme hneď niekoľko.“

„A potom?“

„Keby som vedel,“ vzdychol som si. „Bez telefónu a komputera som stratený.“

„Skúsil si si z Charlesovej pevnej linky skontrolovať hlasovú schránku?“

„Nie,“ zaváhal som. „Dobrý nápad.“

Vrátil som sa do pracovne, Chico mi bol v pätách.

Vypočul som si dovedna pätnásť prevažne starých správ, našťastie medzi nimi nebola výzva z Nemocnice kráľovnej Márie, aby som sa dostavil na operáciu.

Päť odkazov bolo urážlivých, nazývali ma v nich úchylom a pedofilom. Pekné, pomyslel som si a uvažoval som, kto je schopný dať si toľkú námahu a zanechať podobný odkaz.

Šesť ďalších hovorov bolo od takzvaných priateľov a známych, ktorí mi chceli dať najavo, že neveria ničomu, čo sa píše v novinách a hovorí v televízii. No neodpustili si otázky ako: Je to pravda? Alebo: Je Saskia v poriadku? Žeby predsa len verili tomu, čo čítali alebo počuli?

Najzaujímavejšie sa však zdali tieto štyri správy.

Prvá bola od nášho írskeho priateľa a prehral som ju nahlas, aby počul aj Chico.

„Tak, pán Halley, teraz už viete, aké to je, keď vás strčia za mreže.“ Zvuk jeho hlasu mi aj cez telefón naháňal hrôzu. „Nezabúdajte na to a v budúcnosti robte, čo vám poviem.“

Hlasová schránka ju zaznamenala vo štvrtok večer o osemnásť tridsať, v deň, keď ma prepustili na kauciu. Zrejme pozeral v televízii správy o šiestej.

„Aj rozpráva tak, ako vyzerá,“ skonštatoval Chico. „Samá sila, žiadny mozog.“

„Nepodceňuj jeho inteligenciu,“ upozornil som ho. „Nie je amatér, inak by už dávno sedel za vraždu Darrena Paisleyho.“

„Kto je Darren Paisley?“

„McCuskerova obeť z Belfastu deväťdesiatych rokov. Priklincoval ho k dlážke a nechal zomrieť od smädu.“

„Neuveriteľné,“ užasol Chico, „pripomeň mi, že mám so sebou vždy nosiť kliešte.“

Jeden z odkazov bol od Petra Medicosa, zanechal ho v nedeľu popoludní a opäť sa spytoval, s kým som hovoril o podozreniach sira Richarda Stewarta. „Sú to džokejovia?“ nástojil trocha pohŕdavo, čím dával najavo, aký má vzťah k tejto kaste. „Potrebujem to vedieť v záujme dostihového športu, musíme oddeliť zrno od pliev a potrestať vinníkov.“

Nemohol som sa hnevať, že sa snaží pátrať, napokon, má to v pracovnej náplni, ale jeho tón sa mi nepáčil.

V záujme dostihového športu.

Čosi podobné mi raz či dvakrát povedal sir Richard a teraz to isté opakoval Peter Medicos. Pravdepodobne akási mantra komisie.

Čo vlastne poslúži veci?

Bude dobré, ak sa odhalí, že minimálne šiesti jazdci boli súčasťou sprisahania na ovplyvňovanie výsledkov? Alebo by bolo lepšie, keby celá sága ostala utajená, život šiel ďalej a stávkujúca verejnosť ostala v blaženej nevedomosti?

Áno, no iba ak by sa to už nemalo opakovať.

Ak sa nepobežia dostihy, v ktorých neurčí výsledok výkon koní, ale vyhrážky a strach, obavy a vydieranie, teror a zastrašovanie.

Iba ak sa praktiky Billyho McCuskera nadobro skončia.

Jedna z dvoch posledných správ bola zas od neho, zanechal ju včera neskoro večer, zjavne po tom, ako sa mi podarilo dostať z pazúrov jeho hrdlorezov v uličke za čínskou reštauráciou.

„Tak, a teraz ma počúvajte, pán Halley,“ zúril. „Ak sa nazdávate, že ísť po mne je múdre, dobre si to rozmyslite. Keď zbadám alebo sa dopočujem, že ste okolo mňa zase snorili, tak to vaše šteňa znásilníme, zabijeme a hodíme prascom. Rozumiete?“ Doslova soptil hnevom.

„Možno odkaz nechával práve vo chvíli, keď som ho pozoroval v pracovni,“ usúdil Chico. „Hovoril som ti, že bol parádne naštvaný.“

Bolo to dosť pravdepodobné.

Keby som si jeho posolstvo vypočul skôr, bol by som ďalej prenasledoval Toyotu po M6? Zavesil by som hlavnému inšpektorovi Watkinsonovi na nos, že požiar u Molsonovcov založili Írovi chlapi? Ohrozil by som Saskiu, stálo by mi to za to? Sassy podhodená sviniam! Neznesiteľná predstava.

Rozmýšľal som, či ten odkaz nepustím superintendentovi. Aby konečne uveril, že za všetkým je McCusker.

No možno ani to by mu nestačilo.

Volajúci neudal meno a číslo sa nedalo zistiť. Hrozba jasne smerovala k Saskii, no ako dokázať, že z úst McCuskera? Všetko poprie, aj keby ho usvedčil hlasový softvér, za takéto v podstate plané vyhrážanie by nedostal vysoký trest.

A superintendent je pravdepodobne stále posadnutý smiešnou fotografiou dievčatiek vo vani.

Možno netreba pichať do osieho hniezda.

No je vhodnejšia alternatíva nerobiť nič? Kašlať na to, čo je v záujme dostihov. Skôr by som mal myslieť na budúcnosť svojej rodiny. Prežije bez úhony, ak budeme ustavične žiť v tieni írskeho teroristu? Nebude lepšie zbaviť sa toho monštra hneď teraz? A navždy?

Pravdaže, ale nie za každú cenu.

Nebol som prívržencom Pyrrhových víťazstiev.

Posledný odkaz v schránke bol krátky a jasný, z dnešnej desiatej hodiny rannej.

„Sid, tu Angus,“ zaznel mužský hlas. „Kolotoč sa spustil zas. Tento piatok v Aintree, hendikep na dve míle, po Topham Trophy. Nikomu ani muk.“

„Kto je to?“ spýtal sa Chico.

„Angus Drummond,“ povedal som. „Jeden z džokejov, ktorý pod hrozbou teroru fixľoval dostihy. McCusker vypálil časť farmy jeho rodičom a vyhráža sa, že dokončí dielo skazy, ak nebude ten chudák držať hubu a krok.“

„A o čo vlastne ide?“

„Predpokladám, že o ďalšie preteky z radu tých, čo chce Ír zmanipulovať, rozhodnúť o víťazovi ešte pred štartom a staviť naň veľkú pálku cez Tote. Schéma bude rovnaká ako vždy. Sústreďuje sa na jedny z posledných dostihov v závere veľkého celodenného mítingu. Systém si vyžaduje masové tipovanie, aby sa oplatil, a niet príhodnejšieho podujatia ako v Aintree deň pred Veľkou národnou. Liverpoolčania sa nahodia a po tisíckach prúdia na tvár miesta, všetky limuzíny i kraksne severozápadného Anglicka sú v permanencii. Ľudia pijú a tipujú, presne v tomto poradí. Pastva pre oči.“

„Už sa teším,“ zajasal Chico. „Ale čo budeme robiť dovtedy?“

„Pokúsime sa vyvinúť tlak,“ navrhol som.

„Na koho?“

„Na džokejov.“

26 | KAPITOLA

Zo skúsenosti viem, že snažiť sa o rozhovor s džokejmi v deň pretekov nie je ideálne. Po prvé, sú v práci, a po druhé, nemajú čas postávať a debatovať, najmä ak štartujú vo viacerých dostihoch. Navyše, ťažko sa nájde vhodné miesto, kde by sa dalo potajomky riešiť fixľovanie tak, aby ostatní nepočuli alebo aspoň nevideli rozhovor.

A cez telefón o takých veciach nerád hovorím.

Rozhodli sme sa teda s Chicom, že všetkých, čo prichádzajú do úvahy, navštívime po večeroch doma. V pondelok o siedmej sme začali Robertom Priceom.

„Ty radšej počkaj v aute,“ vyzval som partnera. „Zavolám ťa, keby bolo treba, ale myslím, že bude otvorenejší a uvoľnenejší, keď za ním pôjdem sám.“

„Rozkaz, pane,“ zazubil sa Chico. „Ja si zatiaľ trochu vyrovnám spánkový deficit.“ Sklopil si sedadlo a zavrel oči.

Keď som zaklopal na dvere farmárskeho domca na okraji Lambournu, opäť mi otvorila Judy Hammondová. Nebola však už taká prívetivá ako predtým.

„Kristepane,“ vzdychla si. „Čo chcete?“

„Je Robert doma?“ spýtal som sa.

„Sedí vo vani. Dnes popoludní spadol v Huntingdone a kopol ho kôň.“

Veľmi dobre poznám takéto situácie. Kone po páde často hrabú nohami v snahe zbaviť sa bremena, ktoré im bráni vstať. Ak má džokej smolu a ocitne sa v dosahu kopýt, parádne to schytá. Hoci zvieratá to, samozrejme, nerobia náročky.

„Musím s ním hovoriť,“ naliehal som, „V súrnej veci.“

„Všetko je nejaké súrne. Tak poďte dnu.“

Čakal som v neveľkej hale a Judy vyšla úzkymi drevenými schodmi zistiť, či ma Robert prijme.

„O minútu bude dolu,“ povedala, keď sa vrátila. „Dáte si čaj?“

„Nie, ďakujem,“ odmietol som. Nezdalo sa mi zdvorilé využívať pohostinnosť, keď som sa ich práve chystal natiahnuť na škripec.

Robert zišiel dolu v belasom kašmírovom župane. Vždy keď dostúpil na ľavú nohu, tvár sa mu zvraštila bolesťou.

„Bolí?“ spýtal som sa.

„Tá potvora ma dobre trafila. Na ľavom vnútornom stehne mám poriadnu modrinu. Ale mohol som dopadnúť aj horšie. Veľa nechýbalo.“

„Nemáš nič zlomené?“

„Nie, našťastie. Koleno by to asi neprežilo.“

Veru, pomyslel som si. A roztrieštené jabĺčka veru nie sú špás, ako ma onehdy upozorňoval Billy McCusker.

„Vypadneš z pretekov?“ spýtal som sa.

„Dúfam, že nie. Zajtra mám lekársku prehliadku v Exetri, ráno už budem v pohode. Poriadne sa vyspím a kodeín to istí. Poď, ideme von.“

Vyšli sme prednými dverami a zastali sme na chodníčku. Nebol chladný večer, ale predsa len sa mi videlo trochu sviežo na župan a papuče. Očividne však nechcel, aby nás Judy počula.

„O čo ti ide?“ spýtal sa. „Predpokladám, že tu nie si na spoločenskej návšteve.“

„Nie,“ súhlasil som. „Štartuješ tento týždeň v Aintree?“

„No to si píš. Na Veľkej národnej v sedle Summer Nightsa.“

„A v piatok v hendikepe na dve míle s Maine Visitom?“

Mlčal.

„Predpokladám, že bude favoritom.“

Stále bol ticho.

„Prikázali ti prehrať?“ spýtal som sa.

Opäť žiadna odpoveď.

„No tak, Robert,“ apeloval som naňho. „Áno či nie?“

„Áno,“ šepol.

„Kedy si sa to dozvedel?“

„Dnes ráno, pred cestou do Huntingdonu. Telefonovali mi.“

„A poslúchneš?“ spýtal som sa významne.

„Skús hádať,“ oboril sa na mňa Robert. „Kým má McCusker to video, ako beriem prachy, nič iné mi neostáva. Jasné, že urobím, čo žiada.“

„Oznámim komisii, že si zadržal koňa.“

„To by si neurobil.“

„Myslíš?“

„Tak vo štvrtok spadnem a niečo si zlomím, aby som v piatok nemohol štartovať.“

„A prídeš o víťazstvo na Veľkej národnej. Summer Nights je favorit, taká príležitosť sa nepritrafí často. Predpokladám, že tie preteky nechceš fixľovať.“

„Ty hajzel,“ nenávistne precedil pomedzi zuby.

„Zábery môžeš vysvetliť tak, že si len inkasoval za čosi, čo si predal cez internet.“

„Nebuď idiot,“ soptil Robert. „Myslíš, že mi to nenapadlo? Ale McCusker ľahko vytiahne z klobúka chlapa, ktorý potvrdí, že mi platil za informácie alebo spomalenie koňa. Komisia sa s ničím nepára, žiadne dôvodné pochybnosti a prezumpcia neviny, raz-dva ťa odpíšu už len na základe podozrenia.“

Obaja sme vedeli, že má pravdu.

„Tak nebonzneš ma?“ vyzvedal prosebným hlasom.

„Ešte uvidím,“ povedal som. „Budeš sa snažiť vyhrať, ak sa ostatní podujmú na to isté?“

„Si blázon, ak si myslíš, že ti skočia na lep. Som presvedčený, že každý bude mať plné gate strachu z následkov.“

„Ale následky prinesie aj prehra. Úrady vám odoberú licencie a prídete o existenciu.“

„Možno,“ pripustil, „lenže McCusker je schopný vziať človeku ešte viac, aj holý život.“

Akoby som nevedel.

„Podarilo sa?“ vyzvedal Chico, keď som nastúpil do auta.

„Nie,“ vzdychol som si. „Všetci sa hrozne boja.“

„Možno by sme sa mali aj my,“ pokúsil sa o úsmev. „A teraz kam?“

„K Davidovi Potterovi do Upper Lambournu.“

„Ahoj, Sid,“ odovzdane ma pozdravil David. „Mal som tušenie, že sa ešte objavíš.“

„David, toto je Chico, pracuje pre mňa,“ vysvetlil som. „Pozveš nás ďalej?“

„Mám tam trochu neporiadok.“

„Ale čisté šálky na kávu hádam nájdeš.“

Pozrel na mňa pohľadom zdevastovaného človeka. „Pokúsim sa.“

Slová trochu neporiadok zďaleka nevystihovali stav vecí. Naposledy som bol v jeho kuchyni pred čosi vyše dvoma týždňami a zmena bola priepastná. Vtedy bola tip-top, teraz v nej vládol chaos – s prepáčením, doslova bordel. Na každom kúsku plochy sa kopili špinavé taniere a hrnčeky, nedojedené polotovary a prázdne plechovky od piva.

„Joyce ma opustila,“ vysvetlil. „Krátko po tvojej poslednej návšteve.“

Spomenul som si na jeho ženu, ako sa motala okolo nás a večne niečo leštila. Pohľad na neumyté riady a rozkladajúce sa zvyšky prezrádzal, že David nemal po jej odchode náladu upratovať.

„To ma mrzí,“ cítil som s ním.

„Aj mňa,“ hlesol. „Pohádali sme sa pre peniaze. Vždy to súviselo s prachmi. Priveľa míňam – odjakživa som k tomu mal sklony – no v poslednom čase utrácam viac, než zarobím. Joyce si myslí, že by som mal ísť radšej na podporu, ako sa motať okolo dostihov a čakať, že mi niekto dá robotu. Asi má pravdu, ale ja sa neviem vzdať jazdenia. Je ako droga. Len v sedle mám pocit, že žijem.“

Chápal som jeho pocity. Mal som rovnaký problém, no ja som sa musel toho pôžitku zriecť, nemal som inú možnosť.

„Koľko máš teraz rokov, David?“

„Tridsaťsedem.“

„Čoskoro budeš musieť aj tak prestať. A tieto nezdravé jedlá, čo tu vidím, asi neprospievajú tvojej figúre. O pive ani nehovorím.“

Chvíľu mapoval očami to božie dopustenie. „Asi máš pravdu,“ zhodnotil.

„Idete tento týždeň do Aintree?“ spýtal sa Chico, ktorého stav Davidovej domácnosti zjavne vôbec nezaujímal.

„Samozrejme,“ odvetil David nadšene. „Nemôžem predsa vynechať Veľkú národnú. Som nasadený do siedmich štartov, dúfam, že sa pobežia všetky. Zlatá baňa.“ Naširoko sa usmial a pomädlil si ruky.

„Je medzi nimi aj piatkový hendikep na dve míle, hneď po Topham Chase?“ položil som otázku.

Davidov úsmev bol razom fuč. Mlčal.

„Je, David?“ nástojil som.

„Možno.“

„Ktorý kôň?“

Pokrútil hlavou.

„Ír ti prikázal prehrať?“

Opäť nič.

„Mám poprosiť svojho priateľa Chica, nech ti trochu vykrúti ruku?“ pohrozil som. „Len aby ti vyskočilo rameno?“ Snažil som sa, aby mi hlas znel čo najvýhražnejšie.

„Nebojím sa ťa, Sid Halley,“ chlapil sa David. „Poznám ťa dosť dávno a viem, aký si. Ty mi neublížiš. Ale Ír áno.“ Zmĺkol a zopár ráz sa zhlboka nadýchol, aby sa upokojil. „Ľutujem, že som ti vôbec niečo vešal na nos.“

„Ako sa má mamička?“ opýtal som sa.

„Dobre,“ povedal. „A chcem, aby to tak aj ostalo.“

„Takže náročky nezvíťazíš?“

Pozrel mi rovno do očí a potom mierne prikývol. „Iba ak by prišli inštrukcie, že dostanem koňa, ktorý má vyhrať.“

„Kedy sa to máš dozvedieť?“ zaujímalo ma.

„Deň predtým,“ povedal.

„A vždy sa držíš príkazu?“

„Jasné,“ vzdychol si. „Kvôli chudere mamke.“

Videl som, že je zbytočné presviedčať ho. Napokon, sám povedal, že ma dobre pozná.

„Asi by sme mali ísť,“ navrhol som.

„A nechceli ste kávu?“

Ešte raz som uprel zrak na ten chliev a zelenožltý povlak, ktorý sa začínal rozliezať po čomsi nedojedenom, čo bolo kedysi pravdepodobne indické karí.

„Nie, ďakujeme, David,“ odmietol som. „Nerob si starosti. Dúfam, že sa ti Joyce čoskoro vráti.“

„Aj ja,“ povzdychol si David.

„Kto nasleduje teraz?“ spýtal sa Chico, keď sme opäť sedeli v aute.

„Rozmýšľal som, že by som zopakoval návštevu u Tonyho Molsona, ale pochybujem, že sa so mnou bude baviť.“

„Aj jeho treba presviedčať?“

„Myslím, že by to bola strata času. V podstate vyhlásil, že urobí všetko, čo mu McCusker prikáže. Nie, poďme domov. Podľa slov Angusa Drummonda z odkazovej schránky a po stretnutí s Davidom Potterom a Robertom Priceom je definitívne jasné, že stávkový prevrat sa uskutoční v piatok. Skúsime sa pozrieť na webovú stránku Racing Postu, ale konečnú štartovaciu listinu koní a džokejov sa dozvieme až vo štvrtok. Potom sa rozhodneme, ako ďalej.“

„A čo dovtedy?“ chcel vedieť Chico.

„Budeme si dávať pozor.“

„Mohli by sme podniknúť ešte jeden výlet na sever,“ navrhol vzrušene.

„Načo?“

„Že načo?! Aby sme si bližšie posvietili na McCuskera. Tentoraz by sme sa vyhli miestnym krčmám. Vždy lepšie ako drepieť u admirála a celý týždeň od nudy krútiť palcami. V prvom rade by sme mohli skočiť za tým liverpoolskym bookmakerom z Uttoxetru, ako sa volal?“

„Barry Montagu,“ povedal som.

„Aha, áno. Ak sa mu vôbec podarilo ujsť živému a zdravému, keď sa naňho vrhli všetci zúriví kunčafti.“ Zasmial sa pri spomienke naňho.

„No dobre. Čo keby sme sa ta vybrali v stredu, tesne pred trojdňovým mítingom, ktorý sa začína vo štvrtok? Celé popoludnie môžeme venovať Barrymu Montaguovi.“

„Výborne,“ potešil sa Chico.

„Hoci bohvie, kde sa ubytujeme,“ premýšľal som. „Všetko už bude plne obsadené.“

„Veď ty niečo vybavíš,“ nádejal sa Chico. „Si predsa Sid Halley.“

„Už tu nemôžem ostať ani deň,“ vyhlásila Marina, keď sme sa tesne po polnoci vrátili. Stála namrzená v spálni v župane s rukami v bok. „Ak ma netrafí šľak z Charlieho, tak z pani Crossovej.“

„Prečo?“ spýtal som sa opatrne, aby som ju zbytočne nerozdráždil.

„Idem sa z nich doslova zblázniť. Starý pán je strašne otravný, všade za mnou chodí, akoby v živote nevidel ženu pracovať. A gazdiná ustavične melie ústami. Chcela som zredigovať jeden článok, ale nie je tu wifi, zakaždým, keď chcem ísť na web, musím si z Charlesovej pracovne požičať kábel a vyrušiť ho, hoci aj tak nič nerobí. A internet je príšerne pomalý. Trvalo mi polhodinu, kým som si stiahla text o štatistike posttranslačných modifikácií glykoproteínov. Predstav si!“

Nič také som si nevedel predstaviť a ani som sa radšej nepokúšal.

„Mám sa s admirálom pozhovárať?“ opýtal som sa.

„Nie,“ odvrkla nahnevane. „Chcem ísť domov.“

„Aj ja, ale nedá sa nič robiť. Požiadal som políciu, aby zmiernila podmienky kaucie, ale kým sa tak nestane, nesmiem sa vrátiť. Ty áno, ale ja nie. Rozhodni sa. Aspoň cez deň by si prípadne mohla chodiť domov pracovať.“

„Áno, zajtra to spravím. Ešte ani tie poondiate mobily tu poriadne nefungujú.“

Márne som sa jej snažil vysvetliť príčinu. „Signál je slabý, lebo tu tieni kopec. Musíš byť trpezlivá. Nakoniec sa vždy dovoláš.“

Zagánila na mňa pohľadom, ktorý prezrádzal, že jej trpezlivosť je na konci a ospravedlnenia ju nezaujímajú.

Nijaký šťastný a spokojný zajačik, reč jej tela bola nepriateľská, takmer agresívna.

Bohužiaľ, posteľné radosti zo včerajšej noci sa tak skoro nezopakujú. Marina zaliezla pod perinu, otočila sa mi chrbtom a ihneď zaspala.

Zahniezdil sa vo mne pocit krivdy, že musím znášať vinu za Charlesa a jeho zlyhania.

Keď som v utorok ráno o siedmej zišiel do kuchyne, že si uvarím čaj, našiel som tam Chica spať na stoličke. Oblečeného.

„Zabudol si ísť do postele?“ spýtal som sa ho, keď sa zamrvil, hoci som sa usiloval nehrkotať šálkami.

„Niekto musí strážiť, keď sa ty hore oddávaš radovánkam s paničkou,“ zasmial sa šibalsky. Figu vedel.

„Dáš si čaj?“ spýtal som sa.

„Vďaka.“ Vstal a popreťahoval sa. „Tak poď, Rosie, je čas ísť von.“ Rosie otvorila jedno oko a pozrela naňho bez pohybu. Jej pelech pri piecke bol zrejme až príliš pohodlný. „To je teda strážny pes jedna radosť!“

Podal som mu šálku s pariacim nápojom a ďalšiu som vyniesol hore Marine.

„Už ti je dnes lepšie?“ spýtal som sa, keď som si sadol na peľasť.

„Áno. Prepáč mi včerajšok. Asi je zlý dátum. Vždy som podráždená tesne pred menštruáciou.“

Vzdychol som si. Takže zas nie je tehotná. Napokon, nič také sa ani nedalo čakať vzhľadom na stres, aký sme v uplynulých troch týždňoch zažívali, a vďaka tomu aj na minimálnu sexuálnu aktivitu. No nič, musíme zasa skúšať na budúci mesiac, ako napokon celých posledných šesť rokov.

Ja som si čaj odniesol do pracovne a zapol som Charlesov komputer. Snažil som sa mu vysvetliť, že ho netreba každý večer vypínať, no on mal svoju hlavu.

„Potrebuje oddych,“ tvrdil, „keď toľko rozmýšľa.“

Spočiatku som sa nazdával, že žartuje, ale myslel to vážne.

On zažil časy, keď vrcholom techniky bola signálna lampa, ktorou sa medzi sebou dorozumievali vojnové lode Morseovou abecedou, prípade krátkovlnná vysielačka či Marconiho telegraf. A hoci roky vlastnil počítač, väčšinu jeho predností nechápal. Zakaždým sa ma pýtal, aké mám e-mailové číslo, akoby to bol telefón, a či sa mi zmení, keď sa presťahujem inam.

Mašina konečne naštartovala a mohol som sa pozrieť na stránky Racing Postu, kto bude v piatok v Aintree štartovať v prekážkových dostihoch na dve míle.

Celkovo bolo prihlásených dvadsaťosem koní a dobrá polovica nakoniec určite nepobeží. Väčšinu zaraďovali do dvoch a viacerých pretekov v ten deň, dokonca na rozličných miestach. Jeden z dvadsiatich ôsmich, Transfer Fee, bol zapísaný až šesťkrát – raz vo štvrtok, trikrát v piatok a ešte dva razy v sobotu. Lenže každý deň absolvuje maximálne jeden štart.

Do uzávierky vo štvrtok ráno budú prebiehať vzrušené telefonáty medzi trénermi, každý sa bude snažiť zistiť, ktoré kone a v ktorých dostihoch skutočne pobežia. Záujem bol dať tomu svojmu čo najväčšiu šancu a vyhnúť sa príliš silnej konkurencii.

Z dvadsiatich ôsmich koní prihlásených do piatkového dvojmíľového hendikepu v Aintree sa malo až dvadsaťjeden zúčastniť deň či dva predtým alebo potom aj na iných pretekoch. Len siedmi plánovali tento štart ako výlučný. No aj tak nebolo isté, či napokon pobežia všetky.

Pri desiatich z dvadsiatich ôsmich sa uvádzali aj mená džokejov, no každý vedel, že v tejto fáze je to len špekulatívny údaj. Niekedy ich tam dávali agenti jazdcov len preto, aby naznačili, že ich zverenci budú v daný deň na pľaci.

Reálne meno bolo treba nahlásiť do trinástej hodiny deň pred dostihmi, aby sa cez noc stihla vytlačiť oficiálna listina a informáciu stačili zaznamenať médiá. No aj tu ešte mohli nastať zmeny v dôsledku choroby či zranenia.

Posledné potvrdenie, kto bude viesť ktorého koňa, vydávali tréneri najmenej štyridsaťpäť minút pred štartom, no aj tu hrozilo, že niektorý džokej nenastúpi, ak náhodou nešťastne spadol v predchádzajúcich dostihoch.

V zásade nikto nevie nič, kým sa džokej nevynorí z vážnice v drese konkrétneho majiteľa, a ešte aj vtedy pravidlá povoľujú úpravy, ak sa vyskytnú závažné okolnosti.

Preto bolo absolútne vylúčené zistiť, ktorí jazdci budú o tri dni štartovať v Aintree, ani koľko ich bude.

Medzi desiatimi už uvedenými figuroval Robert Price na Maine Visitovi, no mená David Potter či Angus Drummond som nenašiel.

Zato moju pozornosť upútal ktosi iný.

Do sedla Stapleguna si mal sadnúť Jimmy Guernsey.

27 | KAPITOLA

„Kto je, došľaka, Jimmy Guernsey?“ spýtal sa Chico, keď som ho oboznámil so závermi skúmania.

„Podľa mňa McCuskerov človek nasadený v džokejskej šatni. Určite je do veci nejako zapletený. Istotne si s Írom tyká a dopredu vedel, ktorý kôň v Sandowne vyhrá v zmanipulovaných dostihoch.“

„Teda tuší, kto zvíťazí v piatok?“

„Vo chvíli, keď bude odštartované, určite áno,“ potvrdil som. „Možno mu je to jasné už teraz.“

„Nemali by sme ho navštíviť a slušne požiadať o informácie?“

„Presne to mám v pláne, no musíme byť opatrní. Nebol by som rád, keby Guernsey vytrúbil McCuskerovi, že sme za ním boli a vypytovali sa.“

„Ako tomu chceš zabrániť?“ vyzvedal Chico.

„Musí sa nás zľaknúť viac, než sa bojí jeho.“

„A čím to chceš dosiahnuť?“

„Uvidíš.“

Podľa dostihového katalógu a adresára na webe býval Jimmy Guernsey v dedinke Blewbury na juhu grófstva Oxfordshire. Aj pomocou satelitnej navigácie nám trvalo vari polhodinu, kým sme našli jeho dom, ktorý stál až za obcou na ceste do Didcotu, trochu mimo miesta, ktoré označovala digitálna mapa.

Niekoľko ráz sme ho obišli, podrobne sme skúmali veľkú prízemnú budovu natretú na bielo s červenou škridlovou strechou. Stála kus od hradskej za živým plotom, ktorý sa práve začínal zelenať s prichádzajúcou jarou.

Na príjazdovej cestičke parkovali dve autá, strieborný Mercedes a niečo malé červené päťdverové.

„Čo myslíš?“ spýtal sa Chico.

„Že je niekto doma.“

„Podnikneme frontálny útok alebo použijeme lesť a budeme sa zakrádať?“

„Ja by som radil plnou parou vpred, najmä ak je v dome viac než jedna osoba.“

„Súhlas,“ povedal. „No radšej by som pre istotu ostal vonku, kým vybavíš, čo treba.“

„Ó, vďaka,“ odvetil som ironicky. „Prečo ja mám vždy všetko vyžrať?“

„Lebo si šéf,“ uškrnul sa.

Zastal som uprostred brány, čím som obe vozidlá zablokoval.

„Dobrý ťah,“ pochválil ma Chico. „Nikto sa nedostane dnu ani von.“

Vystúpili sme. Ja som šiel zazvoniť a on sa nonšalantne oprel o kapotu Range Rovera.

Jimmy Guernsey otvoril a chvíľu vyhodnocoval výjav.

„Čo tu, dočerta, hľadáš?“ vyštekol nahnevane. „A odtiahni tú kraksňu, zavadzia.“

„Veď práve o to ide,“ povedal som pokojne a vôbec som sa nechystal splniť jeho rozkaz. „Smiem vojsť?“

„Nie.“

„Asi by to bolo lepšie,“ navrhol som.

„Myslíš? Podľa mňa by bolo ideálne, keby si zmizol z môjho pozemku. A to hneď, kým nezavolám políciu.“

„Políciu?“ zopakoval som ako ozvena. „To by bolo zaujímavé.“

Po prvý raz zneistel. „Prečo?“

„Aspoň by si im vysvetlil, ako ovplyvňuješ výsledky dostihov.“

„Vôbec neviem, o čom rozprávaš,“ čertil sa, no v hlase sa mu ozvali obavy.

„Ale áno,“ trval som na svojom. „Tak pustíš ma dnu a pozhovárame sa alebo mám ísť rovno na príslušné miesta a predložiť dôkazy?“

Chvíľu som si myslel, že ma pošle do hája, ale najprv krátko zaváhal a potom otvoril dvere trochu viac, aby som mohol vojsť.

„Kto je hento?“ kývol smerom k Chicovi.

„Môj asistent.“ Odolal som pokušeniu dodať, že aj osobný strážca.

Nasledoval som Jimmyho do domu, prešli sme otvorenou obývačkou do pracovne. On si sadol za písací stôl a mne ponúkol stoličku vedľa.

„Čo má znamenať celý ten nezmysel?“ spýtal sa teraz už s väčšou dávkou sebadôvery.

„Sme sami?“ chcel som vedieť.

„Chrissie je vonku pri koňoch.“ Kývol rukou smerom k dvom stajniam, ktoré bolo vidieť cez okno.

„Staplegun,“ začal som.

„Čo je s ním?“ Opäť mu bolo cítiť napätie v hlase.

„Vyhrá v Aintree dvojmíľový hendikep?“

Pozrel na mňa v totálnom úžase. Plytké dýchanie sa mu badateľne zrýchlilo. Mal strach.

„No tak, Jimmy,“ pobádal som ho. „Neostýchaj sa. Vyhrá Staplegun v piatok či nie?“

Stále mlčal.

„Máš problém, Guernsey, snaž sa neurobiť chybu. Hovorí sa tomu byť medzi dvoma mlynskými kameňmi. Na jednej strane je Billy McCusker a na druhej komisia a zákony. Strašná smrť alebo diskvalifikácia a krach. Jedna možnosť horšia než druhá.“

Plecia mu mierne ovisli.

„Pekný dom,“ pochválil som. „Niekoľko stajní a slušný pozemok. Alebo ešte čosi viac?“

Neodpovedal.

„Máš hypotéku, však? Bude ťažké splácať ju, keď prídeš o džob. Ak stratíš licenciu, stratíš aj prácu. A možno pôjdeš dokonca za mreže. Myslíš, že sa ešte niekedy vrátiš k dostihom?“

Stále nič.

„A čo Chrissie? Vie, čo sa deje?“

Jimmy si oboma rukami chytil spánky a stláčal si ich, akoby chcel predísť výbuchu.

Ja som však pokračoval. „Neboli to len Red Rosette v Sandowne a Martian Man v Newbury, ale aj Fallacy Boy v Ascote a tak ďalej. Mám prehľad. Aj vyhlásenia ostatných džokejov, ktorí svorne tvrdia: Jimmy o všetkom vedel, Jimmy je špiceľ, Jimmy je McCuskerov človek v džokejskej šatni.“

Vymýšľal som si. Nezaznamenal som také vyjadrenia, ale keďže to bola pravda, uveril mi.

„A teraz Staplegun,“ doložil som. „Zvíťazí?“

Pomaly pokrútil hlavou. „Asi nie.“

„Kto teda?“ vyzvedal som.

„Neviem.“

Skúmavo som naňho pozrel.

„Kedy sa dozvieš?“

„Vo štvrtok, po uzavretí štartovej listiny.“

„Ako dostaneš pokyn?“

„Zavolá.“

„Ír?“

Prikývol. „Nadiktuje mi meno koňa, ktorý musí byť prvý.“

Teraz bolo nad slnko jasnejšie, že Jimmy Guernsey je o všetkom informovaný.

„Čo mám robiť?“ spýtal sa zúfalo s hlavou v dlaniach, lakte opreté o stôl. „Som nahratý tak či onak.“

„Nemusíš byť,“ usúdil som.

Na chvíľu zdvihol zrak.

„Možno existuje cesta.“

„Aká?“ V hlase však nemal ani štipku presvedčenia.

„Najprv mi vysvetli, prečo si sa na to dal.“

Nasledoval vzdych, v ktorom sa ozvala celá ťarcha bremena.

„Asi pre peniaze,“ priznal. „Všetko sa začalo zhruba pred tromi rokmi. Štartoval som v Chepstowe, keď mi zavolal a ponúkol tisícku na ruku, ak prehrám. Päťkrát toľko, čo za výhru, nezdanené.“

„Tak si súhlasil.“

„Nie. Poslal som ho do kelu. V dostihoch som skončil druhý – nemal som šancu vyhrať, ale snažil som sa. A onedlho mi z ničoho nič prišlo poštou tisíc libier.“

„Nejaký list?“

„Nie, nič. Len dvadsať pekných, nových šušťavých päťdesiatok v alobale a v obálke s bublinkovou fóliou.“

„Čo nasledovalo?“

„Zavolal opäť a ponúkol mi ďalšiu za prehru v Newbury.“

„Prijal si?“

„Skús hádať,“ vyzval ma takmer pobavene. „Prachy za nič, najmä ak som beztak nemal šancu zvíťaziť.“

„A prišli?“

„Jasné. Ako predtým. Ale potom začalo ísť do tuhého. Znova sa ozval a prikázal mi prehrať s Wine Society v prekážkových dostihoch šampiónov. Bol favorit, takže...“

Odmlčal sa.

„Takže čo?“ povzbudzoval som ho.

„Podobná šanca sa naskytne málokedy. Vyhrať tie preteky je sen každého džokeja.“

Niečo o tom viem. Chýba mi málo zárezov na pažbe, a toto podujatie, bohužiaľ, patrí medzi ne.

„Ako si sa zachoval?“ spýtal som sa.

„Povedal som mu, že Wine Society sa nedá zadržať. Bol to bez konkurencie najlepší kôň na štarte. No on ma upozornil, že minule si nahral náš rozhovor a nemá problém vytiahnuť ho, keď sa budem pätiť.“

„Tak si cúvol.“

„Áno. Dolu kopcom som Society raz nepopchol do skoku a hore kopcom som ju takisto bohvieako nehnal do finišu. Jednoduché ako facka.“

„Zaplatil ti?“

„Áno. Vtedy až dve tisícky. No premárnil som šancu s najlepším koňom, na akom som kedy sedel. Celý ďalší mesiac ma potom v Aintree nikto neoslovil.“

„Takže to vlastne nebolo terno.“

„V podstate nie,“ súhlasil. „Túžil som vyhrať preteky šampiónov, ale ešte je príležitosť.“

Zdvihol som obočie. Ťažko, ak celý prípad oznámim komisii.

„Ako si sa stal McCuskerovým človekom v džokejskej šatni?“

„Ďalej ma platil,“ pokračoval Jimmy. „Ešte som niekoľko ráz pribrzdil koňa, asi tak raz za mesiac, ale potom sa rozhodol, že chce ovplyvňovať celé poradie. Smial sa. Skvele sa zabával. Tvrdil som, že je blázon, a snažil som sa odmietnuť, ale preňho nie nikdy nebola odpoveď. Kasal sa, že je to jednoduché ako facka. Každý má svoju cenu a zaberú buď vyhrážky, alebo peniaze. A tak aj bolo. Bohovsky ľahké – s mojou pomocou.“

Jimmy sa na mňa usmial.

Zdalo sa mi, že je na svoje výsledky dokonca hrdý.

„Takže teraz na tvoj pokyn jazdci pribrzdia každého koňa okrem toho, ktorý má vyhrať?“

„Nie celkom,“ opravil ma. „Ani netreba. Úplne stačí prvých šesť alebo sedem v tipovacom rebríčku.“

„A to sa chystáš urobiť tento piatok.“

Prikývol. „Za predpokladu, že vôbec pobežia.“

„Dobre,“ uzavrel som. „Ak chceš vyviaznuť z tejto šlamastiky bez straty licencie, urobíš presne, čo ti poviem.“

„Kde je záruka, že sa aj tak neobrátiš na úrady?“

„Nikde, ale v zásade nemáš inú možnosť. Ak prezradíš McCuskerovi, že som tu bol, alebo čo od teba chcem, máš po chlebe, a navyše mu budem tvrdiť, že to celé bol tvoj nápad. Rozumieš? Nesmieš sa kontaktovať s Írom. Nijaké telefonáty ani esemesky, počkáš, aké ti dá vo štvrtok pokyny.“

„Ale čo ak sa ozve medzitým?“ ošíval sa.

„Budeš sa tváriť, že je všetko v najlepšom poriadku.“

Prikývol.

Potom som mu podrobne načrtol ďalšie kroky.

Nepáčili sa mu.

„Si blázon,“ hneval sa. „Zabije aj teba, aj mňa, dočerta!“

Nie, ak ho zlikvidujem skôr, pomyslel som si.

„Tak čo, dohodnuté?“ spýtal som sa.

„Asi áno. Ako vravím, ja nemám veľmi na výber, ale prečo to robíš ty?“

„Lebo sa chcem naveky zbaviť McCuskera a toto je jediný spôsob, ako ho vylákať a prinútiť, aby sa pokúsil o nejakú hlúposť.“

„Môžeš prísť k úrazu. Alebo sa stane aj niečo horšie.“

„Som si toho vedomý.“

„Tak prečo nejdeš so svojimi poznatkami rovno na komisiu, nech si s ním poradia?“

Dobrá otázka, no zloduch by sa potom aj tak vrhol na mňa a už by som nemal v rukách tromf, moment prekvapenia.

Alebo som sa zdráhal zverejniť takú obrovskú korupciu v kráľovskej disciplíne, ktorá by mohla nenávratne poškodiť jej reputáciu medzi stávkujúcou verejnosťou?

Pravdepodobne som konal v záujme dobrého mena dostihového športu.

„Všetko v pohode?“ spýtal sa Chico, keď som nastúpil do Range Rovera.

„Dúfam,“ povedal som a vyrozprával som mu v hrubých črtách svoj plán.

„Si fakt blázon,“ skonštatoval nadšene. „Ale páčiš sa mi.“

28 | KAPITOLA

Do Liverpoolu sme vyrazili v stredu predpoludním. Tentoraz sme si vzali veci na prespatie, lebo sa mi podarilo zarezervovať dve izby v hoteli Park neďaleko hipodrómu – vďaka vysokým cenám a stornám v poslednej chvíli.

V utorok večer zďaleka nevládla u Charlesa pohoda. Marina trávila celý deň doma prácou, no necítila sa tam sama bezpečne, keď po slobode behajú dvaja pyromani, nehovoriac o samotnom McCuskerovi.

Aj Saskia sa ktovieprečo vrátila zo školy mrzutá a nepáčilo sa jej, že sa s ňou nikto nechce hrať na sardinky. I vo veľkom dome je však množstvo skrýš obmedzené a už sme ho niekoľkokrát vyčerpali.

Aj Charles bol nervózny. Najmä preto, lebo ráno našiel Chica spať v kuchyni.

„Nechápem, prečo si nemôže ľahnúť do postele, ktorú mu pani Crossová postlala v starej slúžkovskej izbe,“ ponosoval sa mi.

„Lebo stráži,“ vysvetľoval som, čo ho však neuspokojilo, ba naopak, ešte väčšmi popudilo.

Už sme tu boli očividne všetci na ťarchu, no nevedel som si rady.

„Len čo budeme môcť, odídeme,“ sľuboval som, no veľmi mu to nezlepšilo náladu.

Ani gazdiná nezaostávala. Počkala si na nás, keď sme sa s Chicom vracali od Jimmyho Guernseyho. „Ten váš protivný pes mi zožral najlepší kus hovädziny. A to som ju nechala v kuchyni na stole iba sekundu. Bola pre admirála na večeru.“

Rosie jej reči vôbec neurážali, naopak, vrtela chvostom a zdalo sa, že je to jediný spokojný člen domácnosti. Veď kto by nebol s kusom roštenky v bruchu?

„Už len pár dní, sľubujem,“ chlácholil som Marinu. „Mám plán, ktorým sa všetko tento týždeň uzavrie.“

„Je nebezpečný?“ spýtala sa.

„Menej než vyfasovať zlého skokana vo Veľkej národnej.“

Veľmi som ju tým neupokojil – napokon, veď jedno aj druhé môže byť smrteľné.

Chico šoféroval a ja som sa rozhodol skúsiť pár telefonátov prostredníctvom nových SIM kariet. Vytiahol som z vrecka výpis McCuskerových mobilných hovorov a postupne som vyťukával čísla. Všetky sa začínali na 07.

Nevedel som, čo mám povedať, keď niekto zdvihne. Je hlúpe rovno sa spýtať, s kým hovorím, a tak som sa rozhodol pre vetu: Haló, Geoff? Keď človek na druhom konci povie, že to je omyl, prečítam číslo a spýtam sa, kto teda je?

Ukázalo sa však, že moje predstavy sú naivné.

Prvé tri čísla už zjavne neexistovali, počítačový hlas mi oznámil, že sú nefunkčné. Možno sa tiež viazali na jednorazové pamäťové karty, ktoré niekto zahodil alebo zničil ako Chico moju.

Vyčiarkol som ich teda zo zoznamu.

Ďalšie bolo aktívne a zaznel vyzváňací tón, ale počítačový hlas vzápätí zvestoval, že účastník je dočasne nedostupný a mám skúsiť neskôr.

Šieste konečne zdvihol reálny človek, no keď som sa spýtal na Geoffa, okamžite položil. Ani neviem, či to bola žena, alebo muž, lebo sa neozval.

To isté sa opakovalo pri siedmom, ôsmom a deviatom raze. Z prvých pätnástich pokusov som natrafil iba na jeden skutočný hlas, no ani po triku s omylom neodhalil svoju totožnosť.

Otrávilo ma to a odložil som telefón, že budem skúšať neskôr.

„Ako sa ti šoféruje?“ spýtal som sa Chica, keď sme obchádzali Birmingham severným obchvatom.

„V pohode,“ povedal. „Prečo?“

„Ja len, či nie si unavený po toľkých prebdetých nociach.“

„Štve ma, že dnes nebude mať kto strážiť.“

Teda fakt. Aj mňa to trochu znepokojovalo. Dokonca som sa chcel opýtať Mariny, či nechce vziať Saskiu a ísť s nami, ale to by mohlo byť ešte nebezpečnejšie, nehovoriac o troch dňoch vymeškaných v škole. Za normálnych okolností by šli k Timovi a Paule Gaucinovcom, to však v danej situácii neprichádzalo do úvahy.

Potajomky som požiadal Charlesa, aby dozeral, nech je vždy všetko pozamykané, a on na mňa pozrel akosi čudne. Puška, vravel som si. Nič mu nezabráni mať ju nabitú a pripravenú, iba ak by som mu ju zobral, a to som si netrúfal. Len dúfam, že niekoho nešťastnou náhodou nezastrelí.

Ani Marina nebola bohvieako nadšená, že odchádzame z Aynsfordu. Silno ma objala a prosila ma, aby som si dával pozor. Presne ako Jenny, moja prvá žena v začiatkoch nášho manželstva, keď som šiel do sedla.

No keby som bol príliš opatrný, nebol by som sa stal až takým dobrým džokejom. Dôležité bolo vyhrávať a niekedy som preto musel riskovať. Popchnutie koňa do skoku vo väčšej vzdialenosti od prekážky získavalo náskok pred súpermi, opatrnosť a krok navyše, naopak, spomaľovali.

Bezpečnosť a víťazstvo akosi nejdú dokopy.

Pozor, nie že by som bol obhajcom zbytočného hazardovania.

Nerozvážni džokejovia síce niekedy vyhrávajú, no inokedy končia so zraneniami, ktorým by sa ich rozumnejší kolegovia vyhli.

Teraz, v boji s McCuskerom, bolo treba zvážiť riziká a rozumne sa k nim postaviť. Ak som nebol ochotný vystaviť sa útoku, mohol som pokojne ostať v posteli. Musím ho vyprovokovať, no nie do takej miery, aby sa jeho správanie preklopilo do totálne iracionálnej a nepredvídateľnej polohy.

Nemal som v úmysle dať sa pribiť k dlážke a zomrieť od smädu.

Ubytovali sme sa s Chicom v hoteli Park a vybrali sme sa hľadať Barryho Montagua, liverpoolskeho bookmakera, ktorý minulú nedeľu ponúkal v Uttoxetri neprimeraný kurz na Black Peppercorna.

Podľa internetu mal Barry Montagu okrem stánkov v rozličných dostihových areáloch severného Anglicka aj kamenný obchod v liverpoolskej štvrti Bootle neďaleko prístavu.

Keď sme prechádzali po Stanley Road popri nákupnom centre Strand, zdalo sa neuveriteľné, že tu fungovali začiatkom devätnásteho storočia kúpele, kde trávili chvíle oddychu bohatí liverpoolski obchodníci, ktorí sa horlivo ponárali do liečivých vôd rieky Mersey. To bolo ešte pred vybudovaním železnice a dokov, pred celkovou industrializáciou regiónu.

Bootle prekvitala, kým neotvorili nový nákladný terminál severne od Seaforthu, čo ju pripravilo o značnú časť významu, zvýšilo miestnu nezamestnanosť a spôsobilo celkový úpadok.

Napriek tomu nebola stávková kancelária Barryho Montagua na Stanley Road jediná. Nachádzal sa ich tu celý rad, od celoštátnych po nezávislé. Na môj vkus až priveľa. Zhoršenie ekonomickej situácie zjavne neodradilo tunajších obyvateľov od tipovania.

Za rohom sme našli parkovacie miesto.

„Nemali by sme sa zdržať dlho,“ upozorňoval Chico. „Lebo nájdeme auto na tehlách, keď sa vrátime.“ Zasmial sa na vlastnom žarte, ktorý však mal v sebe aj kus pravdy. „A po čom vlastne pátrame?“

„Chcem zistiť, či je Barry Montagu nastrčený McCuskerom, alebo či je súčasťou siete Fair Joe Bullen. Chlap, u ktorého si stavil v Uttoxetri, určite mal tajnú informáciu, že Black Peppercorn nezvíťazí.“

Dávno boli preč dni, keď majitelia krčiem a stávkových kancelárií museli mať vypísané mená nad vchodom, no stále platilo nariadenie, že vnútri na viditeľnom mieste má byť vystavená licencia.

Na stredajšie popoludnie tu bolo dosť rušno. Siedmi nádejní stávkari postávali pred obrazovkou a sledovali videozáznamy konských dostihov a psích pretekov, iní sa venovali hráčskym automatom v kúte.

Chico sa vybral rovno k pultu a začal sa zhovárať s dievčinou, ktorá stála za ním, kým ja som mapoval terén a čítal výstrižky na nástenkách. Väčšina sa týkala nadchádzajúceho mítingu v Aintree, len niekoľko kilometrov odtiaľto. Plagáty ponúkali desaťlibrový tip na Veľkú národnú zadarmo, pravdaže, ak ste si najprv otvorili účet a vložili prvých päťdesiat babiek.

Konkurencia je tvrdá.

Paradoxne, našiel sa aj starý leták so somárskymi ušami, zastrčený kdesi za vchodovými dverami, ktorý hlásal, že ak začínate mať pocit chorobnej závislosti, môžete vyhľadať pomoc v organizácii Anonymní gambleri. Bolo na ňom aj telefónne číslo. Pripadalo mi to, akoby si na bitúnku vyvesila transparent Spoločnosť vegetariánov.

Postupne som sa prepracoval k zarámovanej licencii na stene za radom televíznych obrazoviek, no v tej chvíli sa Chico vrhol k dverám a mohutne gestikuloval, aby som šiel za ním. Nebolo ma treba dvakrát pobádať.

Vonku sme bežali za roh, auto sme, chvalabohu, našli komplet s kolesami aj pneumatikami.

„Čo sa stalo?“ vyzvedal som, keď sme v ňom uháňali preč.

„Bavil som sa nezáväzne s kočkou, hovoril som jej, že má pekné vlasy a tak. Potom som sa opýtal, či sa teší na Veľkú národnú. Jasné, že áno, povedala, pôjde tam v piatok vypomáhať, lebo očakávajú obrovský nával. Tak som sa spýtal prečo, a ona, že nevie, ale tak jej pán Wilson prikázal. A kto je pán Wilson, vyzvedal som, ona, že šéf, a ukázala dozadu do kancelárie. Tá bola oddelená zrkadlom, ktoré je priehľadné len znútra. Ale chlap v miestnosti asi striehol, lebo z ničoho nič otvoril a prikázal jej byť ticho. A ja nech vraj stavím, ak som prišiel preto, inakšie mám vypadnúť od pultu.“

Odmlčal sa, aby nabral dych.

„Ale prečo sme museli tak chytro zmiznúť?“

„Lebo vzadu bol ďalší, v čiernom obleku. Zazrel som ho cez dvere. Určite je to jeden z tých, čo boli v nedeľu večer v McCuskerovej pracovni a napadli ťa za čínskou reštauráciou.“

„Spoznal ťa?“

„Nie, myslím, že nie. Ani sa nedíval, ale teba by spoznal stopercentne, preto som zvolil rýchly únik.“

„Bravó,“ pochválil som ho. „Karty odkryjeme až v piatok. Ale aspoň sa potvrdilo, že Barry Montagu je len ďalšia zásterka pre Billyho McCuskera a jeho kumpánov.“

Vrátili sme sa do hotela, a kým Chico koketoval s barmankou, ja som sa zúfalo snažil dovolať na ďalšie čísla z Írovho zoznamu. Väčšinou telefón ani nezazvonil, alebo ak áno, tak nikto nedvíhal. A z tých pár ľudí, čo sa na druhom konci ozvali, mi nikto neprezradil svoju totožnosť, boli nadmieru opatrní.

Vzal som si pero a papier a začal som vypisovať tie, na ktoré McCusker volal viackrát. Po chvíli sa mi zlievali dokopy a robil som chyby od únavy. No predsa sa postupne vynárala akási schéma, skupina tých istých čísel sa objavovala pravidelne vždy pred začiatkom každých zmanipulovaných dostihov.

To sú pravdepodobne džokejovia, vravel som si, ale prečo nedvíhajú?

Hľadal som mobilné číslo Roberta Pricea, ktoré som poznal, ale v zozname sa nevyskytovalo. Tak som ho vyťukal.

„Ahoj, Robert, tu Sid.“

„Och.“ Vôbec nebol nadšený. „Čo chceš?“

„Prepáč, že tak neskoro, ale na aký telefón ti volal McCusker, keď ti dával inštrukcie, že má Maine Visit prehrať?“

„Prečo?“

„Lebo ma to zaujíma.“

Nastala odmlka. Cítil som, že mi to nechce vyzvoniť.

„No tak, Robert,“ pobádal som ho. „Na ktorý?“

Vzdychol si. „Na špeciálny. Ako vždy.“

„Aký špeciálny?“ dobiedzal som.

„Lacný, predpotopný, ktorý mi dal asi pred rokom. Len na komunikáciu s ním. Nikto iný ten kontakt nemá.“

„Čo povie, keď ti zavolá?“

„Iba meno koňa.“

„Nič viac?“

„Nie. Len to. A ja už viem, že ho mám zadržať. Zopakuje ho dvakrát a položí.“

Nečudo, že sa so mnou nechcel nikto zhovárať.

„Aké je na ňom číslo?“ spýtal som sa.

„Netuším.“

„Nedá sa zistiť?“ začudoval som sa.

„Nie. Nemôžem sa dostať ani do menu. Prístup je na heslo, ktoré neviem.“

Musí byť predsa nejaký spôsob, ako sa k nemu prepracovať.

„Si doma?“ spýtal som sa.

„Áno.“

„Zavolaj z neho na svoj domáci telefón a potom vytoč 1471. Tam by si sa mal spätne dozvedieť číslo.“

Po krátkej pauze sa ozval znova.

„Smola,“ povedal. „Oznámilo mi to, že nemám kredit a som oprávnený hovory len prijímať.“

Prečo som sa nazdával, že to bude ľahké?

Vo štvrtok svitlo jasné slnečné ráno, perfektný začiatok mítingu, keď sa budú oči celej stípliarskej verejnosti upierať na Aintree. Tieto tri dni spolu so štyrmi v Cheltenhame sú vrcholom sezóny anglických prekážkových dostihov a čerešničkou na torte je práve sobotné popoludnie, Veľká národná.

Aj keď vo štvrtok sa všetko ešte len rozbiehalo a na závodisku sa zďaleka nebudú tlačiť také davy ako v piatok a sobotu, v jedálni hotela Park už bolo cítiť napätie, nedočkaví stávkari s hlavami ponorenými v Racing Poste lovili potenciálnych víťazov.

Nás s Chicom oveľa väčšmi zaujímala uzávierka štartovnej listiny dvojmíľového hendikepu na nadchádzajúce popoludnie, ktorá mala byť o desiatej. Mobil som mal stále poruke, čakal som správu od Jimmyho Guernseyho.

Prišla dvadsať minút po desiatej a obsahovala jediné slovo.

Geofyzik.

29 | KAPITOLA

Napokon malo bežať dvanásť z dvadsiatich ôsmich pôvodne prihlásených koní. Geofyzik vážil takmer o osemdesiatdva kilogramov menej ako Maine Visit, na ktorom mal sedieť Robert Price.

Rátalo sa podľa očakávania aj so Staplegunom a Jimmym Guernseym v sedle. Na súpiske boli vlastne všetci piati džokejovia, s ktorými som hovoril, vrátane Davida Pottera na Geofyzikovi.

Takže povinnosť zvíťaziť tentoraz pripadla Davidovi a on vždy robil, čo mu prikázali. Vraj kvôli mame.

„Myslíš, že to Jimmy zvládne?“ spýtal sa Chico.

„Uvidíme,“ povedal som. „Musíme vyčkať.“

Vybrali sme sa do areálu, zaplatili sme pri vstupe ako tisícky ďalších návštevníkov.

Odjakživa som Veľkú národnú vnímal ako čosi magické. V minulosti sa konala koncom marca, no teraz mávala termín v apríli, aj keď nie fixný, lebo sa musela prispôsobiť pohyblivému kresťanskému sviatku Veľkej noci.

Za posledných dvadsať rokov sa výhry značne znásobili vďaka sponzorstvu a pridruženým dostihom, ktoré sa bežali ako zahrievacie kolo pred samotným zlatým klincom a takisto priťahovali davy.

Každý osve sme sa pretláčali zástupom až k vyhliadkovým schodom pred vážnicou.

„Ahoj, Sid,“ ozval sa za mnou hlas so severoírskym prízvukom.

Chico, ktorý stál zopár metrov obďaleč, zbystril pozornosť.

„Ahoj, Paddy,“ usmial som sa. Chico si vydýchol.

„Kde sa tu berieš?“ čudoval sa. „Pri tých problémoch, čo máš.“

„Akých konkrétne?“ spýtal som sa.

„No, podozrenia s deckami.“

„Všetko je to len kopa klamstiev. Ubezpečujem ťa, že keby na nich bolo čo len trocha pravdy, nie som tu. Hlúpe divadlo z dielne nášho priateľa zo západného Belfastu.“

„Aký náš priateľ?! Môj teda nie,“ rozčúlil sa Paddy a rýchlo sa poobzeral, či niekde nestriehne McCusker a nepočúva nás. „Dúfam, že si nedráždil hada bosou nohou.“

„Ani veľmi nie,“ povedal som.

Aspoň zďaleka nie tak, ako som mal v pláne zajtra popoludní.

„Daj si naňho pozor,“ opäť ma vystríhal Paddy. „Je nebezpečný.“

Ja som sa však nikdy nevyhýbal hrozbám. Vrhal som sa do nich strmhlav, nielenže som pichal do osieho hniezda, ale rovno som do jeho útrob strkal celú ruku. Najradšej tú, ktorej uštipnutie neublíži.

To mi pripomenulo, že by som mal zavolať do Nemocnice kráľovnej Márie a nahlásiť im nové mobilné číslo.

„Kto podľa teba vyhrá Veľkú národnú?“ spýtal som sa Paddyho, aby som zmenil tému.

„Summer Nights má podľa mňa veľkú šancu,“ nazdával sa. „Ak to ten idiot Bob Price zas nezbabre ako v Ascote. Poviem ti, dnes už džokejovia nie sú ako za starých čias – nevedia, ako viesť koňa, aby spoľahlivo preskočil. Nie je ti ľúto, že už nejazdíš? My dvaja by sme im ešte ukázali, čo?“

„Teda fakt, Paddy,“ pritakal som s úsmevom.

Dokopy som bežal v tých slávnych dostihoch sedemkrát, raz som vyhral, šesťkrát spadol, dva razy hneď na prvej prekážke. No rád som spomínal len na víťazstvo. A ako! Bol to jeden z najkrajších dní môjho života, vyrovná sa mu iba Saskiino narodenie.

„Skočím si niekam na Guinness,“ povedal Paddy. „Ideš so mnou?“

„Nie,“ odmietol som. „Nie je náhodou ešte priskoro, dokonca aj na tvoje pomery?“

So smiechom sa pobral za vidinou čierneho moku k baru pod hlavnou tribúnou.

Ja som, naopak, potreboval jasnú hlavu.

„Ako pokračuješ s telefónnymi číslami?“ Chico stál za mnou na schodoch, odkiaľ sme sa pozerali na prehliadku koní, čo sa chystali štartovať v prvých pretekoch.

„Je to beznádejné,“ povedal som ponad plece. „McCusker dal Robertovi Priceovi starý primitívny telefón, ktorého číslo vie len on. Ak sa v prípade ostatných stalo niečo podobné, nikto sa s nami nebude baviť.“

„Pre istotu by som mohol skúsiť ešte ja,“ navrhol Chico s predstieraným severoírskym prízvukom.

Usmial som sa. „Nech sa ti páči.“ Podal som mu zoznam čísel, ktoré som si vypísal predchádzajúci večer. Polovicu z nich som už neúspešne vyskúšal.

Prvé dostihy som sledoval z tribúny County Stand, našiel som si miesto hneď vedľa zábradlia oddeľujúceho sekciu VIP a salónik. Chico stál kúsok vpredu, vľavo odo mňa.

Bol som v salóniku iba raz, pred pár rokmi, keď ma tam pozval na obed jeden zo sponzorov. Dnes som však zjavne nebol dôležitá osoba. Naopak, utŕžil som zopár neúctivých pohľadov, predovšetkým od Petra Medicosa.

Keď kone dobehli do cieľa a väčšina čestných hostí sa stiahla, naklonil sa ku mne ponad zábrany.

„Halley!“ zavolal. „Na slovíčko!“

Zahryzol som si do jazyka. Odkedy som sa stal šampiónom, nikto si nedovolil pokrikovať na mňa „Halley“, hoci voľakedy usporiadatelia aj organizátori džokejov poväčšine oslovovali priezviskami. Našťastie sa časy zmenili. Aspoň doteraz som si myslel.

„Tu!“ ohlásil som sa a vykročil som k nemu.

„Nie,“ povedal. „Vedľa vchodu do tlačového strediska sú dvere označené nápisom Služobná miestnosť. Tam sa stretneme po ďalších dostihoch.“ Prudko sa otočil a zamieril dnu, akiste na dezert a kávu.

„Zlatý,“ skonštatoval Chico. „Mohol povedať aspoň prosím.“

„Peter Medicos pôsobil dvadsaťpäť rokov na polícii, zdvorilosť nie je jeho silná stránka. On jednoducho velí.“ Vzdychol som si. Stále som bol presvedčený, že potrebujem Petra Medicosa ako spojenca, nie nepriateľa. „Ideme dolu?“

„Nie, ja sa tu ostanem opaľovať.“ Natrčil tvár k slnku. „Aby som bol úprimný, netúžim si obzerať tátoše. Posedím si a budem sa snažiť niekomu dovolať.“

„Dobre,“ súhlasil som. „Vrátim sa na tretie dostihy.“

„Sedí vec.“

Nechal som Chica so zoznamom na kolenách vyťukávať čísla a pobral som sa k vážnici.

Vedel som, že v druhých dostihoch štartuje Jimmy Guernsey, a postavil som sa tak, aby ma videl, keď pôjde do predvádzacej ohrady. Nepotreboval som nič počuť ani mu nič oznamovať, chcel som byť len na očiach, keby náhodou mienil zazmätkovať.

Zbadal ma, len čo vyšiel z dverí. Tentoraz sa mi nevyhýbal, naopak, zbehol po schodoch rovno ku mne.

„Dostal si ememesku?“ spýtal sa.

„Áno,“ potvrdil som.

Dobreže sa nevznášal, akoby mu z pliec spadla obrovská ťarcha. Ešte nie je koniec, pomyslel som si, ale sme na dobrej ceste.

Ostal som dolu a na veľkoplošnej obrazovke som sledoval súboj pätnástich koní v pretekoch trojročiakov na dve a pol míle.

Jimmy skončil tesne tretí. Majiteľka sa v sedlisku tešila, akoby vyhral najmenej o desať dĺžok.

Jej radosť bola nákazlivá a aj ja som sa nevdojak usmial, kým som si nespomenul, že ma čaká stretnutie s Petrom Medicosom. Pri podobnej predstave by každému zamrzol úsmev na tvári, vravel som si, keď som hľadal dvere s nápisom Služobná miestnosť.

Peter tam už stepoval.

Keď som zaklopal a vošiel, cítil som sa ako nezbedný školák, ktorý ide k riaditeľovi na koberec.

Miestnosť bola neveľká, asi štyrikrát tri metre, uprostred stál stôl, okolo neho šesť univerzálnych sivých plastových stoličiek skladateľných na seba. Pripomínala mi vyšetrovňu na oxfordskej policajnej stanici.

Na stole trónil Petrov obnosený klobúk.

„Aha, tak tu si, Halley,“ ozval sa, no neponúkol ma, aby som si sadol.

„Buď pán Halley, prosím,“ vyzval som ho, „alebo Sid.“ Usmial som sa. „Tak o čo ide, Peter?“

„Myslel som si, že to je už dávno jasné,“ užasol. „Vyšetrovali ťa pre obťažovanie detí. Uttoxeter je jedna vec, ale pripadá mi nevhodné, aby si sa motal tu, na jednom z najväčších dostihových podujatí. Robíš hanbu nášmu športu.“

„Som čistý ako ľalia,“ vyhlásil som. „A žiadne obvinenie nepadlo. Mám rovnaké právo byť tu ako ty. Navyše, zaplatil som pomerne vysoké vstupné.“

Moja odpoveď sa mu nepáčila.

„To je možné, ale vyzývam ťa, aby si okamžite opustil areál.“

Dvere sa zrazu otvorili, vošiel Chico a zavrel.

„Prepáčte,“ oslovil ho Peter ponad plece. „Ale toto je súkromný priestor. Odíďte láskavo.“

Chico si ho nevšímal, iba tam mlčky stál. V tichu sa ozvalo vyzváňanie telefónu.

„Zdvihnite,“ vyzval ho Chico.

„Čo prosím?“ ohradil sa Peter otrávene. „Vypadnite, lebo zavolám políciu.“ Takmer kričal, no Chico sa nepohol ani o centimeter.

Mobil ďalej drnčal.

„Zdvihnite!“ zopakoval Chico.

Peter strčil ruku do vrecka a vytiahol malý sivý mobil. Zvonenie bolo zrazu hlasnejšie.

„Ohláste sa,“ nástojil Chico a vybral zo saka svoj telefón.

Peter si v rozpakoch pozrel číslo na displeji, potom stlačil gombík a zvuk prestal.

„Haló,“ ozval sa do sivého prístroja.

„Haló,“ zaznelo zo slúchadla Chicovho telefónu o zlomok sekundy neskôr.

Všetci traja sme stáli ako skamenení.

„Čo to znamená?“ spýtal som sa.

„Tuto pán Medicos má jeden z McCuskerových špeciálnych mobilov. Jeho číslo je na tvojom zozname a podľa záznamov naň Ír volal vždy, keď došlo k manipulácii dostihov.“

Peter Medicos sa pohol ku dverám, no Chicov úkrok mu zahatal cestu.

„Má čierny opasok v džude,“ upozornil som. „Radšej si sadni, lebo ťa zloží na zem.“

Peter Medicos na mňa opovržlivo pozrel, no ani sa nepohol.

„Sadnúť!“ vyštekol som, až podskočil.

Pomaly si vytiahol stoličku spod stola a klesol na ňu.

„Nečudo, že tých poondiatych džokejov nikdy nikto neprichytí,“ skonštatoval Chico. „Keď je tu cap záhradníkom.“

„Vôbec neviem, o čom hovoríte,“ bránil sa Peter a pomaly sa mu vracalo sebavedomie.

„Pekne si tam hore na tribúne vyťukávam čísla a kašlem na dostihy. Zvláštne, vravím si, len čo vyťukám, prisahal by som, že počujem zvonenie. Preruším hovor, zvuk prestane. Skúsim ešte raz, deje sa to isté. Ten zvuk ide zo zóny VIP, tak sa priblížim a zopakujem pokus. Pre istotu trikrát. Drnčanie dolieha zo sekcie VIP, idem o kúsok vyššie, aby som lepšie videl, a vyťukávam znova, tentoraz nechávam zvoniť dlhšie. A zrazu, čo nevidím? Pán Medicos vyberá zo saka mobil a dvíha.“

„Už musím ísť,“ vyhlásil Peter a natiahol sa za klobúkom. „Mám povinnosti.“

„Nikam nejdete, môj zlatý,“ ubezpečil ho Chico a zmietol klobúk zo stola. „Iba ak na jednosmerný výlet do basy. Pekne si znovu lofnite, lebo vás na tú stoličku zrazím.“

„A vezmi mu telefón!“ zavelil som.

Chico obišiel Petra, násilím mu zobral mobil a prinútil ho sadnúť si.

„Nič mi nedokážete,“ vyhlásil Medicos.

„Myslíš?“ zapochyboval som. „A vlastne ani nemusíme. Stačí, ak poviem McCuskerovi, že si mi prezradil zajtrajšieho víťaza hendikepu na dve míle. Vyhrá Geofyzik, lebo ostatní sa nebudú dosť snažiť.“

Zbledol a plecia mu ovisli.

Nebol som si istý, či preto, lebo toľko viem o podvode, alebo pri predstave, čo by sa s ním stalo, keby som uskutočnil hrozbu. Možno zavážilo oboje.

„A teraz?“ spýtal sa Chico. „Nemôžeme ho tu držať celé popoludnie. Čo je toto vlastne za miestnosť?“ Obzeral sa po prázdnych stenách bez okien.

„V podstate čosi ako vyšetrovňa,“ povedal som. „Možno ju občas používa polícia, alebo sa tu riešia nezhody bookmakerov s tipujúcimi.“

Musel som súhlasiť, nemohli sme v nej Petra držať do večera a cez noc až do rozhodujúceho štartu zajtra popoludní. Tresty za obmedzovanie osobnej slobody sú vysoké.

Jedno som však nechápal: ako sa šéf bezpečnosti Britskej dostihovej komisie a bývalý policajný superintendent dostal do služieb teroristu Billyho McCuskera. Možno pre peniaze, ale komisia neplatí zle a musí predsa dostávať aj výsluhový dôchodok.

Žeby existoval iný dôvod?

„Čím ťa drží McCusker v hrsti?“ spýtal som sa.

Pozrel na mňa, no mlčal.

„Vyhráža sa ti niečím?“

„Neviem, o čom rozprávaš,“ trval na svojom. „A teraz prepáč, mám robotu.“ Opäť vstal, už celkom spamätaný z prvotného šoku z odhalenia.

„Kázal som ostať na mieste!“ oboril sa naňho Chico a vykrútil mu ľavú ruku za chrbát, čím ho opäť usadil.

„Vyprosím si takéto správanie,“ neovládol svoj hnev Peter. „Ako sa ma vôbec opovažujete dotknúť? Za toto vás poženiem pred súd.“

„Ak sa stretneme na súde, môj milý, ty budeš na lavici obžalovaných,“ vyhlásil Chico. Mal pravdu?

„Nič mi nedokážete,“ zvolal Peter. „Bude to len vaše tvrdenie proti môjmu. A komu skôr uveria, chlapovi podozrivému z pedofílie alebo bývalému policajnému dôstojníkovi?“

„Máme predsa telefón,“ povedal som, „a záznamy, ktoré svedčia o tom, že ti McCusker volal pred každými zmanipulovanými dostihmi.“

„Popriem, že som ten mobil vôbec niekedy videl. Poviem, že je tvoj.“ S každou sekundou sa mu vracalo viac istoty.

„Vieš, že v slinách sa nachádza DNA?“ spýtal som sa. Mňa o tom poučil predchádzajúci prípad, kde páchateľa usvedčili na základe toho, že slinami zalepil obálku.

„Áno, a čo?“ čudoval sa Peter.

„Pri rozprávaní človeku prská z úst, na mikrofóne sa nájdu stopy.“

„Budem tvrdiť, že si ma prinútil prijať hovor.“ Jeho tvár prezrádzala sebadôveru. „Opakujem, nedokážete mi účasť na podvodoch. Odchádzam.“

Opäť vstal a zdvihol zo zeme klobúk.

Čo mi ostávalo? Len som sa bál, aby McCuskerovi nepovedal, že viem o zajtrajšom fixľovaní. Škoda, že Chico prezradil svoje zistenie o telefóne a ja o Geofyzikovi. No stalo sa a už sa neodstane. Musím sa vyrovnať so situáciou a nešpekulovať, čo by bolo keby.

„Zabil si sira Richarda Stewarta?“ položil som otázku.

„Pravdaže nie,“ odmietol.

„Ale bola to vražda, však?“

„Nemám potuchy, no podľa mňa vyšetrovanie napokon dospeje k záveru, že šlo o samovraždu.“

To je možné, no aj tak neuverím a určite ani on.

Peter sa pohol od stola a ja som nevedel, ako ho mám zadržať.

„Prečo sa viac bojíš McCuskera než toho, že ťa oznámim polícii alebo komisii? Možno to bude tvrdenie proti tvrdeniu, ale my sme predsa len dvaja. Si presvedčený, že nám nikto neuverí? Si ochotný riskovať to?“

Zastal a otočil sa tvárou ku mne.

„Nič, čo povieš alebo urobíš, ma neprinúti k priznaniu.“

„Ja ho od teba ani nežiadam,“ vyhlásil som. „V zásade mi je fuk, či ťa odhalia, alebo nie. Záleží mi výlučne na svojej rodine a už mám plné zuby toho, ako sa so mnou ten chlap hnusne zahráva.“

„Veď aj so mnou,“ povedal.

„A čím ťa drží pod krkom?“

Dobreže sa nezasmial. „Nič ti neprezradím. Ešte by si to zneužil.“ Smiech mu uviazol v hrdle.

Takže predsa. Neslúžil McCuskerovi z vlastnej vôle.

To bola v podstate dobrá správa.

„Prosím si telefón,“ natiahol ku mne ruku.

Netešilo ma, že mu ho musím vrátiť, no keby Ír volal a Peter by nedvíhal, mohlo by v ňom skrsnúť podozrenie.

Podal som mu ho.

„Nič nepodnikaj,“ vyzval som ho. „Lebo ak sa náš priateľ dozvie, že tuším, čo sa zajtra chystá, poviem, že to viem od teba.“

„Nemám v úmysle čokoľvek mu vešať na nos,“ ubezpečil ma.

Mohol som mu veriť?

A mal som na výber?

30 | KAPITOLA

Na rozdiel od štvrtkovej modrej oblohy a príjemného tepla bol piatok vlhký a neutešený, zo západu sa od Atlantiku presúval dažďový front a ortuť teplomera výrazne klesla.

Mne počasie nepridávalo na nálade, no davy liverpoolskych dievčat neodradilo a nastúpili v plnej paráde bez ohľadu na dážď a chlad. Ich krátke šifónové šatočky nechávali iba malý priestor fantázii.

Aintree je v deň Veľkej národnej pravdepodobne jediné miesto na svete, kde sa mlákami pomedzi bary a tribúny neohrozene tackajú dámy v sandáloch na extrémne vysokých podpätkoch.

„Moje nervy,“ žasol ohromený Chico. „Videl si tamtú?“ Ukázal na dievčinu, ktorá balansovala na minimálne pätnásťcentimetrových ihličkách. „Skydne sa a zlomí si členok.“

No nič také sa nestalo, pri vchode do areálu jej pomáhal mladý muž v lesklom sivom obleku s tenučkou kravatou.

Kráčali sme za nimi v očakávaní, že každú chvíľu spadne, no jej sa predsa len podarilo dôjsť do najbližšieho pohostinského podniku a oprieť sa o pult. Napokon sme odtrhli zrak od jej bujného dekoltu a zamierili sme opäť ku schodom pri vážnici.

„Myslíš, že je rozumné stáť tu?“ uvažoval Chico. „Určite si sem tí hrdlorezi z minulého týždňa prišli staviť na Geofyzika. Možno aj sám McCusker. Si priveľmi na očiach.“

„Choď sa pomotať do sektoru bookmakerov,“ posielal som ho. „Dávaj pozor, či neuvidíš Barryho Montagua, pána Wilsona a tú dievčinu, s ktorou si sa bavil v stávkovej kancelárii. Ja tu musím vyčkať, kým nedostanem posledné avízo od Jimmyho Guernseyho. Stretneme sa na streche tribúny pred prvým štartom.“

Chico sa vzdialil a ja som hľadal v dave niekoho povedomého, lepšie povedané, známu tvár z uličky za čínskou reštauráciou.

Uvidel som Jimmyho, ako kráča z parkoviska pre džokejov s cestovnou taškou na pleci. Všimol si ma takmer zároveň a urobil si krátku okľuku, aby musel prejsť popri mne. Nič nepovedal, len nebadane zdvihol palec ľavej ruky.

Šlo teda do tuhého.

Teraz ostávalo iba dúfať vo výsledok, pravdaže, za predpokladu, že Peter Medicos alebo niektorý z džokejov nevytárali všetko McCuskerovi.

Už čoskoro sa dozviem.

„Ide sa na vec,“ zvestoval som Chicovi na streche tribúny, kde sme sa stretli, aby sme si v jemnom mrholení pozreli prvé dostihy.

„Dobre,“ povedal. „Videl som tú babu z kancelárie, ale myslel som, že bude lepšie, ak si ma nevšimne, tak som sa jej radšej vyhol.“

„Ak s ňou chceš koketovať, tak pred štartom, lebo potom nastanú nervy.“

„Stojí za to uzavrieť na tie dostihy stávku?“

„Môžeš, ak chceš, no na Geofyzika by som nestavil.“

„Si si istý, že nevyhrá?“

„Nie, ak sa Jimmymu Guernseymu podarilo urobiť to, na čom sme sa dohodli,“ povedal som.

„Konkrétne?“

„McCusker žije v presvedčení, že Geofyzik zvíťazí, lebo všetkým ostatným prikázal prehrať. Ak sa veci vyvíjali podľa plánu, Jimmy povedal každému z nich, individuálne a dôverne, že nastala zmena a práve ich kôň má dobehnúť prvý. Každému okrem Davida Pottera, ktorý povedie Geofyzika. Ten má vraj, naopak, príkaz nezvíťaziť.“

„Nezistia, že je to pasca?“

„Tak sa boja, aby sa niečo neprevalilo, že sa o tom nikdy medzi sebou nerozprávajú. Zo strachu vždy bez reptania urobia, čo im prikáže McCusker alebo Jimmy Guernsey. Všetci sa budú biť o prvé miesto, s výnimkou toho, koho tam očakáva Ír.“

„Tak tomu hovorím pekný podraz,“ zasmial sa. „Ale myslíš, že je múdre takto ho podpichnúť?“

„Máš obavy?“ spýtal som sa.

„Trochu,“ pripustil. „Tvoja žena a dcéra sú doma bez ochrany.“

Mal som to na pamäti.

„Momentálne sú v bezpečí,“ usúdil som, „lebo terorista je tu aj so svojou veselou družinou. Ale súhlasím, že po skončení pretekov musíme ťahať rovnú čiaru do Oxfordshiru.“

„Prečo mu tak veľmi chceš urobiť škrt cez rozpočet?“

„Asi aby si uvedomil, že nemôže diktovať priebeh dostihov. Je to boj dvoch princípov. Ja som za férovú súťaž a jeho správanie je pre mňa neprijateľné. Jeden z nás musí z kola von a dúfam, že to bude on.“

„Veľmi nebezpečná hra,“ skonštatoval Chico.

Veru, vravel som si, čertovský hazard.

Popoludnie sa dosť vlieklo, no napokon sa priblížila chvíľa dvojmíľového hendikepu.

Z úpätia tribúny som sledoval, ako sa na obrazovke nad okienkom Tote menili predpokladané výhry na jednotlivé kone.

Favoritom bol Maine Visit s výnosom tri libry a desať pencí za jednolibrový vklad.

Geofyzik bol v ich rebríčku na štvrtom mieste s odhadovaným ziskom šesť libier, čo sa rovnalo základnému kurzu päť ku jednej.

Vybral som sa na miesta, kde hučalo ako v úli a rad bookmakerov horúčkovito inkasoval peniaze od hlúčikov stávkarov.

Preštudoval som si tabuľu tých, čo boli najbližšie ku mne. Kurz na Geofyzika sa pohyboval medzi šesť ku jednej a trinástimi ku dvom, v istom prípade ho dokonca ponúkali sedem ku jednej.

Usmial som sa. Írov podfuk spočíva v tom, že na víťaza, ktorého vyberie, dáva Tote ešte nižší kurz, ako pokladajú za normálne jednotliví makléri. To znamená, že McCusker a jeho ľudia masovo uzavierajú stávky práve cez Tote, a to v hotovosti, aby sa ich nezvyčajná aktivita nedala vystopovať.

Peter Medicos dodržal slovo. Nikoho nevystríhal.

Vybral som sa na strechu tribúny sledovať dostihy, srdce mi od vzrušenia búšilo silnejšie než zvyčajne.

Chico ma tam už čakal.

„Barry Montagu to tam celkom slušne roztočil,“ oznámil mi. „Vypísali lepší kurz na väčšinu koní okrem, skús hádať, Geofyzika.“

Usmial som sa.

„A v stánku Fair John Bullen to vyzeralo podobne. Tlačenica.“

McCusker chcel zabiť dve muchy jednou ranou. Veľkými stávkami na istého víťaza v Tote, a zároveň ponukou trochu výhodnejšieho kurzu, ako dávali ostatní bookmakeri, v presvedčení, že nič nebude musieť vyplatiť.

Ostávalo mi len dúfať, že Jimmy Guernsey vybavil s ostatnými džokejmi, čo treba, a Ír utrpí finančný úder a celý jeho systém sa zrúti.

Pozrel som dolu na štart; kone sa prechádzali v kruhu a asistent štartéra im priťahoval podbrušníky. Rozmýšľal som, či sa jazdci medzi sebou aj bavia a žartujú, alebo je každý v strese z úlohy, ktorá mu bola predurčená.

Predpokladal som, že David Potter na Geofyzikovi ani Jimmy Guernsey sa nebudú ktovieako snažiť. No vzrušujúce bude sledovať ostatných, ktorí sú v tom, že majú vyhrať.

A tak aj bolo.

Začiatok sa niesol v pomalom tempe, a keď účastníci prvý raz bežali popred tribúny, pole bolo stále nahusto. Začalo sa trhať až pri troch prekážkach, ktoré čakali na konci rovinky.

Keď jazdci vbehli do ľavotočivej zákruty, začalo prihárať a všetci dvanásti ešte boli v hre.

Na poslednej rovine sú opäť tri prekážky a tie roztiahli pole, menej kvalitné kone nevládali držať krok s najlepšími.

S úsmevom som si predstavoval, ako sa musia cítiť džokejovia, ktorí čakali, že ostatní budú postupne zaostávať a pokojne ich nechajú vyhrať. Akiste sa ich začala zmocňovať panika.

Siedmi absolvovali záverečné skoky bok po boku a dav nadšene šalel, keď Maine Visit v sedle s Robertom Priceom zvíťazil o hlavu v napínavom finiši pred zvyšnými šiestimi jazdcami, ktorí v závere doslova riskovali zákaz činnosti za nadmerné používanie bičíka.

Geofyzik skončil tri dĺžky za víťazom na deviatom mieste. Jimmy Guernsey bol desiaty, ešte hodný kus za ním.

„Bomba kšeft!“ tešil sa Chico. „Čo teraz?“

„Ideme domov,“ zavelil som. „Tu už nemáme čo hľadať.“

Zbehli sme po schodoch zo strechy tribúny a mierili k východu a zrazu sme vrazili rovno do Billyho McCuskera a jeho troch dobrovoľníkov zo Shankill Road.

Neviem, kto bol prekvapenejší, ale isté je, kto bol zúrivejší. O to väčšmi som bol vďačný za prítomnosť dvoch mohutných policajtov v uniformách, ktorí striehli medzi návštevníkmi na vreckárov.

„Halley,“ povedal McCusker, vypustil svoje zvyčajné pán a začal mi tykať. „To je tvoja robota?“

„Čo?“ spýtal som sa nevinne a len s námahou som potláčal úškrn.

„Veď uvidíš,“ vyriekol hrozivo a oči, ešte hlbšie vpadnuté pod vystúpeným čelným oblúkom než na fotografii, mu potemneli. „Ak zistím, že v tom máš prsty, uškvarím ťa zaživa.“

Pri jeho slovách mnou prebehla triaška a inštinktívne som spravil krok smerom k mužom zákona.

McCusker sa otočil a odkráčal, traja bodrí bodyguardi mu boli v pätách. Hľadeli sme s Chicom za nimi, kým nezmizli v dave.

„Ak má Jimmy Guernsey rozum,“ zasmial som sa, „ostane celú noc zašitý v šatni.“

„Poďme,“ duril ma Chico, „rýchlo padajme, kým sa tí gangstri nevrátia.“

Utekali sme do hotela po auto a vyrazili sme na juh do Oxfordshiru.

„Myslíš, že po nás pôjde hneď?“ nahlas uvažoval Chico, keď už sme boli na diaľnici.

„Súdiac podľa rýchlosti, s akou poslal svojich ľudí zapáliť oheň okolo domu Tonyho Molsona, neprekvapilo by ma, keby už boli za nami.“

Trochu viac som zatlačil na plynový pedál a celou cestou po M6 až do Birminghamu som prekračoval povolené rýchlosti.

„Čo budeme robiť?“ vyzvedal Chico.

„Dávať pozor,“ povedal som. „Strážiť a odháňať neželaných hostí.“

Keď sme odchádzali z hotela Park, zavolal som hlavnému inšpektorovi Watkinsonovi a nechal som mu odkaz, nech sa mi čo najskôr ozve. Ohlásil sa vo chvíli, keď sme sa blížili k Aynsfordu.

„Aký máte problém?“ spýtal sa.

„Asi som predsa len pichol do osieho hniezda,“ zdôveril som sa mu. „A teraz potrebujem pomoc.“

„Máte na mysli McCuskerove osy?“ chcel vedieť.

„Presne tak,“ prikývol som.

„Akú pomoc konkrétne?“

„Policajnú ochranu svojho domu.“

„Hm. A na kedy?“

„Na dnes večer. A možno aj na zajtra.“

„Na to nemáme kapacity.“

„Keď ma zatkli, postavili ste tam strážnika.“

„Aby zabránil možnému odcudzeniu alebo zničeniu dôkazov pred ukončením prehliadky.“

A zároveň odháňal dotieravých reportérov.

„Potrebujem ochranu, lebo som presvedčený, že McCusker a jeho hrdlorezi sa pokúsia buď dostať do baraku, alebo ho podpáliť. Aspoň tak sa vyjadrili dnes popoludní.“

„Máte svedka toho rozhovoru?“

„Áno,“ vyhlásil som. „Bol so mnou Chico Barnes.“

Na druhom konci zavládlo ticho a ja som sa zľakol, či hlavný inšpektor nerozmýšľa, čo je jednoduchšie: odsúdiť podpaľača po čine, alebo snažiť sa niekomu dokázať úmysel.

„A mám aj svedka tohto rozhovoru. Ak dopustíte, aby mi zhorela strecha nad hlavou, a vy ste tomu nezabránili, len aby ste mali viac dôkazov, budem políciu žalovať za zanedbanie povinností.“

„Pán Halley, ako je možné, že vždy vytušíte, nad čím rozmýšľam?“

„Tak už neuvažujte a pošlite tam hliadku. Ja nemôžem strážiť, nedovoľujú mi to podmienky kaucie. Mimochodom, je na tom fronte niečo nové?“

„Bohužiaľ, nie,“ ospravedlňoval sa. „Rozhodne sa až na budúci týždeň v Oxforde.“

„Do budúceho týždňa už možno asi ani nebude koho chrániť.“

„Dobre, dobre,“ povedal. „Chápem. Uvidím, čo sa dá robiť.“

„Konajte rýchlo,“ vyzval som ho. „Čo ak sú už na ceste?“

„Požiadam, aby tadiaľ pravidelne prechádzali motorizovaní strážnici, večer aj v noci, hoci je piatok a budú mať čo robiť s výtržníkmi z klubov v Banbury.“

Nebolo to bohviečo, ale vždy lepšie ako nič.

Marina, Saskia a Rosie boli celé šťastné, že sme sa do Aynsfordu vrátili živí a zdraví. Aj Charlesovi sa očividne uľavilo. Pôsobil príšerne unavene, akoby dve noci nespal.

„Ako to tu vyzeralo?“ potichu som sa opýtal manželky.

„Celkom fajn. Charles dával pozor, aby boli dvere aj okná celý čas pozamykané, a zabával nás príhodami, ktoré nám mali dokázať, že toto všetko je nič v porovnaní s Číňanmi na rieke Jang-c’-ťiang.“ Zagúľala očami a zasmiala sa. „Len ma štve, že ustavične chodí po dome s tou prekliatou puškou pod pazuchou. Malú to desí.“

„Pozhováram sa s ním.“

„A čo ty?“ spýtala sa. „Vybavil si, čo treba?“

„Dá sa povedať. Podarilo sa mi zabrániť machináciám pri jedných dostihoch. Obávam sa, že to McCuskera popudilo.“

„Pôjde po tebe?“ strachovala sa.

„Predpokladám. Veď práve preto som to urobil. Chcel som ho vylákať zo zákopov.“

„Aby ho Charles mohol zastreliť?“

„Alebo ja. Obávam sa, že inak to nepôjde, ak sa ho chceme zbaviť. Je to nebezpečná taktika, ale tu ste v bezpečí a okolo nášho domu bude pravidelne patrolovať polícia.“

„Bojím sa skôr o nás než o strechu nad hlavou,“ povedala a objala ma okolo pása.

„Nič sa nám nestane,“ upokojoval som ju.

Smiešne a naivné.

31 | KAPITOLA

„Naozaj čakáš, že dnes v noci príde?“ spýtal sa Chico.

„Myslím, že zaútočí na náš dom v Nutwelli,“ povedal som, „podľa mňa nevie, že bývame v Aynsforde, teda aspoň dúfam. Neraz nám dokázal, že je impulzívny a koná veľmi rýchlo. Za jeden deň bol schopný zorganizovať Saskiin únos zo školy a na dom Molsonovcov zaútočil hneď v noci po tom, čo Tony zvíťazil na Black Peppercornovi proti jeho vôli. Áno, je pravdepodobné, že tu bude už večer.“

„Tak čo tu robíme? Mali by sme strážiť u teba a vykašlať sa na nejaké sprosté podmienky kaucie.“

„Súhlasím.“

Marina vôbec nebola nadšená, najmä keď sa ukázalo, že ju odmietam vziať so sebou.

„Vy so Saskiou musíte ostať,“ trval som na svojom. „Je to tu pre vás oveľa bezpečnejšie. Charles bude s vami.“

No možno si vezmem jeho pušku, prebehlo mi hlavou.

Bolo asi osem, keď sme s Chicom zaujali pozíciu v koterci pre psy. Sedeli sme vo výbehu na záhradných stoličkách, ja s Charlieho zbraňou na kolenách.

Stmievalo sa. Našťastie, prestalo pršať, tak sme mohli byť vonku. Zo svojho stanovišťa sme videli na celú príjazdovú cestu až po bránu, na priečelie domu a časť ulice.

Ja som pokojne čakal, ako sa veci vyvinú, ale Chica svrbel zadok a trval na tom, že musí každých desať až pätnásť minút chodiť na prieskum po celom pozemku a zisťovať, či sa náhodou niekto neblíži zozadu a neprelieza plot.

Asi po hodine a pol som sa prešiel aj ja, aby som si pretiahol kostru. Už neviem koľký raz som skontroloval náboje v puške aj náhradné vo vrecku. Ktovie, či ich budem musieť použiť. Rozhodne by sa to nezaobišlo bez následkov, keďže držiteľom zbrojného preukazu je Charles, nie ja. Konanie v sebaobrane však pripúšťa použitie akýchkoľvek prostriedkov, ktoré má človek k dispozícii.

Vrátil som sa do výbehu. Krátil som si dlhú chvíľu pozorovaním, ako sa večer mení na noc.

S Chicom sme za desať rokov spolupráce strávili niekoľko podobných posedov na rozličných miestach nekonečným čakaním na protivníka. Naučili sme sa byť trpezliví.

Ešte chvíľu som zotrval a opäť som sa vybral na pochôdzku. Pokiaľ ide o políciu, za celý večer prešla hliadka popred dom iba raz.

Asi o pol dvanástej preťalo nočné ticho hlasné zvonenie Chicovho mobilu.

„Hop,“ povedal a vytiahol ho z vrecka. „Pardon.“

Keď zdvihol, nazdával som sa, že to bude jeho malá blondínka, alebo nejaká iná ctiteľka, no on zrazu podával telefón mne.

„Haló,“ ozval som sa s malou dušičkou.

„Sid Halley?“ Takmer som nerozumel, lebo osoba na druhom konci mumlala.

„Áno,“ odvetil som. „Ja osobne.“

„Prezradil som mu, kde ste,“ povedal pridusene.

„Prepáčte, ale kto je tam?“ spýtal som sa.

„Peter. Peter Medicos.“

„Odkiaľ máš toto číslo?“

„Ostalo v pamäti.“ Stále bolo ťažké dešifrovať, čo vraví.

„Peter, si v poriadku?“

„Budem,“ šepol. „Aspoň dúfam. McCuskerovi chlapi...“ Odmlčal sa.

„... ťa zmlátili,“ dokončil som zaňho.

„Áno. Chcel vedieť, kde si. Vraj ti niekoľkokrát skúšal volať, ale niekde sa skrývaš. Tvrdil som, že neviem, ale jemu sa neodmieta. Nakoniec som mu prezradil, že bývaš u admirála Rolanda v Aynsforde.“

Zmocnila sa ma panika.

„Kedy to bolo?“ spýtal som sa znepokojene.

„Pred pár hodinami. Dlho som sa nevládal pohnúť. Nejde ani tak o tvár, ale obávam sa, že jeden z nich mi možno natrhol slezinu.“

Spomenul som si na bitku, ktorú som dostal na parkovisku v Towcestri, takisto som bol vtedy na dlhší čas vyradený. McCuskerovi muži vedia, kam triafať, aby dosiahli maximálny účinok.

„Pred koľkými hodinami?“ spýtal som sa teraz už naozaj vyľakane.

„Neviem presne. Pred mnohými. Prepáč.“

Cesta z Aintree do Aynsfordu trvá necelé tri hodiny.

„Peter, snaž sa čo najskôr dostať do nemocnice,“ poradil som mu. „A ďakujem.“

Aspoňže zavolal. A nemusel.

Položil som. Okamžite som vyťukal Charlesovo číslo, no ozval sa len nepretržitý tón. Nedostupné.

Panebože!

„Poďme!“ skríkol som na Chica. „Hliadkujeme na nesprávnom mieste, dočerta!“

Range Rover takmer trhal asfalt medzi Nutwellom a Aynsfordom, na úzkej ceste sme leteli do zákrut stodvadsiatkou.

„Budeme sa zakrádať alebo podnikneme čelný útok?“ opýtal sa Chico, keď sme sa blížili.

„Na zakrádanie nie je čas. Charlesov telefón je vypnutý. Už tam zrejme sú. Volaj políciu a hasičov. Rýchlo!“

Ťukal do mobilu a pritom sa kŕčovito chytal, čoho sa dalo, keď som vyberal ďalšiu zákrutu.

„Doriti, nie je tu signál, sme za kopcom.“

„Skúšaj!“ kričal som naňho, „nakoniec sa to vždy podarí.“

Pred admirálovou bránou stála čierna Toyota Land Cruiser. Zbadali sme ju obaja naraz.

„Stoj!“ zvolal Chico. „Ja to vybavím.“

Prudko som zabrzdil, on vystúpil a otvoril vreckový nôž.

Nechal som ho tam, dupol som na plyn a rútil som sa dlhou príjazdovou cestou k domu.

Asi som mal predsa len počkať. Aj šanca dvoch proti štyrom je malá. Znížiť ju na jedna ku štyrom bol číry hazard. No myslel som len na McCuskerove slová o znásilnení, vražde a podhodení Saskiiných ostatkov sviniam.

Bol to človek, ktorý nevypúšťa prázdne hrozby. Vedel som, že urobí, čo povie, a neštíti sa ničoho. Preto som sa zúfalo snažil dostať k dcérke čo najskôr, predbehnúť ho.

Takmer šmykom som zabočil pred vchod a sklenú verandu, reflektory som nechal zažaté, aby osvetľovali dejisko. Uprostred príjazdovej cesty stál chlap celý v čiernom a mieril na mňa.

Na čelnom skle tesne nad mojou hlavou sa objavila hviezdička. Za ňou druhá, potom tretia.

Chvíľu mi trvalo, kým som si uvedomil, že sú to dierky po guľkách. Ten chlap nielenže zamieril, ale aj strieľal. Naklonil som sa doľava, takmer som si ľahol na riadiacu páku, prudko som stlačil plyn a namieril vozidlo rovno naňho.

Počul aj cítil som náraz.

Posadil som sa, zabrzdil, no na voľnom štrku som dostal šmyk a auto nabúralo do steny garáže.

Airbag vystrelil, aby ma chránil pred nárazom o volant, no keďže som nemal vysokú rýchlosť, obišiel som bez zranenia.

Vystúpil som a šiel som sa pozrieť, čo sa stalo. Muža v čiernom zrejme nabral predný nárazník a odhodil ho dopredu. Teraz ležal rozpleštený medzi Roverom a múrom garáže. Vo svetle ľavého reflektora, ktorý ako zázrakom prežil náraz, bolo vidieť jeho zakrvavenú hlavu.

Mal menšie šťastie ako ja.

Pomer síl sa zrazu zmenil. Už som bol len jeden proti trom, a keď dorazí Chico, budeme na tom ešte lepšie.

Zo zadného sedadla som schmatol pušku a obozretne som sa blížil k verande a vchodovým dverám, poťažkávajúc dve hlavne v otvorenej kovovo-plastovej dlani.

V dome vládla úplná tma a ticho.

Charles vždy nechával zažaté na samom konci verandy, no teraz sa nesvietilo ani tam.

Kde je McCusker s ostatnými?

Určite ma počuli prichádzať a teraz čakajú, že vojdem prednými dverami rovno do paľby.

Čo Marina, Saskia a Charles? A Rosie? Prečo nešteká?

Podarilo sa už Chicovi dovolať na políciu a hasičom?

Mysľou sa mi preháňalo more otázok a obáv.

Cez otvorené dvere som vkročil na verandu, jediný zvuk, ktorý som vnímal, bol chvatný tlkot svojho vlastného srdca.

Vedel som, že musím ísť dnu.

Ponáhľaj sa, Chico.

Možno by bolo múdrejšie počkať na políciu, ak je vôbec na ceste, ale vedel som, že, skrátka, musím vojsť. Toto bola vec medzi mnou a McCuskerom, ktorú treba vybaviť raz a navždy.

Aj ťažké dubové vchodové dvere zívali dokorán a za nimi sa rozprestierala hlboká temnota. Nijaké svetielko zo skrinky alarmu na stene ani z nabíjačky na telefón na stolíku v hale. Elektrina aj telefónne vedenie sú očividne prerušené.

Prešiel som cez prah počupiačky ako kozák, potichu som ťahal nohu za nohou s puškou v lone.

Žiadna spŕška olova, len ticho.

Kde sú?

Narovnal som sa a rýchlo som chcel prejsť do kuchyne, no nedostal som sa ta, lebo uprostred haly som sa potkol o čosi, čo ležalo na zemi. Zbraň mi vyletela z ruky a zarachotila na dlaždiciach.

Dočerta, pomyslel som si, a som prezradený.

Kľakol som si a začal som šmátrať, o čo som sa potkol.

Bol to Charles. Spoznal som ho podľa domáceho župana z hodvábneho zamatu. Ležal na chrbte a nehýbal sa.

Preboha!

Pokúsil som sa mu nahmatať pulz.

Chvalabohu, zacítil som ho, aj keď bol slabý a zrýchlený.

Prevrátil som admirála doluznačky do polohy, ktorá dávala najväčšie šance na prežitie. Ako-tak sa mi to v tme podarilo.

Načúval som, snažil som sa zachytiť nejaký zvuk.

Nikde nič, len tiché Charlesovo chrčanie.

Kde je McCusker? V dome či mimo?

Posúval som sa po kolenách a hľadal pušku. Zvonku prichádzalo akurát toľko svetla, aby som vedel určiť smer, kde sa nachádza kuchyňa.

Trvalo to priam nekonečne, ale nakoniec som zbraň našiel pod jedným z odkladacích stolíkov.

„Tak čo, ty gauner, kde si?“ Povedal som skôr pre seba ako nahlas.

Vstal som a zamieril som do kuchyne. Vpíjal som sa pohľadom do černe a snažil sa rozoznať čosi, čo by mohlo byť tvárou alebo rukou.

Hrôza. Príšerná.

Mal som šťastie, že ma nezasiahla ani jedna z guliek, ktoré preleteli čelným sklom Range Rovera. Bude sa osud opakovať? Už ma raz postrelili do brucha. Výsledok ma takmer zabil a ešte aj teraz, po štrnástich rokoch, mám isté následky.

Ani najmenej sa mi nežiadalo zopakovať si ten zážitok.

Prešiel som cez kuchyňu do práčovne, no ani tam som nenašiel nikoho.

Žeby zbalili Marinu so Saskiou a odišli? Ale prečo by potom jeden z nich stál pred domom? A dokonca aj auto? Veď som ho videl pred bránou.

Musia byť ešte tu. Aj Saskia s Marinou. Ale kde?

A kde, dočerta, trčí Chico? Podarilo sa mu už dovolať na políciu?

Kdesi nad mojou hlavou sa ozval praskot starej drevenej dlážky. Ktosi tam hore chodí. Moje dievčatá alebo nejaký neželaný hosť?

Vrátil som sa cez kuchyňu do haly, oči si už trochu privykli na tmu.

Vržďanie hore stíchlo.

Čo mám spraviť? Ísť tam alebo čakať tu dolu?

V ústach som mal sucho a srdce mi bilo fortissimo, priam mi šlo vyskočiť z hrude. Bol som meravý od strachu, no prinútil som sa priblížiť ku schodom.

Musím nájsť ženu a dcéru.

Je predsa mojou povinnosťou postarať sa o ne.

Panebože! Akému nebezpečenstvu som ich len vystavil?! Skončí sa to katastrofou?

Dosť, povedal som si. Spamätaj sa! Nie že sa tu teraz zložíš! Ešte máš robotu.

Položil som nohu na spodný schod a začal som stúpať hore. Opatrne, po kraji, aby som sa vyhol miestam uprostred, ktoré vŕzgajú.

Keď som bol takmer navrchu, ľahol som si a na odpočívadlo som vysunul len hlavu a pušku.

Aj tam bola tma. Zaostroval som zrak, či nepostrehnem nejaký pohyb.

Tak poďte, grázli, vravel som si v duchu, no kde ste?

Čo najväčšmi prihrbený som napredoval k hosťovskej izbe, kde sme bývali my dvaja s Marinou, držal som sa tesne pri stene, aby som obišiel uvoľnené dosky.

Opäť, už asi po stý raz, som skontroloval, či je zbraň odistená a pripravená vypáliť.

Zakrádal som sa dopredu a naťahoval uši, či nezačujem nejaký zvuk.

Kde sú?

Jazyk som mal ako napuchnutý a prilepený k podnebiu. Dýchal som rýchlo a plytko, srdce mi bilo ako zvon.

Hlavňou pušky som otvoril dvere hosťovskej, pánty tíško zaškrípali, no v tichu to zaburácalo až príliš nahlas.

Vkročil som dnu s prstom na spúšti.

Nikde nič.

Zašiel som hlbšie do miestnosti a nazrel za dvere, či sa za nimi niekto neskrýva.

Nie.

Kde len môžu byť?

Pozrel som pod posteľ.

Nula bodov.

Zrazu sa na odpočívadle ozvali rýchle kroky.

Vyletel som z izby ako šíp a zazrel som len obrysy postáv utekajúcich dolu schodmi. Podľa siluet na pozadí okna to boli traja muži.

Kľakol som si na jedno koleno, zamieril a vystrieľal oba zásobníky – z hlavní šľahali mohutné záblesky.

Nastal neuveriteľný rachot, guľky sa odrážali od stien aj plafóna.

Mieril som nízko, no nevedel som, či som niekoho trafil, alebo nie. Tí traja už boli na schodoch, keď som spustil paľbu. Možno som bol príliš pomalý. Nepočul som nijaké výkriky bolesti, no beztak by ku mne cez toľký rachot neprenikli.

Chytro som siahol do vrecka po ďalšie náboje, no všetky sa mi v tom zhone rozsypali.

Doparoma. Prečo mám len jednu ruku, keď tak zúfalo potrebujem obe?

Musel som odložiť zbraň, aby som po nich mohol šmátrať, i keď celý čas v obavách, že McCusker uniká, možno aj so Saskiou – hoci som si bol istý, že chlapi na schodoch ju nemali medzi sebou, inak by som, samozrejme, nestrieľal.

Napokon som náboje našiel, nastrkal som ich do komôr, zavrel pušku a odistil ju.

A teraz čo?

Opatrne som podišiel ku schodom. Neležal tam nikto mŕtvy ani zranený. Zrejme som netrafil.

Potom som si všimol kvapky na dreve, zreteľne sa ligotali vo svetle prenikajúcom zvonku.

Krv.

Usmial som sa. V nádeji, že je McCuskerova.

Moja radosť však netrvala dlho.

Benzín! Zacítil som jeho pach!

Ponáhľal som sa dolu schodmi ku vchodovým dverám, na presklenej verande som sa krátko poobzeral.

Celá dlážka bola obliata tekutinou a vzduch sa bezmála nedal dýchať. Počul som, ako kdesi obďaleč niekto vylieva ďalšiu.

Neodvažoval som sa strieľať, aby sa nevznietili výpary.

Zabuchol som ťažké dvere a hodil som sa k oknu.

V kuželi svetla z ešte vždy rozžatého reflektoru Range Rovera som uvidel, ako postava s kanistrou vychrstla zvyšky jej obsahu pred prah. Muž potom bandasku odložil, zapaľovačom podpálil kúdeľ a držal ju pred sebou.

Nebolo treba veľkú fantáziu, aby sa človek domyslel, čo bude nasledovať.

Vypálil som doňho cez okno z oboch hlavní.

Zaknísal sa a spadol. Zbavil som sa ďalšieho.

Na moje zdesenie z tieňa vystúpil tretí. Zdvihol horiacu fakľu a v jej žiare som podľa širokých lícnych kostí a nízkeho čela spoznal samotného McCuskera.

Otvoril som pušku, vysypal prázdne nábojnice, no nemal som ich čím nahradiť. Charles mal v zásobe iba štyri a už som všetky vystrieľal.

Prečo som pálil z oboch hlavní?

Bezmocne som sa prizeral, ako Ír podišiel bližšie k verande a potom vhodil zápalnicu cez otvorené dvere.

Čo to Chico hovoril o požiaroch založených benzínom? Somarina. Len idiot podpaľuje benzínom. Je príliš výbušný.

Ďalej som všetko vnímal ako v spomalených záberoch. Horiaca fakľa preletela oblúkom, vznietila zmes vzduchu a výparov oveľa skôr, než vôbec dopadla na zem.

Veranda vybuchla.

Inštinktívne som sa hodil na zem. Ohnivá guľa vyrazila sklené tabule a rozmetala črepiny na všetky strany. Výbuch rozbil aj okno nado mnou.

Keď som vstal, mal som pred sebou priam diabolský výjav.

Vďaka explózii všetko doslova blčalo.

Vrátane Billyho McCuskera, ktorý tancoval akýsi smrteľný tanec, horiacimi rukami sa usiloval uhasiť plamene na šatách, tvári aj vo vlasoch.

Odrazu scénu zalialo modré blikajúce svetlo a spoza blčiaceho Range Rovera sa vynorilo hasičské vozidlo.

Cez vybitý oblok som zhypnotizovane pozeral, ako požiarnik v žltej prilbe prehodil cez McCuskera deku, zvalil ho na zem a rugbyovým štýlom sa s ním váľal hore-dolu po štrku, až kým ho neuhasil.

Hasič vstal, nechal McCuskera ležať pod dymiacou prikrývkou. Uvažoval som, či je mŕtvy. Pravdepodobne. Veď horel ako ľudská fakľa. Lenže kaskadéri to robia dennodenne a sú tu. Majú však na sebe ohňovzdorné obleky, kým McCusker mal tvár aj hlavu odhalené. Aj keby prežil, popáleniny budú katastrofálne.

V každom prípade je koniec.

Sial vietor a zožal búrku.

Ostatní požiarnici napájali hadice k cisterne, čoskoro bude po všetkom.

Už som potreboval len sanitku pre Charlesa a tím, ktorý by pátral po Marine a Saskii.

32 | KAPITOLA

Hneď v pondelok som sa opäť ocitol v starej známej vyšetrovacej miestnosti na oxfordskej polícii v spoločnosti superintendenta Ingrama, jeho pobočníka seržanta Fleeta, hlavného inšpektora Watkinsona a Maggie Jenningsovej, svojej advokátky.

Tentoraz som však nebol zadržaný a nemusel som predtým čakať dlhé hodiny v cele číslo päť. No aj tak ma pred výsluchom poučili, že všetko, čo poviem, bude zaznamenané a môže byť použité proti mne.

„Tak, pán Halley,“ začal superintendent, „porozprávajte nám, čo sa stalo minulý piatok v noci v Aynsforde.“

Ako predtým, ani teraz Maggie Jenningsová nechcela, aby som čokoľvek hovoril. Keby bolo podľa nej, na každú otázku by som dookola odpovedal: bez komentára. No toho som už mal plné zuby.

Nadišiel čas uviesť veci na pravú mieru.

Tak som vyrozprával policajtom všetko, na čo som si spomenul, odkedy sme s Chicom dorazili z Aintree do Aynsfordu.

„Priznávate vedomé porušenie podmienok kaucie?“ spýtal sa Ingram. „Dopustili ste sa ho, keď ste sa vybrali do svojho domu.“

„Áno,“ odvetil som.

Voľačo si poznamenal do zápisníka a Maggie Jenningsová stisla pery na znak nesúhlasu.

„A vzali ste si pušku admirála Rolanda, hoci na ňu nemáte zbrojný preukaz?“

„Áno,“ zopakoval som a on si opäť niečo zaznačil. Advokátka zaprskala.

„Ste si vedomý, že strieľať do ľudí je nesmierne vážna záležitosť?“

„Aj pokus podpáliť dom a ľudí v ňom,“ poznamenal som. „Mimochodom, ako je na tom McCusker so svojimi dobrovoľníkmi?“

„Previezli ho na špeciálne oddelenie popálenín do nemocnice v Stoke Mandeville. Žije, ale prognóza nie je dobrá. Ten, ktorého ste zrazili Range Roverom, Luke Walker, mal zrejme väčšie šťastie. Pravdepodobne bol na mieste mŕtvy.“

„A zvyšní dvaja?“

„Sú postrelení, ale dostanú sa z toho,“ povedal. „Hoci jeden z nich, Andrew Hebborn, možno príde v dôsledku rozsiahlych poranení o ruku.“

Asi som inštinktívne strieľal do horiacej kúdele, a nie do chlapa, ktorý ju držal. A teraz možno príde o končatinu.

Pekne vítam v klube.

„A tretí?“ spýtal som sa.

„Shane Duffy, schytal to do ľavého stehna a kolena, no iba do mäkkého tkaniva a strata krvi bola minimálna. Poranenia sú dozaista bolestivé, ale vylieči sa. Je zatknutý. Zadržal ho pán Barnes pri pokuse o útek.“

Prikývol som. Chico mi to svojím osobitým farbistým spôsobom vyrozprával ešte tej noci.

„Šiniem si to po cestičke k domu, keď tu zrazu oproti mne krivká ten týpek a pindá ako chorá vrana. Mal si ho počuť, ko... a pi... len tak fičalo na všetky strany. Nemal na teba pekné slovo, Sid, ver mi. Ale bol taký zaujatý sám sebou, že si ma všimol, až keď som sa naňho vrhol a chytil ho do zveráka.“

„Kde si tak dlho trčal?“ vyzvedal som.

„Najprv som musel prepichnúť gumy na Toyote, potom som sa snažil dovolať, ale ten idiotský telefón furt nemal signál. Už som si myslel, že sa budem musieť k niekomu vlámať a použiť pevnú linku, aby som mohol zalarmovať záchranu. Nikto mi neotváral.“

Nečudoval som sa. Ja by som sa zachoval rovnako.

„Chcete nám povedať ešte niečo?“ vyzval ma superintendent a vrátil ma do prítomnosti.

„Áno. Vlastne by som rád.“

Napriek odporúčaniam právničky som v chronologickom slede vyrozprával všetko, čo sa stalo za posledné štyri týždne.

Teda takmer. Neuviedol som, že Saskiinými únoscami boli Tony a Margaret Molsonovci, ktorí pred časom ukradli aj dvojičky Pierra Beaudina z kliniky na Montparnasse.

Zároveň som sa rozhodol nerozmazávať podrobnosti okolo manipulácie výsledkov ani mená zúčastnených džokejov. Neprezradil som ani Chicovo zistenie, že Peter Medicos bol McCuskerovým človekom v Britskej dostihovej komisii. Čosi mi hovorilo, aby som si tie informácie nechal pre seba.

V záujme jazdeckého športu.

Keď som o pol siedmej vychádzal z policajnej stanice, vrátil som sa v duchu k tomu, čo nasledovalo po výbuchu.

Charles bol ešte vždy na jednotke intenzívnej starostlivosti a lekári tvrdošijne odmietali zverejniť akúkoľvek prognózu.

Mal vážne poranenia na tvári a hlave, jeden úder mu spôsobil fraktúru lebky a krvácanie do mozgu. Celú piatkovú noc ho operoval tím chirurgov, odstraňovali črepiny z kosti a znižovali vnútrolebečný tlak.

S postupujúcim časom naberali lekári optimizmus, pokiaľ ide o pacientovo prežitie, no stále ostávala otvorená otázka, či utrpí ťažkú amnéziu, trvalé poškodenie mozgu, alebo či sa vôbec preberie.

Marina a Saskia sa spolu s Rosie celý čas schovávali v dome, v Saskiinej obľúbenej sardinkovej skrýši kdesi pod strechou, za dvojitou stenou jednej z bývalých slúžkovských izieb.

Dosť dlho som ich hľadal za pomoci hasičov a silnej baterky.

Vyvolával som ich po mene, až sa napokon Marina odvážila vykuknúť.

Prisala sa ku mne ako pijavica a opakovala, aké to bolo strašné, keď odrazu zhasli všetky svetlá. Chcela zavolať pomoc, no pevná linka bola prerušená a v mobile nemala signál. Charles ich so Saskiou poslal schovať sa a on sa rozhodol ostať dolu a brániť územie. Rosie sa k nim pridružila a odmietla sa od nich pohnúť. Potom počuli streľbu a následne výbuch.

Rozhodol som sa vybaviť si účty s Írom, no netušil som, aké sprievodné škody to napácha. Admirál zranený, jeden človek mŕtvy, McCusker v kritickom stave s popáleninami tretieho stupňa na štyridsiatich percentách povrchu tela a neutešenými vyhliadkami.

Explózia výrazne zdemolovala dom v Aynsforde, nehovoriac o Range Roveri a Charlesovom starom Mercedese – ani jedno, ani druhé auto už veru nikdy nebude brázdiť cesty.

Štyri dni po útoku sa admirálovi vrátilo vedomie a tempo jeho uzdravovania šokovalo všetkých lekárov. Neutrpel stratu pamäti. Spomínal si na všetko až do chvíle, keď dostal úder do hlavy McCuskerovou bejzbalovou palicou.

Len čo nám dovolili, šli sme ho s Marinou navštíviť do nemocnice.

„Tí poondiati doktori mi nechcú dovoliť vstať,“ ponosoval sa. „Vraj by sa mi mohla krútiť hlava a podobné somariny.“

Zasmial som sa. Takže žiadne trvalé následky, mal iba napuchnutú tvár, ale oči mu z nej šibalsky svietili. Cez pol lebky sa mu tiahla zašitá rana na mieste chirurgického zákroku.

„Úbožiačik,“ ľutovala ho Marina a hladkala ho po chrbte ruky.

„Môžeš nám povedať, čo sa vlastne stalo?“ vyzval som ho.

„Tí prekliati Íri chceli vedieť, kde sa ukryla Marina s malou Saskiou. Odmietol som ich prezradiť. Chceli vedieť aj o tebe, Sid. Zúrili ako psy. Jeden ma držal zozadu a ostatní ma mlátili po tvári a do žalúdka.“ Pomasíroval si brucho. „Nebola to psina, môžem ti povedať, ale mlčal som ako hrob.“

Usmial sa. Marina mu stisla ruku a pobozkala ho na líce. Zjavne stúpol v jej očiach z totálnej otravy na hviezdneho hrdinu. Nečudo.

Týždeň po tom, čo sa Charlesovi vrátilo vedomie, som ešte raz zašiel na oxfordskú policajnú stanicu, kde ma oficiálne zbavili obmedzení, vrátili mi laptop, mobil a pas. Hoci som natrafil na toho istého službukonajúceho seržanta, ani náhodou neprejavil štipku ľútosti a neospravedlnil sa mi.

No aspoň ma nenazval chrapúňom ako naposledy.

Podľa zákona som sa smel vrátiť domov, hoci reálne som tam býval už desať dní.

Existovať bez auta bola katastrofa. Objednal som si nový Range Rover, no potrvá tri týždne, kým ho dodajú.

Moja poistka podľa všetkého nezakladala nárok na náhradné vozidlo v prípade totálnej škody. „Vzťahuje sa len na obdobie, kým je vozidlo v oprave,“ vysvetlila mi pracovníčka poisťovne. „To v danom prípade zjavne nemožno aplikovať, keďže vaše sa nedá opraviť.“

Marina v akomsi zelenom ošiali navrhla, aby sme skúsili žiť aspoň tri týždne bez auta. „Potom si ho budeme viac vážiť,“ vyhlásila sebavedome a ihneď zorganizovala Saskiin dovoz a odvoz zo školy v koordinácii s inou mamičkou v dedine.

Podľa mňa to bola hlúposť. Vie si Marina vôbec predstaviť, aké zložité je cestovať z Nutwellu do Oxfordu verejnou dopravou? Najmä ak celý týždeň leje?

Keď som kráčal cez mesto na stanicu, opäť ma chytila prietrž.

Viem, chcel som, aby pršalo, ale až takto?

Keď som stál na nástupišti a čakal na vlak do Banbury, meškajúci kvôli záplavám, prvý mi zavolal na vrátený mobil hlavný inšpektor Watkinson.

„Myslím, že by vás zaujímalo zopár vecí,“ zvestoval mi. „Po prvé, McCusker dnes ráno zomrel. Popáleniny boli príliš rozsiahle. Podľa všetkého je zázrak, že prežil až doteraz, no jeho poranenia boli nezlučiteľné so životom. Lekár mi vysvetlil, že koža vytvára bariéru a zadržiava tekutiny v tele. Tie jeho sa vyparovali rýchlejšie, ako sa stačili tvoriť nové. Smrť spôsobilo zlyhanie viacerých orgánov a ťažká dehydratácia.“

V podstate teda zomrel od smädu.

Presne ako Darren Paisley priklincovaný k dlážke v Belfaste.

„A tá ďalšia vec?“ spýtal som sa.

„Keď manchesterská polícia vykonala prehliadku Írovho domu, našli tam ďalšie exempláre obscénnych fotografií. Dokonca aj superintendent Ingram je už teraz presvedčený, že ste sa stali obeťou zákerného sprisahania, a dokonca je ochotný vydať v tomto zmysle tlačovú správu.“

Konečne úľava, pomyslel som si. Len dúfam, že tomu uverí aj verejnosť. Podľa mojich skúseností ľudia vždy skôr vidia vo svojom blížnom to horšie, bez ohľadu na fakty.

„A kto ma teda udal?“ zaujímalo ma.

„Podnet neprišiel rovno na políciu,“ vysvetľoval. „Ale na sociálny odbor.“

„Ale od koho?“ chcel som vedieť.

„Problémy vám nespôsobilo samotné podanie, ale fotografie objavené v kôlni a mobilnom telefóne.“

„Ale bez udania by ich nikto nehľadal. Preto ma zaujíma pôvodca.“

„Je to dôležité?“ spýtal sa.

Je? Možno ani nie. Nech to bol ktokoľvek, jeho konanie bolo vynútené McCuskerom.

„A vy to viete?“

„Nie,“ zasmial sa. „Potreboval by som súdny príkaz, ale aj tak by mi zrejme nič nepovedali. Sociálka je niekedy nepreniknuteľnejšia ako MI6. Neprezradí nič, ak to nie je v záujme detí.“

V záujme detí.

Saskia bola ešte vždy pred spaním nervózna a zásadne zaspávala pri zažatej lampe. No inak ju udalosti veľmi nepoznačili a práve spriadala veľkolepé plány na príchod svojho nového maznáčika, šteniatka, červeného írskeho setra.

Ja a Marina sme uzavreli mier s Timom a Paulou Gaucinovcami, hoci som nepredpokladal, že u nás Annabel tak skoro opäť prespí, ak vôbec niekedy.

„Aha, a ešte niečo,“ doložil hlavný inšpektor. „Dnes ráno som sa v novinách dočítal, že Peter Medicos odstúpil z funkcie šéfa sekcie bezpečnosti Britskej dostihovej komisie.“

„Áno, počul som.“

„Jeden z bývalých kolegov, ktorý teraz pôsobí na manchesterskej polícii, mi povedal, že v McCuskerovom trezore našli nejaké kompromitujúce fotografie. Je na nich nahý v posteli s iným mužom. Myslíte, že to mohlo viesť k jeho rezignácii?“

„Netuším,“ odvetil som. „Nepovedal novinárom, že chce tráviť viac času s manželkou?“

Zasmial sa. „No pravdaže! To tvrdí každý, kto odchádza za podozrivých okolností. Treba ich brať s veľkou rezervou.“

Nepochyboval som, že Peter sa stal obeťou sprisahania a tie obrázky vznikli iba preto, aby ho mohli vydierať a ovládať. Dúfal som, že sa ich nezmocnia médiá.

Napriek všetkému som veril, že Peter Medicos je v zásade správny chlap. Inak by vtedy v noci nevolal a ja by som tvrdol v koterci v Nutwelli, kým by si McCusker vybavoval účty s mojou rodinou tri kilometre odtiaľ v Aynsforde.

„Možno by ste sa mali prihlásiť na jeho miesto,“ navrhol som. „Komisia väčšinou vyberá bývalých policajtov.“

„To nie je nič pre mňa,“ bránil sa. „Neviem dosť o koňoch ani dostihoch. Ale čo vy? Boli by ste podľa mňa ideálny kandidát.“

Celkom dobrá myšlienka.

Zazvonil mi mobil.

„Prepáčte, ale mám druhý telefón,“ ospravedlnil som sa.

„V poriadku. Vybavte si ho. Ozvem sa inokedy.“

Položil a ja som prijal nový hovor.

Volal Harold Bryant z Nemocnice kráľovnej Márie.

„Sid,“ ozval sa vzrušene, „máme pre vás ruku.“