Hazard

Felixk Francis Jaroslava Moserová

(2011)

Hodnocení:

89%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Při dostizích na Velké národní dojde k vraždě – jen pár kroků od bývalého žokeje Nicholase Foxtona je chladnokrevně zastřelen jeho kolega Herb Kovak. Vrah zmizí v davu a ihned se vyrojí spekulace o tom, že šlo o vyřizování účtů ve válce gangů. Nicholas senzačním domněnkám nevěří, ale brzy se ukáže, že jeho zdánlivě bezstarostný přítel žil nejspíše dvojím životem, a právě jeho učinil vykonavatelem své závěti. Odkaz, který Nicholasovi zanechal, má však hazardně vysokou cenu…

GAMBLE

Copyright © 2011 by Felix Francis

All rights reserved

Translation © 2011 by Edda Němcová

ISBN 978-80-242-3236-2

Mé vnučce Sienně Rose

_________________________

S díky

bratranci Nedu Francisovi,

finančnímu poradci,

a

kanceláři Calkin Pattison and Company Limited

a rovněž

Debbie, jako vždy

Kapitola 1

Stál jsem těsně vedle Herba Kovaka, když ho zavraždili. Když ho popravili, by bylo přesnější. Dostal tři zásahy zblízka, dva do srdce a jeden do obličeje. Byl určitě mrtvý, ještě než dopadl na zem, a rozhodně dřív, než se pistolník otočil a zmizel v davu dostihových diváků na Velké národní.

Střelba se odehrála tak rychle, že Herb ani já, a když na to přijde, tak ani nikdo jiný, neměl šanci tomu zabránit. Ve skutečnosti jsem si vůbec neuvědomil, co se děje, dokud nebylo po všem. Herb mi ležel mrtvý u nohou. Dumal jsem, jestli on sám měl čas poznat, že jeho život je v ohrožení, dřív než se mu kulky zabořily do těla a udělaly konec.

Nejspíš ne, což mě tak trochu uklidňovalo.

Měl jsem Herba rád.

Kdosi jiný ale zjevně nikoli.

***

Vražda Herba Kovaka pokazila den spoustě lidí, nejenom jemu. Policie ovládla scénu s obvyklou necitelnou výkonností, během pouhé půlhodiny zrušila jednu z největších sportovních událostí na světě a požadovala po více než šedesáti tisících frustrovaných diváků, aby několik hodin trpělivě čekali, až na ně přijde řada a odevzdají údaje o svém jménu a adrese.

„Musel jste přece vidět jeho obličej!“

Seděl jsem u stolu proti nabručenému policejnímu detektivu inspektorovi v jedné z restaurací, odkud vyhnali obvyklou klientelu a kde vznikla nouzová vyšetřovací místnost.

„Vždyť už jsem vám to říkal,“ upozornil jsem ho. „Nedíval jsem se tomu muži do obličeje.“

Znovu jsem si připomněl těch pár osudných sekund, a jediné, co jsem si zřetelně vybavoval, byla pistole.

„Takže to byl muž?“ otázal se inspektor.

„Myslím si to,“ odpověděl jsem.

„Černý, nebo bílý?“

„Ten kvér byl černý,“ řekl jsem. „S tlumičem.“

Zrovna nápomocně to nevyznělo, to mi bylo hned jasné.

„Pane… ehm.“ Detektiv se poradil se svým zápisníkem na stole. „Pane Foxtone, nic jiného nám o té vraždě říct nemůžete?“

„Je mi líto,“ zavrtěl jsem hlavou. „Všechno se odehrálo strašně rychle.“

Inspektor změnil směr otázek. „Jak dobře jste pana Kovaka znal?“

„Docela dobře. Zhruba posledních pět let spolu pracujeme. Řekl bych, že jsme přátelé ze zaměstnání.“ Odmlčel jsem se. „Teda byli jsme.“

Přišlo mi zatěžko uvěřit, že je Herb mrtvý.

„O jakou práci šlo?“

„Finanční služby. Jsme nezávislí finanční poradci,“ vysvětlil jsem.

Téměř jsem viděl, jak se detektivovi v pohledu usazuje pohrdavá znuděnost.

„Není to sice tolik vzrušující jako jet ve Velké národní,“ prohodil jsem, „ale nestěžuju si.“

Podíval se na mě. „A vy jste snad jel Velkou národní?“ Hlas měl plný sarkasmu a uculoval se.

„Vlastně ano, jel,“ přikývl jsem. „Dvakrát.“

Úsměv se mu vytratil z obličeje. „Aha,“ řekl.

No právě, aha, pomyslel jsem si. „A podruhé jsem ji vyhrál.“

Není obvyklé, že bych moc mluvil o tom, co nyní považuju za předchozí život, a chvástání pro mě taky není typické. V duchu jsem si za svou slabost vynadal, jenže policistův postoj nejenom vůči mně, ale i vůči mému mrtvému kolegovi mě podráždil.

Inspektor znovu pohlédl do svých poznámek.

„Foxton,“ přečetl si tam a vzhlédl. „Ten Foxy* Foxton?“ (*Lišák)

„Ano,“ souhlasil jsem, i když se přezdívky „Foxy“ už dlouho snažím zbavit a dávám přednost svému skutečnému jménu Nicholas, jež se podle mě daleko víc hodí k serióznímu životu v City.

„Podívejme se,“ vydechl policista. „Pár liber jsem na vás vyhrál.“

Usmál jsem se. O pár liber jistě taky přišel, ale to mu připomínat nebudu.

„Dneska už nejezdíte?“

„Ne. Už dlouho ne.“

Vážně je to osm let, říkal jsem si, co jsem jel poslední dostih? Svým způsobem mi to připadalo jako včera, ale na druhou stranu jako by to bylo v nějakém dávném životě.

Policista si v zápisníku udělal další poznámku.

„Takže teď jste finanční poradce?“

„Ano.“

„To je dost sešup, nezdá se vám?“

Měl jsem chuť říct, že je to pořád lepší, než být policajt, ale nakonec jsem se rozhodl, že bude rozumnější mlčet. Ostatně jsem s ním celkem souhlasil. Od těch opojných dnů, kdy jsem se vrhal přes překážky v Aintree s půltunou koňského masa pod zadkem, představuje celý můj život svým způsobem pořádný sestup.

„Komu radíte?“ vyptával se policista.

„Každému, kdo mi za to zaplatí,“ utrousil jsem dost kousavě.

„A pan Kovak?“

„Ten taky,“ ujistil jsem ho. „Oba pracujeme pro jednu firmu nezávislých finančních poradců v City.“

„Tady v Liverpoolu?“ otázal se.

„Ne,“ řekl jsem. „V londýnské City.“

„Co je to za firmu?“

„Lyall a Black. Máme kanceláře v Lombard Street.“

Zapsal si to.

„Napadá vás důvod, proč by si někdo přál smrt pana Kovaka?“

Tuhle otázku jsem si i já neustále dokola kladl poslední dvě hodiny.

„Ne, určitě ne,“ sdělil jsem mu. „Všichni měli Herba rádi. Vždycky se usmíval a byl v dobré náladě. Býval duší každého večírku.“

„Jak dlouho jste říkal, že jste ho znal?“ ptal se detektiv.

„Pět let. Přišli jsme do firmy ve stejnou dobu.“

„Vyrozuměl jsem, že byl americký občan.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Pocházel z Louisville v Kentucky. Párkrát do roka se do Států vracel.“

Inspektor si to všechno zaznamenával do svého zápisníku.

„Byl ženatý?“

„Ne.“

„Přítelkyně?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Byl mezi vámi dvěma homosexuální vztah?“ otázal se policista bezvýrazným tónem a upíral oči na své poznámky.

„Ne,“ odpověděl jsem stejně bezvýrazně.

„Víte, já si to zjistím,“ vzhlédl ke mně.

„Není co zjišťovat. S panem Kovakem jsem sice pracoval, ale žiju s přítelkyní.“

„Kde?“

„Ve Finchley, v severním Londýně.“

Uvedl jsem celou adresu a on si ji zapsal.

„Měl pan Kovak homosexuální vztah s někým jiným?“

„Proč si myslíte, že byl gay?“ zeptal jsem se.

„Neměl manželku ani přítelkyni. Co si mám asi tak myslet?“

„Nemám žádný důvod se domnívat, že Herb byl gay. Vlastně vím, že nebyl.“

„Jak to můžete vědět?“ zvědavě se ke mně naklonil.

Vybavil jsem si těch pár vzácných příležitostí, kdy jsme s Herbem trávili společně čas v hotelích, kde jsme nocovali při finančních konferencích. Nikdy mi nedělal žádné návrhy, zato občas ukecal místní děvčata, a pak se u snídaně svými výboji chlubil. Je pravda, že jsem ho nikdy doopravdy neviděl v erotické situaci s nějakou ženou, ale s mužem taky ne.

„Prostě to vím,“ namítl jsem chabě.

„Hm.“ Inspektor mi zjevně nevěřil a udělal si další poznámku do zápisníku.

Jenže vím to opravdu jistě? A záleží na tom vůbec?

„Jaký by v tom byl rozdíl?“ podivil jsem se.

„Spousta vražd má sexuální motiv,“ objasnil mi detektiv. „Dokud nebudeme mít jistotu, musíme prozkoumat všechny možnosti.“

***

Byla už skoro tma, když mi konečně dovolili opustit závodiště, a navíc začalo pršet. Místní bezplatná kyvadlová doprava na vzdálené parkoviště již nefungovala, a než jsem došel ke svému mercedesu, dala se do mě zima, byl jsem promočený na kůži a měl všeho plné zuby. Přesto jsem nějakou dobu jen tak seděl v autě a znovu a znovu si v hlavě promítal události uplynulého dne.

Chvíli po osmé ráno jsem Herba vyzvedl u jeho bytu v Seymour Way v Hendonu a ve skvělé náladě jsme se vydali do Liverpoolu. Šlo o Herbův první výlet na Velkou národní a ta vyhlídka ho nebývale vzrušovala.

Vyrůstal ve stínu dvou ikonických věží závodiště Churchill Downs, místa, kde se běhá Kentucky Derby a které je duchovním domovem amerických dostihů plnokrevníků, ale vždycky prohlašoval, že sázení na koně mu zničilo dětství.

Již párkrát jsem ho zval, ať se mnou jede na dostihy, ale vždycky odmítl s tvrzením, že jeho vzpomínky ještě nepřebolely. Když jsme však dnes ráno ujížděli po dálnici na sever, nic tomu nenasvědčovalo. Přátelsky jsme si povídali o své práci, o životě i nadějích a obavách z budoucnosti.

V tu chvíli jsme netušili, jak krátká Herbova budoucnost bude.

Uplynulých pět let jsme spolu velice dobře vycházeli, ale výlučně na kolegiální úrovni. Dnešek byl prvním dnem slibujícím hlubší přátelství. Byl taky poslední.

Seděl jsem sám v autě a truchlil nad nově nalezeným, ale zase rychle ztraceným přítelem. Pořád jsem však netušil, proč by ho někdo chtěl zabít.

***

Zpáteční cesta do Finchley mi připadala nekonečná. Na M6 severně od Birminghamu došlo k nehodě a utvořila se asi osmikilometrová kolona. Říkali to v rádiu mezi opakováním zprávy o Herbově zavraždění a o zrušení Velké národní. Herba samozřejmě neuváděli jmenovitě. Mluvili o něm jako o „jednom muži“. Usoudil jsem, že policie nechce jeho totožnost zveřejnit, dokud se jí nepodaří informovat příbuzné. Přemýšlel jsem, kdo jsou jeho příbuzní. A jak je úřady najdou? Naštěstí to není můj problém.

Dojel jsem k zácpě kousíček jižně od Stoke. Záplava červených brzdových světel přede mnou jasně svítila do tmy.

Musím přiznat, že jsem většinou netrpělivý řidič. Asi když je člověk jednou závodník, zůstane jím navždy, jak se říká. Nezáleží mi na tom, zda můj komoň má čtyři nohy nebo čtyři kola, jak někde zahlédnu mezeru, hned se do ní ženu. Takovým způsobem jsem jezdil během svých čtyř až příliš krátkých žokejských let a tenhle způsob mi pěkně vycházel.

Dnes večer jsem ale neměl dost energie na to, aby mě kolona téměř stojících aut rozčilovala. Poklidně jsem seděl za volantem, když jsme se ve vnějším pruhu plazili kolem převráceného karavanu, který vysypal svůj náklad lidí a změti domácího vybavení přes půlku silnice. Člověk by neměl zírat na cizí neštěstí, ale všichni jsme to samozřejmě dělali a děkovali své šťastné hvězdě, že to nejsme my, kdo tam leží na asfaltu a dostává se mu lékařské pomoci.

Zastavil jsem u jedné pumpy a zavolal domů.

Moje přítelkyně Claudia odpověděla po druhém zazvonění.

„Ahoj, to jsem já,“ ohlásil jsem se. „Jsem na cestě domů, ale zabere mi to ještě nejmíň několik hodin.“

„Měl jsi pěkný den?“

„Dívala ses na zprávy?“

„Ne. Proč?“

Věděl jsem, že se nebude dívat. Claudia je umělkyně a měla v plánu strávit den malováním v tom, co nazývá svým ateliérem. Ve skutečnosti jde o hostinský pokoj v domě, který spolu sdílíme. Jakmile za sebou zavře dveře, pustí si muziku do sluchátek iPodu a dá se do práce na plátně; muselo by dojít k zemětřesení nebo jadernému výbuchu, aby do její bubliny cokoli proniklo. Byl jsem dost překvapený, že vůbec vzala telefon.

„Zrušili Velkou národní,“ oznámil jsem jí.

„Zrušili?“

„No, mluví se o tom, že by se dostih konal v pondělí, ale pro dnešek ho zrušili.“

„Proč?“ zajímala se.

„Jednoho člověka tam zavraždili.“

„To od něj bylo pěkně neslušné.“ V hlase jí zněl smích.

„Byl to Herb,“ řekl jsem.

„Co byl Herb?“ zarazila se a smích se vytratil.

„Ten zavražděný byl Herb.“

„Ach Bože!“ zvolala. „Jak ho zabili?“

„Podívej se na zprávy.“

„Ale Nicku,“ ozvala se ustaraně, „chci říct – jsi v pořádku?“

„Jsem. Přijedu domů, co nejdřív to půjde.“

Poté jsem zkusil zavolat svého šéfa – Herbova šéfa – abych ho upozornil na nadcházející komplikaci pro náš byznys, o jejíž nevyhnutelnosti jsem byl přesvědčený, ale nedočkal jsem se odpovědi. Rozhodl jsem se, že nebudu nechávat zprávu. Hlasová schránka mi nepřišla jako vhodné médium pro to, co mu chci sdělit.

Vyjel jsem znovu na jih a strávil zbytek cesty stejně jako její první část přemýšlením o Herbovi a hloubáním, proč by ho někdo měl chtít zabíjet. Zůstávalo mnoho otázek a nabízelo se jen velmi málo odpovědí.

Jak mohl vrah vědět, že Herb bude dneska v Aintree?

Sledoval nás někdo z Londýna a potloukal se po závodišti?

Měl být terčem opravdu Herb, nebo si ho s někým spletli?

A proč by někdo páchal vraždu se šedesáti tisíci potenciálními svědky nablízku, když by bylo jistější vylákat osamocenou oběť do nějaké tmavé, tiché uličky?

Svěřil jsem se s tou úvahou detektivu inspektorovi, ale on to nepovažoval za zvlášť neobvyklé. „Kolikrát je pro útočníka snazší zmizet ve velkém davu, kde se ztratí,“ prohlásil. „Navíc jejich ego povzbudí, když to provedou na veřejném místě před svědky.“

„Jenže pak je větší pravděpodobnost, že pachatele někdo pozná, nebo aspoň dokáže poskytnout dobrý popis.“

„To byste se divil,“ namítl. „Víc svědků znamená jenom větší zmatek. Každý to vidí jinak a nakonec získáme popis černého bělocha s rovnými kudrnatými vlasy, co má čtyři ruce a dvě hlavy. Každý má tendenci dívat se spíš na krvácející oběť než na pachatele zločinu. Často máme vynikající popis mrtvoly, zato nic o vrahovi.“

„A co průmyslová televize?“ zeptal jsem se.

„Ukázalo se, že to místo za tribunou, kde pana Kovaka zastřelili, není v záběru žádné bezpečnostní kamery závodiště a nevidí tam ani kamery lidí z televize, která zajišťuje přenos z dostihu.“

V tomto ohledu vrah věděl, co dělá. Zjevně šlo o profesionální útok.

Ale proč?

Každá úvaha se vracela ke stejné otázce. Proč by někdo chtěl zabíjet Herba Kovaka? Vím, že někteří naši klienti dokážou být pořádně naštvaní, když hodnota nějaké investice, kterou jsme jim doporučili, klesá, místo aby stoupala, ale že by se uchýlili až k vraždě? To jistě ne.

Lidé jako Herb a já nežijí ve světě, kde se uzavírají smlouvy se zabijáky a nájemnými vrahy. My jednoduše existujeme v prostředí čísel a počítačů, zisků a návratnosti, úroků a výnosů z cenných papírů, ne pistolí, kulek a násilné smrti.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím vtíravější jsem měl pocit, že sice patrně šlo o profesionální útok, ale zabiják musel zastřelit nepravého člověka.

***

Když jsem zajížděl s mercedesem na parkovací místo před svým domem v Lichfield Grove ve Finchley, byl jsem hladový a utahaný. Byla za deset minut půlnoc a uplynulo právě šestnáct hodin od chvíle, kdy jsem odtud ráno odjel. Připadalo mi to jako podstatně delší doba – nejmíň o týden.

Claudia byla vzhůru a vyšla mi naproti ven k vozu.

„Dívala jsem se v televizi na zprávy,“ oznámila mi. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Ani já tomu nemohl uvěřit. Působilo to neskutečně.

„Stál jsem hned vedle něj,“ svěřil jsem se jí. „V jednu chvíli byl naživu a smál se váhání, na kterého koně si máme vsadit, a v příští sekundě byl po smrti.“

„Hrůza.“ Pohladila mě po paži. „Vědí, kdo to udělal?“

„S tím se mi nesvěřili. Co říkali ve zprávách?“

„Vlastně nic moc,“ povzdechla si Claudia. „Jen pár takzvaných expertů se nemohlo shodnout, jestli šlo o terorismus, nebo organizovaný zločin.“

„Byla to vražda,“ řekl jsem důrazně. „Obyčejná prachsprostá vražda.“

„Ale kdo by pro všechno na světě chtěl zavraždit Herba Kovaka?“ rozhořčila se Claudia. „Setkala jsem se s ním jenom dvakrát, ale působil na mě jako moc milý člověk.“

„To rozhodně, a čím víc o tom přemýšlím, tím jsem si jistější, že si ho s někým museli splést. Třeba právě proto policie neuvedla jméno oběti. Nechtějí, aby vrah věděl, že se spletl.“

Obešel jsem vůz dozadu a otevřel kufr. Když jsme přijeli do Aintree, byl teplý slunečný den, a tak jsme se rozhodli nechat kabáty v autě. Podíval jsem se, jak tam oba leží, Herbův tmavomodrý na mém hnědém.

„Ach Bože,“ vyhrkl jsem hlasitě. Rázem jsem se cítil ještě hůř. „Co s tím kabátem budu dělat?“

„Nech ho tady,“ zaklapla Claudia kufr a vzala mě za ruku. „Pojď, Nicku, je na čase uložit tě do postele.“

„Docela bych si dal jeden či dva pořádné panáky.“

„Dobře,“ souhlasila s úsměvem. „Nejdřív pár pořádných panáků, a pak postel.“

***

Ráno jsem se necítil o moc líp, ale to asi souviselo s více než několika pořádnými panáky, které jsem zkonzumoval, než jsem se kolem druhé hodiny konečně odebral na lože.

Nikdy jsem nebyl velký piják už jenom proto, že jsem si jako žokej musel udržovat nízkou váhu. Vyšel jsem ze střední školy se třemi nejlepšími známkami ze závěrečné zkoušky nejvyšší obtížnosti, která zároveň opravňuje ke vstupu na univerzitu, ale k velkému zděšení rodičů a učitelů jsem pohrdl nabízeným místem na LSE – Londýnské vysoké škole ekonomické, a dal přednost životu v sedle. Ve věku osmnácti let, kdy se většina mladých mužů, co studují na univerzitě, učí využívat nově nabyté svobody k tomu, aby si prolévali hrdlem velké množství alkoholu, jsem já dupal v teplákách ulicemi Lambournu, anebo seděl sám v sauně a snažil se zbavit přebytečného půlkila či kila.

Jenže včera večer se na mně podepsal šok z událostí uplynulého dne. Vyhrabal jsem tedy půl láhve sladové whisky, která zbyla po Vánocích, a než jsem se vydrápal po schodech do ložnice, dopil jsem ji. Jenže alkohol samozřejmě démony z mé hlavy nezahnal. Strávil jsem neklidnou a převážně bezesnou noc a nebyl schopný se zbavit představy, jak Herb vychládá na mramorovém stole v nějaké liverpoolské márnici.

***

V neděli ráno bylo počasí stejně mizerné jako moje pocity. Silný severní vítr přinášel hustý déšť aprílových přeháněk.

Kolem desáté, když na chvíli přestalo pršet, jsem se vydal pro nedělní noviny do obchodu na Regenťs Park Road.

„Přeji vám velice dobré jitro, pane Foxtone,“ pozdravil mě zpoza pultu majitel krámku.

„Dobré ráno, pane Patele,“ odpověděl jsem. „I když si vůbec nejsem jistý, jestli je nějak zvlášť dobré.“

Pan Patel se na mě usmál a nic na to neřekl. Žijeme sice ve stejném místě, ale v odlišných kulturách.

Všechny titulní stránky na regálech se věnovaly stejnému příběhu. SMRT NA DOSTIZÍCH zněl jeden titulek, VRAŽDA NA VELKÉ NÁRODNÍ uváděl další, HRŮZNÁ STŘELBA V AINTREE oznamoval třetí.

Rychle jsem je všechny prohlédl. Žádné noviny neuváděly jméno oběti a podle mého věnovaly daleko větší pozornost nepříjemnostem, které postihly diváky, než lítosti či soucitu s chudákem Herbem. Počítám, že jisté dohady se daly čekat, protože reportéři měli velice málo faktických informací, na nichž by mohli příběh založit. Zřejmý nedostatek jejich sympatií vůči zavražděnému mě nicméně překvapil.

Jedny noviny zašly dokonce hodně daleko a naznačovaly, že vražda pravděpodobně souvisí s drogami, načež pokračovaly tím, že každému je patrně lépe, když je oběť po smrti.

Koupil jsem si výtisk Sunday Times z toho prostého důvodu, že jejich titulek – POLICIE PÁTRÁ PO VRAHOVI Z DOSTIHOVÉHO ZÁVODIŠTĚ – byl nejméně senzacechtivý a článek pod ním rovnou nečinil závěr, že si Herb nejspíš zasloužil, aby ho zabili.

„Děkuji vám, pane,“ vrátil mi pan Patel drobné.

Strčil jsem si tlusté noviny pod paži a vydal se zpátky domů.

Lichfield Grove je celkem typická předměstská ulice Londýna s dvojdomky, převážně z třicátých let dvacátého století, s arkýřovými okny a malými předzahrádkami.

Bydlím tady posledních osm let, a přesto sotva znám své sousedy víc, než že si občas zamáváme na pozdrav, když náhodou přicházíme či odcházíme z domova ve stejnou dobu. Majitele prodejny novin, pana Patela, vlastně znám lépe než ty, co bydlí hned vedle mě. Vím, že jména dvojice ve vedlejším domku jsou Jane a Phil (nebo že by to byl John?), ale nemám tušení, jaké je jejich příjmení ani čím se živí.

Když jsem se vracel s novinami, uvažoval jsem o tom, jak zvláštní je, že příslušníci lidské rasy mohou žít takhle natěsnáni jako sardinky, a přitom si svých bližních téměř nevšímají. Na druhou stranu je to změna oproti životu na venkově, jak jsem ho poznal předtím, kde každý usilovně strká nos do záležitostí ostatních a žádné tajemství se dlouho neuchová.

Napadlo mě, zda bych neměl vyvinout větší společenskou vstřícnost. Usoudil jsem, že bude záležet na tom, jak dlouho tu budu chtít zůstat.

Mnoho mých přátel z dostihového světa považovalo Finchley za divnou volbu, ale já potřeboval ostrý zlom, odstřihnout se od předchozího života. Ostrý zlom – to je teda vtip! Právě ostrý zlom mě přinutil přestat jezdit dostihy zrovna ve chvíli, kdy jsem se v tom sportu začal prosazovat. Ten ostrý zlom se týkal mého druhého obratle, čepovce, na němž rotuje atlas, první krční obratel, a tak umožňuje otáčení hlavy. Stručně řečeno, zlomil jsem si krk.

Měl bych být vděčný, že mě ta zlomenina nezabila nebo neparalyzovala, přičemž ani jedno vyústění by nebylo nijak nepravděpodobné. Za skutečnost, že si dnes kráčím po Lichfield Grove, zcela vděčím okamžité a citlivé péči zdravotníků, kteří toho osudného dne měli službu na cheltenhamském závodišti. Pečlivě se postarali, abych měl zafixovaný krk a páteř, než mě zvedli z trávy.

Byl to hloupý pád a musím přiznat, že k němu zčásti vedla i moje nepozornost.

Poslední středeční dostih na Cheltenhamském festivalu steeplechase, stíhací rovina National Hunt Flat Race, je známý jako „Hrcanda“. Žádné překážky, žádné proutěnky, jen dvě míle zvlněné husté zelené trávy mezi startem a cílem. Nejde o největší podívanou, jakou může Festival nabídnout, a značná část davu dostihových diváků už v tu chvíli odchází na parkoviště anebo do baru.

Jenže je to velice soutěživý, konkurenční dostih a jezdci ho berou vážně. Nestává se často, že by mladí hoši a děvčata mohli soupeřit s Williem Shoemakerem nebo Frankiem Dettorim. Odhadnout tempo, když dostih není rytmizovaný skoky, je velké umění, i když víte, kde a kdy vyrazit do finiše, může se to na výsledku výrazně podepsat.

Tenkrát ve středu před více než osmi roky jsem jel koně, kterého RacingPost vcelku laskavě nazýval „outsiderem“. Kůň měl jen jednu rychlost – střední – a totálně olšové nohy na to, aby v závěrečném stoupání dokázal zrychlit, předběhnout ostatní a dosáhnout na vítězství. Mou jedinou šancí bylo jet hned od startu co nejrychleji a pokusit se „finišovat“ před ostatními.

Plán mi až do určitého okamžiku celkem vycházel.

Zhruba v půli dostihu jsme se s koněm nacházeli nějakých patnáct délek před nejbližším soupeřem a pořád jsme šli poměrně slušně, když jsme točili na levou ruku a dolů z kopce. Jakmile jsme však zatočili do roviny, dunění pronásledovatelů v mých uších zesílilo a šest či sedm protivníků se kolem nás prohnalo jako Ferrari předjíždějící dýchavičnou lokálku.

Dostih jsme ztratili, což pro mě ani pro pár zbývajících diváků na tribunách nebylo žádné překvapení.

Snad ve mně kůň vycítil lehkou změnu – přechod od očekávání a vzrušení k rezignaci a zklamání. Nebo se možná už nesoustředil na svůj úkol, stejně jako se mysl jeho jezdce zatoulala k dostihům následujícího dne a jízdám, jež ho čekají.

Ať už bylo skutečnou příčinou cokoli, jednu chvíli kůň pokojně cválal, byť svou setrvalou rychlostí, a v příštím okamžiku zakopl a padl jako podťatý.

Viděl jsem to na televizním záznamu. Neměl jsem šanci.

Ten pád mě katapultoval koni přes krk a dopadl jsem na zem hlavou napřed. Probral jsem se o dva dny později na neurochirurgii a spinální jednotce nemocnice Frenchay Hospital v Bristolu se šílenou bolestí hlavy a kovovým udělátkem, kterému se říká kruhová výztuž a které bylo doslova přišroubováno do mé lebky.

O tři nepříjemné měsíce později, když mi kruhovou výztuž konečně sundali, jsem se chtěl pustit do práce na obnovení fyzičky, abych si opět vydobyl své místo v sedle, jenže mým nadějím udělalo čáru přes rozpočet rozhodnutí dostihové lékařské komise, která se usnesla, že jsem trvale neschopný se k ježdění dostihů vrátit. „Bylo by to příliš riskantní,“ pravili. „Další pád na hlavu by mohl být fatální.“ Přel jsem se, že jsem připravený přijmout takové riziko, a upozorňoval, že pád na hlavu může skončit fatálně i u člověka, který předtím neměl zlomený krk.

Dlouze jsem se jim snažil vysvětlovat, že všichni žokejové riskují život pokaždé, když vylezou na půltunového koně a cválají rychlostí téměř padesáti kilometrů v hodině přes půldruhého metru vysoké překážky. Žokejové jsou zvyklí riskovat a přijímají následky, aniž by to úředním místům vyčítali. Jenže to bylo k ničemu. „Je nám líto,“ opakovali vytrvale. „Naše rozhodnutí je konečné.“

A bylo to.

Z vycházející hvězdy, nejmladšího vítěze Velké národní od roku 1938, kdy vyhrál Bruce Hobbs, a všeobecně tipovaného vítěze příštího šampionátu jsem se najednou stal jednadvacetiletým bývalým žokejem, který nemá z čeho spadnout.

„Až skončíš s dostihy, budeš potřebovat nějaké vzdělání,“ prohlásil kdysi můj otec v marné snaze přemluvit mě, ať nastoupím na univerzitu, místo abych v osmnácti začal jezdit dostihy.

„Tak si vzdělání opatřím, až je budu potřebovat,“ odrazil jsem ho.

Což jsem skutečně udělal. Znovu jsem se přihlásil a přijali mě na LSE ke studiu státní správy a ekonomie.

Tenkrát jsem začal bydlet ve Finchley poté, co jsem složil depozitum na dům z úspor za svou poslední úspěšnou sezónu v sedle.

Stanice podzemní dráhy Finchley Central za rohem Lichfield Grove je jen deset zastávek Severní linky od LSE.

Změna ale nebyla nijak snadná.

Zvykl jsem si na adrenalinové vzrušení z rychlé jízdy přes překážky na koňském hřbetě, kdy šlo v první řadě o vítězství. Vyhrát, vyhrát, vyhrát – na ničem jiném nezáleželo. Dělal jsem všechno s myšlenkami na vítězství. Miloval jsem to. Žil jsem tím. Bylo to jako droga a já byl závislý.

Když jsem o to přišel, těžce jsem trpěl abstinenčními příznaky. Kam se na mě hrabal alkoholik s deliriem tremens.

Během prvních pár měsíců jsem se snažil tvářit statečně, zaměstnával jsem se koupí domu a připravoval se ke studiu, zaklínal se svým štěstím a každému vykládal, že se cítím skvěle. Ale uvnitř jsem byl nemocný, roztřesený a neměl jsem daleko k sebevraždě.

***

Na potemnělém nebi se chystala další přeháňka, když jsem s novinami spěchal posledních pár metrů ke svému domu.

Obdobně jako mnoho sousedů jsem se brzy postaral o vybetonování malého zanedbaného trávníku před domem a změnil jej na soukromé parkovací místo, které nyní zabíral můj notně ojetý sportovní vůz Mercedes SLK. Nadšeně jsem si to auto vonící novotou koupil za procenta z výhry ve Velké národní. To bylo před deseti roky a před skoro dvěma sty tisíci kilometry a po pravdě řečeno, vůz už si dávno zasluhoval vyměnit.

Otevřel jsem kufr a zahleděl se na dva kabáty uvnitř. Předchozí večer jsem pohled na Herbův modrý kašmírový plášť skoro nemohl snést, ale teď prostě vypadal jen opuštěný.

Vzal jsem oba kabáty, zabouchl kufr a spěchal dovnitř, zatímco mi první kapky deště smáčely vlasy.

Pověsil jsem svůj kabát na jeden z věšáků za vchodovými dveřmi a přemýšlel, co budu dělat s Herbovým pláštěm. On už ho potřebovat nebude, tak asi patří jeho rodině a nakonec jim ho vrátí.

Prozatím jsem ho pověsil v chodbě vedle svého převlečníku.

Nevím jistě, co mě vedlo k tomu, abych prohledal kapsy. Možná jsem si myslel, že tam Herb třeba nechal klíč, protože měl kabát na sobě, když včera ráno zamykal dveře od bytu.

Žádné klíče jsem nenašel, ale hluboko v levé kapse byl nedbale přeložený a pomačkaný papír. Vyhladil jsem ho na zdi.

Stál jsem tam a nevěřícně zíral na strohý vzkaz napsaný černou propisovačkou:

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Znamená to, že Herb byl skutečně pistolníkovým terčem? Zastřelil vrah toho pravého? A pokud ano, tak proč?

Kapitola 2

Většinu neděle jsem strávil opakovaným pročítáním vzkazu a snažil se dojít k závěru, zda šlo opravdu o předpověď smrti, nebo jen o nevinnou záležitost, která s událostmi předchozího odpoledne na Velké národní nemá žádnou souvislost.

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Vyhrabal jsem vizitku, kterou mi v Aintree dal detektiv: Inspektor Paul Matthews, policie Merseyside. Zkusil jsem vytočit číslo vytištěné na vizitce, ale nedovolal jsem se. Nechal jsem tedy vzkaz, ať mi zavolá zpátky.

Hloubal jsem nad tím, co že to měl Herb udělat, jak mu bylo řečeno. A čeho nebo koho mohl litovat?

Nakonec jsem to vzdal a přečetl si, co píší o vraždě v Sunday Times. Znovu mě napadlo, že zavolám našemu šéfovi, ale stejně si o tom přečte v novinách a brzy se dozví, že obětí byl jeho starší asistent. Proč mu kazit neděli?

Ze svých žokejských let moc dobře vím, že člověk nesmí věřit všemu, co se dočte v novinách, nicméně tentokrát jsem byl překvapený, jak přesná fakta jejich zprávy obsahují. Dopisovatel Sunday Times má zjevně dobré spojení na ředitelství policie Merseysi – clc, nikoli však tak dobré, aby mohl jmenovat oběť. Rovněž má jen chabé, respektive žádné informace o motivu, což mu ovšem nezabránilo ve spekulacích.

„Takto profesionálně provedená vražda vykazuje všechny známky gangsterského úderu organizovaného zločinu.“ Pokračoval úvahou, že jméno oběti je utajováno, protože jde o známého zločince a policie si nepřeje, aby měli případní svědkové pocit, že nestojí za to se přihlásit.

„To jsou ale kecy,“ vyslovil jsem nahlas.

„Co jsou kecy?“ zajímala se Claudia.

Seděl jsem v naší malé kuchyni s novinami rozloženými na kuchyňském stole, zatímco Claudia pekla dort na sestřiny narozeniny a dlouhé vlasy měla svázané do ohonu.

„To v novinách. Píšou tady, že Herb byl zločinec a nejspíš si smrt zasloužil.“

„A byl?“ otočila se Claudia.

„Jistěže ne,“ ohradil jsem se rozhodně.

„Jak to můžeš vědět?“ ptala se jako ozvěna detektiva inspektora Matthewse.

„Prostě to vím,“ prohlásil jsem. „Pracoval jsem posledních pět let u vedlejšího stolu. Nemyslíš, že bych si všiml, kdyby byl zločinec?“

„Ne nutně,“ namítla Claudia. „Myslíš si, že kolegové Bernieho Madoffa si uvědomovali, že je podvodník? A co ten doktor, Harold Shipman? Zavraždil během dvaceti let dvě stovky svých pacientů, než ho někdo začal podezírat.“

Měla pravdu. Obvykle mívá pravdu.

Claudii jsem poznal během druhého roku studia na LSE. Potkali jsme se v londýnské podzemce, tedy v prostředí, které není moc vyhlášené seznamováním cizích lidí. Ten večer téměř před šesti lety jsem jel na večírek na koleji a seděl jsem vedle Claudie, když se vlak zastavil v tunelu. Za dvacet minut prošel řidič vagony a vysvětloval, že kvůli požáru elektrického zařízení mají na Eustonu problém s návěstími. Po dalších dvaceti minutách jsme pomaloučku dojeli na Kentish Town, kde všichni museli z vlaku vystoupit.

Na večírek na LSE jsem se nedostal.

Místo toho jsme šli s Claudií do hospody na večeři. Nešlo o romantickou schůzku, nýbrž čistě o byznys. Já jsem zjišťoval, že studentský život je daleko nákladnější, než jsem čekal, a můj rozpočet na něj nestačí, a Claudia zase potřebovala podnájem blízko umělecké školy Byam Shaw School of Art, kde studovala.

Na konci večera byl obchod dohodnutý. Nastěhuje se jako nájemnice do pokoje pro hosty v mém domě a bude přispívat na splácení hypotéky.

Na konci téhož měsíce se přestěhovala z pokoje pro hosty do mé postele jako přítelkyně na plný úvazek, a pokoj pro hosty si dál pronajímala jako ateliér.

Tohle ujednání stále existovalo, i když od našich studentských dob postupně platila stále méně, jelikož mé příjmy vzrostly, zatímco její se vytrvale držely na nule.

„Jestli se chceš prosadit jako umělec, tak ti nesmí jít o komerční prodej,“ kvílela, když jsem ji na toto téma škádlil. „Podstatná je kreativita.“

A kreativní tedy byla, o tom se nedalo pochybovat. Občas jsem si přál, aby ostatní ocenili její kreativitu natolik, že by jí vypsali šek. Takhle byl třetí pokoj v našem domě tak nacpaný dokončenými plátny opřenými o zeď, že už se tam postel ani nevešla.

„Jednoho dne,“ říkávala, „se ty obrazy budou prodávat za desítky tisíc a já budu bohatá.“ Jenže hlavním problémem byla skutečnost, že se doopravdy s žádným ze svých obrazů nechtěla rozloučit, tak se je ani nepokoušela prodat. Jako kdyby je malovala jenom pro sebe. Rozhodně v sobě měly jakousi zvláštní příchuť – nazval bych ji temnou a odrazující notou, plnou surrealisticky zneklidňujících obrazů bolesti a úzkosti.

S výjimkou malé studie tužkou z doby na škole Byam Shaw nám žádné z jejích děl na zdi neviselo, protože jsem shledával, že by se s nimi nedalo žít.

Přesto jsem byl kupodivu schopný spokojeně žít s umělkyní.

Dost dlouho jsem si dělal starosti se stavem její mysli, ale zdálo se, že Claudia všechny své temné myšlenky vkládá do obrazů a tam zůstávají a umožňují jí, aby mimo práci žila ve světě jasu a barev.

Ona sama neměla žádné pořádné vysvětlení, proč maluje takovým způsobem, a popírala, že by to plynulo z náhlé smrti jejích rodičů, když byla ještě malá. Tvrdila, že to tak prostě vychází, když se štětcem dotkne plátna.

Kolikrát už mě napadlo, že bych výběr jejích nejdivnějších maleb vzal k nějakému psychoanalytikovi, aby zjistil, zda nemůže jít o nějakou psychickou poruchu, ale nechtěl jsem to udělat bez jejího souhlasu, a pro případ, že by měla námitky jsem se jí raději nezeptal.

Tak jsem nakonec nic nepodnikl. Vždycky jsem se snažil vyhýbat osobní konfrontaci i z toho důvodu, že jsem v takové atmosféře vyrůstal u svých rodičů, kteří spolu byli na nože víc než třicet let, až se nakonec téměř v šedesáti letech rozvedli.

„Ale tady píšou,“ ukázal jsem Claudii na noviny, „že ta vražda vykazuje známky gangsterského útoku. To bych určitě věděl, kdyby byl Herb v něčem takovém namočený.“

„Vsadím se, že mí přátelé mají ve skříních hromadu kostlivců, o kterých se nikdy nedozvíme.“

„Jsi hrozný cynik,“ řekl jsem jí. Je ale pravda, že Claudia má pár hodně divných přátel.

„Jsem realistka,“ odpověděla. „Ušetří mi to zklamání.“

„Zklamání?“

„Ano. Jestliže si o lidech myslím jen to nejhorší, nejsem pak zklamaná, když se ukáže, že to byla pravda.“

„A o mně si taky myslíš to nejhorší?“

„Nebuď trouba,“ přešla ke mně a zamoučenýma rukama mě pohladila po vlasech. „Já o tobě to nejhorší vím.“

„A jsi zklamaná?“

„Neustále!“ zasmála se.

Já si ale začal říkat, jestli na tom není něco pravdy.

***

Do kanceláří Lyall a Black ve čtvrtém patře čísla 64 na Lombard Street jsem dorazil v pondělí ráno v 8a5 a zjistil, že dveře jsou zatarasené hřmotným policejním konstáblem v uniformě, kterou doplňovala zesílená ochranná vesta proti bodnutí a helma.

„Promiňte, pane,“ ozval se úředním tónem, když jsem se kolem něj pokoušel protáhnout, „ale do těchto kanceláří nemá bez povolení nadřízeného důstojníka nikdo přístup.“

„Ale já tu pracuju,“ hájil jsem se.

„Vaše jméno, pane?“

„Nicholas Foxton.“

Podíval se do seznamu, který vytáhl z kapsy u kalhot.

„Pan N. Foxton,“ přečetl. „Dobře, pane, můžete jít dovnitř.“ Uhnul o kousek, když jsem kolem něj procházel, ale hned si zase rychle stoupl zpátky na místo, zřejmě v očekávání, že bude muset bránit nájezdu lidí, kteří nejsou zapsaní na seznamu.

Kanceláře Lyall a Black nikdy v pondělí ráno nezažily tak čilou aktivitu.

Oba starší partneři, Patrick Lyall a Gregory Black, se v čekárně pro návštěvníky opírali o recepční pult ve výši pasu.

„A nazdar, Nicholasi,“ zdravil mě Patrick, když jsem vešel. „Je tady policie.“

„Viděl jsem. Souvisí to s Herbem?“

Přikývli.

„Jsme tady oba od sedmi,“ oznámil mi Patrick. „Ale nechtějí nás pustit do kanceláří. Nařídili nám, že máme zůstat v téhle místnosti.“

„Řekli, co přesně hledají?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl Gregory ostře a podrážděně. „Podle mě doufají, že najdou nějakou stopu k tomu, kdo ho zabil. Ale vůbec z toho nemám radost. Na jeho stole může ležet materiál nějakého citlivého klienta a nerad bych, aby ho viděli. Je to vysoce důvěrně.“

Pochyboval jsem, že by policie přistoupila na představu, že cokoli je sebeméně důvěrné, jestliže by to mohlo vést k odhalení vraha.

„Kdy jste se dozvěděli, že je mrtvý?“ zeptal jsem se jich. Věděl jsem, že Herbovo jméno bylo nakonec v neděli večer zařazeno do nočních zpráv.

„Včera odpoledne,“ řekl Patrick. „Volali mi z policie a chtěli, abych se tu s nimi dneska ráno setkal. A co ty?“

„Pokoušel jsem se ti v sobotu zatelefonovat, ale nedovolal jsem se,“ vysvětloval jsem. „Byl jsem s Herbem, když ho zastřelili.“

„Můj Bože,“ vyhrkl Patrick. „To je pravda, jeli jste spolu na dostihy.“

„Stál jsem hned vedle něho, když ho zabili,“ řekl jsem.

„To je hrůza,“ zvolal Patrick. „Viděl jsi, kdo ho zabil?“

„No svým způsobem,“ připustil jsem. „Ale díval jsem se hlavně na jeho pistoli.“

„Já to prostě nechápu,“ vrtěl Patrick hlavou. „Proč by někdo chtěl zabíjet Herba Kovaka?“

„Příšerná záležitost,“ přidal se i Gregory. „Pro firmu to není dobré. Vůbec to pro ni není dobré.“

Pro Herba to taky není žádná sláva, pomyslel jsem si, ale rozhodl jsem se mlčet. Firma Lyall a Black, ač malá, se vyšvihla mezi významné hráče ve finanční branži výlučně díky neochvějné cílevědomosti jak Patricka Lyalla, tak Gregoryho Blacka. Kam zamířili Lyall a Black, tam je ostatní následovali. Zvolili inovativní přístup k investicím svých klientů a často doporučovali příležitosti, jež by tradičněji založení poradci zřejmě považovali za příliš riskantní.

Každý finanční poradce musí určit a vyhodnotit klientovu ochotu riskovat. Investice s nízkým rizikem, jako například bankovní účty s pevným úrokem nebo státní dluhopisy s ratingem trojnásobného A, se většinou vyznačují jen nízkou mírou výnosu, ale částka vloženého kapitálu je v bezpečí. Střední riziko je spojeno třeba s akciemi velkých společností nebo investičních a společných fondů, kde lze dosáhnout většího výnosu, ale můžete také přijít o část kapitálu následkem poklesu cen na burze. Vysoce rizikové investice, včetně spekulativních investičních fondů a obchodů s cizími měnami, nabízejí příležitost k velkým výnosům, ale mohou rovněž vyústit ve velkou ztrátu.

Lyall a Black nicméně radí i k investicím, kde lze míru rizika popsat pouze jako velmi vysokou. Sem patří dejme tomu financování filmů nebo divadelních her, nákup podílů ve vinných fondech, v zahraničních majetkových portfoliích nebo na uměleckých dílech. Výnos může být ohromný, ale stává se i to, že investor přijde o všechno.

Právě tento přístup mě k nim na začátku přilákal.

Nakopnout koně pořádně do měchu, aby prodloužil krok, a správně ho navést přímo na skok je rovněž vysoce riziková strategie, která může snadno mít za následek zničující pád. Jinou, bezpečnější možností je, že koně stáhnete, zkrátíte mu chod a navedete ho do vedlejší stopy. Může to být bezpečnější, ale rozhodně je to pomalejší, podstatně pomalejší. Já dávám přednost riziku, že se ve snaze o vítězství rozsekám v trávě, místo abych se předem spokojil s druhým místem.

„Jak dlouho nás tu ještě budou držet?“ ptal se Gregory Black. „Nedochází jim, že máme práci?“

Nikdo mu neodpověděl.

Jeden po druhém dorazili všichni zaměstnanci a čekárna pro klienty teď byla přecpaná k prasknutí. Povětšinou se o Herbově úmrtí doslechli teprve po příchodu, a poslední, do čeho se jim chtělo, byla práce. Dvě dámy, které se střídají jako recepční a administrativní asistentky, se rozplývaly v slzách. Herb byl oblíbený a všichni ho měli rádi už jenom proto, že představoval změnu oproti značně koženým finančníkům z City v proužkovaných oblecích.

Herb si rád hrál na Američana v zahraničí, 4. července přicházel s dárky v podobě lízátek a jablečného koláče, na Díkůvzdání hostil kancelář obědem z krocana se všemi příslušnými listopadovými přílohami a kovbojským hlasem protahoval výkřiky „jupí!“, když se mu podařilo „chytit do lasa“ nového klienta. S Herbem byla legrace a v kanceláři po jeho odchodu už tak veselo nebude.

Nakonec kolem půl desáté vešel do recepce muž středního věku ve špatně padnoucím šedém obleku a oslovil čekající napjaté obličeje.

„Dámy a pánové,“ spustil formálně, „jsem detektiv vrchní inspektor Tomlinson z policie Merseyside. Omlouváme se vám za nepříjemnosti, ale jak víte, já a mí kolegové vyšetřujeme vraždu Herberta Kovaka na dostizích v Aintree v sobotu odpoledne. Počítám, že se tu nějakou dobu zdržíme, a tak vás prosím o trpělivost. Musím vás nicméně požádat, abyste tady zůstali, protože s vámi se všemi budu chtít jednotlivě mluvit.“

Gregory Black se netvářil potěšeně. „Nemohli bychom čekat při práci ve svých kancelářích?“

„Obávám se, že to není možné,“ odpověděl policista.

„A proč ne?“ dotazoval se Gregory.

„Protože si nepřeji, aby kdokoli z vás,“ rozhlédl se po místnosti, „měl přístup k počítačům.“

„Ale to je nehorázné.“ Gregory začínal vztekle bublat. „Obviňujete nás, že máme se smrtí pana Kovaka něco společného?“

„Nikoho neobviňuji,“ odpověděl vrchní inspektor Tomlinson smířlivějším tónem. „Pouze musíme pokrýt všechny možnosti. Jestliže se v počítači pana Kovaka nachází nějaký důkaz, pak jistě všichni pochopíte, že musíme zabránit, aby došlo k jakékoli kontaminaci, kdyby někdo z vás přes server společnosti vstoupil do jeho souborů.“

Gregoryho to nijak neuklidnilo. „Ale všechny naše soubory jsou dálkově zabezpečené a lze je prohlížet v podobě, jakou měly v kterémkoli okamžiku. Tohle je naprosto směšné.“

„Pane Blacku,“ otočil se k němu policista čelem, „připravujete mě o čas, a čím dříve se vrátím k práci, tím dřív se vy dostanete do své kanceláře.“

Podíval jsem se na Gregoryho Blacka. Měl jsem podezření, že takhle s ním nikdo nemluvil od doby, kdy chodil do školy, pokud vůbec někdy. V místnosti panovalo naprosté ticho, jak jsme všichni čekali na výbuch. Ten se však nedostavil. Gregory si jen něco zabrumlal pod vousy a otočil se.

V jednom měl nicméně naprostou pravdu. Omezení přístupu k počítačům je směšné. Náš systém umožňuje dálkový přístup, aby někteří členové firmy mohli používat soubory společnosti ze svých laptopů, když jsou mimo kancelář. Pokud by někdo z nás po Herbově smrti chtěl „kontaminovat“ jeho soubory, pak na to měl většinu víkendu.

„Smíme si dojít dozadu pro kávu?“ optala se Jessica Winterová, dozorčí a spisová úřednice firmy. Kopírovací místnost, jež zároveň slouží jako kuchyňka, kde se připravují všechny teplé nápoje, leží za kancelářemi, a tudíž nyní mimo náš dosah.

„Ano,“ souhlasil vrchní inspektor, „ale ne všichni najednou. Brzy si vás začnu zvát k výpovědi. V každém případě buďte zpátky do deseti hodin.“

Jessica se rychle zvedla a vykročila ke dveřím. Půltuctu dalších včetně mě se vydalo stejným směrem. Nikoho z nás zjevně nelákala vyhlídka, že by během příští půlhodiny zůstal v těsné blízkosti Gregoryho Blacka.

***

Já jsem přišel na řadu až po jedenácté, kdy si mě zavolali, a ke značnému znechucení Gregoryho Blacka jsem byl na policistově seznamu druhý hned po Patricku Lyallovi.

Nevím, zda to policista udělal schválně, aby Gregoryho ještě víc popudil, ale výslechy se konaly v jeho kanceláři a přes jeho psací stůl, přičemž vrchní inspektor Tomlinson seděl v koženém ředitelském křesle s vysokým opěradlem, v němž obvykle spočívala Gregoryho rozložitá postava. To neskončí dobře, pomyslel jsem si, zvlášť při výslechu jistého Gregoryho Blacka.

„Tak tedy, pane Foxtone,“ začal vrchní inspektor a nahlížel přitom do papírů, „vyrozuměl jsem, že jste byl v sobotu odpoledne na dostizích v Aintree a učinil jste tam výpověď jednomu z mých kolegů.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Byl to detektiv inspektor Matthews.“

Přikývl. „Přál byste si nějak doplnit to, co jste ve své výpovědi uvedl?“

„Ano. Pokoušel jsem se včera inspektoru Matthewsovi volat. Nakonec jsem mu nechal vzkaz, aby mi zavolal zpátky, ale neudělal to. Šlo o tohle.“

Vyndal jsem z kapsy poskládaný papír, který jsem našel v Herbově kabátu, rozložil ho na stole a natočil k vrchnímu inspektorovi tak, aby si ho mohl přečíst. Vzkaz na papíře jsem už znal zpaměti: MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Vrchní inspektor ke mně po chvíli vzhlédl. „Kde jste to našel?“

„V kapse kabátu pana Kovaka. Když jsme přijeli na dostihy, nechal si kabát u mě ve voze. Našel jsem to teprve včera.“

Vrchní inspektor znovu papír prozkoumal, aniž by se ho dotkl.

„Poznáváte to písmo?“ otázal se.

„Ne,“ odpověděl jsem. Ale ani bych je poznat nemohl. Vzkaz byl pečlivě napsaný velkými písmeny, každé velice přesně a odděleně vykroužené.

„A manipuloval jste s tím papírem?“ Považoval jsem to za řečnickou otázku, neboť mě jasně viděl, jak papír vytahuju z kapsy a rozkládám ho. Zůstal jsem zticha.

„Nenapadlo vás, že to může být důkaz?“ zeptal se. „Když se ho dotýkáte, můžete ohrozit šance na získání forenzních stop.“

„Bylo to zmačkané v kapse kabátu,“ bránil jsem se. „Nevěděl jsem, oč jde, dokud nebylo pozdě.“

Ještě jednou si papír prohlédl.

„A co myslíte, že to znamená?“

„Nemám ponětí,“ řekl jsem. „Ale myslím, že by to mohlo být varování.“

„Varování? Proč varování?“

„Hodně jsem o tom v noci přemýšlel. Zcela jasně se nejedná o výhrůžku, to by tam stálo: Udělej, co ti bylo řečeno, jinak…, a ne: Měl jsi udělat, co ti bylo řečeno.“

„Dobrá, ale to ještě neznamená, že jde o varování,“ řekl policista pomalu.

„Já vím,“ připustil jsem. „Ale zamyslete se nad tím. Kdybyste chtěl někoho zabít, těžko mu budete volat a vykládat mu o tom, že? Nedosáhl byste tak ničeho, jen by si ten člověk dával pozor a vy byste to měl těžší. Vaše oběť by dokonce mohla požádat o policejní ochranu. Naprosto nic byste tím nezískal, naopak, jen byste na tom tratil. Prostě byste to spáchal bez ohlášení.“

„Vidím, že jste o tom opravdu přemýšlel,“ poznamenal.

„Ano,“ souhlasil jsem, „hodně. A byl jsem tam, když Herba zabili. Než začal vrah střílet, neříkal nic o tom, že měl Herb něco udělat. Právě naopak. Střílel rovnou tak rychle, že podle mě byl Herb mrtvý dřív, než si uvědomil, co se děje. Takže to tomu vzkazu neodpovídá,“ odmlčel jsem se. „Myslím si tudíž, že to mohlo být varování od někoho jiného, ne od vraha. Ostatně mi přijde, že je to skoro víc než varování, že je v tom i jakási omluva.“

Vrchní inspektor na mě pár sekund koukal. „Pane Foxtone,“ řekl nakonec, „tohle není televizní drama, víte. Ve skutečném životě se lidé neomlouvají za něčí vraždu, ještě než k ní dojde.“

„Takže tvrdíte, že nemám pravdu?“

„Ne,“ pronesl pomalu. „To neříkám. Ale taky neříkám, že to tak bylo. Ponechám si v té záležitosti otevřený názor.“

Přece jen mi to znělo tak, že si myslí, jak moc se pletu. Vstal, přešel ke dveřím a vzápětí vstoupil další důstojník a odnesl list papíru poté, co ho jakýmisi kleštičkami opatrně uložil do plastového pytlíku.

„Víte něco o práci pana Kovaka, co by mi mohlo pomoct pochopit, proč byl zabit?“ otázal se vrchní inspektor, když se dveře zase zavřely.

„Vůbec nic,“ odpověděl jsem.

„Pan Lyall mi řekl, že vy a pan Kovak jste úzce spolupracovali.“ Přikývl jsem. „Tak co přesně dělal?“

„Totéž co já,“ řekl jsem. „Pracoval hlavně pro Patricka Lyalla jako jeden z jeho asistentů, ale také měl pár vlastních klientů. On –“

„Promiňte,“ přerušil mě vrchní inspektor. „Jsem z toho trochu zmatený. Pan Lyall se nezmínil, že pan Kovak byl jeho osobní asistent.“

„Ale on nebyl sekretář nebo něco podobného,“ vysvětloval jsem. „Asistoval panu Lyallovi při sledování investic jeho klientů.“

„Hm,“ netvářil se vrchní inspektor o nic moudřeji. „Mohl byste mi přesně popsat, co tady děláte a co dělá tahle firma?“

„Dobře, pokusím se,“ souhlasil jsem.

Nadechl jsem se a uvažoval, jak to nejlépe vysvětlit tak, aby detektiv vrchní inspektor Tomlinson porozuměl. „Když to řeknu jednoduše, tak lidem spravujeme jejich peníze. Jsou našimi klienty. Radíme jim, kam a kdy by měli investovat svůj kapitál, a když souhlasí, tak za ně jejich peníze investujeme a potom sledujeme výkony těchto investic, přičemž je převádíme do něčeho jiného, pokud si myslíme, že tam by dosáhly lepšího výnosu.“

„Chápu,“ udělal si pár poznámek. „A kolik klientů má vaše firma?“

„To není tak jednoduché,“ pokračoval jsem ve vysvětlování. „Jsme sice firma, ale všichni poradci působí samostatně a mají své klienty. Je tu šest kvalifikovaných a registrovaných NFP, aspoň tak tomu bylo do Herbovy smrti. Takže teď je nás tedy pět.“

„NFP?“

„Nezávislých finančních poradců.“

Zapsal si to.

„A vy jste jedním z nich?“ ujišťoval se.

„Ano.“

„A máte své vlastní klienty?“

„Ano. Mám kolem padesáti klientů, ale polovinu času věnuju dohledu na investice Patrickových klientů.“

„A kolik klientů má pan Lyall?“

„Kolem šesti set,“ odpověděl jsem. „Krom Herba Kovaka a mě pomáhají s jejich sledováním ještě další dva asistenti.“

„Ti jsou taky NFP?“

„Jedna z nich,“ upřesnil jsem, „ale kvalifikovala se teprve nedávno a zatím nemá žádné vlastní klienty. Ten druhý není NFP.“ Uvedl jsem jejich jména a ukázal je na seznamu zaměstnanců firmy.

„Jak můžete být nezávislí, když pracujete pro firmu?“

To byla dobrá otázka a sám jsem si ji často kladl.

„Nezávislý v tomto případě znamená, že jsme nezávislí na veškerých poskytovatelích investičních příležitostí, a můžeme tudíž nezávisle radit našim klientům, jak a kam investovat. Půjdete-li do své banky se záměrem investovat peníze, tamní poradce vám prodá pouze něco z bankovního investičního portfolia, i když jinde mohou být lepší produkty. Může to být vynikající finanční poradce, ale není nezávislý.“

„A jak vlastně vyděláváte peníze vy?“ otázal se. „Určitě to neděláte zadarmo.“

„Ne,“ souhlasil jsem. „My vyděláváme jedním ze dvou způsobů, záleží na klientovi. Většina z nich dnes volí fixní poplatek, který představuje malé procento z jejich celkových investic, jiní se rozhodnou pro to, abychom si brali provizi z investičních produktů, které doporučíme ke koupi.“

„Rozumím,“ pravil, ale rád bych věděl, zda to skutečně pochopil.

„Na jak velký objem peněz celkem dohlížíte?“

„Na obrovský,“ odpověděl jsem uštěpačně, ale on se ani neusmál. „Někteří klienti mohou investovat jen pár tisíc, jiní mají miliony. Odhaduju, že firma spravuje celkem stovky milionů. Většina našich klientů dobře vydělává, nebo mají značné rodinné jmění, případně obojí.“

„A tihle klienti vám svěřují velké sumy svých peněz?“ Znělo to překvapeně.

„Ano. Svěřují nám je, protože máme celou řadu bezpečnostních opatření a kontrol, aby se zajistilo, že se nic neztratí.“

„A tahle opatření a kontroly fungují?“

„Naprosto dokonale,“ prohlásil jsem a snažil se to vyslovit dotčeně a naznačit mu, jak si vůbec může troufat o tom pochybovat.

„Mohl pan Kovak své klienty okrádat?“

„To je nemožné,“ odpověděl jsem okamžitě, ale nemohl jsem si nevzpomenout na to, jak Claudia předchozí odpoledne říkala, že se mnohdy nepozná, zda je někdo podvodník. „Všechno, co děláme, podléhá místním inspekcím regulačních orgánů sektoru finančních služeb a ve firmě máme funkci, která se nazývá dozorčí a spisový úředník. Jeho posláním je podrobně zkoumat všechny transakce, abychom měli jistotu, že jsou prováděny podle předpisů. Kdyby Herb okrádal své klienty, dozorčí dohled by na to přišel, o regulačních orgánech nemluvě.“

Vrchní inspektor se zadíval do seznamu zaměstnanců. „Kdo je dozorčí úředník?“

„Jessica Winterová,“ řekl jsem. Vrchní inspektor si ji vyhledal na seznamu. „To je ta, co se vás předtím ptala, jestli si můžeme dojít pro kávu.“

Přikývl. „Jak dobře pan Kovak znal slečnu Winterovou?“

Zasmál jsem se. „Pokud naznačujete, že se Herb Kovak a Jessica Winterová spikli a okrádali jeho klienty, tak na to můžete zapomenout. Herb byl toho názoru, že naše dozorčí úřednice je arogantní, protivná puntičkářka, a ona ho zase považovala za nekonformního individualistu. Jessica byla ve firmě jediná, kdo Herba neměl rád.“

„Třeba to bylo jenom navenek,“ prohodil detektiv a udělal si další poznámku.

„Vy jste ale podezíravý,“ utrousil jsem.

„Ano,“ vzhlédl. „A je překvapující, jak často mám pravdu.“

Vážně může mít pravdu? Mohli nás celou tu dobu Herb a Jessica všechny vodit za nos? A může v tom být namočený někdo další z firmy? Napomenul jsem se, ať neblázním. Tímhle tempem začnu za chvíli podezírat vlastní matku.

„Vy si rovněž myslíte, že pan Kovak byl nekonformní individualista?“

„Ne, vlastně ne. On byl prostě rozevlátý Američan v byznysu, v němž lidé mají pověst nudných sucharů.“

„Vy jste nudný suchar?“ podíval se na mě.

„Pravděpodobně ano,“ připustil jsem. Rozhodně jsem teď nudnější, než jsem býval jako žokej. Ale možná je lepší být nudný a živý než rozevlátý a mrtvý.

***

Po výslechu jsem se vrátil do recepce a připojil se k ostatním patnácti lidem z firmy v čekárně pro klienty, kde se počítalo jen s malým stolkem na kávu a dvěma křesílky.

„Na co se tě ptali?“ vyzvídala Jessica.

„Na nic zvláštního.“ Podíval jsem se na ni a snažil se, aby mi v obličeji nevyčetla otázky, které mi vrchní inspektor nasadil do hlavy. „Chtějí jen vědět, co tady Herb dělal a jestli nevím, proč by ho někdo chtěl zabít.“

„Přece ho nezabili kvůli jeho práci,“ zatvářila se Jessica šokovaně. „Myslela jsem, že to musí souviset s jeho soukromým životem.“

„Podle mého názoru nemají nejmenší ponětí o důvodu té vraždy,“ prohlásil Patrick Lyall. „Proto se na všechno vyptávají.“

Venku v chodbě došlo k menšímu rozruchu, jak se kdosi nezapsaný na seznamu zaměstnanců snažil dostat dovnitř. Cestu mu zahradila značně zpupná uniformovaná stráž. Přes skleněnou výplň dveří jsem viděl, že tím návštěvníkem je Andrew Mellor, právník společnosti. Lyall a Black jsou příliš malí na to, aby měli vlastního právníka na plný úvazek, tak využívají Andrewa, který má svoji právní kancelář za rohem na King William Street.

Patrick ho taky uviděl a šel ke dveřím.

„To je v pořádku, důstojníku, pan Mellor je náš právník.“

Policista neochotně ustoupil stranou a nechal návštěvníka vejít.

„Omlouvám se, Andrewe. V tuhle chvíli je tu pěkný blázinec,“ vysvětloval Patrick.

„Ano, to vidím.“ Andrew Mellor se rozhlédl po záplavě tváří. „Doslechl jsem se o Herbovi, je mi to moc líto. Neuvěřitelná záležitost.“

„A taky zatraceně nepříjemná,“ vložil se do toho Gregory, který byl od svého předchozího střetu s vrchním inspektorem převážně zticha. „Ale jsem rád, že jste tady.“ Zajímalo by mě, jestli Gregory požádal Andrewa, aby přišel a byl přítomný při jeho výslechu. „Promluvíme si venku.“ Gregory se začal zvedat z jednoho z křesílek.

„Já jsem vlastně nepřišel za vámi, Gregory,“ zvedl právník ruku a zarazil ho. „Potřebuju mluvit s Nicholasem.“ Patnáct párů očí se stočilo ke mně. „Nevadí vám to?“ ukázal rukou ke dveřím.

Úplně jsem cítil, jak se mi pohledy ostatních propalují do zad, když jsem s Andrewem vycházel do chodby. Prošli jsme kolem výtahů a za roh, kde už nás zvídavé oči firmy Lyall a Black nemohly přes skleněné dveře vidět a policista na stráži neměl šanci slyšet náš rozhovor.

„Omlouvám se,“ řekl Andrew, „ale něco pro vás mám.“

Sáhl do vnitřní kapsy saka a podával mi bílou obálku. Vzal jsem si ji.

„Co to je?“ podivil jsem se.

„Závěť Herba Kovaka.“

Přestal jsem koukat na obálku a podíval se na Andrewa.

„Ale proč ji dáváte mně?“ divil jsem se ještě víc.

„Protože Herb vás jmenoval jejím vykonavatelem.“

„Mě?“ ptal jsem se zaraženě.

„Ano,“ přikývl Andrew. „A jste taky jediným dědicem jeho majetku.“

Byl jsem ohromený. „To neměl žádnou rodinu?“

„Zjevně neměl nikoho, komu by chtěl něco odkázat.“

„Ale proč by to odkazoval mně?“ ptal jsem se.

„Nemám tušení,“ odpověděl Andrew. „Třeba si vás oblíbil.“

Vůbec mě v tu chvíli nenapadlo, jakým danajským darem se odkaz Herba Kovaka ukáže být.

Kapitola 3

V úterý jsem jel na dostihy – na dostihy do Cheltenhamu, abych byl přesný. Nešlo ovšem o výlet pro pobavení, nýbrž o práci.

Dostihy mohou být hodně zábavné, zvlášť mezi žokeji.

Soupeření je velice intenzivní. A vždycky bylo. Než v roce 1960 zavedli filmový záznam dostihů, který stevardům pomáhá přistihnout a usvědčit provinilce, koloval nespočet historek o tom, jak žokejové odřízli soupeře, když mu nenechali dostatek místa a doslova koně a jezdce vytlačili přes naváděcí křídla z dráhy, aby tak napomohli svým šancím na výhru. Jezdecké bičíky se nepoužívaly pouze k pobízení koní, ale zanechávaly stopy i na žokejích. Při jedné vyhlášené příležitosti v Deauville ve Francii, když Lester Piggot upustil svůj bičík a potřeboval zajet těsný finiš, vytrhl přímo v dostihu bičík jinému žokeji.

Jakmile je ale po dostihu, ať už s jakýmkoli výsledkem, mezi muži a ženami, co pětkrát až šestkrát za odpoledne pro pobavení ostatních riskují život, vládne opravdové kamarádství.

Tak to bylo i se mnou.

Mí někdejší soupeři, kteří by mě ve dnech, kdy jsem jezdil, nejraději viděli zadupaného do trávy, kdyby jim to pomohlo vyhrát dostih, mi po mém zranění jako první vyjádřili účast a podporu.

Když jsem byl v rozpuku pokročilého stáří jednadvaceti let nucený z dostihového sportu odejít, několik kolegů žokejů pro mě uspořádalo v Sandown Parku vzpomínkový den, aby shromáždili prostředky na uhrazení mých studijních poplatků na univerzitě. A stejně tak se s křikem dožadovali, že se stanou mými prvními klienty, jen co jsem se kvalifikoval jako nezávislý finanční poradce.

Od té doby jsem si už vydobyl jistou pověst finančního poradce specializovaného na dostihový svět. Téměř všichni mí klienti mají s dostihy něco společného a já mám v žokejských šatnách takřka monopol, jenž podle mě hodně souvisí se sdíleným názorem na riziko a odměnu.

V současné době tedy s požehnáním Patricka i Gregoryho trávím několik dní v týdnu na tom či onom závodišti a smlouvám si se svými klienty schůzky před dostihy nebo po nich, a příležitostně i během dostihů.

Cheltenham má v dubnu atmosféru připomínající chvíle po ukončení průvodu nově zvoleného starosty londýnské City „Lord Mayoťs Show“. Po opojných čtyřech dnech Festivalu steeplechase v březnu nastává jakýsi útlum. Zmizí dočasné tribuny i pohostinné stanové městečko. Pryč je nervózní energie a vypjaté naděje sedmdesáti tisíc natěšených diváků, kteří čekají, až budou moct v cíli radostně přivítat své nové hrdiny.

Tento dubnový mítink byl tedy v prostorách areálu o něco střízlivější záležitostí, ale na dráze se soupeřilo stejně úporně, neboť na titul šampióna průběžné sezóny, která se uzavře na konci měsíce, si dělali zálusk dva špičkoví žokejové. Oba patří k mým klientům a já měl s jedním z nich, Billym Searlem, domluveno, že si po dostihu promluvíme.

Součástí vládních opatření proti praní špinavých peněz je i požadavek, aby finanční poradci „znali své klienty“, a Lyall a Black jako firma usoudili, že osobní schůzka s každým klientem by měla proběhnout nejméně jednou do roka navíc k našemu předpisu o pravidelném podávání písemného hlášení každé tři měsíce a vyhodnocení investic dvakrát ročně.

Očekávat, že lidé z dostihového světa budou jezdit na schůzky do londýnských kanceláří, je naprostou ztrátou času, to jsem už dávno pochopil. Jestliže je chci jako klienty – a to chci – pak musím já jezdit za nimi, a nikoli viceversa. Zjistil jsem, že je snazší potkat se s nimi v místě jejich práce, tedy na závodišti, než je honit u nich doma.

Taky jsem poznal, že když se pravidelně vyskytuju na dostizích, je to nejlepší cesta k získávání nových klientů, proto jsem právě stál na terase před vážnicí a hřál se v poledním dubnovém sluníčku víc než devadesát minut před začátkem prvního dostihu.

„Nazdar, Foxy. Pěťák za to, nač myslíš. Pěkný den, co? Viděl jsi včera Velkou národní?“ Martin Gifford byl rozložitý, žoviální dostihový trenér střední třídy, který neustále vtipkoval o tom, že se nemohl stát žokejem kvůli svým velkým nohám. Skutečnost, že měří přes sto osmdesát centimetrů a na jeho obvod pasu by byl pyšný zápasník sumo, mu zřejmě unikala.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Propásl jsem ji. Byl jsem celý den zavřený v kanceláři. Viděl jsem jen krátký sestřih v televizních zprávách. Ale v sobotu jsem byl v Aintree.“

„Pořádně hnusná záležitost,“ zhodnotil to Martin. „Odložit Velkou národní jen proto, že se nějakej gauner nechá zabít!“

Zjevně četl noviny.

„Jak víš, že to byl gauner?“ zeptal jsem se ho.

Martin se po mně pochybovačně podíval. „Protože to psali v novinách.“

„Myslel jsem, že máš víc rozumu, než abys věřil všemu, co se píše v novinách.“ Odmlčel jsem se a váhal, jestli mám pokračovat. „Ten zavražděný byl můj přítel. Stál jsem přímo vedle něj, když ho zastřelili.“

„A do hajzlu!“ zařval Martin. „Páni, promiň. Na mě je spolehnutí, že do toho hamtnu na plný kule.“

To tedy ano, v tom je na něj spolehnutí. „To nic,“ uklidňoval jsem ho. „Zapomeň na to.“

Najednou jsem na sebe dostal vztek, že jsem se mu o tom zmiňoval. Proč jsem nedržel pusu? Každý, kdo se pohybuje v dostihovém světě, ví, že Martin Gifford je pětihvězdičková slepičí prdelka. V prostředí, kde je většina lidí přesvědčená, že neexistuje nic takového jako soukromý rozhovor nebo tajemství, je Martin nepřekonatelný mistr. Zřejmě má talent dozvědět se kdeco o soukromých záležitostech ostatních a vykvákat to každému, kdo je ochotný poslouchat. Povědět Martinovi, že obětí vraždy byl můj přítel, bylo stejné, jako poslat do RacingPost celostránkový článek, kdy tato okolnost vešla ve známost, akorát že Martin to dokáže rozšířit rychleji. Na konci odpoledne to už pravděpodobně bude vědět každý v Cheltenhamu a já pozdě litoval své indiskrétnosti.

„Co Velká, povedla se?“ snažil jsem se změnit téma.

„Vcelku jo. Diplomatic Leak nakonec snadno zvítězil, ale v prvním kole nadělal na Canal Turn pěknou paseku. Málem skončil v kanálu.“

„Bylo tam hodně lidí?“

„Mně jich přišlo docela dost,“ vyjádřil se Martin, „ale koukal jsem na to v televizi.“

„Nic ti tam neběželo?“ zeptal jsem se, i když jsem věděl, že ne.

„Neměl jsem koně do Velký už roky,“ povzdechl si. „Naposledy Frostyho Branche v devadesátých letech, a ten na to chudák zkapal.“

„A dneska ti něco běží?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

„Fallen Leaf v prvním a Yellow Digger v honebním na tři míle.“

„Tak hodně štěstí,“ popřál jsem mu.

„Jo, budu ho potřebovat. Fallen Leaf by nejspíš nezvítězil, ani kdyby odstartoval už teďko, a do Yellow Diggera velkou naději nevkládám. Nemá šanci.“ Odmlčel se. „Takže ten, co ho zabili, byl tvůj kamarád?“

Krucisakra, pomyslel jsem si. Doufal jsem, že to nechá být, ale přece ho znám. Martin Gifford si svou reputaci nevysloužil pro nic za nic.

„Šlo vlastně jen o kolegu z práce,“ snažil jsem se, aby to znělo lhostejně.

„Jak se jmenoval?“

Zamyslel jsem se, zda mu to mám říct. Ale proč ne? Bylo to ve všech včerejších novinách.

„Herbert Kovak.“

„A proč ho zabili?“ vyptával se Martin.

„Nemám ponětí,“ odpověděl jsem. „Jak jsem říkal, byl to jen kolega z práce.“

„No tak, Foxy,“ přemlouval mě Martin, „nějaké tušení mít musíš.“

„Ne, nemám, absolutně žádné.“

Tvářil se zklamaně jako dítě, kterému řekli, že nedostane bonbon.

„Povídej,“ dožadoval se znovu. „Určitě si něco necháváš pro sebe. Mně to můžeš říct.“

Jo, a s tebou půlce světa, pomyslel jsem si.

„Fakticky, Martine, nemám nejmenší potuchu, proč ho zabili a kdo to udělal. A kdybych náhodou měl, tak to povím policii, a ne tobě.“

Martin pokrčil rameny, snad aby mi naznačil, že mi tak úplně nevěří. Má smůlu, pomyslel jsem si. Je to totiž pravda.

Před další inkvizicí mě zachránila trenérka Jan Setterová, pravý opak Martina Gifforda – malá, štíhlá, atraktivní a zábavná. Popadla mě za ruku a táhla mě od něj pryč.

„Nazdar, fešáku,“ šeptala mi do ucha, zatímco mě líbala na tvář. „Co takhle hříšný víkend někde v ústraní?“

„Jakmile se ti to bude hodit,“ zašeptal jsem na oplátku. „Stačí říct, který hotel sis vybrala.“

Odstoupila a rozesmála se.

„Ty jsi ale šibal,“ svůdně na mě koukla zpod silně nalíčených řas.

Jenže šibalka je ona a tyhle nájezdy podnikala od samého začátku, kdy jsme se před více než deseti lety seznámili. Tenkrát jsem byl vnímavý osmnáctiletý začátečník a ona zavedená trenérka, pro kterou jsem jezdil. Nevěděl jsem tehdy, jak na to reagovat, jestli mám být polichocený, nebo zděšený. Krom všeho jiného byla v té době vdaná.

Dnes je za půlkou čtyřicítky, rozvedená a zřejmě dychtivá užívat si života. Ne že by tvrdě nepracovala. Její stáje v Lambournu jsou plné, má tam v tréninku sedmdesát koní. A ze zkušenosti jsem věděl, že svůj podnik řídí velmi schopně a s velkou rozhodností.

Jan patří k mým klientům už tři roky, od doby, kdy ve velice veřejném rozvodovém řízení před Nejvyšším soudem získala od svého bývalého pěkně kulatou sumu.

Mám ji moc rád, a nejenom za její přízeň. Možná bych měl přijmout její pozvání na hříšný víkend někde v ústraní, jenže to by všechno změnilo.

„Jak se mají moje prachy?“ tázala se.

„Jen kvetou,“ odpověděl jsem.

„A doufám, že taky rostou,“ zasmála se.

Taky jsem se zasmál. „Jaká byla předpremiéra?“

„Úžasná. Vzala jsem svou dceru Marii a jednu její přítelkyni. Skvěle jsme se bavily,“ vykládala nadšeně. „To představení je senzační.“

Na můj návrh investovala Jan značnou částku do nového muzikálu ve West Endu, napsaného na motivy života Florence Nighingaleové během Krymské války. Premiéra se bude konat zhruba za týden, ale předpremiéry právě začaly a už jsem v novinách četl nějaké zprávy a předběžné recenze. Co do hodnocení byly poněkud smíšené, ale to neznamená, že show nebude mít úspěch. Wicked, muzikál na motivy Čaroděje ze země Oz, noviny New York Times po premiéře na Broadwayi pořádně setřely, a přitom se tam hraje už víc než sedm let a i po třech tisících představení je schopný vyprodat sály kdekoli na světě.

„Některé předběžné recenze nejsou moc slavné,“ upozornil jsem ji.

„Nechápu proč,“ odpověděla Jan překvapeně. „Ta holka, co hraje Florence, je skvělá, a ten hlas! Myslím, že by mi mohla vydělat jmění. Jsem přesvědčená, že skutečné recenze po premiéře budou báječné.“ Zase se zasmála. „Ale jestli nebudou a o všechno přijdu, budu to považovat za chybu svého finančního poradce.“

„Slyšel jsem, že má široká ramena, aby to unesl,“ přidal jsem se k jejímu smíchu.

Nemuselo však jít o žádnou legraci. Investování do divadla odjakživa představuje vysoce rizikovou strategii a investor častěji o jmění přijde, než je získá. Ne že by na investování obecně bylo něco jistého. Vždycky je to hazard. Setkal jsem se s tím, že pár zdánlivě ocelově pevných investic, které měly cenu zlata, šlo najednou bez varování úplně ke dnu. Akcie velkých zavedených společností jsou zpravidla bezpečné, dá se u nich očekávat setrvalý růst, ale ani to neplatí vždy stoprocentně. Akcie Enronu během deseti týdnů spadly z pěkných devadesáti dolarů jen na pár centů a společnost Health South Inc., jeden z největších poskytovatelů zdravotní péče v Americe, ztratila za jediný den na newyorské burze devadesát osm procent své hodnoty. Oba kolapsy byly následkem podvodu nebo pochybných účetních praktik, nafukujících příjmy a zisk, ale obchodní katastrofy mohou mít stejný efekt. Akcie BP ztratily během měsíce víc než padesát procent hodnoty, když vybuchla jejich plošina v Mexickém zálivu, byť náklady, vyvolané výbuchem a následným odstraňováním unikající ropy, představovaly mnohem méně než polovinu aktiv společnosti.

Mohla nějaká taková kalamitní ztráta vyústit v Herbovu vraždu?

Nechtělo se mi věřit, že by to bylo možné.

Patrick Lyall pořádal pravidelné schůzky, obvykle v pondělí, na nichž se probíraly investiční plány pro naše klienty. Účastnili se jich všichni asistenti, a to se týkalo i Herba a mě. Očekávalo se od nás, že budeme studovat trhy a přicházet s investičními návrhy, jako například do nového muzikálu, který jsem doporučil Jan Setterové, ale firemní pravidlo bylo jasné a jednoduché – žádné peníze našich klientů se nesměly investovat do jakéhokoli produktu bez předchozího souhlasu Patricka nebo Gregoryho.

Ztráty BP se nás dotkly převážně přes osobní penzijní plány, a jakkoli to bylo zlé, riziko bylo dobře rozložené, takže žádný účastník nepřišel o poslední košili, ba ani vázanku. Rozhodně ne o tolik, aby si kvůli tomu přál zavraždit svého poradce, přemítal jsem.

„Měl bys ke mně dorazit na nějakou jízdu,“ probudila mě Jan ze zamyšlení do skutečnosti. „V sobotu vyráží první lot v půl osmé. Přijeď v pátek a zůstaň přes noc. Užiješ si to.“

Je tohle pozvání na hříšný víkend, nebo není?

A ano, užil bych si to. Tedy ježdění. Aspoň si to myslím, ale na koni jsem neseděl osm let.

Zřetelně si vybavuju, jaké zoufalství se mě zmocnilo, když mi řekli, že už nemůžu být žokejem. Seděl jsem u dubového stolu v Jockey Clubu v High Holbornu v Londýně a proti mně tři členové lékařské komise.

Dokázal bych si vzpomenout na každé slovo krátkého oznámení, které učinil předseda vedení. „Je nám líto, Foxtone,“ spustil pomalu dřív, než jsme se pohodlně usadili na židlích, „ale došli jsme k závěru, že jste a trvale zůstanete neschopný jezdit jakékoli dostihy. V důsledku toho vám byla natrvalo odebrána žokejská licence.“ Načež se zvedl a odcházel z místnosti.

Zůstal jsem tam ohromeně sedět. Najednou jsem měl studenou kůži a pocit, že na mě padají zdi. Čekal jsem, že schůzka bude jen formalitou, prostě jen další nepříjemnost na dlouhé cestě k návratu.

„Počkejte minutku,“ natočil jsem se na židli za odcházejícím předsedou. „Bylo mi řečeno, že se mám dostavit, abych zodpověděl pár otázek. Jakých otázek?“

Předseda se zastavil ve dveřích. „Nepotřebujeme vám klást žádné otázky. Snímky a výsledky léčby nám poskytly veškeré potřebné odpovědi.“

„Dobře, ale já mám pár otázek na vás, tak se prosím posaďte.“

Vybavuju si překvapení v jeho obličeji, že si žokej, nebo vlastně bývalý žokej, troufá s ním mluvit tímto způsobem. Vrátil se nicméně a znovu se posadil proti mně. Kladl jsem své otázky a do ochraptění jsem se přel, leč marně. „Naše rozhodnutí je konečné.“

Samozřejmě jsem nebyl ochotný to tak nechat být.

Vyžádal jsem si druhý posudek od špičkového specialisty na krční a spinální poranění, aby mi pomohl vyhrát můj případ. Jenže ten posudek jenom potvrdil závěry lékařské komise a málem mě vyděsil k smrti.

„Problém spočívá v tom,“ řekl mi ten specialista, „že váš pád byl tak prudký, že intenzita nárazu vedla k prolomení atlasu do čepovce pod ním. Máte štěstí, že jste naživu. Vlastně naprosto mimořádné štěstí. Kromě té hlavní fraktury, rozlomení čepovce, byly rozlámány, dislokovány a vklíněny do sebe další kůstky, které původně držely ty dva obratle u sebe. Jednoduše řečeno, hlava vám na krku drží hodně vachrlatě a stačí jen malý úraz a upadne vám. S takovým krkem bych nejezdil ani na kole, natožpak na koni.“

Nebylo to zrovna povzbudivé.

„Nedá se s tím nic udělat?“ ptal jsem se ho. „Nějaká operace, nebo něco? Co třeba kovová destička? Jednu takovou mám po předchozí fraktuře pořád v kotníku.“

„Tahle část krku je hodně složitá,“ zdůraznil. „Daleko složitější než kotník. Týká se mnoha rovin a stupňů pohybu. Pak je tu napojení na lebku, nemluvě o tom, že přímo tudy procházejí nervy celého zbytku těla, mozkový kmen dosahuje až k čepovci. Nemyslím si, že kovová destička by pomohla, spíš by představovala další problém, bez kterého se rád obejdete. V běžném životě vám svaly všechno udrží pohromadě a krk bude v pořádku, jen si musíte dát pozor, abyste neměl autonehodu.“ Usmál se na mě. „A ať už budete dělat cokoli, hlavně se neperte.“

Týdny poté jsem hlavou sotva vůbec otáčel a na nějaký čas jsem se vrátil ke krčnímu límci, ve kterém jsem spal. Vzpomínám si, že jsem byl doslova vyděšený, že bych snad mohl kýchnout a upadla by mi hlava. Ke koni jsem se ani nepřiblížil, natož abych na něm seděl. Tolik tedy k tomu, jak moc jsem bezstarostný riskér. Pokud jde o krk, lékařská posudková komise by mi neměla co vytknout.

„Moc rád bych přijel a sledoval tvé koně při práci,“ řekl jsem Jan a opět jsem se vrátil do přítomnosti. „Ale obávám se, že jezdit na nich nemůžu.“

Vypadala zklamaně. „Myslela jsem, že by se ti to líbilo.“

„To víš, že líbilo, ale s mým krkem by to bylo moc velké riziko.“

„Taková škoda,“ povzdechla si.

Aby ne. Toužil jsem zase sedět v sedle. Jezdit každý týden na dostihy představovalo příjemnou změnu oproti trávení veškerého času v londýnské kanceláři, ale svým způsobem to byla muka. Pokaždé jsem si přátelsky povídal se svými klienty v žokejských dresech a strašně toužil být zase jedním z nich. I po té dlouhé době jsem kolikrát na konci dne seděl ve svém autě a lkal nad tím, co jsem ztratil. Proč? Proč? Proč se to stalo zrovna mně?

Zavrtěl jsem hlavou, i když jen zlehka, a říkal si, že takové sebelítostné myšlenky musím vypudit z hlavy. Musím být vděčný a měl bych být šťastný, že je mi devětadvacet a jsem pořád naživu, mám zaměstnání a jsem finančně zabezpečený.

Ale, ach, jak moc jsem pořád chtěl být žokejem!

***

Sledoval jsem první dostih z vyhlídky na tribuně. Dresy žokejů v harlekýnsky živých barvách se leskly v jasném slunci, když koně kentrovali dolů ke startu na dvě míle proutků.

Jako vždycky mě v žaludku těžce tlačila nezmenšující se touha být tam s nimi. Zajímalo by mě, jestli mě to vůbec někdy přejde.

I když byl Cheltenham dějištěm mé poslední, nešťastné jízdy, necítil jsem vůči tomu místu žádnou zášť. Nebylo chybou závodiště, že jsem se tak těžce zranil. Vlastně jen díky vynikající péči zdejších zdravotníků nejsem ochrnutý nebo mrtvý.

Cheltenham byl prvním závodištěm, které jsem poznal, a pořád to tu mám rád. Vyrůstal jsem v městečku Prestbury, hned vedle dráhy, a každé ráno jsem tudy jezdil na kole do školy. Vždycky v březnu, když se blížil Festival steeplechase, pro mě vzrušení, ovládající nejenom závodiště, bylo inspirací. Nejprve k ježdění na koni, potom k žadonění u místního trenéra o prázdninovou brigádu a nakonec mě vedlo k tomu, že jsem vzdal plány na budoucí neškodnou akademickou kariéru a vyměnil ji za nebezpečnou existenci profesionálního žokeje.

Cheltenham je domovem překážkových dostihů. Zatímco Velká národní je nejslavnější steeplechase na světě, každý majitel dostihového koně by nejraději vyhrál Zlatý pohár v Cheltenhamu.

Velká národní je handicap, takže lepší koně nesou vyšší zátěž. Snem každého handicapera je, aby všichni koně protli cílovou linii v jednom obrovském mrtvém dostihu. Jenže to je trochu, jako kdybyste nechali Usaina Bolta běžet sto metrů v holínkách, aby se šance ostatních vyrovnaly. Zato při cheltenhamském Zlatém poháru, s výjimkou lehké úlevy pro klisny, nesou všichni účastníci stejnou váhu a vítěz je skutečným šampiónem.

Jel jsem Zlatý pohár jen jednou v pozici outsidera, který nemá žádnou šanci, ale přesto jsem si stále vybavoval napětí, které před dostihem panovalo v žokejských šatnách. Zlatý pohár není jen jeden z mnoha dostihů, je to živá historie a vlastní výkon má význam i tehdy, když se vám tak jako mně přihodí, že musíte stáhnout koně dávno před finišem.

Vlevo ode mě na vzdálenějším konci rovinky zavolal startér patnáct koní do řady. „Bylo odstartováno,“ ozvalo se z ozvučného systému závodiště a koně vyběhli.

Škrtání kopyt o dřevěné překážky při rychlém tempu dvou mílí přes proutěnky se neslo až k nám na tribunu. Koně nejprve mířili přímo k nám a potom točili na levou ruku do dalšího celého okruhu dráhy a neustále zvyšovali rychlost. Tři koně skočili poslední hirdu (slangový název proutěné překážky z angl. Hurdle) bok po boku a horečné kmitání nohama, rukama a bičíky je povzbuzovalo do stoupání k cíli.

„První číslo tři, Fallen Leaf,“ ohlásil tlampač.

Mark Vickers, druhý ze žokejů mířících k titulu šampióna, právě zvýšil své vedení před Billym Searlem.

A drbna Martin Gifford byl trenérem koně, který zvítězil, navzdory vyjádřené nedůvěře v jeho schopnosti. Zajímalo by mě, jestli se prostě nesnaží udržet vysoký startovní kurz svých koní tím, že ostatním doporučuje, aby na ně nesázeli. Podíval jsem se na dostihový program a rozhodl se investovat malou částku do Yellow Diggera ve třetím dostihu, druhého z koní, o nichž mi Martin řekl, že nemají žádnou šanci.

Otočil jsem se, že půjdu k vážnici, a podíval se pod nohy, abych neminul nějaký schod tribuny.

„Zdravíčko, Nicholasi.“

Vzhlédl jsem. „Dobrý den, pane Robertsi,“ odpověděl jsem překvapeně. „Netušil jsem, že chodíte na dostihy.“

„Ale ano. Vždycky jsem na ně chodil,“ prohlásil. „Bratr a já máme koně v tréninku. Kolikrát jsem sledoval, jak jezdíte. Byl jste dobrý žokej. Mohl jste být jeden z největších.“ Stiskl rty a zavrtěl hlavou.

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

Pan Roberts, nebo abych použil jeho plný titul, plukovník ctihodný Jolyon Westrop Roberts, ceremoniář Řádu Britského impéria, mladší syn hraběte z Balscottu, byl náš klient. Tedy přesněji řečeno, byl klientem Gregoryho Blacka, ale poměrně často jsem se s ním potkával v kancelářích na Lombard Street. Zatímco řada klientů se spokojí s tím, že nám starost o své peníze přenechají, Jolyon Roberts byl jedním z těch, o nichž je známo, že si své investice hlídají.

„Máte volný den?“ otázal se.

„Ne,“ pousmál jsem se, „po dostizích mám schůzku s jedním ze svých klientů, víte, s Billym Searlem.“

Přikývl a zaváhal. „Nepředpokládám…“ odmlčel se. „Ne, na tom nezáleží,“

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal jsem se.

„Ne, to je v pořádku. Nechme to být.“

„Co vlastně?“

„Ale nic. Nic, s čím byste si měl dělat starosti. Je to v pořádku. Jsem si jistý, že je to v pořádku,“

„Co je v pořádku?“ ptal jsem se vytrvale. „Souvisí to nějak s firmou?“

„Ne, o nic nejde. Zapomeňte, že jsem se o něčem zmiňoval.“

„Ale vy jste nic nezmínil.“

„Aha, dobře,“ zasmál se. „Tak jsem se nezmínil.“

„Jste si jistý, že vám nemohu nějak pomoci?“ zeptal jsem se znovu.

„Ano, jsem si jistý,“ trval na svém. „Děkuji vám.“

Stál jsem pár sekund na schodech tribuny a hleděl na něj, ale žádnou další tajemnou narážku na to, co ho trápí, už neudělal.

„Tak dobře. Jistě se zase uvidíme v kanceláři. Zatím na shledanou.“

„Ano,“ odpověděl. „Správně. Na shledanou.“

Šel jsem pryč a nechal ho tam stát rovného jako pravítko a zamyšleně hledícího přes dráhu do dálky.

Zajímalo by mě, co to všechno mělo znamenat.

***

Mark Vickers vyhrál to odpoledne ještě dvakrát, včetně skvěle zajetého dostihu na Yellow Diggerovi při relativně vysokém kurzu osm ku jedné, takže před Billym Searlem v žokejském šampionátu vedl již o čtyři vítězství a mně zajistil příjemnou výplatu u Tota.

Billy Searle nebyl ani trochu spokojený, když se po posledním dostihu mítinku vynořil z vážnice.

„Zatracenej Vickers,“ vyjádřil své pocity. „Viděl jsi, jak vyhrál první dostih? Div to ubohý zvíře bičíkem neutřískal k smrti. Stevardi by ho měli vyloučit za nadměrný používání klacku.“

Rozhodl jsem se neříkat svůj názor, že Mark Vickers v prvním dostihu používal bičík velmi zdrženlivě a ve skutečnosti přímo učebnicově vyjížděl koně rukama, až zvítězil o hlavu. Za daných okolností by to zřejmě nebylo příliš diplomatické. Stejně tak jsem se rozhodl nezmiňovat se Billymu, že i Mark je mým klientem.

„Pořád ještě zbývá dost času ho dohnat,“ řekl jsem, i když jsem věděl, že to tak není, a navíc je Mark Vickers na rozdíl od Billyho ve vynikající formě.

„Jsem krucisakra na řadě,“ prohlašoval Billy vehementně. „Celý roky jsem čekal na šanci, a teď, když se Frank rozsekal, tak nakonec prohraju s ňákým začounským sráčem.“

Život umí být těžký. Billy Searle je o čtyři roky starší než já a posledních pět let byl každoročně jedním z kandidátů na titul šampióna. Pokaždé ho porazil stejný muž, Frank Miller, považovaný za nejlepšího překážkového žokeje. Jenže Frank si v prosinci při pádu ošklivě zlomil nohu a již čtyři měsíce je mimo akci. Letos poprvé za desetiletí bude řada na někom jiném, aby získal titul šampióna, ale po dnešním trojnásobném vítězství Marka Vickerse to vypadá, že to nebude Billy. Čas už navíc není na Billyho straně. Třiatřicet let je na překážkovém žokeji znát a nastupující mladíčci jsou dobří, velice dobří, a hladoví po úspěchu.

Bylo mi jasné, že Billy není ve správné náladě na rozhovor o financích, ač to byl on, a ne já, kdo předchozí odpoledne volal a žádal o naléhavou schůzku v Cheltenhamu. Jenže jsem za ním přijel celou tu cestu až z Londýna a nechtěl jsem, aby se z toho vyklubala jen ztráta času.

„O čem sis chtěl promluvit?“ otázal jsem se.

„Chci zpátky všecky svoje prachy,“ prohlásil bez obalu.

„Jak to myslíš – zpátky?“ ptal jsem se.

„Chci zpátky od Lyalla a Blacka všecky svoje prachy.“

„Ale firma tvoje peníze nemá,“ vysvětloval jsem. „Jsou v investicích, které jsme pro tebe nakoupili. Pořád je vlastníš ty.“

„No dobře, tak je prostě chci zpátky,“ trval na svém.

„Proč?“ pátral jsem.

„Prostě chci,“ prohlásil naštvaně. „A nemusím ti říkat proč. Jsou to moje prachy a chci je zpátky.“ Vytáčel se do čím dál vzteklejší nálady. „Se svejma prachama si přece můžu dělat, co chci, ne?“

„Dobře, dobře, Billy,“ uklidňoval jsem ho. „Jistěže můžeš dostat své peníze zpátky, ale tak jednoduché to není. Akcie a cenné papíry, které máš, budu muset prodat. Udělám to zítra.“

„Fajn,“ řekl.

„Ale Billy, některé z tvých investic byly nakoupené s výhledem dlouhodobého růstu. Zrovna minulý týden jsem pro tebe získal pár třicetiletých vládních dluhopisů. Když je zítra prodám, bude to pravděpodobně se ztrátou.“

„To je mi fuk,“ prohlásil. „Potřebuju ty prachy hned.“

„Dobře. Ale jako tvůj finanční poradce se tě znovu musím zeptat, proč potřebuješ peníze tak rychle. Kdybych měl na prodej víc času, mohl bys získat lepší výnos.“

„Já čas nemám,“ naléhal.

„Proč ne?“

„To ti nemůžu říct.“

„Billy,“ oslovil jsem ho vážně, „dostal ses do nějakých potíží?“

„Ne, jasně že ne,“ tvrdil, ale řeč jeho těla mi dávala jinou odpověď.

Jsem schopný si pamatovat převážnou část podrobností ohledně investičních portfolií většiny svých klientů a Billy Searle nebyl žádná výjimka. Jeho kapitál byl podstatně menší, než by se dalo čekat po tolika letech na špičce profese, jenže Billy vždycky spíš utrácel, než šetřil, jezdil drahými auty a bydlel v nejdražších hotelích. Nakolik jsem si však vzpomínal, má finanční rezervu na penzi kolem sto padesáti tisíc, které mu pěkně rostou, a je to rozhodně víc, než by potřeboval na nové auto nebo dovolenou v zahraničí.

„Dobře, Billy,“ ustoupil jsem. „Zítra se pustím do likvidace tvého portfolia. Ale pár dní potrvá, než budeš mít hotové peníze.“

„Nemohl bych je dostat zejtra?“ tvářil se zoufale. „Potřebuju je zejtra.“

„Billy, to jednoduše není možné. Musím prodat akcie a dluhopisy, nechat převést fondy na klientský účet společnosti a potom je poslat na tvůj účet. Banky si vymiňují tři dny na každý transfer, takže to může trvat týden, i když to pravděpodobně proběhne rychleji. Dnes je úterý. Když budeš mít štěstí, tak bys mohl mít peníze v pátek, ale spíš to bude až v pondělí.“

Billy zbledl.

„Billy, opravdu nemáš nějaké potíže?“

„Dlužím ňáký prachy jednomu chlapovi, to je všecko. Povídal, že mu to musím do zejtřka splatit.“

„Budeš mu muset říct, že to není možné,“ radil jsem mu. „Vysvětli mu důvody. Určitě to pochopí.“

Billy na mě vrhl výmluvný pohled. Dotyčný zřejmě žádná vysvětlení nepřijme.

„Je mi líto,“ řekl jsem, „ale rychleji to nedokážu.“

„Nemůže mi ta vaše firma pučit peníze, dokud se všecko neprodá?“ zeptal se.

„Billy, je to sto padesát tisíc liber. Takové částky se nám jen tak nepovalují na stole.“

„Potřebuju jen sto,“ řekl.

„Ne,“ zarazil jsem ho pevně, „ani sto.“

„Ty to nechápeš,“ kvílel zoufale. „Já ty prachy potřebuju do zejtra do večera.“ Skoro plakal.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„To ti nemůžu říct.“ Téměř na mě křičel a hlavy několika pozdě odcházejících návštěvníků se k nám začaly otáčet. „Prostě je potřebuju zejtra.“

Zadíval jsem se na něj. „Nemůžu ti pomoct,“ řekl jsem tiše. „Asi už radši půjdu. Pořád chceš, abych prodal tvoje portfolio a přeměnil je na hotovost?“

„Jo,“ odpověděl rezignovaně.

„Dobře. Kancelář ti pošle plnou moc, ty ji podepiš a pošli hned zpátky. Vynasnažím se, abys měl do pátku peníze na svém účtu.“

Byl skoro v transu. „Doufám, že v pátek budu pořád naživu.“

Kapitola 4

Seděl jsem v autě na parkovišti pro členy a přemítal nad rozhovorem s Billym Searlem. Hloubal jsem, co bych s tím měl dělat, pokud tedy vůbec něco.

Jak Billy řekl, jsou to jeho peníze a může si s nimi dělat, co chce. Ovšem to, co s nimi hodlá udělat, se mu zjevně nelíbí.

Taky se mi zmínil, že nějakému chlapovi dluží kolem sta tisíc, a naznačil, že se ocitne v ohrožení života, pokud dluh nesplatí do následujícího večera. Takovou pohrůžku bych běžně vyhodnotil jako melodramatický nesmysl, ale nyní, po událostech v Aintree minulou sobotu, už jsem si tak jistý nebyl.

Měl bych o našem rozhovoru někomu říct? Ale komu? Policie by patrně chtěla nějaký důkaz, a já žádný nemám. Taky jsem nechtěl Billymu způsobit těžkosti. Žokejové, kteří dluží peníze, jsou obvykle v podezření, že se zapletli s bookmakery. Třeba je Billyho naléhavá potřeba naprosto legitimní. Třeba si kupuje dům. Věděl jsem, že realitní agenti umějí používat hodně drsné prodejní metody, ale na druhou stranu by jistě kvůli uzavření obchodu nevyhrožovali smrtí.

Rozhodl jsem se, že nic nepodniknu, dokud nebudu mít možnost promluvit si s Patrickem. Ostatně ho stejně musím informovat, než začnu Billyho aktiva likvidovat.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo už po šesté a kancelář je zavřená. Budu si o tom s Patrickem muset promluvit ráno. Teď se stejně nedá nic dělat, i londýnské trhy už pro dnešek zavřely.

Tak jsem místo toho jel navštívit matku.

„Nazdar, drahoušku,“ otevřela mi dveře. „Jsi hrozně hubený.“

Byl to obvyklý pozdrav, vyplývající z její dlouhodobé patologické obavy, že jsem anorektik. Všechno to začalo, když jsem jako vychrtlý patnáctiletý kluk zoufale zatoužil být žokejem. Nikdy jsem nebyl moc malý, tak jsem začal hladovět, abych si udržel nízkou hmotnost. S anorexií to nemělo co dělat, šlo o pevnou vůli. Jídlo jsem měl vždycky rád, ale mé tělo a má mysl si nakonec na hubenost zřejmě zvykly.

O jídle jsem zpravidla moc nepřemýšlel, a když jsem byl ponechán sám sobě, bylo celkem jasné, že budu podvyživený, protože stravování nevěnuju patřičnou pozornost. Matka ovšem dohlížela, aby to tak nedopadlo. Posílala Claudii balíčky s jídlem a přesnými instrukcemi, jak do mě dostat více bílkovin, více sacharidů, prostě více kdečeho.

„Nazdar, mami,“ nevšímal jsem si její poznámky a políbil ji. „Jak se daří?“

„Jakž takž,“ odpověděla jako vždy.

Pořád žije blízko Cheltenhamu, ale už ne ve velkém domě, kde jsem vyrostl. Ten rodiče během trpkého rozvodového řízení bohužel prodali, aby si mezi sebou mohli rozdělit majetek. Matčiným současným domovem je skromný nabílený domek, ukrytý v hrbolaté uličce na kraji vesničky kousek na sever od závodiště, se dvěma ložnicemi a koupelnou nahoře a jedinou otevřenou místností dole, která slouží jako kuchyně, jídelna a hala, přičemž obě podlaží spojuje do rohu vestavěné úzké točité schodiště s výkyvnými dvířky dole.

„Jak se má tvůj otec?“ optala se.

Ptala se spíše společensky, než že by se skutečně pídila po informaci. Zřejmě se domnívala, že projevení zájmu z její strany ocením.

„Má se dobře,“ odpověděl jsem a učinil tak společenské povinnosti zadost. Aspoň jsem předpokládal, že se otec má dobře. Nemluvil jsem s ním už víc jak čtrnáct dní. Nemáme si zrovna moc co říct.

„To ráda slyším,“ řekla matka, ale pochyboval jsem, že to myslí vážně. Napadlo mě, že by nejspíš řekla „To ráda slyším“, i kdybych jí pověděl, že je otec na smrtelné posteli. Aspoň se ale zeptala, zatímco o něm se nedalo tvrdit, že by se na ni někdy ptal.

„Koupila jsem k večeři steaky,“ vrátila se v hovoru k mým stravovacím návykům. „A udělala jsem profiterolky s pudinkem.“

„Senzace,“ řekl jsem a myslel to vážně. Jako obvykle, když jedu k matce, jsem celý den nic nejedl v očekávání vysoce kalorického setkání s její kuchyní, a teď už jsem měl doopravdy hlad.

Šel jsem se nahoru převléknout z obleku do džínů a mikiny. Mobil jsem hodil na postel. Tahle věc je tu jako vždycky úplně k ničemu, protože blízký kopec Cleeve Hill vytváří pro signál stín. Aspoň budu mít na chvíli od neustálého vyzvánění telefonu pokoj.

Když jsem sešel dolů, matka stála u plotny a z pánví stoupala pára.

„Posluž si sklenkou vína,“ vyzvala mě přes rameno. „Já už jsem si nalila.“

Přešel jsem ke starožitnému příborníku, který kdysi stál v jídelně velkého domu, a nalil si z otevřené láhve sklenku Merlotu.

„Jak se má Claudia?“ zeptala se matka.

„Dobře, díky. Pozdravuje tě.“

„Měla přijet s tebou.“

Ano, pomyslel jsem si, měla. Bývala doba, kdy jsme nemohli snést být jedinou noc od sebe, nyní však tato touha už zřejmě vyprchala. To se asi po šesti letech stává.

„Nejvyšší čas, abys z ní udělal počestnou ženu,“ prohlásila matka. „Je načase, abyste se vzali a vychovávali děti.“

Opravdu?

Navzdory tomu, jak dopadli mí rodiče, jsem vždycky věřil, že se jednoho dne ožením a budu mít rodinu. Před pár lety jsem o té vyhlídce dokonce mluvil s Claudií, ale mávla nad tím rukou s prohlášením, že se berou pouze nudní lidé a s dětmi jsou jen potíže, není to nic pro umělce, jako je ona, kteří jsou zaneprázdnění posouváním hranic existence a představivosti. Zajímalo by mě, zda si to stále ještě myslí. Rozhodně se poslední dobou neobjevily žádné narážky na prsten ani rozplývání se nad dětmi ostatních lidí, ale vítal bych vůbec ještě, kdyby tomu bylo naopak?

„Jenže ty a táta nejste zrovna nejlepší reklamou na manželství,“ prohodil jsem zřejmě dost nemoudře.

„Nesmysl,“ otočila se ke mně matka. „Byli jsme manželé třicet let, přivedli tě na svět a vychovali. To bych nazvala úspěchem.“

„Ale rozvedli jste se,“ namítl jsem nevěřícně. „A neustále jste se hádali.“

„No, to asi ano,“ obrátila se zpátky k pánvím, „ale stejně to byl úspěch. A nelituju toho.“ Byl jsem ohromený. Nějak měkne, jak stárne. „Ne,“ pokračovala, „ani na vteřinu toho nelituju, protože jinak bys neexistoval.“

Co jsem mohl říct? Nic. Tak jsem taky nic neříkal.

Zase se ke mně otočila. „A teď chci nějaká vnoučata.“

Aha, pomyslel jsem si, tady máme ten důvod.

A já jsem jedináček.

„Tak jste měli sami mít víc dětí,“ zasmál jsem se. „Ne vsázet všechno na jednu kartu.“

Ani se nepohnula a zdálo se, že se rozpláče.

Postavil jsem sklenku na kuchyňský stůl, popošel k ní a položil jí ruku kolem ramen.

„Omlouvám se. To jsem neměl říkat.“

„To nevadí,“ sáhla po kapesníku a otřela si oči. „O ničem jsi nevěděl.“

„Co jsem nevěděl?“ podivil jsem se.

„Nic. Zapomeň na to.“

Zjevně to nebylo žádné nic, když ji to po všech těch letech dokázalo přivést k slzám.

„No tak, mami, je vidět, že tě něco trápí. Pověz mi to.“

Povzdechla si. „Chtěli jsme víc dětí. Chtěli jsme jich spoustu. Ty jsi byl první, i když jsme na tebe dlouho čekali, byli jsme manželé už osm let, když ses narodil. Byla jsem tak šťastná, že jsi chlapec.“ Usmála se a pohladila mě po tváři. „Ale s mým vnitřkem se něco pokazilo a už jsme žádné další dítě mít nemohli.“

Teď jsem pro změnu skoro brečel já. Vždycky jsem si moc přál mít bratry a sestry.

„Samozřejmě jsme to zkoušeli,“ pokračovala matka, „a jednou jsem znovu otěhotněla, ale ve třech měsících došlo k potratu. Málem mě to zabilo.“

Zase jsem nevěděl co říct a opět jsem nic neřekl. Jen jsem ji objal.

„To byl ten pravý důvod, proč se nám manželství nevyvedlo,“ řekla. „Tvůj otec časem hrozně zahořkl, že už nemůžu mít dítě, hlupák. Asi to byla chyba mého těla, ale co jsem s tím mohla dělat? Hrozně moc jsem se snažila nějak to vynahradit, ale…“ zmlkla.

„Mami,“ obejmul jsem ji pevněji, „to je hrozné.“

„To nic,“ odtáhla se ode mě a vrátila se k plotně. „Už je to dávno a ještě rozvařím brambory, jestli je hned nestáhnu.“

***

Večeřeli jsme u stolu v kuchyni a já se projedl až k naprosté nehybnosti.

Cítil jsem se celý nafouklý a matka mě přitom pořád nutila, abych toho snědl ještě víc.

„Dáš si ještě profiterolky?“ zeptala se a hned mi na talíř nandala plnou lžíci.

„Ale mami,“ bránil jsem se, „jsem přecpaný, už nepozřu ani sousto.“

Tvářila se zklamaně, ale ve skutečnosti jsem toho snědl daleko víc než běžně, a to dokonce i v tomhle domě. Snažil jsem se jí vyhovět, ale co je moc, je moc. Další sousto, a žaludek mi praskne. Ona přitom nesnědla skoro nic.

Zatímco jsem se prokousával polovinou krávy spolu s horou brambor a zeleniny, matka jako ptáček uzobávala z malého kulatého steaku, přičemž většinu ho zkrmila tlusté šedivé kočce, která jí po většinu večeře předla u nohou.

„Nevěděl jsem, že sis pořídila kočku,“ poznamenal jsem.

„Kdepak. Ona si pořídila mě. Jednoho dne prostě přišla a od té doby pomalu nevytáhla paty.“

Nijak mě to nepřekvapovalo, jestli ji matka běžně krmí masem.

„Občas na pár dnů zmizí, někdy i na týden, ale nakonec se vždycky vrátí.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Nemám tušení,“ odpověděla. „Neměla obojek. Je tu na návštěvě, ne doma.“

Jako já, napadlo mě. Jsem tu na dobré jídlo.

„Jedeš zítra na dostihy?“ zeptala se.

Dubnový mítink v Cheltenhamu trvá dva dny.

„Ano, podívám se na pár prvních dostihů, ale ráno musím udělat nějakou práci, mám s sebou počítač. Můžu použít tvůj telefon k připojení na internet?“

„Samozřejmě,“ přikývla. „V kolik hodin chceš odejít? Nechci tě vyhánět, ale zítra odpoledne mám vycházku vesnického historického spolku.“

„První dostih začíná ve dvě,“ řekl jsem. „Odjedu kolem dvanácté.“

„Tak ti předtím připravím něco k obědu.“

Pomyšlení na další jídlo mi přišlo skoro nesnesitelné. A bylo mi jasné, že nakoupila také všechno na opulentní anglickou snídani.

„Ne, díky, mami,“ odmítl jsem. „Mám na dnešní oběd schůzku s klientem.“

Pohlédla na mě úkosem, jako kdyby věděla, že jí lžu.

Měla pravdu.

„Nelíbí se mi to, ale musíme udělat, co si přeje,“ vyjádřil se Patrik, když jsem mu v osm ráno zavolal z matčina telefonu v kuchyni. „Řeknu Dianě, ať se do toho hned pustí.“ Diana patří k jeho asistentům, je to ta, co se čerstvě kvalifikovala jako nezávislý finanční poradce. „Jsi dnes zase v Cheltenhamu?“

„Ano,“ přitakal jsem. „Ale zřejmě tu zůstanu jen na první tři dostihy.“

„Tak si zkus s Billym Searlem ještě promluvit, snaž se ho přivést k rozumu.“

„Pokusím se,“ přislíbil jsem. „Ale působil dost rozhodně. Dokonce vyděšeně.“

„Celé mi to připadá hodně divné,“ prohlásil Patrick, „jenže regule nás nutí splnit klientovy instrukce a nemůžeme se obracet na úřady pokaždé, když po nás zákazník chce něco, co nepovažujeme za rozumné.“

„Máme ale povinnost hlásit všechno, o čem se domníváme, že není legální.“

„Je snad nějaký důkaz, že to, co chce, má něco společného s nelegálními fondy?“

„Ne.“ Odmlčel jsem se. „Rád bych ale věděl, jestli nějak neporušuje Dostihový řád.“

„Záleží na tom, co dělá,“ poznamenal Patrick. „Podvádět sázející veřejnost je nelegální. Vzpomeň si na ten případ před několika roky v Old Bailey.“

Vzpomínal jsem si.

„Billy mi řekl, že dluží peníze nějakému chlapovi,“ vysvětloval jsem. „Údajně sto táců. To je hodně velký dluh. Zajímalo by mě, jestli se nezapletl s nějakým bookmakerem.“

„Sázení není nelegální,“ upozornil mě Patrick.

„Snad ne,“ souhlasil jsem, „ale je výslovně proti pravidlům, aby profesionální žokej sázel na koně.“

„To není náš problém,“ namítl. „A jestli budeš Billymu klást nějaké otázky, tak se, prosím tě, snaž být diskrétní. Naší povinností je dodržovat taky důvěrnost obchodování.“

„Tak jo, vynasnažím se. Uvidíme se zítra v kanceláři.“

„Dobře,“ souhlasil Patrick. „Jo a ještě jedna věc. Ten policajt včera volal a ptal se po tobě.“

„Mohl mi zavolat na mobil. Měl jsem ho pořád u sebe, i když je pravda, že ta zatracená věc tady nefunguje. Matka žije v díře bez signálu.“

„No, na tom nesejde, protože to vypadá, že byl dost nepříjemný na paní McDowdovou, tak mu odmítla dát tvoje číslo. Řekla mu, že jsi nedostupný a nedá se s tebou spojit.“

Rozesmál jsem se. Dobrák paní McDowdová, jedna z našich neohrožených recepčních.

„Co chtěl?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to, že chtějí, aby ses postaral o Herbův byt. Něco jako že jsi jeho vykonavatel.“ Dal mi policistovo číslo a já jsem si je uložil do telefonu. „Zavolej mu, ano? Nerad bych, aby paní McDowdovou zatkli za bránění policii ve výkonu.“

„Dobře. Uvidíme se zítra.“

Domluvil jsem s Patrickem a zavolal detektiva inspektora Tomlinsona.

„A, pan Foxton,“ zaradoval se. „Jste hodný, že voláte. Jak se cítíte?“

„Dobře,“ odpověděl jsem a hloubal, proč se ptá.

„Tak palec je v pořádku?“ vyptával se.

„Pardon?“

„Váš palec,“ zopakoval. „Recepční mi pověděla o vaší operaci.“

„Jo tohle,“ snažil jsem se potlačit smích. „Palec je v pořádku, děkuji. Jak vám mohu pomoci?“

„Měl pan Kovak nějaké finanční potíže?“ zeptal se.

„V jakém směru?“

„Byl zadlužený?“

„Pokud vím, tak ne,“ řekl jsem. „Ne víc než kdokoli z nás. Proč se ptáte?“

„Pane Foxtone, cítíte se natolik dobře, abyste mohl přijít do bytu pana Kovaka? Je pár věcí, které bych s vámi rád probral, a taky potřebuju, abyste jako jeho vykonavatel souhlasil s odvezením jistých předmětů z jeho bytu a pomohl nám s vyšetřováním. Můžu pro vás poslat vůz, jestli by vám to pomohlo.“

Pomyslel jsem na svůj naplánovaný den na cheltenhamských dostizích.

„Zítra by to bylo lepší.“

„Jistě,“ souhlasil. „Co takhle v osm ráno?“

„Osm je v pořádku, budu tam.“

„Chcete, abych vám poslal vůz?“

Proč ne, pomyslel jsem si. „Ano, to by bylo skvělé.“

Nesmím zapomenout kulhat.

***

Billy Searle neměl ani trochu náladu vysvětlovat, proč tak najednou potřebuje peníze.

„Prostě ty zasraný prachy převeď na můj účet v bance,“ ječel. Stáli jsme před prvním dostihem na terase u vážnice a spousta hlav se po nás otáčela.

„Billy, proboha, uklidni se,“ naléhal jsem na něj potichu. Nemělo to žádný účinek.

„A co tady sakra vůbec děláš?“ ječel dál. „Měl bys sedět u stolu a dávat dohromady moje prachy.“

Otočily se další hlavy.

Tolik tedy k Patrickovým pokynům o diskrétním postupu. „Billy, jen se ti snažím pomoct.“

„Nepotřebuju tvoji podělanou pomoc!“ Ohrnul rty a přímo ta slova plival, až na mě naprskal drobné kapičky slin.

Dostihoví novináři se začali přibližovat.

Ztlumil jsem hlas, naklonil se dopředu a promluvil mu přímo do ucha. „A teď mě poslouchej, ty kňouro. Zjevně potřebuješ něčí pomoc a já jsem na tvé straně.“ Odmlčel jsem se. „Zavolej mi, až se uklidníš. Peníze budeš mít v bance v pátek.“

„Říkal jsem ti, že potřebuju sto táců do dnešního večera,“ křičel a skoro plakal. „Potřebuju ty prachy dneska.“

Už jsme byli středem pozornosti dobré poloviny cheltenhamského publika.

„Je mi líto,“ řekl jsem tiše a snažil se zachovat trochu důstojnosti. „To není možné. Budeš je tam mít v pátek, nebo při troše štěstí možná už ve čtvrtek.“

„Ve čtvrtek bude pozdě,“ zapištěl. „Ve čtvrtek budu do prdele mrtvej.“

Nemělo smysl tu stát a hádat se, když celý dostihový svět natahuje uši a lapá po každém slovu, tak jsem prostě šel pryč s vědomím, že se kolem nás jako supi stahují námezdní pisálkové a jejich tužky zuřivě skřípou po stránkách jejich zápisníků. Aspoň tu nikde nebylo vidět Martina Gifforda, pětihvězdičkovou drbnu, ale než den skončí, nepochybně i on bude znát každý detail.

„Proč se mě snažíš zavraždit?“ křičel za mnou hlasitě Billy.

Nevšímal jsem si ho a pokračoval směrem k relativnímu soukromí u paddocku, odkud jsem zavolal do kanceláře, abych si ověřil, jak postupuje likvidace Billyho aktiv.

Telefon vzala paní McDowdová. Patrick a Gregory nemají rádi neosobní automatický hlasový systém. „Naši klienti potřebují vědět, že jednají s živými lidmi,“ prohlašovali. Proto zaměstnávají paní McDowdovou a paní Johnsonovou, aby braly telefony.

„Co jste pro všechno na světě tomu policistovi navykládala?“ zeptal jsem se jí. „Choval se ke mně nesmírně mile.“

„Řekla jsem mu, že vám trhají zarůstající nehet na palci u nohy.“

„Proč?“

„Protože na mě byl hrozně hrubý,“ pravila pohoršeně. „Mluvil se mnou jako s nějakou uklízečkou, tak jsem mu řekla, že jste nedostupný. Problém byl, že chtěl vědět, kde by vás našel, tak jsem mu řekla, že jste uspaný kvůli operaci. V tu chvíli mi to přišlo jako dobrý nápad, ale ten chlap byl zatraceně neodbytný, to se mu musí nechat. Chtěl vědět, co vám dělají, tak jsem mu řekla, že je to zarůstající nehet. Těžko jsem mu mohla namluvit něco vážnějšího, že jo? Ne když někde šmejdíte a tak.“

„Paní McDowdová, jestli někdy budu potřebovat alibi, tak přísahám, že zavolám vás,“ řekl jsem a ani na vteřinu mě nenapadlo, že se mi alibi bude hodit daleko dřív, než bych si myslel. „Můžu, prosím, mluvit se slečnou Dianou?“

Spojila mě.

Prodej Billyho aktiv probíhal hladce, byť se značnou ztrátou některých nedávno zakoupených dluhopisů. Ale záleží mi na tom? Ne, asi ne. Billy si to zasloužil. Vyplísnil jsem se za takové myšlenky nehodné nezávislého finančního poradce, ale jsem koneckonců taky jen člověk. Poděkoval jsem Dianě a zavěsil.

„Nazdar, fešáku,“ ozvalo se mi za zády. „Telefonuješ si s nějakou mojí soupeřkou?“

„Prosím tě, nech toho,“ ohradil jsem se s hraným pohoršením. „Lidi nás budou pomlouvat.“

Jan Setterová se mi totiž lepila na záda.

„Jen je nech mluvit,“ pevně mě objala a přitiskla se ke mně celým tělem. „Chci tě,“ zašeptala mi vášnivě do ucha.

To už je podruhé za dva dny, kdy mi na veřejnosti nadbíhá, ovšem tentokrát v tom nebylo nic nenuceného a ležérního. Třeba to opravdu myslí vážně, a to by byl problém. Vždycky jsem si přátelské flirtování s Jan docela užíval, jenže v dobré víře, že nám oběma jde o trochu verbálního pobavení bez vyhlídky na skutečný fyzický kontakt. Nyní se zdálo, že sázky poněkud vyletěly vzhůru.

Odtáhl jsem jí ruce od svého pasu a otočil se.

„Jan, chovej se slušně,“ napomenul jsem ji přísně.

„Proč bych to dělala?“ otázala se.

„Protože musíš.“ Svěsila koutky úst jako hubované dítě. „Už jenom kvůli tomu, že jsem na tebe moc mladý.“

„No tak dík,“ naštvaně ustoupila o krok dozadu. „Ty vážně umíš dát ženě najevo, že je žádoucí.“

Tady už o žádné hrané pobouření nešlo, zlobila se a byla dotčená.

„Podívej, je mi to líto, ale nikdy jsem neměl v úmyslu, aby se nám to vymklo z ruky,“ omlouval jsem se.

„Nic se z ruky nevymklo,“ ohradila se. „Všechno je jako dřív, nic se nezměnilo.“

Oba jsme věděli, že to není pravda a zpátky už se nejde vrátit.

„Tak fajn,“ řekl jsem.

Smutně se na mě usmála. „Ale dej mi vědět, kdybys změnil názor.“

„Dobře,“ oplatil jsem jí úsměv. „Co ti běží?“

„Nic. Většina mých koní už na léto skončila.“ Odmlčela se. „Dneska tu jsem, jenom protože jsem doufala, že tě tady potkám.“

Chvíli jsem tiše stál a koukal na ni.

„Promiň, je mi to líto,“ řekl jsem nakonec.

„Jo,“ povzdechla si. „Mně taky.“

***

Plukovník ctihodný Jolyon Westrop Roberts, ceremoniář Řádu Britského impéria a mladší syn hraběte z Balscottu, na mě čekal na stejném místě tribuny, kde jsem ho potkal předchozího dne.

„A, Nicholas,“ oslovil mě, když jsem stoupal na tribunu, abych se podíval na první dostih. „Doufal jsem, že tu dnes zase budete.“

„Dobrý den, sire,“ pozdravil jsem ho. Ač se nechává oslovovat obyčejně „pane Robertsi“, věděl jsem, že si potrpí na formálnost. „Jak vám mohu pomoci?“

„Inu věřím, že byste mi mohl pomoci,“ pronesl s náznakem smíchu. „Je ale také možné, že ani není s čím pomáhat, jestli mi rozumíte.“

„Ne, sire. Nevím, co máte na mysli. Nic jste mi neřekl.“

Opět se nervózně zasmál.

„Jak jsem vám včera vysvětlil,“ spustil nakonec, „třeba není čím se trápit. Vlastně jsem o tom téměř přesvědčený. Nejspíš vás zbytečně připravuji o čas. A taky bych nerad někoho dostal do potíží, že?“

„Sire,“ oslovil jsem ho rozhodně, „jak bych se k tomu mohl vyjádřit, když mi nic nepovíte? Co vám vlastně dělá starosti?“

Stál několik vteřin mlčky a hleděl přes mou hlavu na dráhu, jako kdyby rozvažoval, zda má pokračovat.

„Gregory,“ vyslovil posléze. „Starosti mi dělá Gregory.“

„Proč Gregory?“ divil jsem se. Občas jsme o Gregoryho měli starost všichni. Jí přespříliš a krom chůze pětkrát týdně na konec ulice Lombard Street, když kráčí na bohatý oběd, nemá žádný pohyb.

„Patrně o nic nejde,“ opakoval Jolyon Roberts. Podupával nohou a vypadal rozpačitě. „Raději zapomeňte, že jsem něco říkal.“

„Děláte si starost o Gregoryho zdraví?“ zeptal jsem se.

„O jeho zdraví?“ opakoval po mně překvapeně pan Roberts. „Proč bych si měl dělat starost o Gregoryho zdraví?“

„Tak co vás na Gregorym znepokojuje?“

Jolyon Roberts, bývalý gardový plukovník, který jako mladý nižší důstojník za války o Falklandské ostrovy získal válečný kříž za udatnost, se napřímil v plné výšce svých sto devadesáti centimetrů.

„Znepokojuje mě jeho úsudek.“

***

Můj plánovaný brzký odjezd z Cheltenhamu šel stranou. Nasměroval jsem pana Robertse do klidného rohu rybí restaurace, abychom si mohli promluvit mimo doslech ostatních. Když klient, zvláště pak klient s tak rozsáhlým investičním portfoliem jako mladší syn hraběte z Balscottu, pochybuje o úsudku jednoho ze starších partnerů firmy, pak rozhodně není vhodná chvíle spěchat domů.

„Tak, sire, v jakém směru pochybujete o úsudku Gregoryho Blacka?“ zeptal jsem se, když jsme se oba usadili nad talíři krevet v omáčce Marie Rose a uzeného lososa. „A proč to říkáte mně?“

„Nejspíš o nic nejde,“ řekl už zase. „Celé roky se mnou jednal výborně, opravdu výborně. Vlastně jsem si jistý, že za tím nic není.“

„Co kdybyste to nechal posoudit mě?“

„Ano, myslím, že vy byste to mohl dobře posoudit. Vždycky jste na koni projevoval dobrý úsudek. Víte, že to já jsem vás původně doporučil firmě Lyall a Black?“

Ne, to jsem nevěděl. A polichotilo mi to. Není divu, že mě čekaly vstřícně otevřené dveře, když jsem žádal o místo.

„Děkuji vám, sire, to jsem nevěděl.“

„No ano,“ pokračoval pan Roberts, „sledoval jsem vás od té doby, kdy jste jako osmnáctiletý zvítězil na bratrancově koni v Chepstow. Byla to pozoruhodná ukázka skvělého rajtování. Říkal jsem tehdy bratranci, že jednoho dne z vás bude žokej šampión. Obrovská škoda, že jste se zranil.“

Ano, říkal jsem si už zase v duchu, je to obrovská škoda.

„Povězte mi o Gregorym Blackovi,“ pokusil jsem se ho přivést zpátky k tématu.

„Patrně o nic nejde,“ přesvědčoval mě už zase.

„Sire,“ zarazil jsem ho, „jistě chápete, plukovníku Robertsi, že když jste zpochybnil Gregoryho úsudek, musíte mi o tom teď povědět. Slibuji, že se vším, co mi řeknete, naložím s nejvyšší diskrétností.“

Alespoň jsem doufal, že s tím budu moct nakládat důvěrně. Nezávislí finanční poradci podléhají regulačním orgánům finančního sektoru. Očekává se od nás, že budeme vždy postupovat v duchu nejvyšších zásad poctivého jednání. Nemohl bych zatajit informaci o nějakém přečinu jenom proto, že by to jiného nezávislého poradce přivedlo do potíží, a to ani v případě, kdy by se jednalo o mého šéfa.

Plukovníku Robertsovi se do vysvětlování stále nechtělo.

„Týká se to některé z vašich investic?“ zeptal jsem se.

Pořád nic.

„Nesouhlasíte s něčím, co Gregory chtěl, abyste podnikl?“

Roztržitě snědl několik krevet a kolečka v hlavě se mu pomaloučku otáčela.

„Mohl se zmýlit,“ prohlásil nakonec.

„Kdo se mohl zmýlit? Gregory Black?“

Pan Roberts ke mně vzhlédl. „Ne, můj synovec Benjamin.“

Začínal jsem z toho být zmatený.

„V čem se mohl váš synovec zmýlit?“ divil jsem se.

„Navštívil místo stavby a řekl mi, že tam nejsou žádné domy ani továrna a nic se tam nestaví. Vlastně řekl, že je to odpadiště plné stojatých kaluží s velkým znečištěním těžkými kovy. Místní správa se údajně oficiálně vyjádřila v tom smyslu, že náklady na odstranění toxického odpadu by byly daleko větší než skutečná cena pozemku.“

„To je mi líto,“ řekl jsem, „ale co to má co dělat s Gregorym Blackem?“

„On mi poradil, abych do toho projektu investoval.“

„Do jakého projektu?“ vyptával jsem se.

„Do bulharského rozvojového stavebního projektu,“ objasnil mi. „Domy, obchody a nová továrna na výrobu nízkoenergetických žárovek.“

Neurčitě jsem si vzpomínal, že takový projekt se probíral na jedné z Patrickových pravidelných týdenních schůzek. Pokud se ale dobře pamatuju, tak byl nakonec zamítnutý jako příliš riskantní pro naše klienty. To ovšem neznamená, že ho Gregory nemohl považovat za dobrou investici. Jména Patricka a Gregoryho figurují vedle sebe na hlavičkovém papíře společnosti, ale oba si hlídají svou nezávislost, a to i jeden na druhém.

„Jste si jistý, že šlo o stejné místo, které navštívil váš synovec?“

„On to tvrdí. Říká, že nemůže jít o mýlku. Místo, kde měla stát továrna a stovky nových bytů a obchody, není nic jiného než skládka průmyslového odpadu. Vykládá se dokonce, že tam za sovětské éry ukládali jaderný odpad.“

„Kolik jste do toho plánu investoval?“ zeptal jsem se ho.

„Zas tak mnoho ne,“ odpověděl. „Rodinný trust investoval do celého projektu kolem pěti milionů. Továrna se jmenuje po mém otci Balscottova továrna na výrobu žárovek. Viděl jsem fotografie stavby. Projekt je zamýšlený jako rozsáhlý sociální experiment pro jednu z nejzaostalejších oblastí Evropské unie. Šla do toho spousta unijních peněz.“

Pět milionů nemusí být pro Jolyona Robertse a jeho rodinný trust tak mnoho, ale pro většinu lidí to představuje celé jmění.

„Na těch fotografiích byla továrna a nové domy?“

„Ano, a navíc i další domy ve výstavbě,“ sdělil mi. „Gregory Black mi je ukázal. Čemu mám věřit, fotkám, nebo synovci?“

„Musí to mít nějaké prosté vysvětlení,“ řekl jsem. „Proč nejdete a neoptáte se na to Gregoryho? Jsem si jistý, že vaše peníze moudře investoval.“

„Už jsem se na něj v té věci obrátil, ale řekl mi, abych nebyl pošetilý, že továrna samozřejmě stojí. Jenže Benjamin skálopevně trvá na svém. Tvrdí, že Balscottova továrna na výrobu žárovek nikde v Bulharsku neexistuje.“

„Co tedy chcete, abych udělal?“ zeptal jsem se.

„Zjistěte pravdu.“

„Ale proč já?“ divil jsem se. „Jestliže se domníváte, že tu dochází k nějakému podvodu, pak byste se měl obrátit na policii nebo na kontrolní orgány.“

Znehybněl a chvíli na mě koukal.

„Protože vám důvěřuju,“ prohlásil nakonec.

„Ale vždyť mě sotva znáte.“

„Znám vás daleko lépe, než si zřejmě uvědomujete,“ usmál se. „Sledoval jsem vaši kariéru krok za krokem od chvíle, kdy jste poprvé jel pro mého bratrance toho vítěze. Obvykle se pyšním tím, že jsem schopný rozlišit dobré a špatné. Proto mě ten projekt tak zneklidňuje. Byl jsem to koneckonců já, kdo přesvědčil bratra, vikomta Sheningtona, aby rodinný trust investoval do něčeho, co se jevilo tak záslužné. Potřebuji prostě vědět, co se děje.“

„Sire, pokud zjistím, že jde o podvod, pak je mou povinností to ohlásit, a to i v případě, že by šlo pouze o zkreslení při propagaci investice.“

„Hm, chápu,“ třel si bradu. „Bratr a já bychom velice neradi viděli, aby bylo dobré jméno Robertsovy rodiny vláčeno po soudech. Bratr se přiklání k tomu, abychom tu investici prostě bez řečí odepsali. Nicméně…“ zarazil se.

„Vy se cítíte zodpovědný?“ nadhodil jsem.

„Přesně tak,“ přikývl. „Ale dával bych přednost tomu, kdybyste mohl být diskrétní. Jestli je to švindl, pak budu upřímně řečeno raději, když mě kdekdo nebude mít za hlupáka.“

„Zvláště pak váš bratr.“

Podíval se mi do očí a usmál se. „Jste nejenom důvěryhodný, ale i bystrý.“

„Budu o tom nicméně muset promluvit s Gregorym,“ upozornil jsem ho.

„Nemohl byste se na to nejprve podívat, než budete s někým mluvit? Jsem přesvědčený, že s vaším vynikajícím čichem na dobré investice rozpoznáte zkažené vejce velice rychle, pokud tam někde nějaké je.“

Zasmál jsem se. „Asi jste si vybral nesprávného člověka. Můj čich zas tak vynikající není.“

„Ale já myslím, že je,“ trval na svém Jolyon Roberts. „Jedna známá mi neustále vykládá, kolik peněz jste jí vydělal na filmech a divadle.“

„Jen jsem měl štěstí,“ namítl jsem.

„Ano,“ souhlasil se smíchem. „Vy a Arnold Palmer.“

Tázavě jsem se na něj podíval.

„Jste moc mladý,“ pronesl se smíchem. „Mluvím o golfistovi Arnoldu Palmerovi.“

„A co je s ním?“ zajímal jsem se.

„Když se ho jednou reportér ptal, jak je možné, že má v golfu takové štěstí, trefně odpověděl: Je to legrační, čím víc trénuju, tím větší mám štěstí.“

Jenže mé štěstí začínalo pomalu docházet.

Kapitola 5

Detektiv vrchní inspektor Tomlinson splnil slovo a poslal vůz, který mě ve čtvrtek ráno vyzvedl u mě doma. Když jsem přesně v osm dorazil do bytu Herba Kovaka, už tam na mě čekal.

„Dobré ráno, pane Foxtone,“ otevřel dveře a podával mi ruku. „Jak se dnes má váš palec?“

„Dobře,“ odpověděl jsem upřímně. „Vůbec nebolí.“

A zapomněl jsem kulhat.

„Nepříjemná věc, tyhle zarůstající nehty,“ poznamenal. „Před lety mě to taky potkalo. Bolí to jako čert.“

„Naštěstí se rychle hojím,“ prohodil jsem. „Tak jak vám můžu pomoct?“

Ustoupil ke straně, abych kolem něj mohl projít do předsíně Herbova bytu. Pořád jsem na to místo myslel jako na Herbův byt, i když technicky vzato teď patří mně, anebo v příslušnou dobu bude.

„Jste si jistý, že pan Kovak neměl finanční potíže?“ tázal se vrchní inspektor, zatímco zavíral vchodové dveře.

„Ne, jistý si nejsem, ale nemám žádný důvod si něco takového myslet. Proč se ptáte?“

Mávl ke mně svazkem papírů.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Výpisy z kreditních karet,“ objasnil mi vrchní inspektor.

„No a?“

„Vypadá to, že pan Kovak měl víc než dvacet kreditních karet a podle těchto výpisů v den své smrti jenom na těchto kartách dlužil téměř sto tisíc liber.“

Nemohl jsem tomu uvěřit. Nejenom tomu, že se Herb tolik zadlužil, ale i proto, že ty dluhy jsou na kreditních kartách. Jestli někdo ví, jak drahé je půjčovat si na ty plastové kartičky, pak je to finanční poradce. Půjčovat si peníze na kreditní karty je hloupý hazard. Jen úroky z tak vysokého dluhu budou představovat kolem patnácti stovek měsíčně. To je asi polovina toho, co si Herb nosil domů jako výplatu po obvyklých srážkách daně a zdravotního pojištění.

Jestli na kreditních kartách dlužil téměř sto tisíc, pak je byt určitě do poslední cihly zatížený hypotékou. Nakonec zřejmě nebude můj, ale spíš připadne bance.

Přitom Herb míval vždycky po kapsách spoustu peněz. Byl výstřední i v utrácení, nosil neustále nové obleky a zcela pravidelně jedl po restauracích. Nedávalo to smysl.

„Mohl bych se na ty výpisy podívat?“ požádal jsem vrchního inspektora a natáhl po papírech ruku.

Podal mi je a já prolétl první tři či čtyři výpisy. Nebylo pochyb, že dlužný zůstatek je pokaždé hodně vysoký a v některých případech se blíží maximálnímu limitu, to nicméně ani zdaleka neukazovalo celý obraz. Prohlédl jsem zbytek výpisů. Všechny byly podobné.

„Nevšiml jste si u těch výpisů něčeho neobvyklého?“ zeptal jsem se.

„Čeho bych si měl všimnout?“ podivil se vrchní inspektor.

„Nejsou tu žádné úroky za předchozí měsíce. Všechny poplatky na každém z těch výpisů jsou nového data.“

Otočil jsem výpis, abych si prohlédl podrobný rozpis a zjistil, za co Herb utratil během měsíce sto tisíc liber, a zůstal jsem šokovaně koukat. Nebyly tu žádné nákupy, jen platby na ohromný počet, přímo celé zástupy stránek internetového hazardu a online kasin. Prohlédl jsem všechny výpisy a všude to bylo stejné. Mnoho plateb bylo vcelku skromných, ale jedna či dvě dosahovaly tisíců. Několik málo sázkařských stránek poslalo na účet nějaké peníze, ale většinou šlo naopak o deficit. Celkově Herb prohrával, ne naopak. Prohrával za měsíc sto tisíc liber.

Všechny výpisy jasně ukazovaly, že v předchozím měsíci byly veškeré dlužné částky k příslušnému datu uhrazeny. V duchu jsem si to sečetl. Herb na jedné straně stále dlužil téměř sto tisíc, a přitom takřka stejnou částku za hráčské dluhy uhradil jen za březen.

Kde k takovým penězům přišel? A jak pro všechno na světě mohl mít čas, aby hrál na tolika různých stránkách s tolika různými kreditními kartami, když pracoval na plný úvazek ve firmě Lyall a Black? Vůbec to sakra nedávalo smysl.

Jak řekla Claudia, člověk nikdy doopravdy neví, co i jeho nejlepší přátelé provádějí. Mohlo se tohle kompulzivní online hraní nějak stát důvodem pro Herbovo zabití? Přes obrovské součty byly jednotlivé položky na výpisech povětšinou skromné a jistě ne dost velké, aby stačily jako důvod k vraždě.

„Byl bych rád, kdybyste se podíval ještě na pár dalších věcí,“ upozornil mě vrchní inspektor. „Snad mi pomůžete, abych jim porozuměl.“

Otočil se, prošel chodbou a zahnul vlevo do dveří. Šel jsem za ním.

Herbův obývací pokoj vykazoval veškeré znaky staromládenectví, přičemž pomalu polovinu místnosti zabíralo jediné hluboké křeslo před velikou plochou obrazovkou televize zavěšenou na zdi. Na druhé straně pokoje stál velký psací stůl s laptopem, tiskárnou a třemi hromádkami papírů v kovových vaničkách.

Vrchní inspektor si přál, abych se podíval na některé z těch papírů.

„Jakožto od vykonavatele závěti pana Kovaka od vás potřebujeme souhlas, že si můžeme odnést některé věci, o nichž se domníváme, že by nám mohly při vyšetřování pomoct. Například tohle. Nejprve bych ale rád znal váš názor.“

Podal mi dva listy papíru pokryté z obou stran rukou psaným seznamem s několika sloupci čehosi, co vypadalo jako data s částkami, a také s dalším sloupcem velkých písmen. „Mohlo by to mít něco společného s prací pana Kovaka?“

Krátce jsem si seznamy prostudoval.

„O tom pochybuju. Je to psané rukou a my všechno děláme na počítači. Myslím, že tohle by mohly být peněžní částky,“ ukázal jsem na prostřední dva sloupce, „a tohle zase vypadá jako data.“

„Ano,“ přikývl. „To jsem si domyslel. Ale víte, čeho se to týká?“

„Odpovídají ty částky výpisům z kreditních karet?“ zeptal jsem se.

„Ne. Na to jsem se díval. Žádné číslo není stejné.“

„A co výpisy z posledního měsíce?“ zajímal jsem se. „Většina dat se vztahuje k minulému měsíci.“

„Žádné jiné výpisy než ty, co jste viděl, jsme nenašli. Některá z dat na tomhle seznamu jsou i na výpisech, které máme, ale žádná částka neodpovídá.“

„Pak se obávám, že vám nedokážu pomoct. Žádnou z těch částek nepoznávám, a jednotlivě jsou navíc příliš malé, aby mohly souviset s prací pana Kovaka. My vždycky pracujeme v tisících, ne-li v desítkách tisíc.“ Ještě jednou jsem pohlédl na seznamy. „Nemohly by v tom posledním sloupci být iniciály nějakých jmen?“

Vrchní inspektor se podíval. „Asi mohly. Poznáváte některé? Neodpovídají například jménům vašich kolegů v práci?“

Prozkoumal jsem seznam. „Pokud vidím, tak ne.“

„Dobře,“ řekl vrchní inspektor najednou, jako by se rozhodl. „S vaším dovolením si ty papíry odneseme spolu s výpisy z kreditních karet, laptopem pana Kovaka a těmi ostatními věcmi.“

Mávl rukou ke krabici na stolku u dveří. Přešel jsem k ní a podíval se dovnitř. Krabice obsahovala různé předměty včetně Herbova amerického pasu, adresáře, stolního kalendáře a šanonu s bankovními výpisy. Působilo to všechno dost smutně.

„Nemám nic proti,“ souhlasil jsem. „Víte ale, že ten počítač vám nenabídne přístup do pracovních souborů pana Kovaka?“

„To jsem si myslel.“

„Pan Kovak měl možnost vstoupit přes svůj laptop do souborů kanceláře a do e-mailů, ale žádný záznam se mu v jeho počítači neukládal. Ten laptop sloužil v podstatě jako klávesnice a monitor k hlavnímu počítači firmy v Lombard Street.“

„Náš postup nicméně zahrnuje prohledání takového přístroje,“ prohlásil vrchní inspektor, „abychom zajistili korespondenci, která by mohla mít souvislost s jeho smrtí. Věřím, že vám to nebude vadit.“

„Vůbec ne.“

„Dobře,“ zavřel počítač a položil ho k ostatním věcem do krabice.

„Můžu si ale udělat kopie těch kreditek, než si je odnesete? Vím, že jedním z prvních kroků vykonavatelů závěti je, že zablokují bankovní účty a uhradí dluhy zemřelého, ale jen bozi vědí, kde na to seženu sto tisíc. Kolik měl Herb v bance?“

„Tolik ne,“ odpověděl vrchní inspektor.

„Vadilo by vám, kdybych se podíval?“ zeptal jsem se.

„Ne. Od právníka pana Kovaka jsem vyrozuměl, že to stejně bude vaše.“

Vytáhl jsem šanon z krabice a podíval se na poslední bankovní výpisy. Saldo bylo docela pěkné, ale jak detektiv vrchní inspektor Tomlinson řekl, ani zdaleka nedosahovalo sta tisíc. Představovalo spíš tak desetinu. Oddělil jsem poslední výpis ze složky a udělal si kopii na tiskárně a kopírce na psacím stole. Potom jsem si okopíroval všechny výpisy z kreditních karet a obě strany dvou listů papíru s rukou psanými číslicemi, a nakonec všechno vrátil policistovi.

„Děkuju,“ řekl. „Potřebuju ještě, abyste mi podepsal tenhle formulář, kterým nám dáváte svolení, abychom si ty věci odvezli, a já vám na ně zase dám potvrzení.“

Podal mi formulář, který jsem podepsal, a pak stvrzenku, již jsem si zastrčil do kapsy.

„Otravné papírování,“ utrousil, když si ode mě bral formulář. „V dnešní době musíme být zatraceně opatrní a dělat všechno do puntíku podle předpisů, jinak bude nějaký chytrák advokát tvrdit, že kdejaký důkaz, který najdeme, je u soudu nepřípustný. Můžu vám říct, že je to úplná noční můra.“

Ovšem celkově je to určitě lepší, pomyslel jsem si, než když policie ve služebních bagančatech nakráčela, kam se jí zlíbilo, a bez dovolení a bez podstatného důvodu si odnesla, co ji napadlo.

Vrchní inspektor si uložil formulář k ostatním věcem do krabice. „Tak, pane Foxtone, byl byste tak hodný a prošel byt, abyste se přesvědčil, že ho zanecháváme v přiměřeném stavu, a ověřil si, že je všechno na místě a nic se neztratilo?“

„Rád se podívám,“ souhlasil jsem, „ale nikdy dřív jsem tu nebyl, takže nevím, jak to tu vypadalo, než jste sem přišli.“

„Prosím, udělejte to i tak,“ ukázal rukou ke dveřím.

Šel za mnou, když jsem procházel bytem a krátce nahlédl do obou ložnic, koupelny a dobře zařízené kuchyňky. Mým očím všechno připadalo v pořádku, ovšem těžko bych nějakou změnu poznal.

„Prohledali jste všechno?“ zeptal jsem se.

„Nedělali jsme skutečnou forenzní prohlídku,“ sdělil mi. „Nenadzdvihovali jsme prkna podlahy ani nehledali dutiny ve zdi a takové věci. Ale jinak jsme se tu důkladně porozhlédli, abychom zjistili, jestli nenajdeme něco, co by nám pomohlo při zjišťování motivu vraždy. Pan Kovak byl oběť zločinu, nikoli pachatel.“

„Jak jste se dostali dovnitř?“ zajímal jsem se cestou zpátky do předsíně. „Vchodové dveře nevypadají, že by byly otevřené násilím.“

„Pan Kovak měl klíče v kapse u kalhot.“

Znovu jsem si představil Herba, jak v márnici tiše leží celý studený v nějaké chladničce.

„Co jeho pohřeb?“ ptal jsem se.

„Co s ním?“

„Přepokládám, že bude na mně, abych se o to postaral.“

„Ovšem teprve až koroner uvolní tělo,“ upozornil mě.

„A to bude kdy?“

„Zatím ne, ještě ani nebyl formálně identifikován,“ objasnil mi.

„Ale já jsem vám přece řekl, kdo to je.“

„Ano, pane,“ pronesl ironicky, „to vím. My jsme si hodně jistí, že víme, kdo to byl, protože jste nám to řekl, jenže vy nejste příbuzný, a upřímně řečeno, znal jste ho pouze pět let. Mohl vám říct, že je Herbert Kovak, ale ve skutečnosti to třeba byl někdo jiný –“

„Už zase projevujete to své podezíravé založení, vrchní inspektore.“

Pousmál se. „Snažíme se najít jeho příbuzné, ale zatím bez úspěchu.“

„Vím, že než přijel do Anglie, žil v New Yorku,“ poznamenal jsem. „Vyrostl ale v Kentucky. V Louisvillu. Aspoň tak mi to říkal.“

Začínám o tom snad pochybovat?

„Ano,“ přitakal vrchní inspektor. „Jsme v kontaktu s našimi kolegy v New Yorku a v Louisvillu, ale prozatím se nám nepodařilo spojit s žádným členem rodiny. Vypadá to, že jeho rodiče zemřeli.“

„Máte nějakou představu, kdy by se tak pohřeb mohl konat?“

„V tuto chvíli ne. Předpokládám, že to bude trvat nejméně několik týdnů. Taky je možné, že se jeho ostatky budou posílat do Spojených států.“

„Nerozhoduju o tom já, jako vykonavatel jeho poslední vůle?“ divil jsem se.

„Možná, záleží na formální identifikaci. To ale nechám na koronerovi. Kdyby vás mezitím napadlo něco, co by nám mohlo při vyšetřování pomoct, tak mi prosím zavolejte.“ Vyndal z vnitřní kapsy saka vizitku. „Volejte na číslo mobilu, většinou ho mám zapnutý, a když ne, tak můžete nechat vzkaz.“

Uložil jsem si vizitku do peněženky a vrchní inspektor Tomlinson se chopil krabice s případnými důkazy.

„Můžu vám nabídnout odvoz domů?“ zeptal se.

„Ne, děkuju. Myslím, že se tu nejdřív porozhlédnu. Můžu pak jet autobusem.“

„Nenamáhejte moc ten palec,“ nabádal mě. „To jsem udělal já a trvalo potom týdny, než se dal do pořádku.“

„Dám si pozor,“ ujistil jsem ho a v duchu jsem se usmíval. Ve skutečnosti odtud pojedu do kanceláře, a ne domů. „Poslyšte, jak mám zamknout?“

„Aha, ano,“ sáhl do kapsy kabátu, „nechal jsem udělat další klíč. Prozatím bychom si jeden rádi ponechali pro případ, že bychom se sem z nějakého důvodu ještě museli vrátit k podrobnější prohlídce.“

„Dobře,“ vzal jsem si od něj klíč. „Vy tedy působíte tady? Myslel jsem, že jste od policie Merseyside.“

„To jsem,“ odpověděl. „Ale celý tenhle týden na tom případu pracuju ze stanice Paddington Green. Domů pojedu v pátek.“

„Dáte mi vědět, kdy můžu začít s přípravami na pohřeb?“

„Liverpoolský koroner se s vámi v příslušný okamžik spojí,“ pronesl nevstřícně a odešel s krabicí potenciálních pokladů pod paží.

***

Chvíli jsem seděl u Herbova psacího stolu a znovu si prohlížel výpisy z kreditních karet.

Na každém výpisu figurovalo mezi dvaceti a třiceti stránkami internetového sázení a online kasin. Polovinu z nich jsem neznal, ale jejich jména jasně napovídala, oč jde. Jedna taková stránka se například jmenovala pokermilions.co.eg. Člověk nemusel být génius, aby to pochopil.

Ne na všech výpisech se objevovaly stejné stránky, i když některé naopak byly na každém výpisu, a každá se vyskytla nejméně šestkrát. Začal jsem sčítat. Celkem tu bylo dvaadvacet různých kreditních karet a pět set dvanáct různých položek na výpisech. Celková dlužná částka dosahovala devadesáti čtyř tisíc šesti set dvaceti šesti liber a padesáti dvou pencí.

Některé položky na výpisech byly ve prospěch účtu, ale celková ztráta na položku byla jen o maličko méně než sto osmdesát pět liber. Porovnal jsem jednotlivé částky s čísly na rukou psaném seznamu, ale jak vrchní inspektor říkal, ani jedna se neshodovala.

Neohromovala mě tolik celková výše jako spíš počet jednotlivých položek. Znovu jsem se divil tomu, kde bral Herb čas na hraní a online sázení při pěti stech dvanácti různých vstupech. V duchu jsem se ještě chvíli věnoval aritmetice. Kdyby nepracoval, nejedl a nespal, a jenom každý okamžik dne z měsíce trávil u počítače, zbývalo by mu jen půldruhé hodiny. To není možné.

Vstal jsem a šel do kuchyně.

Matka odjakživa tvrdí, že o každém jedinci se člověk nejvíc dozví, když se mu podívá do ledničky. U Herba tomu tak nebylo. Jeho lednička byla osiřele prázdná, zůstal v ní jen karton odstředěného mléka a půl krabičky nízkotučné pomazánky. I skříňky v kuchyni byly téměř prázdné, ukrývaly jen několik krabic snídaňových cereálii a polovinu okoralého chleba. Na pracovní desce stála sklenice instantní kávy a dvě kulaté plechovky, zvenčí s nápisem ČAJ a CUKR a s několika čajovými sáčky a krystalovým cukrem uvnitř.

Zapnul jsem elektrickou konvici a udělal si hrnek kafe. Vzal jsem si je zpátky k psacímu stolu v obývacím pokoji a dal se do studování výpisů z kreditních karet.

Získal jsem dojem, že je na nich něco trochu divného.

Neměly nahoře stejné jméno či adresu.

Na některých byla adresa tohoto bytu, na jiných zase adresa kanceláře Lyall a Black v Lombard Street. Na tom by nebylo nic zvláštního. Ale i jména se lišila. Ne moc, ale dost na to, abych si toho povšiml.

Znovu jsem je prohlédl a pečlivě z nich na stole podle adresy udělal dvě hromádky.

Na každé bylo jedenáct výpisů a jedenáct variací Herbova jména: Herb Kovak, pan Herb E. Kovak, vážený pan Herbert Kovak, pan H. Kovak, Herbert E. Kovak, pan H. E. Kovak, H. E. Kovak Ir., H. Edward Kovak, Bert Kovak jr., Herbert Edward Kovak, pan Bert E. Kovak.

Ani dva výpisy neměly stejnou adresu a jméno.

Proč mi to připadá podezřelé?

Uslyšel jsem, jak se v zámku otáčí klíč, a pomyslel jsem si, že si tu detektiv vrchní inspektor Tomlinson něco zapomněl. Mýlil jsem se.

Vyšel jsem do předsíně a našel tam atraktivní mladou blondýnu, jak se s obrovským zavazadlem prodírá dveřmi dovnitř. Uviděla mě a zastavila se.

„Kdo sakra jste?“ otázala se mě s jihoamerickým přízvukem.

Zrovna jsem se jí chystal položit tutéž otázku.

„Nicholas Foxton,“ představil jsem se. „A vy?“

„Sherri Kovaková,“ pravila. „A kde je můj zatracený bratr?“

***

Nebylo vůbec snadné povědět Sherri, že její bratr je mrtvý, ale nejvíc ji rozrušil způsob jeho smrti.

Posadila se do velkého křesla a usedavě plakala, zatímco jsem jí připravoval šálek horkého sladkého čaje.

Mezi dvěma jejími návaly pláče, blížícími se hysterii, jsem se dozvěděl, že brzy ráno dorazila nočním letem z Chicaga. Byla překvapená a dost otrávená, že na ni Herb nečeká na letišti, jak slíbil, ale nakonec se do Hendonu dostala vlakem a taxíkem.

„Ale jak to, že máte klíč?“ zeptal jsem se jí.

„Herb mi ho dal, když jsem tu byla minulý rok.“

Herb se mi minulý rok nezmínil o tom, že je u něj na návštěvě sestra a že vůbec nějakou sestru má. Jenže proč by měl? Byli jsme kolegové z práce, ne blízcí přátelé. Zrovna tak se mi nezmínil, že je kompulzivní online gambler.

Uvažoval jsem, jestli nemám informovat detektiva vrchního inspektora Tomlinsona, že se tu objevila příbuzná Herba Kovaka. Patrně, ale pak by se hned vrátil se soupisem necitelných otázek, a mně bylo jasné, že po noci prosezené v letadle se Sherri ze všeho nejvíc potřebuje pořádně vyspat. Zavolám vrchnímu inspektorovi později. V odvětrané skříni jsem našel čisté povlečení a ustlal postel v menší z ložnic. Unavenou a stále plačící slečnu Kovakovou jsem tam odvedl z obývacího pokoje a přiměl ji, aby se zula a lehla si.

„Trochu se vyspěte,“ přikryl jsem ji dekou. „Až se probudíte, budu ještě tady.“

„Ale kdo vlastně jste?“ zeptala se mezi dvěma vzlyky.

„Přítel vašeho bratra,“ odpověděl jsem. „Pracovali jsme spolu.“ Rozhodl jsem se, že se jí zatím nebudu zmiňovat o tom, že její bratr veškerý majetek zanechal mně, a ne jí. A byl bych rád věděl, z jakého důvodu to udělal.

Sherri Kovaková skoro spala, ještě než se hlavou dotkla polštáře. Nechal jsem ji tam a vrátil se k Herbovu psacímu stolu a výpisům z kreditních karet.

Bylo už po deváté, tak jsem z mobilu zavolal do kanceláře. Vzala to paní McDowdová.

„Tady nemocný muž se zarůstajícím nehtem,“ ohlásil jsem se.

„Ulejváku jeden,“ smála se.

„Ne tak úplně,“ ohradil jsem se. „Jenom dorazím do kanceláře později. Řekněte prosím Patrickovi, že se něco objevilo.“

„Nějaké potíže?“ tázala se.

„Ne. Žádné potíže, ale musím něco vyřídit.“

Úplně jsem cítil, jak se touží zeptat, oč jde. Paní McDowdová si potrpí na to, aby věděla všechno o pohybu svých zaměstnanců, jak to nazývá. Vždycky se mě vyptává na Claudii a o mé matce toho ví zřejmě víc než já.

„Povězte mi, paní McDowdová,“ optal jsem se jí přátelským tónem, „věděla jste, že Herb Kovak má sestru?“

„Ano, samozřejmě. Sherri. Žije v Chicagu. Ona a pan Herb byli dvojčata. Vloni v létě ho navštívila.“

„Sdělila jste tuto informaci policistovi, který nás všechny v pondělí vyslýchal?“

„Ne, to jsem tedy nesdělila,“ prohlásila důrazně.

„Proč ne?“ zajímalo mě.

„Nezeptal se.“

Paní McDowdová zjevně nemá policii moc ráda.

„Prosím, vyřiďte Patrickovi, že se dnes uvidíme později,“ požádal jsem ji.

„Dobře, povím mu to. Stejně je lepší, že tu nejste. Pan Gregory je tak rozzlobený, že ho z toho možná raní mrtvice.“

„Kvůli čemu se zlobí?“ vyzvídal jsem.

„Kvůli vám,“ sdělila mi. „Je úplně bez sebe. Prohlašuje, že jste celou firmu zostudil. Chce vaši hlavu nabodnutou na kůl.“

„Ale proč?“ divil jsem se znepokojeně. „Co jsem udělal?“

„Vy to nevíte?“

„Ne.“

„Tak si přečtěte titulní stranu RacingPost.“

***

Nahlédl jsem z předsíně do ložnice, abych zkontroloval Sherri Kovakovou. Blond vlasy jí zakrývaly obličej, tak jsem pár vteřin čekal mezi dveřmi a poslouchal, jak dýchá. Hluboce spala. Dobře dělá, pomyslel jsem si. Až se probudí, hrůzy skutečného života na ni bohužel budou pořád čekat.

Co nejtišeji jsem vyklouzl ze dveří, vydal se směrem k Hendon Central a hledal Stánek s novinami.

Ještě než jsem po novinách sáhl, hned jsem viděl, v čem je problém. Titulek vysazený dvoucentimetrovými tučnými písmeny hlásal:

FOXY FOXTON A BILLY SEARLE

V HAZARDNÍ HŘE O 100 000 LIBER?

Roztřesenýma rukama jsem si koupil noviny a ještě v krámě se pustil do čtení.

Pod titulkem byly naše fotografie, ta moje z dostihových dob v žokejském dresu a čapce.

Článek byl stejně zničující jako titulek:

Přední překážkový žokej Billy Searle byl včera na dostizích v Cheltenhamu viděn, jak se zuřivě hádá s bývalým kolegou Mekem (Foxy) Foxtonem. Jaké bylo těma jejich prudkého sporu? Peníze.

Podle dopisovatele Racing Post, přítomného na závodišti, překračovala diskutovaná částka sto tisíc liber, přičemž Searle žádal okamžité zaplacení této sumy, o níž prohlašoval, že mu ji Foxton dluží. V jeden okamžik bylo Searla slyšet, jak se ptá, proč ho Foxton chce zavraždit. Může to všechno nějak souviset s Foxy ho novým zaměstnáním v City u finančnické firmy Lyall a Black, kde na burze denně hazarduje s penězi jiných lidí?

Známý trenér Martin Gifford uvedl, že ho v úterý Foxton informoval, že Herbert Kovak, muž, jehož zavraždění minulou sobotu vedlo k odložení Velké národní, byl Foxtonův nejlepší přítel a také spekulant na burze, pracující rovněž pro Lyalla a Blacka. Gifford naznačil, že Foxy patrně ví o vraždě víc, než přiznává.

Nikoli překvapivě si včera mnozí položili otázku, zda Foxtonova hádka se Searlem nemá nějakou temnou souvislost s vraždou v Aintree. Dostihový řád profesionálním žokejům jasně zapovídá sázení, toto omezení se nicméně nevztahuje na bývalého žokeje. Racing Post bude čtenáře o vývoji v této věci průběžně informovat.

Článek chytře ve skutečnosti neobvinil Billyho Searla ani mě z nějakého přečinu, pouze kladl návodné otázky. Nedalo se však pochybovat, že tón toho dílka má naznačit, že jsme účastníky zločinného spiknutí, jež má něco společného také se smrtí Herba Kovaka.

Není divu, že Gregory Black v kanceláři pění a nemá daleko k mrtvici.

Překvapovalo mě pouze to, že mi telefon nezvoní jako o závod. Kruci, říkal jsem si. Co mám teď dělat?

Zavolal jsem Patricka na mobil. Nechtěl jsem volat na číslo kanceláře pro případ, že by to vzal Gregory, jako jsme to občas všichni dělali, když byla recepční zrovna zaměstnaná jiným hovorem.

„Zdravím, Nicholasi,“ ozval se Patrick. „Měl jsem dojem, že jsem ti říkal, abys byl diskrétní. Slyšel jsem, že Gregory lační po tvé krvi. Být tebou, držel bych se při zemi.“

„To hodlám,“ odpověděl jsem. „Ale je to jen hromada lží.“

„Víš to ty a vím to já. Jenže Pepa Pařezů z ulice bude bohužel věřit tomu, co si přečte v novinách.“

„Ale je to všechno překroucené a hrozně nefér.“

„To vykládej politikům,“ zasmál se. „Už jsem Gregorymu říkal, aby nevěřil všemu, co čte v novinách, jenže on vcelku oprávněně tvrdí, že ses především neměl s klientem dohadovat na veřejnosti. Úplně z toho šílí.“

„Nešlo o žádné dohadování,“ bránil jsem se. „Billy Searle jen začal křičet a bezdůvodně nadávat.“

„Nedělej si s tím starosti,“ navrhoval Patrick. „Za pár dní to vyšumí.“

Byl bych rád, kdyby měl pravdu.

Kapitola 6

Vracel jsem se do Herbova bytu a sotva cítil dlažbu pod nohama.

To je ale masakr.

Dokázal jsem si představit, že Billy Searle z toho taky nebude nadšený. Myslím, že ze všeho nejmíň by si přál, aby se ho dostihové orgány vyptávaly, proč tak naléhavě potřebuje sto tisíc liber.

Odemkl jsem si Herbův byt a šel se znovu podívat na Sherri. Ani se nepohnula a dál tvrdě spala. Nechal jsem ji a vrátil se do obývacího pokoje, kde jsem se usadil u psacího stolu a zalitoval, že jsem si s sebou nevzal svůj laptop, který zůstal ležet na kuchyňském stole ve Finchley. Měl jsem chuť si pro něj domů zajet. Místo toho jsem zavolal Claudii.

„Ahoj, to jsem já,“ hlásil jsem se, když zvedla telefon.

„Ahoj, ty,“ odpověděla.

„Mohla bys mi do Herbova bytu dovézt můj počítač?“ požádal jsem ji. „Objevila se tu jeho sestra a nevěděla, že je mrtvý. Teď spí, ale myslím, že bych ji neměl dlouho nechávat samotnou. Zůstanu tady a budu tu pracovat, jenže potřebuju svůj laptop.“ Rozhodl jsem se, že o nevítaném článku v RacingPost se zatím zmiňovat nebudu.

Následovalo krátké ticho.

„Tak dobře,“ souhlasila nakonec Claudia mírně podrážděným tónem.

„Není to nijak daleko,“ řekl jsem povzbudivě. „Vezmi si auto. Nemusíš hledat místo na parkování, jen mi to sem hodíš.“

„No jo,“ řekla bez nadšení. „Ale zrovna jsem se chystala ven.“

Zatraceně, pomyslel jsem si. Vždyť po ní zas tolik nechci.

„Kam jdeš?“ zajímal jsem se.

„Ale nikam. Jen na kafe s jedním známým.“

„S kým?“

„Toho neznáš,“ řekla vyhýbavě.

Asi některý z jejích uměleckých přátel. Neznám je a ani o to nijak zvlášť nestojím. Někteří jsou stejně divní jako její obrazy.

„Claudie, prosím tě,“ řekl jsem rozhodně, „potřebuju ten laptop, abych mohl pracovat.“ A vydělat nějaké peníze, abys mohla žít, aniž budeš platit nájem, pomyslel jsem si, ale to už jsem nedodal.

„Tak dobře,“ zopakovala Claudia trpitelsky. „Kde je ten byt?“

Dal jsem jí adresu a ona slíbila, že mi počítač hned doveze.

Zatímco jsem na ni čekal, probíral jsem se papíry na Herbově psacím stole, které tu po odchodu vrchního inspektora s jeho krabicí zbyly.

Byla mezi nimi obvyklá změť účtů za domácnost a stvrzenek za platby debetní kartou, promíchaná časopisy finančních společností, pojistnými dokumenty a několika osobními dopisy. Všechno jsem to prohlédl, ale nikde jsem neobjevil žádný klíč k tomu, proč musel Herb zemřít, ani jak mohl za jeden měsíc prohrát na internetu sto tisíc liber.

Stejně jsem nic podobného neočekával. Předpokládal jsem, že policie si všechno, co mohlo být nějak zajímavé, už odnesla.

Potom jsem se pustil do zásuvek psacího stolu. Byly na každé straně tři, přičemž ty vlevo obsahovaly takové vzrušující předměty jako sešívačku s náhradními drátky, hnědé obálky různých velikostí, papír a inkoustovou náplň do tiskárny, sadu značkovačů zářivých barev, plastovou nádobku se svorkami a kalkulačku.

Zásuvky vpravo byly jen o trochu zajímavější. Našel jsem v nich svazek uhrazených účtů a různých daňových papírů, kopii Herbova daňového přiznání ve Spojených státech, gumičkou sepnutou hromádku došlých vánočních přání a plastové desky s měsíčními výplatními páskami od firmy Lyall a Black.

Se zájmem jsem zjistil, že Herb vydělával o něco víc než já, což jistě souviselo s jeho tříletými zkušenostmi z odboru řízení aktiv J. P. Morgana v New Yorku, než začal působit v Londýně. Když nyní budu Patrickovým služebně nejstarším asistentem, měl bych ni s ním promluvit o zvýšení platu.

Prolistoval jsem účty, ale žádné světlo majáku mi cestu k Herbovu vrahovi neosvítilo. Zaznamenal jsem pouze, že Herb byl to, co matka vždycky popisovala jako „utrácivá nátura“. Nazývala tak každého, o němž soudila, že marnotratně rozhazuje peníze za zbytečnosti, místo aby si je obezřetně šetřil na horší dny, jako to odjakživa dělá ona.

Dvě různé faktury od místní cestovní kanceláře mi prozradily, že Herbovo utrácení se týkalo nejméně dvou transatlantických letenek první třídy British Airways po osmi tisících liber, přičemž jedna byla vystavena teprve minulý měsíc na zamýšlený, ale zatím neuskutečněný výlet v květnu. Herb sice vydělával víc než já, ale ze svého platu u Lyalla a Blacka je rozhodně financovat nemohl, ani kdyby si na kreditních kartách nenadělal takové dluhy z Online sázení.

Přemítal jsem, jestli nezdědil větší peníze po zemřelých rodičích. Nepovažoval jsem to však za pravděpodobné, protože vždycky prohlašoval, že jeho otec hraním prošustroval většinu rodinných peněz. Třeba ale Herb stejným způsobem utratil a prošustroval ten zbytek.

Kde ty peníze mohl mít?

Znovu jsem se podíval na kopii jeho posledního bankovního výpisu, kterou jsem si udělal především z toho důvodu, abych měl zaznamenané číslo a typ Herbova účtu. Budu je potřebovat, až zkontaktuju banku, abych ji informoval o jeho smrti. Poslední zůstatek činil něco málo pod deset tisíc liber, nevyskytovaly se tu však žádné položky, které by vypadaly na platby ve prospěch účtů kreditních karet, ani osm tisíc liber pro cestovní kancelář v předchozím měsíci.

Herb musel mít ještě jiný bankovní účet, ale ve stole jsem nic nenašel.

Podíval jsem se na hodinky. Claudii jsem volal skoro před půl hodinou a cesta z Lichfield Grove ve Finchley do Seymour Way v Hendonu by jí měla trvat nanejvýš deset minut. Došel jsem ke dveřím, abych se podíval, jestli nestojí někde venku, ale po ní ani po mercedesu nebylo nikde ani stopy.

S postupně narůstajícím podrážděním jsem čekal ve vchodu dalších pět minut. Nechtělo se mi jí znovu volat, jenže mi začínala docházet trpělivost.

Dřív jsem býval celý natěšený z pouhé vyhlídky, že ji uvidím, a klidně bych na ni čekal, i kdyby přišla o půl dne později. Při jedné příležitosti jsem na letišti Heathrow postával o dobré dvě hodiny dřív, než mělo její letadlo přistát, jen abych měl jistotu, že ji nepropásnu, až bude procházet celní kontrolou.

Teď jsem si nikoli poprvé kladl otázku, jestli náš vztah nespěje ke konci.

Nakonec přijela za nějakých pětatřicet minut od chvíle, kdy jsem ji zavolal. Zastavila uprostřed ulice a stáhla okénko u spolujezdce. Naklonil jsem se dovnitř a vzal si počítač ze sedadla.

„Díky,“ řekl jsem. „Uvidíme se později.“

„Dobře,“ odpověděla a rychle odjela.

Stál jsem na ulici a mával, ale i když mě musela vidět, sama mi nezamávala. Bývala doba, kdy jsme se nikdy nedokázali rozloučit bez usilovného mávání, dokud jsme na sebe aspoň trochu viděli.

Povzdechl jsem si. Do vztahu s Claudií jsem investoval hodně emočního kapitálu a pomyšlení, že zůstanu zase sám a budu muset začínat znovu, mě nenaplňovalo žádnou radostí. Ani zdaleka jsem si nebyl jistý, že si přeju, aby náš vztah skončil.

Claudia mě pořád přitahuje a sex s ní se mi líbí, i když už není tak častý jako dřív. Vlastně v posledních týdnech na sex vůbec nedošlo, protože Claudia si pokaždé našla nějakou omluvu. Tak co se teda pokazilo? Proč je vůči mně najednou tak odtažitá?

Zajímalo by mě, jestli se nevídá s někým jiným. Ale s kým? Snad ne s některým ze svých povalečských přátel z doby na výtvarné škole. Z představy, že by se důvěrně stýkala s někým takovým, se mi dělalo nanic a pořádně mě to žralo.

Sklíčeně jsem se vrátil do Herbova bytu a znovu se posadil k psacímu stolu, jenže ani se svým počítačem jsem se na práci nedokázal soustředit, neboť jsem neustále přemýšlel o tom článku v novinách a také o Claudii. Po půl hodině jsem jí zavolal na mobil, ale hovor okamžitě spadl do hlasové schránky. Vzkaz jsem jí nenechal, protože jsem nevěděl, co říct.

Raději jsem se přes Herbův router nalogoval na internet a pročetl si své maily, došlé do naší kanceláře. Většinu z nich představovalo všelijaké smetí od různých finančních firem, nabízejících takový stupeň návratnosti, že se to pohybovalo úplně mimo tržní realitu.

Mezi tím odpadem se skrývaly tři skutečně pracovní maily z dnešního rána. Jeden byl od Diany a potvrzoval prodej všech Billyho aktiv a následný převod výtěžku z klientského účtu firmy do jeho banky. Další mail od Patricka mě žádal, abych prostudoval nové osobní penzijní plány, které nabízí jeden z našich předních poskytovatelů v rámci nové důchodové legislativy, a třetí od Jessiky Winterové mi radil, abych si opatřil neprůstřelnou vestu, mám-li v úmyslu se dostavit do kanceláře.

Vzhledem k tomu, co teprve před pěti dny potkalo Herba, jsem to považoval za mimořádně necitelnou poznámku.

Znovu jsem prohlédl všechen ten balast v poště.

Jestliže slibovaný výnos vypadá jako příliš dobrý na to, aby to byla pravda, pak tomu tak nevyhnutelně je, prostě je příliš dobrý, aby to byla pravda.

Vzpomněl jsem si na včerejší rozhovor s Jolyonem Robertsem v Cheltenhamu. Byla návratnost bulharského rozvojového stavebního projektu příliš dobrá, aby to mohla být pravda? Pokud si vzpomínám, tak ne. Pochybnosti nevzbuzovala míra výnosu, nýbrž vzdálenost a možné obtíže při získávání přesných aktuálních informací o postupu realizace. Vlastně přesně to, v čem pan Roberts viděl problém.

Už jsem se chystal naklepat „Roberts“ do indexu klientů společnosti, ale pak jsem si to rozmyslel. Hlavní počítač kanceláře uchovává záznam všech přístupů do souborů, aby každý z nás viděl, kdo si který soubor prohlížel. Účelem není špehovat nás nebo nám zabránit v přístupu, jde jen o jednoduchý přehled o studovaných souborech. Já musím počítat s tím, že Patrick sice náhodně, ale často nahlíží do mých souborů a Jessica Winterová, naše dozorčí úřednice, zase pravidelně vstupuje do souborů společnosti.

Kdykoli někdo z nás otevře nějakou složku, ukáže se v pravém horním rohu obrazovky počítače přehled pěti lidí z firmy, kteří do ní naposledy vstoupili, spolu s datem a časem, kdy se tak stalo.

Jako jeden z nezávislých finančních poradců mám právo prohlížet kterékoli soubory společnosti, ale mohlo by být poněkud obtížné vysvětlovat Gregorymu, proč jsem nahlížel do záznamu jednoho z jeho klientů, aniž bych ho na to upozornil, zvlášť když jde o tak významného klienta, jako je rodinný trust Robertsových, a ještě navíc zrovna v tuhle chvíli.

Říkal jsem si, že bych měl jít rovnou za Gregorym a Patrickem, a možná i za Jessikou, povědět jim o svém rozhovoru s Jolyonem Robertsem a nechat je, ať se na tu záležitost podívají. Chce se mi ale jít a vlastně obvinit Gregoryho, že podává jednomu ze svých klientů zavádějící informace, a to ze všech možných dní právě dneska?

To bych pak opravdu potřeboval neprůstřelnou vestu.

Na rozdíl od Spojených států, kde SEC, komise pro cenné papíry, uplatňuje zvykový režim řízení podle předpisů, úřady Spojeného království přešly na regulační systém založený na principovém bilančním přístupu. Na mně nyní spočívá břímě povinnosti postupovat podle nejvyšších zásad cti, otevřenosti a integrity a řídit se tím.

Je těžké určit, který systém je lepší. Zkušenosti ukazují, že ani jeden není vůči podvodu zcela odolný. Vždyť SEC několikrát vyšetřovala Bernieho Madoffa, aniž by odhalila největší podvod jednotlivce v americké historii. Jako kdyby blázinec řídili blázni – Madoff třikrát působil ve funkci předsedy největšího elektronického burzovního trhu NASDAQ. Bylo to řadu let poté, co začal se svými podvody, a dokonce po první neúspěšné kontrole činnosti jeho společností ze strany SEC.

Tenhle Madoff si podvodně nahamounil šedesát pět bilionů dolarů – ano, bilionů. Jenom proto, že byl schopný obejít regulační pravidla zavedená ve Spojených státech. Zato ve Spojeném království se musím držet nejenom znění zákona, ale je mou povinností řídit se i jeho duchem. Nedržím se ale spíš ducha regulace založené na principech, jestliže se okamžitě neobrátím na své nadřízené a na dozorčího úředníka, když jeden z klientů firmy zpochybňuje úsudek jednoho ze starších partnerů?

Asi ne.

Rozhodně jim o tom povím, jen co se Gregory trochu uklidní, pomyslel jsem si. Zatím provedu malé diskrétní pátrání, přesně jak si Jolyon Roberts přál.

Nejprve jsem ve vyhledávači Google zkusil „bulharské rozvojové projekty“, ale nabídlo se mi padesát pět milionů odkazů, přičemž první dvě stránky neměly se stavebním projektem, který hledám, nic společného. Tak jsem zkusil „Balscottův bulharský rozvojový projekt“ a dostal jsem se k pouhým dvěma odkazům, přičemž ani jeden neměl žádnou souvislost s továrnou na výrobu nízkoenergetických žárovek na kterékoli straně Dunaje.

Dál jsem vyzkoušel heslo „Europa“, oficiální webovou stránku Evropské unie, ale orientovat se na ní bylo obtížnější než na kontinentu samotném.

Dokud nenahlédnu do firemního souboru rodinného trustu Robertsových, abych zjistil, s kým a kde byl v Bulharsku navázaný kontakt, budu zřejmě jen narážet na slepé uličky. Ale na to jsem si netroufal.

Rozhodl jsem se, že se nenápadně zkusím podívat do papírových záznamů, které máme v kanceláři. Akcie a obligace se sice stále víc průběžně nakupují a prodávají online, ale digitální obchody se pořád zálohují na papíře, přičemž papírové záznamy musíme uchovávat minimálně pět let. V důsledku toho je kancelář zavalená krabicemi se zprávami o uskutečněných transakcích a někde mezi nimi bude i doklad o pětimilionové investici rodinného trustu Robertsových do Balscottovy továrny na výrobu žárovek.

Opřel jsem se na židli a přemýšlel o Claudii. Zkusil jsem znovu její mobil, ale stejně jako předtím jsem bez vyzvánění rovnou skončil v hlasové schránce. Najednou jsem si přál, abych jí byl řekl o článku v Racing Post, když mi dovezla počítač. Navolil jsem její číslo ještě jednou, a tentokrát jsem nechal vzkaz.

„Zlato, mohla bys mi zavolat, až si vyzvedneš tuhle zprávu? Miluju tě. Měj se.“ Zavěsil jsem.

Podíval jsem se na hodiny na Herbově psacím stole. Bylo teprve tři čtvrtě na jedenáct. Jsem tady skoro tři hodiny, ale připadalo mi to o hodně delší.

Zajímalo by mě, co může Claudia dělat ve tři čtvrtě na jedenáct dopoledne a s kým, že u toho musí mít vypnutý telefon.

Povzdechl jsem si. Možná to radši ani nechci vědět.

Jako vykonavatel Herbovy závěti jsem použil číslo účtu podle výpisu a poslal mail jeho bance, v němž jsem je informoval, že pan Kovak zemřel, a byli by tak laskaví a poslali mi podrobnosti o všech jeho účtech, zejména jejich zůstatky?

Poněkud překvapivě jsem dostal okamžitou odpověď, v níž mi děkovali za zaslání smutné zprávy a upozornili mě, že budou potřebovat různé originální dokumenty, než mi budou schopni poskytnout informace, o které žádám. Mezi jiným se dožadovali úmrtního listu, kopie závěti a prokázání její platnosti.

Jak dlouho bude trvat, než to všechno dám dohromady?

Slyšel jsem, že Sherri jde chodbou do koupelny.

No, moje trable s Billym Searlem jsou přece jen menší než ty její.

Vzal jsem titulní stránku Racing Post a poskládal ji, jako by ta zničující slova mohla mít menší dopad na moji pověst a kariéru, když na ně neuvidím. Zastrčil jsem tu urážlivou stránku do kapsy a zbytek novin vyhodil do koše na papír pod psacím stolem.

V koši už všelicos bylo, a když jsem hledal všude jinde, pomyslel jsem si, tak proč ne i tady?

Vysypal jsem obsah koše na stůl.

Mezi otevřenými obálkami, prázdnými pohárky od kávy Starbucks a zmačkanými papírovými kapesníky byla spousta na kousíčky roztrhaného papíru. Pohárky, obálky a kapesníky jsem vrátil do koše a čtverečky papíru jsem si rozložil po stole. Bylo jasné, že jde o větší roztrhaný list, tak jsem se pokusil ho složit dohromady. Bylo to trochu jako skládat puzzle, jenže bez obrázku na víku krabice, který by mě vedl.

Brzy se ukázalo, že ve skutečnosti jde o tři listy. Pomaličku jsem před sebou poskládal všechny tři originály. Měly rozměr deset na patnáct centimetrů a šlo o tištěné formuláře popsané perem. Formuláře byly stejné, ale pokaždé vyplněné jiným písmem. Slepil jsem je lepenkou.

„Co děláte?“ optala se Sherri ode dveří.

Lekl jsem se.

„Vcelku nic,“ otočil jsem se na židli čelem k ní. „Jak se cítíte?“

„Hrozně,“ odpověděla. Vešla do pokoje a sesula se do hlubokého křesla.

„Nemůžu tomu uvěřit.“

Měl jsem dojem, že zase začne plakat. Nebyl jsem si jistý, jestli jsou její hluboké stíny pod očima důsledkem únavy, anebo slzami rozteklé maskary.

„Donesu vám trochu čaje,“ nabídl jsem se a vstal.

„To bude fajn,“ přikývla s nuceným úsměvem. „Děkuju.“

Přešel jsem do kuchyně a dal vařit vodu v konvici. Sobě jsem udělal kafe a vrátil se s oběma šálky do obývacího pokoje.

Sherri seděla u psacího stolu a prohlížela si slepené papíry, tak jsem se posadil na opěradlo velkého křesla.

„Víte, co to je?“ zeptal jsem se jí.

„Jasně,“ řekla. „Jsou to platební lístky MoneyHome.“ Usrkla čaje. „Jeden na osm tisíc a dva na pět.“

„Liber?“ ujišťoval jsem se.

Podívala se.

„Dolarů. Převedených na libry.“

„Jak to víte?“ divil jsem se.

Pohlédla na mě.

„Pořád používám MoneyHome,“ odpověděla. „Jsou jako Western Union, ale levnější. Mají agenty po celém světě. Herb mi peníze na letenku poslal právě prostřednictvím MoneyHome.“

„Vztahuje se k tomu některý z těch lístků?“

„Ne,“ prohlásila s jistotou. „Tohle jsou lístky na vyzvednutí peněz, ne stvrzenka, když je posíláte.“

„Takže Herb si u MoneyHome vyzvedl libry v hodnotě osmnácti tisíc dolarů?“

„Ano,“ přikývla.

„Kdy?“ zajímalo mě.

Pečlivě si slepený lístek prohlédla. „Během minulého týdne, ale ne ve stejný den. Osm tisíc v pondělí a po pěti v úterý a v pátek.“

„Od koho ty peníze byly?“ vyptával jsem se.

„Z těch lístků poznáte akorát, v které kanceláři MoneyHome si je vyzvedl, neuvádí se tu, kdo peníze poslal.“ Znovu se napila čaje. „Co to má všechno znamenat?“

„Nevím,“ povzdechl jsem si. „Zrovna jsem je našel roztrhané v koši na papír.“

Pila čaj a koukala na mě přes okraj šálku.

„Proč tady vlastně jste?“ zeptala se.

„Byl jsem Herbův přítel a kolega z práce,“ podal jsem jí z peněženky jednu z obchodních vizitek. „Ustanovil mě vykonavatelem své závěti.“ Rozhodl jsem se, že se nebudu zmiňovat, že ze mě udělal taky jediného dědice.

„Ani jsem nevěděla, že měl závěť,“ prohodila Sherri a četla si mou vizitku, „BSc Nicholas Foxton, magistr ekonomie a diplomovaný finanční specialista.“

„Sepsal ji před pěti roky, hned jak přišel do firmy Lyall a Black,“ nevšímal jsem si jejího předčítání mých titulů. „Každý ve firmě musí mít závěť. Starší partneři stále opakují, že bychom těžko mohli radit klientům, jak si vytvořit ekonomický plán do budoucnosti, pokud nejsme připraveni postupovat stejně. Nemám ale nejmenší představu, proč se Herb rozhodl mě ve své závěti uvést. Možná kvůli tomu, že jsme seděli u vedlejších stolů. Zrovna přijel do země a třeba nikoho jiného neznal. Přesto měl jako vykonavatele uvést vás, i když žijete ve Spojených státech.“

„My jsme spolu s Herbem před pěti roky zrovna moc nemluvili. Vlastně jsem mu v té době řekla, že ho nechci vidět ani o něm slyšet.“

„Nebylo to trošku přehnané?“

„Strašně jsme se pohádali kvůli rodičům,“ povzdechla si. „Vždycky to bylo kvůli rodičům.“

„Proč kvůli nim?“ podivil jsem se.

Podívala se na mě, jako kdyby se rozmýšlela, jestli mi to má povědět.

„Máma s tátou byli řekněme dost zvláštní dvojice. Táta si vydělával na živobytí, pokud se to tak dá nazvat, jako nelicencovaný bookmaker v pozadí Churchill Downs. Měl pracovat jako stájník, ale o koně se moc nestaral. Trávil čas přijímáním sázek od ostatních stájníků a taky od některých trenérů a majitelů. Občas vydělal, ale většinou prohrával. Máma zatím pracovala jako koktejlová číšnice v jednom luxusním hotelu dole v Louisvillu. Tak to aspoň vykládala lidem.“

Zarazila se a chvíli mlčela. Když bude chtít, tak mi to dopoví.

„Byla prostitutka.“ Sherri už zase brečela.

„Nemusíte mi to říkat,“ ujišťoval jsem ji.

Podívala se na mě očima plnýma slz. „Potřebuju to někomu říct,“ polkla. „Strašně dlouho jsem to v sobě dusila.“

Mezi jednotlivými vzlyky mi pověděla smutnou ságu svého i Herbova dospívání. Ohromovalo mě, že jsem celé roky seděl vedle Herba, aniž bych si uvědomil, jaké překážky musel překonat, aby se stal finančním poradcem.

Otec Herba a Sherri byl alkoholik, který zřejmě s dětmi nakládal jako s neplacenou, otrockou pracovní silou. Oba ve škole excelovali, ale otec trval na tom, že musí v šestnácti školu opustit a jít pracovat. Herb jako ošetřovatel do stájí Churchill Downs a Sherri jako pokojská v jednom z turistických hotelů, kde její matka provozovala své řemeslo.

Herb se vzepřel a utekl do Lexingtonu, kde se tajně přihlásil o stipendium na soukromé střední škole a byl přijat. Neměl ale kde bydlet, tak spal na ulici. Tam ho našel jeden z členů správní rady školy a nabídl mu útočiště. Ten pán pracoval v oblasti finančních služeb, a tak bylo o Herbově kariéře rozhodnuto.

Po dokončení střední školy zůstal Herb v Lexingtonu, aby mohl na stipendium studovat na Kentucké univerzitě, a nakonec získal vysoce kvalifikované místo u firmy J. P. Morgan v New Yorku.

Zajímalo by mě, jak člověk, který vystoupal tak vysoko, mohl přejít od jednoho z gigantů globální správy aktiv k takové firmě, jako je Lyall a Black, v podstatě malá rybka ve finančnickém rybníku. Zavařil si nějak v New Yorku?

Sherri se mezitím ve své práci osvědčila a měla ji ráda, takže si jí všimlo vedení hotelu a vybralo ji na školení ke zvýšení kvalifikace. Tak se nakonec dostala do Chicaga, kde teď působí jako zástupkyně správce hotelu téhož řetězce.

Nezdálo se mi, že by mi všechny ty informace mohly být nějak k užitku, ale tiše jsem seděl a poslouchal, jak se Sherri svěřuje se svými pocity.

„Proč jste se s Herbem nepohodli?“ zeptal jsem se v jedné z mnoha odmlk.

„Odmítl přijet z New Yorku domů na pohřeb, když táta umřel. Přemlouvala jsem ho, že by měl, aby byl oporou mámě, ale on to odmítl a prohlásil, že na její pohřeb taky nepřijede, i kdyby to s ní seklo třeba zítra. To jsou přesně jeho slova. A máma ho slyšela, protože jsme spolu jely autem a ten hovor byl puštěný na hlasitý odposlech.“ Odmlčela se a po tvářích jí stékaly další slzy. „Pořád si myslím, že proto to udělala.“

„Co udělala?“ zeptal jsem se.

„Spolykala celou tubu Tylenolu Extra. Sto tablet.“

„Zemřela?“

Přikývla. „Tu noc. Našla jsem ji ráno.“ Posadila se rovně a zhluboka se nadechla nosem. „Obvinila jsem Herba, že ji zabil, a tenkrát jsem mu právě řekla, že ho už nikdy nechci vidět ani o něm slyšet.“

„Jak je to dlouho, co vaši rodiče zemřeli?“

„Asi tak šest let, možná sedm.“ Na chvíli se zamyslela. „V červnu to bude sedm let.“

„A kdy jste změnila názor?“

„Cože? Jako že se ozvu Herbovi?“

Přikývl jsem.

„Nezměnila. To on se ozval mně, asi před dvěma roky.“ Vzdychla si. „Pět let je dlouhá doba, abyste nemluvil se svým dvojčetem.

Chtěla jsem se mu ozvat daleko dřív, ale byla jsem hrdá.“ Zase se odmlčela. „Nebo spíš blbá. Napsal mi do hotelu a domluvili jsme si setkání v New Yorku. A pak vloni v létě mě pozval, abych přijela do Anglie a strávila s ním dovolenou. Bylo to super.“ Usmála se. „Úplně jako za starých časů.“ Úsměv se rozplynul a už zase jí tekly slzy. „Nemůžu uvěřit tomu, že je mrtvý.“

Ani já tomu nemohl uvěřit.

***

Do kanceláře jsem nakonec dorazil dvacet minut po jedné, v době, kdy se dalo předpokládat, že Gregory sedí u svého opulentního oběda na druhém konci Lombard Street. Přesto jsem se k číslu šedesát čtyři blížil z druhé strany, než kterou odcházel do své oblíbené restaurace, abych minimalizoval šance, že na něj narazím, kdyby se opozdil.

Nechal jsem výtah výtahem a plížil se do čtvrtého patra únikovým schodištěm. Opatrně jsem nakoukl skleněnými dveřmi. „Odešel už pan Gregory na oběd?“ optal jsem se šeptem paní McDowdové, sedící za recepčním pultem.

„Před deseti minutami,“ odpověděla mi rovněž šeptem.

„A pan Patrick?“ zeptal jsem se.

„Šel s ním,“ sdělila mi. „Oba odešli nejmíň na hodinu a půl, možná i na dýl.“

Uvolnil jsem se a usmál se na ni. „Možná tu tak na hodinku zůstanu.“

„To je moudré,“ uculila se od ucha k uchu. „Ale povězte mi, je pravda to, co píšou v novinách?“

„Ne, jistěže ne,“ ohradil jsem se.

Vrhla na mě jeden ze svých pohledů „ne že bych vám věřila“.

„Něco jste provést musel, jinak by to nebylo na první stránce.“

„Paní McDowdová, o nic nešlo. Přísahám.“

Ohrnula ret jako rozmazlené dítě, které nedostalo zmrzlinu. Nevšímal jsem si jí a kolem recepce prošel chodbou dozadu. Když jsem míjel věčně otevřené dveře kanceláře dozorčí úřednice, mrkl jsem dovnitř, ale Jessica Winterová u svého stolu nebyla. Jessica patří k těm, co vždycky v poledne odcházejí, jako to dělal Herb, když v jeho případě se nejednalo o oběd, nýbrž o cvičení v místní tělocvičně.

Šel jsem dál do své kanceláře. Tedy ne že bych ji měl celou pro sebe. V malé místnosti bylo nacpaných pět kójí se stoly a jedna z nich byla moje. Herb sedával vedle mě a oba jsme byli u okna, zatímco Diana a Rory, další Patrickův asistent, pracovali ve dvou kójích blíž u dveří. Pátá kóje nepatřila nikomu, používali ji externí zaměstnanci, obvykle účetní dva dny v týdnu, a taky právník Andrew Mellor, když potřeboval psací stůl. Dnes byla tahle kóje prázdná.

Diana byla jako obvykle na obědě. Rory seděl u svého stolu, jednou rukou ťukal do klávesnice počítače a ve druhé držel zpola snědený sendvič.

„Páni!“ pronesl s plnou pusou. „Neviditelný muž se vrací. Gregory po tobě celý dopoledne pase. Jsi v pěkným průšvihu.“ Znělo to, jako by ho to těšilo, a viděl jsem, že mu na stole leží poskládaný výtisk Racing Post. Gregorymu ho nejspíš ukázal on.

„Neviděl jsi mě, jasný?“ nařídil jsem mu.

„Mě do svých nekalých záležitostí netahej,“ pravil zvysoka. „Nehodlám kvůli tobě riskovat svou kariéru.“

Rory dokáže být občas pořádně otravný.

„Rory, až se kvalifikuješ, tedy pokud se vůbec někdy kvalifikuješ jako nezávislý finanční poradce, pak můžeš začít mluvit o své kariéře,“ upozornil jsem ho. „Do té doby buď zticha!“

Rory ví, že já vím, že dvakrát při kvalifikačních zkouškách neuspěl a teď má už poslední šanci. Raději tedy rozumně zmlkl.

Sundal jsem si sako a pověsil je na opěradlo židle. Pak jsem se posadil k Herbovu stolu a otevřel vrchní zásuvku.

„Co to děláš?“ optal se poněkud drze Rory.

„Prohlížím Herbův stůl,“ sdělil jsem mu. „Jsem vykonavatel jeho závěti a zkouším najít adresu jeho sestry.“ Nemusí vědět, že Herbova sestra je v Hendonu. Rory si mě přestal všímat a vrátil se k jednoručnímu ťukání do klávesnice.

Adresu Sherri jsem nikde nenašel, ale zato na mě ze zásuvky vykoukly další dva lístky MoneyHome, tentokrát neroztrhané na kousky. Taky tu byl ještě jeden list papíru s rukou psaným seznamem po obou stranách, stejným jako mi vrchní inspektor Tomlinson ukázal v Herbově bytě. Všechno jsem si to pečlivě poskládal a uložil do kapsy.

Jinak byl stůl skoro až moc prázdný. Žádné zmačkané papírky od bonbonů nebo obaly od čokoládových tyčinek.

Nepřekvapilo mě to. Vlastně mě spíš udivilo, že jsem tu vůbec něco našel. Očekával jsem, že policie v pondělí po Herbově smrti stůl důkladně pročesala.

Rozhlédl jsem se po kóji. Někteří zaměstnanci si své nástěnky vyzdobili rodinnými fotografiemi nebo pohlednicemi od přátel z dovolené, ale Herb nic osobního, včetně fotografie Sherri, na nástěnce neměl. Visel tu jen nezbytný, povinný firemní telefonní seznam a jakýsi klíček, připíchnutý špendlíkem. Zblízka jsem si ho prohlédl, ale nechal ho tam. Klíč bez zámku je celkem k ničemu.

Ani v koši na odpadky nebylo nic zajímavého, byl totiž úplně prázdný. Jak jinak. I kdyby ho nevyprázdnila policie, od chvíle, kdy Herb předchozí pátek naposledy seděl u tohohle stolu, tu byly uklízečky.

Prošel jsem chodbou a strčil hlavu přímo do jámy lvové.

Gregory má jako starší společník nárok na vlastní kancelář, ale naštěstí pro mě nebyl lev v doupěti, nýbrž stále ještě venku na obědě. Posadil jsem se do jeho křesla a podíval se na obrazovku počítače. Jak jsem doufal, při odchodu na oběd se nenamáhal odhlásit. Většina z nás se neobtěžuje. Náš elektronický systém je skvělý, když pracuje, ale trvá mu neskutečně dlouho, než naběhne, takže máme všichni sklon nechávat ho celý den zapnutý.

Naťukal jsem do Gregoryho počítače „Rodinný trust Robertsových“ a okamžitě se mi na obrazovce nabídly podrobnosti složky s datem původní investice, výrazně umístěným na začátku. Přehled přístupů v pravém rohu mi sdělil, že sám Gregory dopoledne složku prohlížel, a to v 10.22, nejspíš aby se uklidnil, když mě nenašel v kanceláři. Jen jsem doufal, že si nevšimne, že z jeho počítače byla složka znovu otevřena ve 13.46.

Na seznamu posledních vstupů mě však zaujalo jiné jméno. Přehled ukazoval, že před deseti dny do souboru nahlížel Herb. Proč by se díval do složky jednoho z Gregoryho klientů? Bylo to dost nepatřičné, stejně jako když ji nyní zkoumám já. Třeba měl Herb ohledně bulharské investice taky nějaké podezření. Zajímalo by mě, co se mu honilo hlavou. Jenže na to se ho už nezeptám.

Hrozně rád bych si byl celou složku vytiskl, ovšem server v kanceláři bohužel používá centrální systém, který zaznamenává, kdo a co tiskne a kdy. Jak bych mohl vysvětlit zdánlivý požadavek Gregoryho, když je pryč na obědě? A ještě hůř, jak bych vysvětlil, že sedím u Gregoryho stolu a používám jeho počítač, kdyby se nečekaně vrátil dřív?

Instinktivně jsem mrkl na hodinky. Za deset minut dvě. Odhadl jsem, že bych měl mít ještě tak dvacet minut, leč neměl jsem v úmyslu se tu zdržovat víc než polovinu té doby.

Projížděl jsem stránkami složky a snažil se zjistit jména bulharských agentů zapojených do projektu, ale prohlížení PDF dokumentů v azbuce byla hotová noční můra. Zrovna tak to mohlo být čínsky. Slova jsem přečíst nedokázal, jen to, co mi přišlo jako telefonní čísla, zapsaná normálními číslicemi. Opsal jsem si je na zadní stranu Herbova výplatního lístku od MoneyHome. Čísla začínala +359. Již dříve jsem si na internetu zjistil, že to je mezinárodní předvolba Bulharska.

Znovu jsem se podíval na hodinky. Dvě.

Otevřel jsem Gregoryho e-mailovou schránku a hledal „Bulharsko“. Našel jsem šest e-mailů, všechny ze září před dvěma roky. Prolétl jsem je, ale nezdálo se mi, že by v nich bylo něco nepatřičného. Týkaly se čerpání peněz z Evropské unie a všechny pocházely z jednoho zdroje. Opsal jsem si e-mailovou adresu odesilatele uri_joram@ec.europa.eu, stejně jako adresu příjemce dimitar.petrov@bsnet.co.bg. Gregory byl uváděn jako příjemce kopie této korespondence, nezdálo se však, že by nějak odpovídal. Riskl jsem to a přeposlal e-maily na svoji adresu, a potom po sobě v odeslané poště vymazal stopy. Rád bych si mailem přeposlal celou složku Robertsových, jenže náš bezpečnostní systém by mi to nedovolil.

Zdráhavě jsem Gregoryho schránku i složku rodinného trustu Robertsových zavřel a ověřil si, že monitor vyhlíží stejně, jako když jsem přišel.

Vyklouzl jsem do chodby a nikdo na mě pohoršeně nekřičel ani se nevyptával, co že v Gregoryho kanceláři provádím.

Tak jako u všech kanceláří byla chodba zarovnaná kartonovými krabicemi, plnými papírových dokumentů o provedených transakcích. Hledal jsem krabici s datem, které bylo v hlavičce souboru v počítači.

Paní McDowdová sice nemá policajty ve zvláštní oblibě a rozhodně je krajně zvědavá, pokud jde o život a rodiny zaměstnanců, ovšem je třeba jí přiznat, že při zakládání si počíná velice metodicky. Krabice byly chronologicky seřazené podle dat zřetelně napsaných tlustým černým značkovačem.

Vyhledal jsem krabici s příslušným datem a prohrabával její obsah, až jsem narazil na záznam o transakci Rodinného trustu Robertsových a související dokumenty. Vytáhl jsem je, přeložil a nacpal si je do kapsy u kalhot spolu s Herbovými výplatními lístky MoneyHome, načež jsem krabici pečlivě vrátil zpátky na místo, kde jsem ji našel.

Ještě jednou jsem se podíval na hodinky. Dvacet minut po druhé. Kam se těch dvacet minut podělo? Je načase, abych vypadl. Proč si ale najednou připadám jako zloděj uprostřed noci? Nic špatného jsem neudělal. Nebo snad ano? Možná bych měl prostě jít rovnou za Jessikou, až se vrátí z oběda. Jenže Jolyon Roberts mě výslovně požádal, abych se na projekt jen diskrétně podíval, místo abych spustil vyšetřování možného podvodu, které by, jak se vyjádřil, vláčelo dobré jméno Robertsovy rodiny po soudech.

Ať už udělám cokoli, rozhodně nechci být v kanceláři, až se Gregory vrátí z restaurace.

Zašel jsem si do své kanceláře pro sako.

„To už jdeš zase pryč?“ ozval se Rory sarkasticky. „Co mám říct Gregorymu?“

Nevšímal jsem si ho.

Když jsem se blížil chodbou k recepci, s těžkým srdcem jsem si uvědomil, že jsem se zdržel příliš dlouho. Uslyšel jsem hlasy Gregoryho a Patricka. Budu muset ten tanec vydržet.

„A, tady jste, Foxtone,“ hlasitě oznámil Gregory světu. „Hledal jsem vás celé dopoledne.“

Byl jsem Gregorym tak zhypnotizovaný, že jsem sotva zaznamenal muže stojícího vedle Patricka. Ten muž najednou vykročil kupředu, rovnou ke mně.

„Nicholasi Foxtone,“ pravil, „zatýkám vás pro podezření z pokusu o vraždu Williama Petera Searla.“

Kapitola 7

Odpoledne jsem strávil čekáním v zadržovací cele zhruba dva na dva metry na policejní stanici Paddington Green a nevěděl, co si mám myslet.

Ten chlap u nás v kanceláři se představil jako další detektiv vrchní inspektor, tentokrát z metropolitní policie.

Jeho jméno mi uniklo. Pořádně jsem nevnímal.

Pamatuju si nicméně, že mi radil, abych nic neříkal, s upozorněním, že by mohlo uškodit mé obhajobě, kdybych při výslechu nezmínil něco, nač bych se později chtěl odvolávat u soudu. Upadl jsem do takového šoku, že jsem stejně nebyl schopný promluvit, jen jsem tam stál s pusou překvapením dokořán, když mi uniformovaný policista nasadil na zápěstí želízka. Pak mě odvezl výtahem dolů k čekajícímu policejnímu vozu.

William Peter Searle, říkal vrchní inspektor, když mě zatýkal.

To musí být Billy Searle.

Takže v jedné věci měl Billy pravdu.

Ve čtvrtek bylo pozdě.

Vcelku těžko jsem mohl mít policii za zlé, že mě zatkla. Stovky svědků slyšely, jak na mě předchozí odpoledne v Cheltenhamu Billy křičí. „Proč se mě snažíš zavraždit?“ byla jeho přesná slova, když je Racing Post trošku překroutil.

Nesnažil jsem se ho zavraždit, ale taky jsem ho nebral vážně.

Komu mohl Billy dlužit tolik peněz? Zjevně někomu, kdo byl připravený ho zabít, pokud nezaplatí do středečního večera.

Seděl jsem na jednom konci betonového lůžka cely a pořád čekal. Nedělal jsem si však žádné zvláštní starosti. Věděl jsem, že s pokusem o vraždu Billyho ani nikoho jiného nemám nic společného, a nepochybně bude pouze otázkou času, než na to policie přijde.

Nejdřív Herb Kovak a teď Billy Searle. Mohou ty dva případy nějak souviset?

***

Čtvrteční odpoledne přešlo do časného večera a já zůstával sám v cele a dál čekal.

Již snad potisící jsem se koukl na zápěstí, abych zjistil, kolik je hodin, a opět jsem hodinky nenašel.

Spolu s kravatou, páskem, tkaničkami do bot a obsahem kapes, včetně Herbova výplatního lístku a záznamu transakce z krabice před Gregoryho kanceláří, mi je vzali, když mě zdejší seržant „zapisoval“ do vyšetřovací vazby.

Dveře cely se otevřely a policista v bílé košili mi přinesl podnos se zakrytým talířem a plastovou láhví vody.

„Kolik je hodin?“ zeptal jsem se.

„Sedm,“ odpověděl, aniž se podíval na hodinky.

„Jak dlouho mě tu ještě budete držet?“ vyzvídal jsem.

„Detektiv vrchní inspektor si s vámi promluví, až bude připravený,“ sdělil mi policista, položil podnos vedle mě na betonové lůžko a odešel. Dveře za ním s klapnutím zapadly.

Podíval jsem se pod poklici – ryba a brambůrky, a docela dobré.

Všechno jsem snědl a vypil vodu. Zabralo mi to pět minut.

Pak jsem ještě nějaký čas čekal a ve snaze ukrátit si dlouhou chvíli jsem počítal cihly ve zdi cely. Nedařilo se mi to.

***

Detektiv vrchní inspektor konečně otevřel kovové dveře, dlouho poté, co se denní světlo vytratilo a zamřížované okno s mléčně matovým sklem ztmavlo.

„Pane Foxtone, můžete jít,“ oznámil mi, když vstoupil do cely.

„Cože?“ nechápal jsem.

„Můžete jít,“ zopakoval detektiv a ustoupil stranou ode dveří.

„Nevzneseme proti vám žádné obvinění.“ Odmlčel se, jako kdyby se nemohl odhodlat k pokračování. „Je mi líto, jestli jsme vám způsobili nepříjemnosti.“

„Líto!“ vykřikl jsem. „Líto! To si teda myslím, že by vám to mělo být líto. Jednali jste se mnou jako se sprostým kriminálníkem.“

„Pane Foxtone,“ ozval se poněkud dotčeně vrchní inspektor, „postupovali jsme přesně v souladu s platnými předpisy.“

„Proč jste mě teda zatkli?“ chtěl jsem vědět.

„Měli jsme důvod se domnívat, že jste zodpovědný za pokus o vraždu žokeje Williama Searla.“

„A co způsobilo, že jste si teď jistí, že to nemám na svědomí?“ snažil jsem se vypadat rozzlobeně. Může to být moje jediná příležitost položit detektivovi pár otázek, a chtěl jsem tedy využít jeho defenzivního postavení.

„Jsem nyní přesvědčený, že když došlo k napadení pana Searla, nemohl jste tam být. Máte alibi.“

„Jak to víte?“ vyzvídal jsem. „Nepoložili jste mi ani jedinou otázku.“

„Přesto jsem si jistý, že jste neměl možnost to napadení spáchat. Můžete tedy jít.“

Ani jsem se nehnul.

„Jak si můžete být jistý, že jsem to nespáchal?“ vyptával jsem se vytrvale.

„Protože je fyzicky nemožné, abyste byl ve stejnou dobu na dvou různých místech. To právě znamená alibi. Alibi je latinské slovo s významem ‚někde jinde‘. Když došlo k útoku na život pana Searla, vy jste byl někde jinde.“

„Kde došlo k tomu útoku?“ zeptal jsem se. „A kdy?“

Vrchní inspektor vypadal nesvůj, jako by se mu krajně nezamlouvalo, že má odpovídat na otázky. Jistě mu daleko víc vyhovuje, když je sám klade.

„Pan Searle byl úmyslně sražen z kola na cestě před svým domem ve vesnici Baydon ve Wiltshiru přesně pět minut po sedmé dnes ráno. V současné chvíli leží v kritickém stavu ve Velké západní nemocnici ve Swindonu.“

„A jak si můžete být jistý, že jsem dnes ráno pět minut po sedmé byl někde jinde?“ podivil jsem se.

„Protože přesně o padesát pět minut později jste byl v čísle 45 v Seymour Way v Hendonu,“ objasnil mi. „Na této adrese jste přesně v osm hodin hovořil s detektivem vrchním inspektorem Tomlinsonem z merseysideské policie. Neexistuje způsob, jak byste mohl ujet téměř sto dvacet kilometrů z Baydonu do Hendonu za padesát pět minut, zvláště pak ne v hodinu ranní špičky.“

„Proč jste si to neověřili dřív, než jste mě zatkli?“ Už i mým uším to začínalo znít nadřazeně.

„Jednali jsme na žádost policejních sil z Wiltshiru,“ odpověděl a přesunul tak vinu jinam.

„No tak si to měli ověřit oni,“ snažil jsem se udržet dojem spravedlivého rozhořčení. „Možná vás budu žalovat za neoprávněné zatčení.“

„Myslím, pane, že zjistíte,“ namítl velice formálně, „že pokus o vraždu je delikt, pro který se běžně zatýká, a my jsme měli důvodné podezření. Jestliže se ukázalo, že jste nemohl být pachatelem, nedává vám to ještě podklad pro tvrzení, že zatčení bylo neoprávněné.“

„Hm. Takže můžu jít, prostě jen tak?“

„Ano,“ přikývl.

„Žádné otázky? Žádná kauce?“

„Ne, pane,“ odpověděl. „Alibi zcela stačí. Nepředstavuje polehčující okolnost zločinu, nýbrž dokazuje nevinu. Proto by nemělo smysl vás obvinit nebo požadovat kauci. Jsem nicméně přesvědčený, že wiltshireská policie vám bude chtít položit pár otázek o té včerejší hádce s panem Searlem na dostihovém závodišti v Cheltenhamu. Nepochybně si s vámi v příslušný okamžik domluví schůzku. Nyní jste volný a můžete jít domů,“ mávl rukou ke dveřím, jako by se mě snažil povzbudit.

Měl jsem té cely až po krk a nepotřeboval jsem povzbuzení, abych ji opustil.

Seržant ve službě na mě zahlížel, když mi vracel hodinky a mobilní telefon, kravatu, pásek a tkaničky a vůbec obsah mých kapes. Zjevně daleko raději bral vězně do vazby, než je pouštěl ven.

„Tady to podepište,“ vyzval mě chladně a ukázal na formulář na stole.

Podepsal jsem se.

„Dík za večeři,“ pronesl jsem vesele.

Seržant neodpověděl.

„Kudy se jde ven?“ otázal jsem se při pohledu na spoustu dveří. Nad žádnými nebyl příhodný nápis VÝCHOD. Možná tu je tolik dveří bez označení, aby to zmátlo případné uprchlíky.

„Tudy,“ ukázal seržant na jedny dveře. Stiskl tlačítko na stole a zámek těžkých ocelových dveří zabzučel. Zatáhl jsem za ně a vyšel do přijímací kanceláře policejní stanice. Dveře se za mnou s hlasitým klapnutím automaticky zavřely.

V přijímací kanceláři čekala Claudia, seděla na vysoké židli z kovových trubek, přišroubované k podlaze. Když mě uviděla, vyskočila, vrhla se ke mně, objala mě kolem krku a pevně mě k sobě přitiskla. Plakala.

„Ach, Nicku,“ vzlykala mi na rameni. „Měla jsem hrozný strach.“

„No tak,“ oplatil jsem jí objetí. „Pojďme domů.“

Vyšli jsme ruku v ruce do noci a mávli na projíždějící černé taxi.

„Nemyslel jsem si, že tu budeš,“ svěřil jsem Claudii, když jsme se usadili.

„Proč prosím tě ne?“ divila se. „Byla jsem tam od chvíle, kdy jsem zjistila, že tě sebrali. Hodiny a hodiny.“

„Jak ses vlastně dozvěděla, že mě zatkli?“ Policie mi povolila pouze jeden telefonický hovor a já ho využil k zavolání právníkovi společnosti, Andrewu Mellorovi.

„Zatelefonovala mi to Rosemary,“ pravila Claudia. „Úplně se topila v slzách.“

„Rosemary?“ nechápal jsem.

„Ale vždyť víš, Rosemary McDowdová. Ona je zlatá.“

Pracuju u Lyalla a Blacka pět let, a celou tu dobu jsem neměl ponětí, že paní McDowdová se jmenuje Rosemary. O recepčních se vždycky mluvilo jako o paní McDowdové a paní Johnsonové, protože tak se mezi sebou oslovovaly. Jenom ostatní zaměstnanci měli křestní jména – pan Patrick, pan Gregory, slečna Jessica, pan Nicholas a tak dál, a takto se nám říkalo opět především proto, že nás tak nazývaly dámy McDowdová a Johnsonová.

„Jak přišla paní McDowdová k tvému číslu?“ zajímal jsem se.

„Ale my spolu často mluvíme.“

„O čem?“ vyzvídal jsem.

Claudia mi neodpověděla.

„O čem?“ opakoval jsem.

„O tobě,“ přiznala.

„A co o mně?“ naléhal jsem.

„Ale nic,“ řekla vyhýbavě.

„Ne. Jen pokračuj,“ vyzval jsem ji. „Pověz mi to. Co si o mně říkáte?“

Claudia si povzdechla. „Občas jí zavolám, abych zjistila, v jaké náladě odcházíš z kanceláře.“

Nebo spíš, přemýšlel jsem podezíravě, aby sis ověřila, že jsem skutečně byl v kanceláři, nebo kdy jsem odešel.

„A co ti paní McDowdová řekla dneska?“ úmyslně jsem změnil směr hovoru.

„Mezi vzlykáním mi pověděla, že tě zatkla policie za pokus o vraždu. Myslela jsem si, že to musí nějak souviset s Herbem Kovakem, ale ona povídala, že se to týká někoho jiného.“

Přikývl jsem. „Dneska ráno někdo napadl Billyho Searla. Je to překážkový žokej a taky můj klient.“

„Co se to ksakru děje?“ pohoršila se Claudia.

I já bych rád věděl, co se to ksakru děje.

***

Než mě propustili, bylo už pomalu jedenáct. Požádal jsem řidiče taxi, aby zajel k obchodu s novinami na Edgware Road. Věděl jsem, že tam dostávají ranní vydání deníků již v noci.

Claudia zůstala v taxíku, zatímco jsem si šel koupit všechno, co tam měli, včetně novin RacingPost, které přivezla dodávka, právě když jsem platil ostatní.

Titulek na první stránce včerejšího vydání byl neurčitý a formulovaný jako otázka, zato tenhle titulek si žádné servítky nebral: BILLY SEARLE PŘEPADEN – FOXTON ZATČEN ZA POKUS O VRAŽDU. Článek pod tímto titulkem mě taky nijak nepotěšil:

Dále k včerejší exkluzivní zprávě Racing Post o vzrušeném střetu mezi špičkovým překážkovým žokejem Billym Searlem a bývalým žokejem, nyní finančním čarodějem Nicholasem (Foxy) Foxtonem ve středu na dostizích v Cheltenhamu můžeme jako jediní odhalit, že Foxton byl včera zatčen pro pokus o vraždu Billyho Searla.

Searle byl včera v časných ranních hodinách převezen z místa hrůzného činu v Baydonu poblíž Lambournu do Velké západní nemocnice ve Swindonu poté, co byl úmyslně sražen z kola. Lékaři v nemocnici uvedli, že Searle je se zlomenou nohou a vážným poraněním hlavy v kritickém stavu.

Foxtona zatkli pro podezření z pokusu o vraždu včera ve 12.25 v Lombard Street v kancelářích firmy finančních služeb Lyall a Black a v současné době je zadržován u výslechu na policejní stanici Paddington Green.

Mimořádně přesné, pomyslel jsem si, až na tu část, že mě drží na policejní stanici Paddington Green. Už dvacet minut neplatí. Vedle článku se skvěla další fotografie Billyho Searla, tentokrát samý úsměv a v obleku, a také fotografie obklíčené vesnice Baydon. V pravém horním rohu tohoto záběru se nacházela momentka mé hlavy až po ramena, která měla zřejmě naznačit moji přítomnost na High Street v Baydonu.

Gregory bude ráno na válečné stezce. Nepůjde mu jen o mou hlavu nabodnutou na kůl, ale i o mou kariéru. Kdo by důvěřoval finančnímu poradci, který se ocitl na titulní stránce celostátních novin jako zatčený za pokus o vraždu?

Já například ne.

Vysoukal jsem se s novinami zpátky do taxíku a ukázal Claudii Racing Post.

„To je ale zatraceně nefér,“ prohlásila, když si přečetla titulek. „Jak mohou uvádět tvé jméno, když jsi ani nebyl obviněný? Měl bys je žalovat.“

„Kvůli čemu?“ namítl jsem. „Nenapsali nic, co není pravda.“

„Proč ale policie uvádí jména, než někoho obviní?“

Měl jsem podezření, že tato informace nepochází od policie, nýbrž z daleko bližšího zdroje. Čas a místo zatčení byly až příliš přesné. Policie by řekla jen něco jako „devětadvacetiletý muž byl zatčen a je policii nápomocný při vyšetřování“.

Já bych se vsadil, že informátorem byl Rory, i když nechápu, co z toho hodlal vytěžit. Moje místo získat nemůže, dokud nejdřív nesloží zkoušky na nezávislého finančního poradce, a ani já jsem nevěřil, že by zavraždil Herba kvůli kóji blíže u okna. Ta stejně připadne Dianě.

***

Než jsem šel spát, prolistoval jsem všechny noviny. Všude se na titulní nebo na zadní stránce věnovali útoku na Billyho Searla.

V žádném článku neměli všechna fakta, přesto se jim podařilo zmínit mé jméno a naznačovat mou vinu.

Ach Bože, pomyslel jsem si, matka to ráno uvidí, a teď už je moc pozdě, abych jí volal a varoval ji.

Zapnul jsem televizi a na čtyřiadvacetihodinových zpravodajských kanálech jsem se podíval na nejnovější zprávy. Vysílali živě z Baydonu.

„Zjistilo se,“ vykládal reportér, „že žokej Billy Searle odcházel z domova, aby jako každé ráno dojel na kole do Lambournu. Měl jet koně při ranní práci. Jeho přítelkyně mu mávala na rozloučenou, když se auto, které zřejmě vyčkávalo v ulici, najednou rozjelo ke kolu, prudce srazilo Searla na zem a rychle odjelo. Billy Searle byl převezen do nemocnice ve Swindonu, kde se nyní nachází v kritickém, nicméně stabilizovaném stavu s poraněními hlavy a končetin. Policie žádá každého, kdo by o nehodě mohl poskytnout nějaké informace, aby se přihlásil. Jeden muž, o němž se domníváme, že se jedná o bývalého žokeje Nicholase Foxtona, byl v souvislosti s napadením zatčen a následně bez obvinění propuštěn.“

„No aspoň řekli, že tě propustili,“ poznamenala Claudia.

„Byl bych radši, kdyby moje jméno vůbec nezmiňovali,“ povzdechl jsem si. „Však uvidíš – většina lidí si bude myslet, že jsem vinný. Budou mě v duchu soudit a hned mě odsoudí. To, že mě propustili, nebude mít valný význam. Já potřebuju, aby policie chytila skutečného pachatele a aby se ten zmetek doznal. I pak zůstane spousta lidí, co si budou myslet, že jsem to udělal já.“

„Je to ale hrozně nefér,“ zopakovala Claudia.

To tedy je, ovšem nijak mi nepomůže, když si budu stěžovat. Jen jsem doufal, že viníka brzy dopadnou. Odebrali jsme se s Claudií nahoru do postele, ale nedokázal jsem usnout. Ležel jsem ve tmě a stále dokola si všechno přehrával v hlavě.

Minulou sobotu ráno byl můj život ustálený a předvídatelný a stezka mé kariéry směřovala k úspěchu a bohatství, i když se jevila trošičku nudná. Zato během posledních pěti dní došlo k velkým změnám. Stal jsem se očitým svědkem jedné vraždy a zatkli mě za pokus o spáchání další. Začal jsem pochybovat o svém vztahu s Claudií, a dokonce jsem ji podezíral, jestli nemá pletky s někým jiným. Za zády svého nadřízeného v práci jsem vnikl do jeho osobních e-mailů, abych se pokusil zjistit, zda není spolupachatelem multimilionového podvodu.

Nemluvě o tom, že jsem se stal vykonavatelem závěti a dědicem člověka, kterého jsem pořádně neznal a který měl, jak se ukázalo, sestru dvojče. A jako vrchol všeho jsem dostal nabídku na sex se ženou téměř o dvacet let starší a taky jsem odhalil skutečný srdceryvný důvod nešťastného manželství svých rodičů.

Dost na to, aby i nejunavenější člověk nemohl usnout.

Převaloval jsem se celé hodiny a mudroval nad tím, co bych měl dělat a jestli ještě ráno budu mít svou práci.

***

Po neklidné noci jsem se probudil pozdě a místo vedle mě v posteli bylo prázdné a vychladlé.

Překulil jsem se a podíval se na budík u postele. Bylo osm hodin pryč, tou dobou už dávno bývám v metru.

Telefon vedle budíku začal hlasitě zvonit. Usnesl jsem se, že s nikým nechci mluvit, tak jsem si ho nevšímal, až nakonec přestal zvonit, když ho dole zvedla Claudia.

Pustil jsem si zprávy v televizi. Pokus o vraždu Billyho Searla klesl z pozice nejžhavější zprávy, odkud ho vytlačil obrat vlády o sto osmdesát stupňů v oblasti školní politiky, nicméně stále ještě zajišťoval Baydonu značnou pozornost a navzdory mému propuštění nadále zmiňovali mé jméno nebo ukazovali moji fotku.

Takhle bude celý zatracený svět přesvědčený, že pachatelem jsem já.

Do pokoje vešla Claudia. „Volá tvoje matka,“ oznámila mi.

Zvedl jsem telefon. „Nazdar, mami.“

„Drahoušku, co se to proboha děje?“ dožadovala se vysvětlení. „Jsi ve všech novinách a v televizi.“ Znělo to rozčileně, jako kdyby plakala.

„Všechno je v pořádku, mami. Uklidni se. Nic jsem neudělal a policie to ví. Jinak by mě nepropustili. Přísahám, že všecko je v pohodě.“

Trvalo mi pět minut, než se mi podařilo matku dostatečně uklidnit. Poznal jsem to podle toho, že mi najednou řekla, ať vstanu a pořádně se nasnídám. Nakonec jsem zavěsil a položil si hlavu zpátky na polštář.

„Dneska nejdeš do kanceláře?“ ptala se Claudia, která se vrátila do ložnice se dvěma kouřícími šálky kávy.

Byla to úplně nevinná otázka, tak proč mě hned napadlo, že si ověřuje mé plány, aby jim mohla přizpůsobit ty svoje?

„Nevím.“ Vzal jsem si od ní šálek. „Co ty myslíš?“

„Mohlo by to být horší,“ prohodila. „Taky jsi ještě mohl být na policejní stanici nebo před soudem. Dívej se na to z té světlé stránky.“

„Jaké plány máš ty?“ zeptal jsem se.

„Vcelku nic moc,“ odpověděla. „Možná půjdu nakupovat.“

„Jídlo?“

„Ne. Potřebuju nové šaty na to představení příští týden.“

„No jo, na to jsem úplně zapomněl.“

Představa, že se účastním premiéry nového muzikálu ve West Endu za přítomnosti veškerého tisku, mě moc velkou radostí nenaplňovala. Přijali jsme s Claudií pozvání Jan Setterové, abychom se k ní připojili při události ozdobené hvězdami a přišli i na večírek po představení. Docela rád bych věděl, jestli Jan poté, co jsem ji tak nešikovně setřásl v Cheltenhamu, nemluvě o mém následném zatčení, stále tolik stojí o mou přítomnost.

Dívej se na to z té světlé stránky, říkala Claudia. Opravdu by všechno mohlo být horší. Pořád ještě bych mohl trčet v té nehostinné cele, nebo bych mohl ležet v lednici liverpoolské márnice jako Herb, anebo na jednotce intenzivní péče v nemocnici ve Swindonu jako Billy. Všechno by mohlo být podstatně horší.

„Dobře,“ rozhodl jsem se. „Je načase postavit se světu čelem. Vstanu a půjdu do práce a kašlu na to, co si kdo myslí. Jsem nevinný a budu se podle toho chovat.“

„Tak je to správně,“ usmála se široce Claudia. „Kašli na všechny.“

Lehla si na postel, přitulila se ke mně a zašátrala rukou pod deku.

„Nemusíš ale jít okamžitě, že jo?“ Zase se usmála. „Nemůže to chvíli počkat?“

Teď jsem byl vážně zmatený.

Že bych si byl špatně vykládal signály?

„Hm, musím si to promyslet,“ rozesmál jsem se v radostném očekávání. „Práce, nebo sex? Sex, nebo práce? Hrozně těžké rozhodnutí.“

Ale kdepak.

Sex zvítězil – a snadno.

***

Do kanceláře jsem se dostal až po obědě, i když důvodem nebyly pouze postelové hrátky s Claudií. Cestou jsem se totiž zastavil v Hendonu, abych zkontroloval Sherri a vyzvedl si svůj laptop, který jsem nechal na Herbově psacím stole.

„Co se vám stalo?“ vyptávala se Sherri, když mi otevřela. „Myslela jsem, že se včera odpoledne vrátíte.“

„To jsem chtěl,“ řekl jsem. „Ale zdržel jsem se jinde.“ Rozhodl jsem se to nerozvádět. „Co jste dělala?“

„Začala jsem třídit Herbovy věci v ložnici,“ sdělila mi. „Už mě nebavilo nic nedělat a tohle jako by pomáhalo.“

„Našla jste něco zajímavého?“ Následoval jsem ji chodbou do ložnice.

„Jenom tohle,“ zvedla cosi z postele. „Vzadu ve skříni, viselo to na háčku za kabáty.“

Podala mi malou modrou plastovou krabičku s ouškem na víčku. Uvnitř krabičky bylo dvaadvacet kreditních karet stažených gumičkou. Sundal jsem ji a celou hromádku prolistoval. Pokud jsem viděl, karty odpovídaly výpisům, včetně variací na Herbovo jméno.

„K čemu by někdo měl tolik kreditních karet?“ divila se Sherri. „A proč byly schované v krabičce ve skříni na šaty? Mně připadají úplně nové.“

To mně taky, říkal jsem si. Herb se ani neobtěžoval je vzadu podepsat. Tyhle karty měly sloužit výhradně pro použití na internetu. To už jsem ale věděl. Viděl jsem výpisy.

Pod kartami byly čtyři poskládané listy papíru podobné těm, které mi včera ráno ukázal vrchní inspektor Tomlinson. Díval jsem se na seznam čísel a písmen. První sloupce na každé straně jednoznačně znamenají data, akorát že zapsaná po americkém způsobu, kdy první je měsíc a potom den, takže 2,10 je desátého února. Všechna data začínala jedničkou, dvojkou nebo dvanáctkou, takže se jednalo o leden, únor nebo prosinec.

Sherri se usadila na podlaze a pilně prohlížela skříňku se zásuvkami, vyndávala srovnané hromádky triček a skládala je na postel. Nechal jsem ji a vydal se z ložnice chodbou do obývacího pokoje.

Rukou psané seznamy, které jsem si včera ofotil, pořád spolu s bankovními výpisy a výpisy z kreditních karet ležely na stole vedle mého počítače. Data na těchto seznamech začínala trojkou, šlo tedy o březen.

Vzal jsem si je do ložnice.

Druhý i třetí sloupec na všech seznamech rozhodně vypadal jako částky peněz. A čtvrtý sloupec sestával z velkých písmen, snad iniciál. Spočítal jsem je. Bylo tam devadesát sedm různých sestav písmen.

„Co to zkoumáte?“ zeptala se Sherri.

„Přesně nevím,“ přiznal jsem. „Seznam čísel a písmen. Podívejte se,“ podával jsem jí listy papíru. „Myslím si, že první sloupec na každé straně znamená data a další dva nejspíš peněžní částky.“

„V dolarech, nebo v librách?“ optala se.

„Nevím,“ řekl jsem pomalu. Napadlo mě, jestli právě proto částky na výpisech z kreditních karet neodpovídají částkám na seznamech. Jsou snad jednou v dolarech a podruhé v librách?

Nechal jsem Sherri studovat seznamy a vrátil se k psacímu stolu pro výpisy a Herbovu kalkulačku.

„Jaký je kurz amerického dolaru k libře?“ zeptal jsem se po návratu do ložnice.

„Zhruba jedna celá šest dolaru k jedné libře,“ sdělila mi Sherri. „Aspoň tak to bylo minulý týden, ale pořád se to mění.“

Pár částek z výpisů kreditních karet jsem vynásobil 1,6 krát a zkusil porovnat nové částky s rukou psanými seznamy. Bylo to beznadějné. Neznám přesný kurz a na dvaadvaceti výpisech bylo přes pět set různých položek. Některé částky se blížily, ale ani jedna nebyla přesně stejná. Dalo se nanejvýš říct, že by případně mohly odpovídat.

„Poznáváte některé iniciály na těch seznamech?“ zeptal jsem se Sherri.

„To jsou iniciály?“ ujišťovala se.

„Nevím, ale vypadají tak.“

Zavrtěla hlavou.

„Věděla jste, že Herb rád sázel?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě. „Jistě. Copak to tak nemají všichni chlapi? Herb si potrpěl na občasné sázení na koníčky. Stejně jako jeho otec. Asi to bude v genech.“

„Věděla jste, kolik sází?“ zajímal jsem se.

„Nikdy moc,“ odpověděla. „Rád si občas vsadil, ale vím, že byl přesvědčený, že sázení nám zničilo dětství. Nikdy by nevsadil víc, než oč si mohl dovolit přijít. Tím jsem si absolutně jistá.“

„A o kolik si mohl dovolit přijít?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

„O co vám jde?“ chtěla vědět Sherri.

„Herb hodně sázel na internetu,“ prozradil jsem jí. „Hrál o vysoké částky.“

Šokovalo ji to. „Jste si jistý?“

Přikývl jsem. „Musel strávit každý den celé hodiny hraním na internetu na sázkařských webech a hrál poker na virtuálních stolech v online kasinech. A prohrával. Hodně prohrával.“

„Tomu nevěřím,“ namítla Sherri. „Jak to víte?“

Ukázal jsem jí fotokopie výpisů z kreditních karet. „Herb jen za minulý měsíc prohrál víc než devadesát tisíc liber. A stejně tak měsíc předtím.“

„To nemohl,“ nervózně se zasmála. „Herb takové peníze neměl.“

„Podívejte se sama,“ podával jsem jí výpisy.

Na okamžik se na ně zadívala, ale viděl jsem, že už zase pláče.

„Myslíte, že proto ho zabili?“ zeptala se.

„Nevím,“ přiznal jsem. Ale považoval jsem to za docela pravděpodobné.

Ještě si trochu poplakala.

„Přála bych si, aby nebyl jezdil do Anglie,“ pronesla smutně. „Doma by Herb takhle hrát nemohl. Internetový hazard je ve většině amerických států nezákonný.“

To vlastně je.

Vybavil jsem si, jak jsem četl, že šéfa jedné webové gamblerské stránky zatkli, když přistál na letišti v USA, a obvinili ho z vydírání jenom proto, že umožnil Američanům hrát na své stránce, když sám sídlil v Anglii. Šlo o to, že přijímal platby kreditními kartami s adresou ve Spojených státech.

Znovu jsem se podíval na rukou psané seznamy dat, peněžních částek a iniciál. A z kapsy jsem vytáhl výplatní lístky MoneyHome, které jsem našel v Herbově kóji v kanceláři.

Jenom minulý týden, aspoň podle roztrhaných lístků, které jsem našel v koši na papír, obdržel Herb tři velké částky v hotovosti, z nichž dvě odpovídaly pěti tisícům a jedna osmi tisícům dolarů.

Najednou mi to všechno dávalo smysl.

Nebyl to Herb, kdo minulý měsíc prohrál devadesát tisíc liber, nýbrž lidé, jejichž iniciály figurují na Herbových seznamech, devadesát sedm lidí, kteří jsou zodpovědní za pět set dvanáct různých položek na kreditních kartách. A vsadil bych se, že jsou to všechno Američani.

Jestli mám pravdu, tak Herb provozoval systém, pomocí něhož devadesáti sedmi Američanům poskytl prostřednictvím kreditních karet s britskou adresou účty, se kterými mohli sázet a hrát poker v internetových kasinech.

Proč by to ale mělo vést k jeho zavraždění?

Kapitola 8

Prohlásit, že můj příchod do kanceláří Lyall a Black zhruba hodinu po obědě vyvolal jistý rozruch, by bylo silné podceňování.

„Vypadněte z téhle kanceláře,“ rozkřičel se na mě Gregory, jen co jsem ve čtvrtém patře prošel dveřmi do recepce. Tím ale neskončil. „Jste ostudou své profese a téhle firmy. Nedovolím vám, abyste nakazil ostatní zaměstnance.“

Udělal jsem chybu, že jsem se sem nevplížil v době, kdy byl na obědě.

Paní McDowdovou ten výbuch vyloženě poděsil. Mě ostatně celkem taky.

„Gregory,“ chtěl jsem mu všechno vysvětlit, ale blížil se ke mně se zaťatými pěstmi. Přece mě neudeří, říkal jsem si. Neudeřil, ale zato mě popadl za rukáv obleku a vlekl mě ke dveřím.

Měl překvapivě velkou sílu a na člověka, jehož jediným pohybem je chůze do restaurace na rohu a zpátky, byl ve formě.

„Pusťte mě,“ zařval jsem na něj. Nevšímal si toho.

„Gregory, přestaň!“ Patrickův hluboký hlas zavibroval recepcí.

Gregory mě přestal táhnout a pustil můj rukáv.

„Toho chlapa nechci v naší kanceláři vidět,“ prohlásil. „Uvedl firmu Lyall a Black do hanby.“

Patrick pohlédl k recepčnímu pultu, za kterým seděly paní McDowdová a paní Johnsonová.

„Promluvme si o tom u tebe v kanceláři,“ navrhl klidně. „Nicholasi, počkej prosím tady.“

„Za dveřmi,“ ukázal Gregory k výtahům a ani o centimetr se nepohnul.

Stál jsem tam a koukal z jednoho na druhého. Všichni ve firmě znají Gregoryho výbuchy, jsou přímo legendární, ale přesto jsem poprvé něco takového viděl v tak syrové podobě a tak zblízka.

„Dojdu si ven na kafe,“ oznámil jsem. „Vrátím se za dvacet minut.“

„Radši běž domů,“ navrhl Patrick. „Zavolám ti později.“

Gregory se obrátil k Patrickovi. „Hned na začátku jsem ti říkal, že ho nemáme brát.“

„Prosím, Gregory, u tebe v kanceláři!“ skoro zakřičel Patrick.

I on dokáže být vzteklý, byť mu zpravidla trvá déle, než se vytočí.

Čekal jsem, dokud Gregory za Patrickem neochotně nevykročil chodbou. Strašně rád bych byl při jejich rozhovoru muškou na zdi.

„Měl byste radši jít,“ pronesla paní McDowdová odhodlaně. „Nerada bych, abyste pana Gregoryho ještě víc rozčílil. Jeho srdce by to nemuselo vydržet.“

Podíval jsem se na ni. Paní McDowdová, která za své poslání považuje vědět všechno o každém ve firmě, zřejmě ví, jaký má Gregory krevní tlak, a zná jeho srdcaře.

„Povězte mi, paní McDowdová, myslíte si, že Herb hodně hrál?“

„Myslíte na burze?“ upřesňovala si.

„Mám na mysli, jestli sázel na koně.“

„Ach to ne,“ prohlásila. „Pan Herb neměl sázení na koně rád. Tvrdil, že je to moc riskantní. Daleko lepší je vsadit na jistotu, tak mi to vždycky říkal.“

Jediná jistota je smrt.

Tak to vyjádřil Benjamin Franklin: smrt – a daně.

***

Šel jsem domů, ale ne hned.

Než jsem odjel z Hendonu, vyhledal jsem si provozovny MoneyHome poblíž Lombard Street. Ohromilo mě, kolik jich je, nejmíň třicet v okruhu půldruhého kilometru od naší kanceláře, přičemž nejbližší se nachází na rohu King William Street.

„Tohle není od nás,“ sdělila mi paní za skleněnou přepážkou. „Není na tom naše razítko.“

Jaksi jsem očekával, že agentura MoneyHome bude něco jako banka nebo směnárna, ale tahle provozovna sídlila vzadu v obchodě se smíšeným zbožím.

„A můžete mi říct, odkud to je?“ zeptal jsem se té paní.

„Vy to nevíte?“ podivila se.

„Ne,“ řekl jsem s ubývající trpělivostí. „Neptal bych se vás, kdybych to věděl.“

Koukla na mě přes sklo a pak dolů na lístek. Přinesl jsem jeden z těch, co jsem našel v Herbově psacím stole, a ne ten roztrhaný, který je stejně pořád ještě u Herba v bytě.

„Je mi líto,“ prohlásila. „Nepoznávám to razítko. Ale vím, že není naše.“

„Můžete mi říct, kdo ty peníze poslal?“ zeptal jsem se ještě.

„Ne,“ odpověděla.

„Co je potřeba pro identifikaci, když si někdo chce vyzvednout peníze poslané přes MoneyHome?“

„Jméno příjemce a KÚPT.“

„Co to je?“

„Tohle,“ ukázala na lístek. „Je to kontrolní číslo peněžního transferu.“

„A to je všechno, co je potřeba k vyzvednutí peněz? Žádný pas nebo řidičský průkaz?“

„Ne, pokud si to odesilatel výslovně nevyžádá,“ vysvětlila mi. „Někdy je tam otázka, kterou musím položit, a vy musíte správně odpovědět. Je to trochu jako hra na špiony,“ pousmála se.

„Takže vy vlastně nemůžete vědět, kdo peníze poslal nebo kdo si je vyzvedává?“

„Jméno příjemce je na lístku.“

Jméno na lístku, který jsem jí ukázal, znělo Butch Cassidy. Na ostatních zase byla jména jako Billy Kid, Wyatt Earp, Jessie James i Bill Cody.

„To ale není jeho pravé jméno,“ poznamenal jsem.

„Ne,“ souhlasila, když se podívala. „Asi ne. Ale jsou to jeho peníze. Když zaplatí náš poplatek, nezajímá nás, kdo to doopravdy je.“

„Hraje v tom nějakou roli výše částky?“ zajímalo mě.

„Ředitelství MoneyHome nám nedovoluje přijímat transfery překračující deset tisíc amerických dolarů, protože tím by se potušily předpisy proti praní špinavých peněz. Jinak na částce nezáleží, i když máme pro výplatu bez předchozího upozornění limit čtyř tisíc liber. Aby se vyšlo s hotovostí, víte.“

„A vždycky převádíte hotovost?“ vyzvídal jsem.

„Jo, samozřejmě,“ prohlásila. „To je náš obor. Hotovostní transfery. Spousta imigrantů, co tady kolem pracujou, posílá manželkám domů peníze. Hlavně Poláci. Pro transfery do Polska máme zvláštní tarif, až do tisíce liber je poplatek jen dvacka.“

Celkem mi to moc nepomohlo. Herb zcela zřejmě vybudoval systém, který by bylo těžké, ne-li nemožné odhalit. Podle toho, co se dalo usuzovat ze seznamů a výplatních lístků MoneyHome, bylo jasné, že dostával velké částky v hotovosti z mnoha pramenů. Tyto částky pak používal k vyrovnání měsíčních zůstatků na dvaadvaceti kreditních kartách.

Jen minulý týden si Herb vyzvedl libry v hodnotě osmnácti tisíc dolarů, z toho pět tisíc den před svou smrtí. Aspoň část těch peněz musí být někde schovaná.

Můj problém spočívá v tom, že jako vykonavatel jeho závěti a jeho dědic mám výpisy, ukazující dluh ve výši devadesáti čtyř tisíc liber, a jsem za ten dluh zodpovědný, ale nikde jsem nenašel tajnou skrýš, ze které bych ho mohl splatit.

***

Když jsem se v půl čtvrté vrátil, Claudia nebyla doma. Zkusil jsem její mobil, ale měla zapnutou hlasovou schránku.

Bloumal jsem po domě a uvažoval, co se na našem vztahu pokazilo.

Moc jsem to nechápal. Sex dneska ráno byl stejně dobrý jako vždycky, ale Claudia při něm byla nezvykle tichá a pak jsem měl dojem, že je duchem nepřítomná.

Položil jsem si otázku, co vlastně chci. Chci pokračovat, anebo přišel čas, kdy je potřeba udělat tlustou čáru a jít dál? Miluju ji dostatečně? Jak moc by mi chyběla, kdyby odešla?

Jsme s Claudií už skoro šest let. Mně je dvacet devět a ona je o tři roky mladší. Krom mých upřímných starostí, vyvolaných jejími divnými obrazy, považuju náš svazek za příjemný a uspokojivý. Vyhovuje mi, jak se věci mají.

Tak v čem je problém? Očekává Claudia od našeho vztahu něco víc než já? Že by přece jen toužila po snubním prstenu? Nebo snad změnila názor na děti? To by mi jistě řekla. A já bych byl nadšený.

Došel jsem k závěru, že tím problémem tedy musím být já sám. Claudia mě má zřejmě dost a možná už někdo čeká v řadě, aby zaujal moje místo. Jedině tenhle závěr mi dával smysl.

Znovu jsem jí zkusil zavolat na mobil, ale opět jsem se dostal rovnou do hlasové schránky.

Dům mi najednou připadal prázdný a uvědomil jsem si, jak se tu bez Claudie cítím osamělý. Chodil jsem po domě a prohlížel si důvěrně známé věci, jako kdybych je viděl poprvé.

Zašel jsem nahoru do Claudiina ateliéru a podíval se na plátno, na němž právě pracuje, a taky na dvě či tři další opřená o stěnu, aby uschla a zatvrdla.

Jako vždy byla temná a z mého pohledu dost znepokojující. Jedno bylo plné divných létajících příšer s ptačími těly a lidskými hlavami a každá ta hlava měla doširoka otevřená ústa, plná děsivých špičatých zubů.

Otřásl jsem se a zakryl ten obraz jinou malbou, na níž byly pro změnu vyobrazené zcela stejné, nádherné ženy, oblečené v modrých plesových šatech. Pěkný pohled, řekl by si člověk. Až na to, že ty ženy měly místo nohou orlí drápy, kterými trhaly na kusy nahé mužské tělo, na němž stály.

Mám ten muž být já? A představují všechny ty ženy Claudii samotnou? Takhle náš vztah skončí a Claudia mě rozerve na kusy? Pochyboval jsem, že by se to odehrálo tak doslovně jako na obraze, ale emočně už mě má napůl cesty.

Opět jsem se divil, jak taková sladká dívka může malovat tak hrůzné obrazy. Navíc jsem si byl jistý, že v posledních měsících jsou čím dál divnější a je v nich víc násilí. Skrývá snad Claudiina povaha stránku, která mi zůstává zcela utajená? Vcelku jsem ale byl dál přesvědčený, že je pro ni lepší, když dá tímto způsobem průchod svým podivným myšlenkám, místo aby si je uzavírala v hlavě a ten tlak by narůstal až k nevyhnutelnému výbuchu.

Telefon v domě zazvonil, přešel jsem tedy do ložnice, abych ho zvedl. Doufal jsem přitom, že je to Claudia.

Nebyla. Volal Patrick.

„Omlouvám se za Gregoryho výbuch,“ řekl. „Měli jsme spolu diskusi a teď už se značně uklidnil. Nejvíc ho vyvedlo z míry to, co napsali v novinách.“

Ne tolik jako mě, pomyslel jsem si.

„Takže se můžu vrátit do kanceláře?“ optal jsem se.

„Dnes ne,“ odpověděl až příliš rychle. „Snad v pondělí, nebo později v průběhu příštího týdne. Dej tomu pár dní, než se prach usadí.“

„Tak budu pracovat z domova přes dálkový přístup do systému,“ oznámil jsem mu.

„Dobře,“ připustil Patrick pomalu. „Souhlasil jsem ale s Gregorym, že pro nejbližší dobu nebudeš firmu zastupovat.“

„Jak dlouhá je nejbližší doba?“ zajímal jsem se.

„Dokud se on a já nedohodneme,“ osvětlil mi.

„Chceš mi říct, že mám padáka?“

„Ne, jistěže ne,“ ohradil se. „Jen že by pro tebe asi bylo lepší, kdyby sis vzal placenou dovolenou, dokud policie nevypátrá, kdo se pokusil zavraždit Billyho Searla.“

„Co když na to nikdy nepřijdou?“ nadhodil jsem.

„Doufejme, že to nebude tenhle případ. Zavolám ti příští týden. Zatím tě musím požádat, abys dálkový přístup do systému nepoužíval, ani nekontaktoval nikoho z firmy.“

Bez rozloučení zavěsil a nepochybně byl potěšený, že hovor zvládl, aniž bych se na něj rozeřval.

Stejně jsem měl chuť někoho seřvat. Všechno, co ještě před týdnem bylo v pohodě, jde teď do kopru. Sedl jsem si na okraj postele a cítil se snad ještě hůř než ten den, kdy mi řekli, že už nebudu jezdit na koni.

Usnesl jsem se, že sebelítostí ničeho nedosáhnu, tak jsem sešel dolů a posadil se s laptopem ke kuchyňskému stolu.

Strávil jsem značně neproduktivní půlhodinu prohlížením šesti e-mailů o bulharském stavebním projektu, které jsem si přeposlal z Gregoryho schránky.

Všechny byly od stejného člověka, Uri Jorama. První dva se týkaly grantů poskytovaných znevýhodněným částem Evropské unie na rozvoj průmyslu, který by napomohl regeneraci míst, jež dříve zabíraly státem podporované továrny. Mnoho takových podniků rychle zkrachovalo, když se komunistický režim zhroutil a nahradila ho soutěž volného trhu.

Podle toho, co jsem pochopil z dosti chabé psané angličtiny pana Jorama, jsou peníze z EU přidělovány pouze v tom případě, kdy má projekt předem zajištěnou soukromou investici, a to v poměru dvě eura od EU na každé jedno soukromě investované euro. Jolyon Roberts mi řekl, že jejich rodinný trust investoval pět milionů liber, což by samo o sobě mělo z evropských daňových trezorů přitáhnout dalších deset milionů.

Jenže to nebylo všechno, ani zdaleka ne.

Zbývající čtyři e-maily se týkaly financování bytů pro tamní dělníky, vybudovaných v blízkosti továrny. Tyto prostředky měly přijít z jiného zdroje, ze Sociálního fondu bydlení EU, aniž by se požadoval stejný poměr dva ku jedné. Zdá se, že sama stavba nové továrny stačí k uvolnění stoprocentního grantu na bydlení, který se pohybuje kolem osmdesáti milionů eur.

Pokud v Bulharsku nepostavili žádné domy ani továrnu, jak naznačuje synovec Jolyona Robertse, tak si zřejmě někde někdo strčil do kapsy téměř sto milionů eur převážně z veřejných peněz.

Pozorně jsem si prohlédl e-mailové adresy. Uri Joram psal Dimitaru Petrovovi s kopií pro Gregoryho Blacka. Doména ec.europa napovídá, že Uri Joram pracuje v kancelářích Evropské komise, pravděpodobně v Bruselu, a podle koncovky bg jsem usoudil, že pan Petrov působí v Bulharsku.

Moc mi to nepomohlo.

Prozkoumal jsem i telefonní číslo, které jsem si opsal ze složky rodinného trustu Robertsových v Gregoryho počítači. Přemítal jsem, jestli na ně nemám zavolat. K čemu by to ale bylo dobré? Bulharsky neumím, a i kdyby mi odpověděl někdo, kdo rozumí anglicky, těžko by mi poskytl informace, jež by odpověděly na mé otázky.

Co mám dělat?

Synovec pana Robertse se docela dobře mohl zmýlit. Třeba jel na nesprávné místo v Bulharsku, zatímco továrna a domy stojí někde jinde. Úředníci Evropské unie, spravující Sociální fond bydlení EU, nepochybně kontrolují, zda je jejich osmdesát milionů eur patřičně vynakládáno na cihly a cement.

Rozhodl jsem se, že když mě Jolyon Roberts požádal, abych se na to podíval, nemůžu prostě nic nedělat, tak jsem poslal krátký mail Dimitaru Petrovovi, v němž jsem ho požádal, aby mi poslal jména a adresy ředitelů Balscottovy továrny na výrobu nízkoenergetických žárovek, jestli je má.

Když mi došlo, že posílat takový e-mail možná nebyl až tak dobrý nápad, jestliže je pan Petrov sám nějak zapletený do potenciálního podvodu dosahujícího sto milionů eur, byla už pošta na cestě a nedalo se to vzít zpátky.

Ublížit to ale snad ničemu nemůže, ne?

Zaklapl jsem počítač a podíval se na hodiny. Bylo tři čtvrtě na pět, tak jsem si udělal hrnek čaje.

Nemohl jsem si nevšimnout, že Claudia nechala ležet svůj poslední účet za mobilní telefon na pracovní desce vedle konvice. Neodolal jsem pokušení se do něj podívat.

Zřejmě jsem hledal čísla, která neznám a na která by pravidelně volala. Bylo tam jedno takové, během posledních dvou týdnů se vyskytovalo prakticky každý den, a často i několikrát denně.

Co teď udělám? Zavolám na to číslo a zeptám se, kdo si tak často povídá s mým děvčetem? Ne, samozřejmě že ne. Jen jsem si to číslo opsal do svého mobilu pro případ, že bych změnil názor.

***

Claudia přišla domů v půl šesté, a já jsem se ovládl a nezeptal jsem se, kde byla a proč měla vypnutý telefon.

„Proč nejsi v kanceláři?“ optala se.

„Patrick mě poslal domů,“ vysvětlil jsem. „Gregory si myslí, že jsem firmě zničil pověst. A Patrick je toho názoru, že bude lepší, když si na chvíli vezmu volno a nebudu se v kanceláři ukazovat, dokud se prach neusadí.“

„Ale to je směšné,“ namítla. „Policie tě propustila. Máš neprůstřelné alibi.“

„To vím já a víš to ty,“ odsekl jsem znechuceně. „Ale znáš to, většina lidí věří tomu, co si přečte.“

„Ty zatracený noviny,“ zvolala procítěně. „Nemělo by se jim dovolit, aby uváděly jména, než dojde k obvinění.“

Nebo ještě spíš k odsouzení, pomyslel jsem si. Věděl jsem ale zároveň, že policie je tajně docela ráda, když se brzy objeví jména obviněných, aby se přihlásili případní svědkové.

„Patrick tvrdí, že se to za pár dní přežene,“ připomněl jsem. „Myslí si, že lidi zapomenou.“

„Doufám, že má pravdu,“ řekla Claudia.

Já jsem taky doufal.

„Sehnala jsi ty šaty?“ zeptal jsem se.

„Jaké šaty?“ podivila se.

„No tak, miláčku,“ napomínal jsem ji trochu podrážděně, „vždyť víš. Ty, co si chceš vzít na středeční premiéru.“

„Jo tyhle,“ utrousila roztržitě. „Možná se vypravím zítra. Dneska odpoledne mi do toho něco přišlo.“

Neměl jsem chuť lámat si hlavu s tím, co to bylo, tak jsem se nezeptal.

„Jak dlouho Patrick říkal, že nemáš chodit do kanceláře?“ otázala se Claudia do ticha.

„Snad tak týden,“ sdělil jsem jí. Zajímalo by mě, jestli se ptá proto, že si dělá starosti o mou pověst a kariéru. „Možná místo toho pojedu na dostihy.“

„Skvělý nápad,“ řekla. „Aspoň si tvá hlava na chvíli odpočine od všech těch čísel.“

Možná bych se měl poohlédnout po docela jiných číslech.

Kapitola 9

V sobotu odpoledne jsem si navlékl hroší kůži a vypravil se vlakem z nádraží Waterloo na dostihy v Sandown Parku. „Zatraceně,“ pronesla Jan Setterová. „Nečekala jsem, že tady budeš. Myslela jsem, že tě zavřeli do Toweru.“

„Ne tak docela,“ odpověděl jsem.

Stál jsem na trávě nedaleko paddocku vedle sochy koně Speciál Cargo.

„Udělal jsi to?“ otázala se Jan zcela vážně.

„Ne, jistěže ne,“ odpověděl jsem. „Policie by mě nepustila, kdyby si myslela, že jsem se pokusil Billyho zabít. Mám alibi.“

„Tak kdo to udělal?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Já to nebyl.“

„No to mě podrž,“ zvolala. „Pak se tady někde pořád na volno potlouká vrah.“

„Spousta vrahů,“ upřesnil jsem. „Nejenom Billyho, ale i vrah Herba Kovaka.“

„Kdo je Herb Kovak?“ divila se.

„Ten člověk, co ho minulou sobotu zastřelili v Aintree,“ vysvětlil jsem. „Byl to můj kolega z práce.“

„A toho jsi zabil?“

„Jan,“ řekl jsem důrazně, „nikoho jsem nezabil ani se o nic takového nepokoušel. Jasný?“

„Tak proč tě zatkli?“

Povzdechl jsem si. Lidi, dokonce i dobří přátelé, vážně věří tomu, co si přečtou v novinách. „Někdo policii řekl, že na mě Billy v Cheltenhamu křičel a ptal se, proč ho hodlám zavraždit. Dali si dvě a dvě dohromady a vyšlo jim pět. To je všechno. Špatně to pochopili,“

„A proč na tebe teda Billy křičel?“

„Souviselo to s jeho investicemi,“ objasnil jsem.

Jan tázavě povytáhla obočí.

„To je důvěrné. Ty bys taky nechtěla, abych kdekomu vykládal o tvých investicích, že?“

„Ne,“ souhlasila. „Mě ale nikdo úmyslně z kola nesrazil.“

„To máš pravdu, ale pravidla o důvěrnosti přesto dál platí,“ namítl jsem. „Ať už je vážně zraněný nebo ne, pořád zůstává mým klientem.“

I když i důvěrnost má někde své hranice, pomyslel jsem si.

Wiltshireská policie mi zavolala v pátek večer a domluvila si se mnou schůzku. Strávil jsem nemálo času se dvěma z jejich zástupců a minutu po minutě jsme probírali, co se událo v úterý a ve středu na dostizích v Cheltenhamu se zvláštním zřetelem na investice Billyho Searla.

„Je pravda, že panu Searlovi dlužíte přes sto tisíc liber?“ vypálil první otázku jeden z policistů.

„Ne,“ odpověděl jsem rozvážně. „Nikoli osobně. Jsem finanční poradce a Billy Searle je jedním z mých klientů, což znamená, že se mu starám o investované peníze. Mým prostřednictvím investoval celkem kolem sto padesáti tisíc a v úterý mi sdělil, že naléhavě potřebuje všechny své peníze v hotovosti. Velmi ho rozrušilo a naštvalo, když jsem mu řekl, že potrvá několik dní, než prodáme jeho akcie a podíly a převedeme je tak na hotovost.“

„Proč si myslíte, že pan Searle potřeboval natolik velkou sumu tak rychle?“ zeptal se druhý policista.

„Pověděl mi, že nějakému chlapíkovi dluží sto tisíc a musí mu jo splatit nejpozději do středy do večera, jinak…“

„Jinak co?“ zeptali se oba jednohlasně.

„Billy vypadal vyděšeně, a když jsem mu řekl, že tolik peněz nebude mít v bance dřív než v pátek, tak utrousil, že doufá, že v pátek bude ještě stále naživu.“

„Řekl to přesně těmito slovy?“

„Víceméně,“ přikývl jsem.

„Naznačil vám nějak, kdo je ten člověk, kterému dluží?“

„Ne, ale zjevně z něj měl velký strach. Proč se nezeptáte Billyho?“

„Pan Searle je v kritickém stavu,“ poznamenal jeden z nich. „Má vážné poranění hlavy a zatím není ani zdaleka jisté, že znovu nabude vědomí.“

To je hrůza, pomyslel jsem si. Billy za celé dlouhé roky přežil všechny dostihové pády, aby nakonec skončil s poraněním hlavy proto, že ho někdo srazil z kola. Přišlo mi to nefér.

„Nenapadlo by mě, že srazit někoho z kola představuje dostatečně jistý způsob, jak ho zabít,“ prohodil jsem. „Jak vůbec někdo věděl, že zrovna v tu dobu pojede Billy na kole?“

„Pan Searle jezdí na kole do Lambournu každý den ve stejný čas. Údajně je to součástí jeho kondiční přípravy a je to všeobecně známo. A jak se ukázalo, vůz do něj najel velkou silou.“

„Ano, ale i tak to není stejně spolehlivý způsob jako zastřelení.“ Pomyslel jsem na Herba a na předchozí sobotu. „Jste si jistí, že šlo o pokus o vraždu?“

„Pracujeme na tom útoku jako na pokusu o vraždu,“ odpověděl jeden z nich nevstřícně.

Ano, říkal jsem si v duchu, ale to ještě nutně neznamená, že to tak muselo být.

„Můžeme se vrátit k tomu muži, co mu pan Searle dlužil peníze? Jste si jistý, že pan Searle opravdu nijak nenaznačil, o koho jde?“

„Naprosto jistý. Billy mi řekl pouze tolik, že nějakému chlapovi dluží peníze.“

Jenže proč zabíjet někoho, kdo vám dluží peníze? Pak by těžko byla šance dostat je zpátky. Možná byl ten útok míněný jako varování, nebo upomínka o zaplacení, a prostě to zašlo příliš daleko. Nebo to byl vzkaz ostatním – zaplaťte, jinak… Přesně jak se Billy bál.

„RacingPost naznačoval, že se jednalo o bookmakera.“

„Domnívám se, že z jejich strany šlo o pouhý dohad,“ namítl jsem. „Mně se Billy o ničem takovém nezmínil. Vlastně mi řekl, že mi nemůže povědět, komu peníze dluží.“

„Proč tedy prohlašoval, že to vy se ho chystáte zavraždit?“

„Teď si uvědomuju, že si musel myslet, že by ho mohli zabít, protože mu do středy do večera nedokážu dát peníze v hotovosti dohromady, a tudíž bude moje vina, když ho zavraždí. V tu chvíli mě ale pochopitelně nic takového nenapadlo.“

Oba policisti mi pak tytéž otázky jen s malými obměnami kladli stále dokola a já jsem odpovídal pokaždé stejně, trpělivě a v dobré vůli.

Nakonec po více než hodině došli k názoru, že už jim nemůžu nic dalšího říct, a odešli. Ještě předtím ale provedli důkladnou prohlídku mého auta, aby se přesvědčili, že na něm nejsou žádné škrábance od bicyklu Billyho Searla. Tolik k mému alibi.

Jakmile byli pryč, rychle jsem se vydal na cestu a dorazil do Sandownu právě včas na první dostih. Cestou na závodiště jsem musel vydržet pár upřených pohledů spolu s několika nepříjemnými a nactiutrhačnými poznámkami, ale i tak jsem se ve známém prostředí a na čerstvém vzduchu cítil dobře a volně.

Kdybych tak mohl jezdit, bylo by to ještě lepší.

„Běží ti dneska něco?“ zeptal jsem se Jan. Tentokrát mám přinejmenším jistotu, že nepřijela na dostihy jen proto, aby se setkala se mnou.

„Jeden kůň ve velkém honebním,“ řekla. „Eďs Charger. Moc šancí nemá, ale majitel na tom trval.“ Obrátila oči v sloup a já se zasmál. „Takže tě humor nepřešel?“

„Proč by měl?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to, že každý, s kým se dáš do řeči, skončí buď v márnici, nebo aspoň ve špitále. Doufám, že mě to taky nepotká.“

V to jsem doufal i já. Je sice skoro tak stará, aby mohla být mojí matkou, ale pořád je to velice přitažlivá žena. Neunáhlil jsem se trochu, napadlo mě, když jsem odmítl její nabídku?

Jan šla do vážnice najít žokeje, který měl jet jejího koně, a já se zatím opřel o zábradlí paddocku a vyhledal si v programu Eďs Chargera. Viděl jsem, že ho má jet Mark Vickers, taky můj klient, a nyní, když je Billy Searle mimo soutěž, rovněž hlavní kandidát na vítězství v žokejském šampionátu.

Pokus o zavraždění Billyho rozhodně vyhovuje Markovým ambicím, ale doopravdy jsem nevěřil, že by z toho důvodu právě on zorganizoval útok v Baydonu. Je pravda, že došlo k nechvalně známému incidentu, když jedna z olympijských krasobruslařek údajně zařídila, aby si její soupeřka zlomila nohu, a sama tak zvýšila své šance na vítězství, ale pokus o vraždu, pokud k němu opravdu došlo, by zacházel přece jen příliš daleko. Navíc je tu nezodpovězená otázka sta tisíc liber a především komu je Billy dlužil a proč.

„Nazdar, Foxy. Pěťák za to, nač myslíš,“ ozval se za mnou známý hlas a já v duchu zaúpěl. Martin Gifford byl poslední člověk, kterého jsem měl chuť vidět.

Otočil jsem se a přinutil se k úsměvu. „Ale jen si promýšlím další vraždu,“ řekl jsem. „Chtěl bys být obětí?“

Martin na setinu sekundy vypadal opravdu zděšeně, ale pak si uvědomil, že žertuju.

„Ohromná legrace,“ vzpamatoval se. „Pověz, jaký to je bejt zavřenej?“

„Neudržíš se při tom smíchy,“ řekl jsem. „A ty jsi tomu teda vůbec nepomohl, když jsi Postu navykládal, že si myslíš, že o vraždě v Aintree vím víc, než přiznávám. A proč jsi jim tvrdil, že Herb Kovak byl můj nejlepší přítel, když jsem ti jasně řekl, že šlo pouze o kolegu z práce?“

„Řekl jsem jim jen to, o čem jsem si myslel, že je pravda,“ prohlásil nadutě.

„Zmetku jeden, všechno sis to vymyslel, a moc dobře to víš.“

„Ale no tak, Foxy, nemluvil jsi se mnou doopravdy upřímně. Nezapomeň, že máš říkat pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.“

„Ale houby,“ pronesl jsem důrazně. „Nebyli jsme u soudu. A proč si vlastně myslíš, že máš božské právo vědět o každém všechno? Jsi nejužvaněnější chlap na závodišti. Neumíš udržet tajemství, ani kdyby na tom závisel tvůj život.“

Jen jsem to vypustil z úst, hned mi bylo jasné, že jsem udělal chybu. Martin Gifford je sice všechno to, co jsem o něm říkal, ale zároveň je to osoba, kterou by si měl člověk držet na své straně, a já jsem v něm zřejmě už navždycky ztratil možného spojence. Bylo mi to nicméně jedno. Užil jsem si ho za ty roky dost a těšil jsem se, až za mnou přestane chodit pokaždé, když mě uvidí, a nabízet mi pěťák za to, nač myslím.

„No když to vidíš takhle,“ pronesl zvysoka, „tak radši vypadnu.“ S těmi slovy se otočil a odkráčel s nosem nahoru. Byla to dost chabá, ale zato typická reakce.

Jan se vracela z vážnice přes trávník a mířila k místu, kde jsem stál. Sledoval jsem ji s mírně obnoveným zájmem. Všimla si, že se na ni dívám, a zakroutila boky.

„Změnil jsi názor, fešáku?“ optala se tiše, když ke mně došla.

„Ne,“ odpověděl jsem. Ale co když si to jenom namlouvám?

„Škoda,“ posteskla si. „Víš určitě, že ke mně nepřijedeš na jízdu?“

„Říkal jsem ti, že s tím svým krkem nemůžu riskovat.“

„Ne na takovou jízdu, hlupáčku,“ usmála se. „Nabídla bych ti jízdu, kde by nebyl v ohrožení tvůj krk.“ Naklonila se významně přes zábradlí a otřela se mi zadečkem o nohu.

„Jan, chovej se slušně!“ napomenul jsem ji.

„A proč?“ smála se. „Nezapomínej, že jsem bohatá a rozvedená. Už ze samé podstaty se nedá čekat, že bych se chovala slušně. Nemáš chuť si zašukat?“

„Jan! Přestaň, prosím tě.“

„Páni!“ najednou se vedle mě narovnala. „Mně se zdá, že jsi na rozpacích. Ty jsi ale divný staromódní chlapec.“

Možná jsem, ale znamená to snad, že chci Jan za milenku?

Ne, rozhodl jsem se najednou, nechci.

Chci Claudii.

***

Do Sandownu jsem jel hlavně proto, abych se setkal s Jolyonem Robertsem.

Podle ranních novin je vikomt Shenington majitelem jednoho z koní přihlášených do třetího dostihu a já jsem doufal, že kůň patří k těm, které spoluvlastní s bratrem.

Během prvního a druhého dostihu jsem plukovníka Robertse vyhlížel na tribuně, ale nebylo zas tak velkým překvapením, že jsem ho nikde nenašel. Hezké počasí pomohlo přilákat do Sandownu na jeden z mála smíšených mítinků v roce velký sobotní dav. Na programu bylo vedle sebe osm rovinových i překážkových dostihů. Prvním dostihem dne byla speciální rovina na jednu míli, kdy žokejové obou skupin vzájemně soutěží v jakémsi šampionátu rovinových a překážkových jezdců.

Před třetím dostihem jsem sešel k paddocku a Jolyon Roberts tam skutečně byl. Stál na trávníku uprostřed se skupinou tří dalších mužů a dvou žen. Nikoho z nich jsem neznal.

Prodral jsem se k průchodu v zábradlí, kudy jsem předpokládal, že Robertsova společnost nakonec bude muset projít, a čekal jsem.

Uviděl mě, když byl asi pět kroků ode mě, a pokud ho to zaskočilo či překvapilo, nedal na sobě nic znát. Zaznamenal jsem nicméně lehounké zavrtění hlavou, když mi pohlédl přímo do očí.

Jako pravý džentlmen ustoupil stranou, aby ostatní mohli projít.

„Bar Chasers po šestém,“ utrousil tiše, ale zřetelně, a s pohledem upřeným přímo před sebe, aniž by zpomalil svůj gardistický krok. Zůstal jsem na místě a pozoroval, jak dohnal jednu z dam a nabídl jí rámě. Na mě se neohlédl. Svá slova pronesl potichoučku, vzkaz však byl křišťálově jasný – Teď mě nezdržujte, promluvím si s vámi později v soukromí.

***

Byl jsem v baru Chasers dávno před ním. Vlastně jsem se na šestý dostih díval na obrazovce na stěně, abych měl jistotu, že obsadím stůl diskrétně umístěný v rohu nejdál ode dveří a také v dostatečné vzdálenosti od baru.

Sledoval jsem vchod se dvěma sklenicemi vína před sebou.

V jedné bylo červené a ve druhé bílé.

Jolyon Roberts vešel, kratičce se zastavil, rozhlédl se kolem, načež rozhodně vykročil a posadil se proti mně.

„Omlouvám se, sire, ale neměl jsem jinou možnost, jak vás kontaktovat.“

„Co pro mě máte?“ otázal se.

„Dáte si víno?“ ukázal jsem na sklenice.

„Ne, děkuji,“ odmítl. „Nepiji alkohol a nikdy jsem nepil.“

„Tak tedy nějakou limonádu?“ nabízel jsem.

„Ne, nic, děkuji.“

„Velká škoda vašeho koně,“ poznamenal jsem.

Upadl na druhé hirdě a zlámal si nohu.

„Takové věci se stávají,“ povzdechl si. „Manželka je z toho rozčilenější než já. Upřímně řečeno to vyřešilo problém, co s tím žebrákem. Nevyhrál by dostih, ani kdyby odstartoval už včera.“ Nahlas se uchechtl svému vtipu, což mi přišlo jako poněkud nepříjemný zvyk. „Tak mi povězte, co jste zjistil.“

„Obávám se, že toho moc není,“ upil jsem bílého vína. „Až na to, že pokud se jedná o podvod, pak je ten podvod daleko větší, než jsme si mysleli.“

„V jakém smyslu?“ zajímal se.

„Projekt továrny je zřejmě pouze klíčem k daleko větší záležitosti,“ začal jsem vysvětlovat. „Továrna měla stát kolem dvaceti milionů eur, přičemž váš rodinný trust vložil jen něco přes šest milionů a pro projekt tak získal financování od Evropské unie v poměru dvě jejich eura na jedno vaše.“

Přikývl. „Správně. Bylo to kolem pěti milionů liber.“

„Ano. Ale zafinancování továrny uvolnilo grant na projekt bydlení, obrovských osmdesát milionů eur, aniž by byly vyžadovány další soukromé finance. Vaše investice tedy byla klíčem k tomu všemu.“ Odmlčel jsem se. „Jak jste se vůbec o té investiční příležitosti doslechl?“

„Už se přesně nepamatuji,“ přiznal. „Muselo to však být prostřednictvím Gregoryho Blacka. Prakticky všechno, do čeho trust investuje, s výjimkou rodinného majetku, se uskutečňuje přes Lyalla a Blacka.“

„Takže továrna byla nápadem Gregoryho Blacka?“

„Ach, už si vážně nevzpomínám. Záleží na tom? Podstatné je, zda továrna existuje, či nikoli. To mi dělá největší starost.“

„To se mi zatím nepodařilo zjistit. Je nějaká šance, že bych si mohl promluvit s vaším synovcem?“

Pan Roberts se tvářil pochybovačně.

„Jen bych se ho rád zeptal, kam přesně jel a co tam viděl, případně neviděl.“

„Je v Oxfordu.“

„Na Oxfordské univerzitě?“ upřesňoval jsem si.

Jolyon Roberts přikývl. „V Keblu. Studuje FPE. Hodlá změnit svět. Podle mě si o sobě moc myslí.“

FPE znamená filozofii, politologii a ekonomiku. Sám jsem uvažoval, že bych se na tenhle studijní program přihlásil, ale nakonec jsem si zvolil studium na LSE.

Studium FPE na Oxfordu je často vnímáno jako první stupínek na politickém žebříčku na cestě ke skutečné moci jak v britské či v zahraničních vládách, tak i jinde. Mezi absolventy najdeme tři premiéry Spojeného království včetně Davida Camerona, laureátku Nobelovy ceny míru, prodemokratickou bojovnici Aun Schan Su Ťij, mediálního magnáta Ruperta Murdocha i odsouzenou pumovou atentátníci IRA Rose Dugdaleovou. Dokonce i Bill Clinton nějakou dobu studoval FPE v Oxfordu, když na univerzitě pobýval jako stipendista v rámci programu Rhodes Scholar.

Jestliže si synovec Jolyona Robertse přeje změnit svět, pak začíná na správném místě.

„Máte jeho telefonní číslo?“ zeptal jsem se.

Zdálo se, že Jolyon Roberts značně váhá. „Poslyšte, byl bych daleko raději, kdyby do toho nebyl nijak zatažený.“

„Ale, sire, on už do toho zatažený je,“ namítl jsem. „Říkal jste, že právě on po své návštěvě Bulharska vzbudil vaše pochybnosti.“

„Ano,“ připustil. „Ale můj bratr, jeho otec, mu řekl, ať na to zapomene.“

„Ví váš bratr, že jste se mnou mluvil?“

„Dobrý Bože, ne,“ odpověděl pan Roberts. „Zuřil by.“

„Sire,“ oslovil jsem ho formálně, „myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste veškeré další případné otázky probral přímo s Gregorym. Zašel jsem poměrně daleko, abych zjistil to málo, co se mi podařilo, ale podle mého názoru je načase s tím přestat. Rodinný trust Robertsových je v té záležitosti naším klientem a váš bratr je starším zplnomocněncem. Rozhodně bych nechtěl jednat za jeho zády.“ A taky ne za zády Gregoryho, pomyslel jsem si.

„Ne,“ přikývl. „Zcela správně. Chápu.“ Odmlčel se. „Omlouvám se. Měl jsem si to uvědomit. V pondělí v té věci Gregorymu zavolám.“ Znovu zmlkl. „Správně, pokud jde o vás, věc je uzavřená. Nebudu vás s tím nadále obtěžovat.“ Vstal, krátce mi pokývl na pozdrav a vyšel z baru.

Chvíli jsem tam ještě poseděl a přenesl svůj zájem k červenému vínu.

Udělal jsem správnou věc?

Zcela určitě.

Jsem finanční poradce, ne vyšetřovatel podvodů.

Ale co když tady opravdu dochází k podvodu v rozsahu sta milionů eur? Není mou povinností to někomu ohlásit? Jenže komu? Třeba bych měl poslat e-mail Urimu Joramovi na Evropskou komisi. Ale chce se mi?

Dopil jsem sklenici červeného vína a rozhodl se, že je čas jet domů.

Jet domů za Claudií mě vždycky naplňovalo vzrušením, zrychlovalo mi pulz a rozechvívalo mě to. Nyní jsem však váhal, a dokonce jsem měl strach, co bych mohl najít, co bych mohl slyšet, nebo co bych mohl vidět.

***

Když jsem se vrátil, byla Claudia doma a plakala.

Snažila se to přede mnou skrýt, ale já to poznám. Zarudlost očí a mírně rozmazaná maskara ji jasně prozradily.

„Mohl jsi mi zavolat,“ ozvala se dopáleně, když jsem vstoupil do kuchyně. „Takhle se tu nečekaně objevit!“

Jak nečekaně, pomyslel jsem si. Tohle je můj domov a vracím se v půl sedmé v sobotu večer z dostihů.

„Z metra se moc volat nedá,“ namítl jsem.

„Mohl jsi zavolat z vlaku ze Sandownu.“

To je pravda, ale nevolal jsem, protože se mi nechtělo skončit zase v hlasové schránce. Vždycky jsem potom propadal nejrůznějším divokým představám. Měl jsem daleko lepší pocit, když jsem nevěděl, jestli má Claudia telefon vypnutý.

„Hele, miláčku, co se děje?“ objal jsem ji kolem ramen.

„Nic,“ vymanila se mi. „Jen mě bolí záda. Půjdu si dát koupel.“

Svižně vyšla z kuchyně a nechala mě tam stát samotného. V poslední době si často stěžovala na bolest v zádech. Asi to má z nadměrného ležení, pomyslel jsem si poněkud jedovatě.

Namíchal jsem si velký, silný gin s tonikem. Po dvou sklenkách vína v Sandownu to možná není nejlepší nápad, ale komu na tom záleží, nemusím si přece hlídat hmotnost na zítřejší dostih, tak co, ale stejně je to škoda.

Slyšel jsem nahoře natékat vodu do vany a najednou jsem byl otrávený. Myslí si snad, že jsem blbec? V téhle domácnosti jednoznačně něco není v pořádku, a ať už to bude bolet jakkoli, mám právo vědět, o co jde.

Napadlo mě, že vyběhnu nahoru a vysvětlím si to s ní v koupelně, ale dostal jsem strach. Nechtěl jsem ji ztratit. Taky jsem si nebyl jistý, jestli bych snesl, kdyby mi řekla, že ode mě odchází k někomu jinému.

Přešel jsem do obýváku a zapnul televizi, ale nedíval jsem se. Jen jsem zoufale seděl v křesle a pil svůj gin.

Po nějaké době jsem slyšel vypouštět vanu a vzápětí Claudia přišla dolů a zavřela se v kuchyni.

Vážně jsem nevěděl, co mám dělat. Chce, abych za ní přišel, nebo ne? Ne, říkal jsem si, jinak by nechala dveře otevřené.

Zůstal jsem tedy v obýváku a dopil gin. Podle hodin na krbu bylo za deset minut půl osmé.

Je příliš brzo jít do postele?

Seděl jsem v křesle, zatímco na obrazovce nějaká dospívající pakobylka trylkovala v jakési televizní talentové soutěži. V hlavě jsem si pořád dokola přehrával, co bych chtěl Claudii říct. Už jsem před tím nedokázal zavírat oči.

Jestli je náš vztah mrtvý, tak budiž. Oddejme se smutku. Cokoli je lepší, než zůstávat v tomhle stavu nejistoty, divokých dohadů a emočních bouří. Miluju Claudii, tím jsem si jistý. Ale teď tady sedím rozčilený a naštvaný a v duchu ji obviňuju, že spí s někým jiným. Je načase zjistit pravdu.

Když jsem přišel do kuchyně, plakala zcela otevřeně a tentokrát nic nepředstírala. Seděla v modrém froté županu v kuchyni s lokty na stole, v jedné ruce sklenici vína a druhou si podpírala hlavu. Nevzhlédla, když jsem vešel.

No aspoň mě neopouští s přezíravým zamáváním a bez jediného ohlédnutí. Tenhle rozchod bude pro nás oba bolestivý.

Přešel jsem k pracovní desce vedle ledničky a nalil si další silný gin s tonikem. Budu ho potřebovat.

„Co se děje, zlato?“ zeptal jsem se, aniž bych se otočil.

Třeba se jí bude snáz mluvit, když mi neuvidí do obličeje.

„Ach, Nicku,“ třásl se jí hlas. „Musím ti něco říct.“ Ztěžka polkla. „Nebude se ti to líbit.“

Otočil jsem se k ní čelem. Možná jsem jí to nechtěl zas tolik usnadnit.

Podívala se na mě.

„Je mi to líto,“ řekla.

Cítil jsem, že i mně vstupují do očí slzy. Moc se mi chtělo ji obejmout.

„Je mi to líto,“ zopakovala. „Mám rakovinu.“

Kapitola 10

Jak jsem se mohl tak splést? A být takový pitomec?

„Cože?“ vydechl jsem.

„Mám rakovinu,“ opakovala. „Rakovinu vaječníků.“

„A jak?“ blekotal jsem bláhově. „Chci říct… kdy?“

„Vím to tak zhruba dva týdny, ale s určitostí se to zjistilo ve čtvrtek.“

„Tak proč jsi mi to neřekla?“ divil jsem se.

„Chtěla jsem, ale měl jsi tolik práce. Pak jsem se ti to chystala říct večer po Velké národní, ale stalo se to s Herbem Kovakem. Myslela jsem si, že máš dost vlastních starostí. Pak ve čtvrtek…“ opět ztěžka polkla. „Čtvrtek byl hrozný. Když jsem šla z nemocnice po tom, co mi to doktor potvrdil, byla jsem jako ochromená, nic jsem necítila, ani kam jdu.“ Odmlčela se a otřela si slzy z tváře rukávem županu. „Zrovna když jsem bezcílně bloumala po Totenham Court Road, Rosemary mi zavolala, že tě zatkli. Byl to děs. Potom ses hrozně zlobil, že je tvoje jméno v novinách, a tak jsem ti to ten večer nějak nemohla povědět a… No a včera mezi námi bylo tolik napětí, tak jsem si říkala, že to radši nechám být, protože toho máš sám dost.“

„Ale prosím tě, ty hloupá!“ zvolal jsem. „Nic pro mě není důležitější než ty.“

Obešel jsem ji, položil jí ruce na ramena a masíroval je.

„Tak co budeme dělat?“ zeptal jsem se.

„V úterý jdu na operaci.“

„Aha,“ vydechl jsem. Najednou to bylo hrozně skutečné a blízko. „Co ti budou dělat?“

„Vezmou mi levý vaječník,“ polkla pár dalších slz. „Může se stát, že mi budou muset vzít oba. Pak bych nikdy nemohla mít děti.“

Ach jo, pomyslel jsem si. Je to až moc skutečné a příliš blízko.

„A vím, jak moc si přeješ mít děti,“ dodala Claudia. „Mrzí mě to.“

Už zase jí po tváři stékaly slzy.

„No tak,“ hladil jsem jí záda. „Tvoje zdraví je daleko důležitější než nějaké budoucí děti. Stejně jsi vždycky říkala, že děti jsou jen na obtíž.“

„Byla jsem z toho zoufalá,“ přiznávala. „Myslela jsem si, že se budeš zlobit.“

„Neblázni. Zlobím se jedině proto, že jsi mi to neřekla hned. Musela to pro tebe být hrůza, takhle to v sobě držet a nemít si s kým promluvit.“

„Můj doktor byl báječný,“ řekla. „Dal mi jméno poradkyně přes rakovinu.“ Vytáhla z kapsy županu pomačkanou vizitku. „Ona je absolutní skála. Už jsem jí volala tolikrát, že znám její číslo zpaměti.“

Podíval jsem se na vizitku. Stálo tam tolik volané číslo, které jsem si z jejího vyúčtování zapsal do mobilu.

V duchu jsem si nadával, jak je možné, že jsem si to všechno tak špatně vykládal.

„Pověz mi, co ti říkal doktor?“

„Nejdřív jsem byla u svého praktika, protože jsem se necítila moc dobře a měla jsem pocit, jako by se mi nadouvalo břicho.“ Pousmála se. „Vlastně jsem si myslela, že bych mohla být těhotná, ale beru pilulky a zrovna jsem měla měsíčky.“

„A dál?“ pobízel jsem ji.

„Doktor se mě ptal, jestli mě bolí záda, tak jsem řekla, že ano, a on mě poslal k onkologovi, kde mi udělali nějaké snímky a další vyšetření. Všechno to bylo pozitivní.“

Bolesti zad.

V duchu jsem si vyhuboval za své předchozí myšlenky.

„A co je teda s tvými vaječníky v nepořádku?“

„Na levém vaječníku mám nějaký novotvar,“ vysvětlovala. „Prý se to jmenuje germinální nádor.“

„Je zhoubný?“ děsil jsem se odpovědi.

„Ano, bohužel,“ řekla. „Ale je docela malý, jako burský oříšek.“

To mi zas tak malé nepřipadalo. Měl jsem dojem, že celý vaječník není o moc větší.

„A onkolog si myslí, že se to nerozšířilo. Ale jistě se to dozví až v úterý.“

„Kde tě budou operovat?“ vyptával jsem se.

„Ve fakultní nemocnici. Tam jsem právě byla na onkologii a celý minulý týden mi tam dělali testy. Včera jsem strávila skoro celý den na magnetické rezonanci, aby kvůli operaci zjistili na milimetr přesně, kde ta rakovina je a jak je nádor velký.“

A měla vypnutý telefon.

„Vcelku jsem měla štěstí, že se na to přišlo tak brzy. Prý se běžně stává, že si nádoru nikdo nevšimne, dokud není pozdě, protože spousta praktických doktorů si splete příznaky s jiným problémem.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne,“ řekla. „Jen tu být.“ Usmála se. „Moc tě miluju.“

Připadal jsem si hrozně, jako totální trouba. Jak jsem mohl být takový hlupák?

„Já tě miluju daleko víc,“ políbil jsem ji na vršek hlavy. „Chceš si jít lehnout?“

„Necítím se nemocná,“ otočila se a usmála se na mě. „Nebo jsi myslel na něco jiného?“

Zrudl jsem. To bude tím ginem.

„Ne, nemyslel, ale dal bych se snadno přemluvit. Jenže, chci říct, cítíš se dobře?“

„Na sex?“ zeptala se. Přikývl jsem. „Rozhodně. Onkolog mi ve čtvrtek říkal, že o nic nejde.“

Mně tedy rozhodně o něco šlo.

***

Pozdě v noci jsem ve tmě ležel bdělý a hlavou se mi honil tenhle nový problém.

Tolik jsem se bál, že ji ztratím kvůli jinému muži, že pro mě zpráva o rakovině byla téměř úlevou, vysvobozením. Jenže teď jde o daleko vážnější bitvu s nepředstavitelným možným vyústěním, že bych ji mohl ztratit úplně.

Claudia šla spát kolem desáté a já strávil pár dalších hodin u počítače, abych se na internetu poučil o rakovině vaječníků.

První výsledky hledání ani zdaleka nebyly povzbudivé.

Pětiletá doba přežití je u rakoviny vaječníků zhruba padesátiprocentní.

To není dobré, říkal jsem si. Je to jako házet mincí a čekat, že padne hlava a člověk bude žít.

Claudia ale říkala, že si onkolog myslí, že se rakovina nerozšířila. U stadia 1a, tedy tam, kde je novotvar uvnitř orgánu a nerozšířil se na povrch, je poměr přežití skoro devadesát dvě procenta.

To už je lepší.

Hodit dvě kostky, při výsledku jedenáct nebo dvanáct umřete, jinak budete žít.

U germinálního nádoru vycházely poměry ještě lépe. Ženy se stadiem i a germinálního tumoru mají sedmadevadesátiprocentní naději na přežití pěti let.

Další hod kostkou, umřete jen při dvojité šestce.

To je jen o trošku horší než statistika pro přežití letu kosmickou lodí (devadesát osm procent), a daleko lepší než transplantace srdce (sedmdesát jedna procent při pěti letech).

Na polštáři vedle sebe jsem slyšel Claudiin rytmický dech.

Je zvláštní, že někdy musí přijít krize, aby člověk zjistil, co doopravdy cítí. Od chvíle, kdy jsem se vrátil z dostihů domů, jsem prošel celou škálou od vyčítavého hněvu až po nezřízenou radost, přes obavy, strach a až ke zdrcující lásce.

Byl jsem z toho vyčerpaný, ale nemohl jsem usnout.

Jak málo chybělo, abych ze sebe udělal dokonalého pitomce?

Vskutku málo. Jen docela maličko.

***

Nedělní ráno bylo jasné a slunečné jak co do počasí, tak i pokud jde o mou náladu.

Zadíval jsem se na Claudii tvrdě spící vedle mě a navzdory zneklidnění z nadcházející léčby jsem děkoval své šťastné hvězdě. Musím si přiznat, že Janino výstřední chování mě maličko uvedlo v pokušení, ale odolal jsem. Vlastně právě to, jak se Jan chovala, jen posílilo mé rozhodnutí vyřešit problémy s Claudií, které na konec, jak se ukázalo, neexistovaly.

Najednou tady byl jiný problém, ale jakkoli nadcházející bitva s rakovinou nebude snadná, přece jen mi připadala jaksi zvládnutelná. Zvlášť když budeme s Claudií bojovat společně.

Potichu jsem vstal a nechal ji spát. Sešel jsem dolů ke svému počítači.

Vyvolal jsem si znovu na obrazovku e-maily Uriho Jorama. Hloubal jsem, co s nimi udělat.

Sto milionů eur je obrovská hromada peněz, ovšem v poměru k celkovému rozpočtu Evropské unie, který představuje víc než sto dvacet pět bilionů, je to jen kapka v moři. Jestliže ani Evropský účetní dvůr, který posledních nevím kolik let pokaždé odmítl podepsat výroční audit rozpočtu EU, nedokázal uplatnit jediné obvinění z velkého podvodu, jakou šanci bych měl já?

Rozhodl jsem se, že nejde o můj boj. Máme teď s Claudií jiné starosti. Pokud Jolyon Roberts potřebuje ohledně své investice položit další otázky, bude se muset obrátit přímo na Gregoryho.

Soustředil jsem se místo toho na jiné záležitosti, zejména na kopie výpisů z Herbových dvaadvaceti kreditních karet.

Seřadil jsem je podle data a všiml si, že položky na čtyřech z nich jsou splatné v nadcházejícím týdnu. Zajímalo by mě, co říká zákon o splatnosti dluhů na kreditních kartách v případě úmrtí. Jedna věc byla ovšem naprosto jistá, a sice že žádná banka jen tak z dobroty srdce dluh neodepíše. Největší starosti mi ale dělaly úroky. Dokud nebudou devadesát čtyři tisíce šest set dvacet šest liber a padesát dvě pence uhrazeny, pak každý měsíc vygenerují obrovský úrok, nemluvě o poplatcích za pozdní úhradu, a přitom může trvat několik měsíců, než bude dědické řízení uzavřeno a já budu moct zaplatit tyhle dluhy z jiných aktiv Herbova majetku.

Musím najít hotové peníze.

I těch osmnáct tisíc, které si v týdnu před svou smrtí vyzvedl v agentuře MoneyHome, by stačilo aspoň na uhrazení nejnaléhavějších položek.

To ale není všechno.

Devadesát sedm jednotlivců, kteří užívají Herbovy účty ke svému internetovému sázení a hraní v kasinech, pravděpodobně neví, že je Herb mrtvý. Mám-li vycházet z jejich dosavadní formy, pak už mezitím nejspíš vytvářejí další dluhy.

Hazardní hraní vyžaduje určitý stupeň důvěry, ale Herb si jistě od každého z těch devadesáti sedmi nárokoval nějakou hotovostní zálohu, aby mohl systém rozjet. Znamená to, že dluh devadesáti čtyř tisíc šesti set dvaceti šesti liber a padesáti dvou pencí na výpisech z kreditních karet může být jen začátkem. Kolik ještě mimo to dluží?

Musím najít hotové peníze.

Rozhodl jsem se, že ze všeho nejdřív musím zrušit ty kreditní karty, aby už na nich nemohly naskakovat další položky.

Na zadní straně každého výpisu bylo telefonní číslo, tak jsem se dal do volání. Většinou jsem se nedočkal odpovědi, protože v neděli bylo zavřeno. Otevřeno měli hlavně v Indii, ale po pravdě mohli být vstřícnější.

Jakmile jsem řekl, že pan Kovak zemřel, okamžitě mě žádali, abych je kontaktoval písemně a přiložil originál úmrtního listu.

„Dobře,“ řekl jsem muži jménem Ašvin a v duchu si poznamenal, že musím vrchního inspektora požádat o dvaadvacet originálů Herbova úmrtního listu. „Mohli byste ale mezitím ty karty zablokovat, aby už na nich nevznikaly další pohledávky?“

„Rozstříhejte ty karty,“ poradil mi Ašvin, „a žádné další pohledávky už na nich nevzniknou, že?“

Lámal jsem si hlavu, jak mu mám vysvětlit, že karty samotné při vzniku pohledávek, které se objevily na výpisech, fyzicky nefigurovaly.

„Nabíhají tam některé pravidelné platby,“ řekl jsem, „kdy karta není při samotné transakci přítomná. Mohli byste to zastavit?“

„Budete muset kontaktovat adresáta těch plateb,“ nepomohl mi.

Všech pět set dvanáct, pomyslel jsem si.

Při následujícím pokusu o zrušení karty jsem se snažil předstírat, že jsem Herb, ale ani to nevyšlo, protože jsem u sebe neměl příslušnou kartu – byla v Hendonu – a neznal jsem datum platnosti ani PIN. A stejně, sdělili mi důrazně, kartu nemůžu zrušit, dokud neuhradím dlužný zůstatek.

Slepá ulička.

Prostě musím najít ty hotové peníze.

Claudia přišla dolů ve svém modrém županu.

„Co děláš?“ zajímala se.

„Ale nic,“ zavřel jsem víko laptopu s výpisy z kreditních karet. „Nic, s čím by sis měla lámat hlavu.“

„Hele,“ nasadila přísný výraz, „já jsem ti řekla o svých potížích, tak ty mi teď zas musíš povědět, co trápí tebe.“

„Jen něco, co souvisí s Herbem Kovakem. V závěti mě ustanovil jejím vykonavatelem.“

„Co to vlastně znamená?“ vyptávala se.

„Znamená to, že musím dát do pořádku všecky jeho zatracený záležitosti, když bych měl přitom pečovat o tebe.“

„Správně,“ posadila se mi do klína a vzala mě kolem krku. „Jsi děsný uličník.“

Usmál jsem se.

Život se vrátil k normálu – nebo skoro.

***

Odpoledne jsem zavolal detektiva vrchního inspektora Tomlinsona na číslo mobilního telefonu, které mi dal.

„Haló?“ ozval se ospalý hlas.

„Vrchní inspektor Tomlinson?“ ujišťoval jsem se.

„Ano, dobrý den,“ ozvalo se tentokrát ostražitěji.

„Mrzí mě, že vás budím,“ omlouval jsem se. „Tady je Nicholas Foxton.“

„Jen jsem na chvilku zavřel oči, aby si odpočinuly,“ sdělil mi. „Co pro vás můžu udělat?“

„Možná bych mohl něco udělat já pro vás,“ řekl jsem. „Objevila se tu sestra Herba Kovaka.“

„Vážně? Kdy?“

„Vlastně ve čtvrtek ráno chvíli potom, co jste odešel z bytu. Jenže se toho od té doby stalo tolik, že jsem vám o tom zapomněl říct.“

„Ano. Slyšel jsem, že jste byl hodně zaměstnaný.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Děkuju, že jste mi potvrdil alibi.“

„Nemusíte mi děkovat,“ namítl. „Prostě jsem jim jen řekl, že pokud byste nepoužil helikoptéru, tak není možné, abyste se z Baydonu do Hendonu v tu denní dobu dostal za padesát pět minut. Zvlášť když vám předtím trhali zarůstající nehet. Já po tom zákroku nemohl pořádně chodit celé týdny.“

Potlačil jsem smích. Dobrák paní McDowdová a její bujná fantazie.

„Nevadí, i tak vám děkuju. Mám pro vás ještě další informaci.“

„Ano?“

„Domnívám se, že jsem vyřešil záhadu těch kreditních karet.“

„Povídejte!“

„Myslím si, že Herb Kovak umožňoval jiným lidem, aby používali účty jeho kreditních karet k hazardním hrám na internetu. Patrně šlo o jeho americké krajany, protože ve většině států USA jsou hazardní hry na internetu nezákonné.“

„Jaký máte důkaz?“ zeptal se.

„Moc toho není,“ přiznal jsem. „Ale jsem přesvědčený, že mám pravdu. Na těch výpisech je pět set dvanáct různých položek. Nebude to pět set dvanáct různých jedinců, protože mnozí sázejí a hrají na více internetových stránkách.“

„Máte nějakou představu, kdo ti lidé jsou?“

„Ne. Zato máme devadesát sedm iniciál. Jsou na těch papírech, které jste mi ukázal. Domnívám se, že patří devadesáti sedmi různým lidem.“

„Takže vy tvrdíte, že devadesát sedm různých lidí, žijících ve Spojených státech, používalo účty kreditních karet Herba Kovaka k sázení na internetu?“

„Ano. A k hraní online pokeru. Našel jsem pár výplatních lístků společnosti MoneyHome, které ukazují, že si Herb v týdnu před svou smrtí vyzvedl větší částky v hotovosti. Myslím si, že ty peníze měly uhradit některé položky dluhů na kreditních kartách.“

„A chcete mi říct, že to všechno nějak souvisí s tím, proč ho zabili?“

„Ne nutně,“ namítl jsem. „Nemám tušení, proč ho zabili. Řekl bych, že to je váš džob.“

Neskočil mi na udičku. Na druhém konci linky bylo ticho. „Snažím se zablokovat ty kreditní karty,“ řekl jsem nakonec, „ale všichni po mně chtějí originál úmrtního listu. Mohl bych nějaké dostat? Potřebuju jich nejmíň dvaadvacet.“

„Úmrtní list nebyl dosud vystavený,“ oznámil mi. „Každá nepřirozená smrt podléhá soudnímu šetření, které následuje po policejním pátrání. Úmrtní list bude vystavený, až skončí šetření.“

„Ale to může trvat měsíce, ne-li roky,“ zvolal jsem dost zoufale. „Musí přece existovat nějaký oficiální papír o tom, že je mrtvý. Potřebuju něco ukázat těm zatraceným společnostem, co provozují kreditní karty.“

„Jako vykonavatel jeho závěti můžete požádat o soudní potvrzení ještě předtím, než bude vydaný úmrtní list.“

„Jak?“ zeptal jsem se. „Nemám nic, čím bych dokázal, že je mrtvý.“

„Soudní šetření bylo zahájeno a odročeno minulé úterý,“ sdělil mi. „Liverpoolský koroner vám vystaví potřebný dokument. Zařídím to.“

„Děkuju vám.“

„A kde tedy najdu sestru pana Kovaka?“ zajímal se vrchní inspektor.

„Myslím, že v jeho bytě. V pátek odpoledne tam byla.“

„Dobře. Ví, že její bratr byl zavražděn?“

„Ano, řekl jsem jí to.“

„Výborně. Spojím se s ní, aby mohla provést oficiální identifikaci.“ Chudák holka, pomyslel jsem si. „Chcete ještě něco?“ dodal vrchní inspektor.

„Ano,“ pokračoval jsem. „Víte už, kdo ho zabil?“

„Zatím ne,“ odpověděl.

„A máte vůbec nějaké stopy?“

„Ne. Žádné. Zdá se, že střelec dočista zmizel.“

Aspoň je upřímný.

„Co ten vzkaz, který jsem našel v kapse Herbova kabátu?“ vyzvídal jsem.

„Nic, čeho by se dalo chytit,“ přiznal. „Šlo o papír do kopírky, jaký je k dostání v každém papírnictví, a jediné rozeznatelné otisky prstů patřily vám a panu Kovakovi.“

„Jak to můžete vědět?“ divil jsem se.

„Porovnali jsme je se vzorkem, který jste mi poskytl vy, a zařídili jsme sejmutí otisků z těla pana Kovaka.“

Že jsem se vůbec ptal.

„Jak teď budete pokračovat?“

„Asi bych se měl znovu podívat na ty seznamy,“ řekl. „Taky bych chtěl vidět výplatní lístky MoneyHome. Zařídím jejich vyzvednutí z vaší kanceláře.“

„Tenhle týden patrně v kanceláři nebudu,“ upozornil jsem ho. „Můžete pro ně poslat ke mně domů?“ Na okamžik jsem se zamyslel. „Vlastně tu mám dva lístky, ale tři z minulého týdne jsou pořád ještě u Herba v bytě.“

„Zřejmě za sestrou pana Kovaka zajdu. Zavolám vám později a řeknu vám, až budu vědět, jak na tom jsem.“

„Sherri,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Sherri,“ zopakoval jsem. „Sherri Kovaková. Herbova sestra. Byli dvojčata.“

„Aha,“ řekl.

Jako by to, že byli dvojčata, všechno ještě jaksi zhoršovalo.

***

Šli jsme s Claudií na večeři k Luigimu, do místní italské restaurace, a podařilo se nám během jídla ani jednou nevyslovit slovo začínající na „r“.

Oba jsme se tomu vědomě vyhýbali, jako v nějaké hře, ale zase jsme si povídali o řadě jiných věcí, z nichž jsme v sobě mnohé v posledních týdnech dusili.

„Pozdravuje tě moje matka,“ řekl jsem.

„Díky,“ odpověděla Claudia. „Jak se má?“

Už jsem chtěl říct, že touží po vnoučatech, ale včas jsem se zarazil. Matka to bude v úterý muset s chirurgovým nožem risknout stejně jako my ostatní.

„Má se dobře,“ ujistil jsem Claudii. „Miluje ten svůj domeček a zaměstnává se docházením do jejich vesnické historické společnosti.“

„Třeba bychom ji mohli jet společně navštívit,“ navrhla Claudia. „Potom.“

Měla na mysli po operaci.

„Měl bych ráno zavolat Jan Setterové a povědět jí, že ve středu na premiéru nepřijdeme.“

„Můžeš jít sám,“ nabízela Claudia. „Pobavíš se.“

Mám se bavit tím, že budu celý večer v divadle sedět vedle Jan a ona mi bude ve tmě bloudit rukama po těle? Ne, díky.

„Ne,“ odmítl jsem. „Řeknu jí, že tam nebude ani jeden z nás.“

Claudia se na mě usmála. Věděl jsem, že tak si to doopravdy přeje.

„Aspoň si nemusím kupovat šaty.“

Zasmáli jsme se.

Tím jsme se za celý večer v hovoru nejvíc přiblížili narážce na operaci. Zaplatil jsem účet a odvedl si své děvče domů do postele.

Příští večer musela do nemocnice, aby ji připravili na operaci v úterý ráno. Milovali jsme se tudíž vášnivě a naplno, protože jsme si oba uvědomovali, že to může být naposledy, kdy je se mnou Claudia jako plodná žena.

Kapitola 11

Přesně v devět ráno jsem zavolal Patrickovi do kanceláře. „Už mi bylo odpuštěno?“ vyzvídal jsem.

„Gregory tady dneska není,“ odpověděl. „Odjel na víkend a vrátí se až zítra odpoledne nebo ve středu. Myslím, že bude lepší, když zůstaneš ještě chvíli stranou.“

Nehodlal jsem se přít. Vyhovovalo mi, že nebudu do kanceláře muset příštích pár dní chodit.

„Smím použít dálkový přístup?“ zeptal jsem se. „Jen abych si ověřil, že tam není něco, co by se mělo udělat dneska.“

Systém nám umožňuje připojit ke složkám klientů upomínky, například že se nějaký dluhopis nebo podíl blíží splatnosti, abychom nepropásli příležitost investovat klientovy peníze výhodněji.

„Jistě,“ souhlasil Patrick.

Přes víkend se zřejmě všechno trošičku usadilo.

„Mám počítat s tím, že se ve středu vrátím?“ vyptával jsem se.

„Čtvrtek by byl asi lepší,“ pronesl Patrick poněkud nerozhodně. „Promluvím s Gregorym ve středu u oběda.“

„Tak teda ve čtvrtek. Ledaže by ses mi ozval dřív.“

„Dobře,“ utrousil Patrick dost roztržitě. „Nahromadila se nám spousta restů, co tady Herb a ty nejste. Diana a Rory to budou muset do čtvrtka nějak zvládnout. Nařídím jim přesčasy.“

Pousmál jsem se. Vsadil bych se, že se to Rorymu nebude líbit.

V naší práci nejsou za přesčasy žádné příplatky.

***

Detektiv vrchní inspektor Tomlinson zavolal v neděli večer, že se chystá odjet do Liverpoolu a jestli bych se s ním následující dopoledne v jedenáct nesetkal v bytě Herba Kovaka. Ano, řekl jsem, přijdu.

Nakonec se mnou mercedesem jela do Hendonu i Claudia, protože nechtěla zůstat sama, a já měl radost, že ji mám s sebou.

Policista tam byl dřív než my a zpovídal chudinku Sherri Kovakovou, kterou ten zážitek zjevně vyvedl z míry. Oči měla zarudlé od pláče a v obličeji byla bledá a ztrhaná. Claudia ji okamžitě šla obejmout kolem ramen, ještě než jsem je představil, a odvedla ji do kuchyně.

„Díky, že jste přišel,“ potřásl mi rukou vrchní inspektor. „Je mi líto, ale zřejmě jsem slečnu Kovakovou dost rozrušil.“

„Čím?“ zeptal jsem se.

„Pověděl jsem jí, že potřebuju, aby se mnou jela do Liverpoolu na formální identifikaci těla.“

Přikývl jsem. „Obával jsem se, že to uděláte. Přitom by si člověk myslel, že není nutné vystavovat lidi takovému citovému dramatu.“ Zvlášť když jedna z kulek, které oběť zabily, prošla obličejem, pomyslel jsem si.

„Zákon bohužel bere na lidské city málo ohledů.“

„Vy to musíte vědět,“ prohodil jsem.

„Ano,“ podíval se mi do očí. „Samozřejmě to vím.“

Claudia se vrátila do předsíně a já ji, jak se sluší, představil detektivu vrchnímu inspektorovi Tomlinsonovi.

„Vy jste ten člověk, co zatkl mého Nicka?“ obrátila se na něj vyčítavě.

„Ne, miláčku,“ přispěchal jsem policistovi na pomoc. „To není ten muž, co mě zatkl, nýbrž ten, co mi potvrdil alibi.“

„Aha. Tak dobře. Smíte žít.“

Vrchní inspektor se jejímu žertíku usmál, ale hned se věnoval práci.

„Tak,“ otočil se ke mně, „kde jsou ty lístky MoneyHome?“

Claudia se vrátila do kuchyně za Sherri a my s inspektorem jsme šli do obývacího pokoje. Rozložil jsem roztrhané lístky na Herbově psacím stole. Vrchní inspektor zdvihl obočí.

„Našel jsem je takhle roztrhané v koši,“ vysvětloval jsem. „Poskládal jsem je dohromady. Jsou to tři různé lístky, jeden na osm tisíc dolarů a dva na výplatu po pěti tisících.“

„A vy tvrdíte, že pan Kovak si ty peníze vyzvedl v agentuře MoneyHome v týdnu předtím, než ho zabili.“

„Ano,“ přikývl jsem. „Podle razítek, která na nich jsou.“

„Víte, kdo ty peníze poslal?“

„Ne. Jak se zdá, MoneyHome požaduje pouze jméno příjemce a cosi, čemu říká kontrolní číslo peněžního transferu. Vypadá to, že agentura nezná jméno odesilatele.“

„Tyhle zatracené společnosti na posílání peněz!“ rozhořčil se. „Zřejmě se rozhodly, že lidem umožní posílat peníze po světě naprosto anonymně. Peníze sem, peníze tam, nikdo se na nic neptá. Příšerně to všem darebákům usnadňujou, zvlášť dealerům drog.“

„Nemůžete jim nařídit, aby vám řekli, kdo ty peníze poslal?“ zajímalo mě.

„Nejspíš to ani sami nevědí,“ zamítl můj nápad. „A když nějaké jméno dostanou, tak je falešné.“

„Butch Cassidy,“ prohodil jsem.

„Co?“

„To je příjemcovo jméno na jednom z lístků,“ vysvětlil jsem. Přidal jsem dva výplatní lístky ze své kapsy k těm třem, co ležely na stole. „Butch Cassidy, Billy Kid, Wyatt Earp, Jessie James a Bill Cody. Není těžké si všimnout, že jsou falešná.“

„Pod těmi jmény si pan Kovak vyzvedával peníze?“ zeptal se, když si lístky prohlédl.

„Ano.“

Podle výrazu, který se mu objevil v obličeji, jsem pochopil, že si Herba okamžitě zaškatulkoval mezi darebáky.

„Nebyl drogový dealer,“ upozornil jsem. Vrchní inspektor ke mně vzhlédl. „A nebyl podvodník. Jen svým americkým krajanům umožňoval to, co my v Anglii děláme každý den docela legálně.“

Policista stiskl rty, jako kdyby chtěl říct, že Herba stejně není žádná škoda. Zajímalo by mě, jestli se všichni policajti rodí jako puritáni, anebo to z nich dělají léta služby.

„Přesto pan Kovak porušoval zákon.“

„Opravdu? Čí zákon?“

„Pomáhal ostatním, aby ho obcházeli,“ prohlásil vrchní inspektor přesvědčeně.

Nechtěl jsem se s ním hádat. Sám jsem si byl dost jistý, že pokud zprávy o zatčení provozovatele stránky internetového hazardu odpovídají skutečnosti, pak by Herb ve Spojených státech čelil přinejmenším obvinění z vydírání, kdyby se tam dozvěděli, co provádí.

Ukázal jsem inspektorovi i hromádku nepodepsaných kreditních karet, ale jeho zřejmě daleko víc zajímaly výplatní lístky MoneyHome.

„Tak co bude dál?“ zeptal jsem se.

„Vezmu si ty lístky a zkusím u MoneyHome aspoň zjistit, která z jejich kanceláří peníze poslala. K tomu by mělo stačit číslo transferu. Potom se budeme pracně pokoušet přijít na to, komu patří iniciály na seznamu.“

„Vy si vážně myslíte, že to může souviset s Herbovou smrtí?“ tázal jsem se.

„Vy ne? Nemáme jinou stopu. Nikdy nevíte, třeba pan Kovak jednoho ze svých ‚klientů‘ vydíral a hrozil mu, že americkým úřadům poví o nelegálním sázení. Tak ho ten člověk zabil.“

„To je zase ta vaše podezíravá povaha, vrchní inspektore.“

„Podezíravost je všechno, co prozatím máme,“ odpověděl mi vážně. „V tomhle případě toho máme opravdu velice málo.“

Ozvalo se hlasité klepání na vchodové dveře.

„To bude můj seržant,“ prohodil vrchní inspektor. „Přijel, aby mě a slečnu Kovakovou odvezl do Liverpoolu.“

***

Dívali jsme se s Claudií, jak odjíždějí.

„Chudák holka,“ povzdechla si Claudia a vzala mě za ruku. „Všichni z její rodiny jsou mrtví. Je sama na světě.“

Ale zase je zdravá, pomyslel jsem si. To je pro moji nádhernou Claudii typické – má dost vlastního trápení, ale dělá si starost o ostatní.

„Měla bys chuť jít na oběd?“ zeptal jsem se.

„Super,“ nadchla se.

„Zase k Luigimu?“

„Není to moc originální,“ poznamenala, „ale proč ne? Líbí se mi tam.“

Odvezl jsem nás domů a pěšky jsme došli za roh do naší oblíbené restaurace. Tentokrát tam byl i majitel Luigi Pucinelli.

„A, signor Foxton a půvabná signorina Claudia, buongiorno, vítejte,“ rozplýval se jako obvykle. „Stoleček pro dva? Bene. Pojďte prosím za mnou.“

Uvedl nás k našemu oblíbenému stolu u okna.

„Na oběd vás tu často nevidíme,“ pronesl Luigi s italským přízvukem a slova končící na souhlásku doplnil ještě o „e“.

„To je pravda, ale dnes jde o mimořádnou hostinu.“

„Eccellente,“ zvolal rozmáchle a podával nám jídelní lístky.

„Grazie,“ přidal jsem se k jeho hře.

Luigi není Ital o nic víc než my. Jednou večer jsem se v restauraci setkal s jeho matkou, a ta mi řekla, že Luigi Pucinelli se narodil jako Jim Metcalf v porodnici na Tottenham High Road, sotva osm kilometrů odtud.

Nechť je mu přáno, říkal jsem si. Jídlo i obsluha u Luigiho byly skvělé a jeho restaurace vzkvétala, ať už je doopravdy italská nebo ne.

Claudia se rozhodla, že se na předkrm podělíme o antipasto, a jako pokračování si vybrala saltim bocca allapollo, zatímco já si dal risotto alfunghi.

Jedli jsme antipasto mlčky.

„Povídej něco,“ vyzvala mě Claudia. „Tohle není poslední jídlo odsouzencovo, abys věděl.“

Usmál jsem se na ni. „Ne, jistěže ne.“

Oba jsme však byli nervózní.

Nervózní z toho, co nám přinese zítřek.

***

Na sedm večer jsem objednal taxi, aby nás odvezlo do nemocnice.

„Proč tam musíš už večer?“ vyptával jsem se Claudie, když jsme šli po Finchley Road.

„Prý mě chtějí před operací přes noc sledovat, aby pak mohli porovnat naměřené hodnoty.“

„V kolik tě ráno budou operovat?“

„Chirurg říkal, že hned, jak skončí první ranní vizitu.“

Takže to může být kdykoli, pomyslel jsem si.

Podle mých zkušeností, a že jsem jich ze svých dostihových let měl nemálo, stíhají doktoři dodržovat časový rozpis asi tak jako londýnský autobus v době špičky.

„Aspoň nebudeme muset čekat celý den,“ usmál jsem se na ni.

Vrhla po mně pohled, který říkal, že by klidně čekala třeba rok.

„Je lepší to podstoupit, aspoň pak budeme vědět, proti čemu stojíme.“

„Já vím, ale bojím se.“

I já se bál. Teď ale není vhodná doba dávat něco takového najevo.

„Všechno bude v pohodě,“ snažil jsem se ji povzbudit. „Říkala jsi, že na to přišli včas, a já jsem si všechno vyhledal na internetu. Budeš v pořádku. Uvidíš.“

„Ach, Nicku,“ pevně mi stiskla ruku a v očích měla slzy.

Přitáhl jsem si ji blíž k sobě. Mlčeli jsme a taxi se mezitím prodíralo přes Regenťs Park a dál na Euston Road.

***

Pro nás pro oba to byl těžký večer, a stejná byla i noc.

V přijímací kanceláři Claudii zapsali s rutinou a ráznou výkonností. Nemínili tam být bezcitní, ale párkrát se jim přece jen podařilo, že jsme se cítili nepříjemně a hloupě.

Musel jsem vždycky počkat na chodbě před Claudiiným pokojem, když sestry a ošetřovatelé přišli provést ten či onen úkon. Udělali jí výtěry z nosu a z úst a další zase z jiných, intimnějších míst. Nabrali jí krev a moč na testy.

Po několika hodinách konečně řekli, že je připravená na ráno, a nechali nás na pokoji. Zhasnul jsem jasné světlo na stropě a ztlumil světýlko na čtení. Tak to bylo lepší.

Sedl jsem si na židli vedle postele a vzal ji za ruku.

„Měl bys jít domů,“ řekla Claudia. „Budu v pohodě.“

„Pokud mě odsud nevyhodí, tak nikam nejdu,“ odmítl jsem.

Claudia si položila hlavu na polštář a usmála se. „Tak dobře.“

Pořád jsem se nemohl srovnat s tím, že jsem si situaci mezi námi tak špatně vykládal. Jaký jsem to byl hlupák a ještě většího hlupáka jsem ze sebe mohl udělat. Jen jsem na to pomyslel, zalil mě studený pot.

„Zkus se teď trochu vyspat, zlato,“ vybídl jsem Claudii. „Zítra budeš potřebovat hodně síly.“

„Ta zatracená postel je hrozně tvrdá, bolí mě z ní záda,“ postěžovala si.

Strávil jsem několik minut pokusy s elektrickým ovládáním postele, nadzvedáváním tu konce pod hlavou, tu pod nohama, jen aby se jí leželo pohodlněji. Moc to nepomáhalo.

„Proč tady sakra nemůžou mít postele, na kterých by se dobře leželo?“ stěžovala si dál. „Člověk by si myslel, že to budou považovat za důležité.“

Pochopil jsem, co se děje. Dráždí ji každá maličkost. Ukazovalo to, jak je nervózní. Nezbývá mi než se na ni usmívat a souhlasit s ní.

„To víš, zlato. Pokus se ale zavřít oči a trochu si odpočinout.“

„Jen si zkus odpočívat na tak mizerné posteli,“ odsekla a odvrátila se ode mě.

Nakonec se nějak uložila a po chvíli jsem podle jejího dechu poznal, že usnula. Opřel jsem se na židli a taky zavřel oči.

Jedna ze sester vešla do pokoje a rozsvítila světlo na stropě.

„Čas na přeměření vašich životních funkcí,“ oznámila hlasitě.

A tak to šlo celou noc, měření teploty, pulzu a krevního tlaku každé dvě hodiny, pokaždé doprovázené rozsvícením jako na stadionu. Nemocnice rozhodně nejsou dělané na odpočinek a zotavení.

Nikdo mě nevyzýval, ať jdu domů, tak jsem nešel, i když musím přiznat, že jsem si moc nepospal.

Claudia neměla snídani, nic jí nepřinesli. Na háčku na dveřích jí visela velká cedule NA LAČNO, tak jsem kolem šesté ráno sešel do nemocniční haly, abych si opatřil kávu a rohlík, a pacientka se zatím sprchovala.

Zhruba v půl deváté přišel doktor Tomic v naškrobeném světle modrém empíru a kalhotách, připravený na sál. Přinesl nějaké papíry a jakýsi tlustý značkovač, kterým Claudii na levé straně pod pupíkem nakreslil velkou černou šipku.

„Nechtěli bychom vám vzít nesprávný vaječník, že?“ prohodil.

Nějak to na mě nepůsobilo moc povzbudivě.

„Co přesně budete dělat?“ otázal jsem se.

„Provedu dva malé řezy, tady a tady,“ ukázal na příslušná místa Claudiina podbřišku. „Pak použiju laparoskop, abych mohl dobře prohlédnout celou oblast, a potom kompletně vyjmu levý vaječník,“ popisoval. „Mám v plánu odebrat rovněž z pravého vaječníku vzorek na biopsii.“

„Co to přesně znamená?“ zeptal jsem se.

„Odebere se kousíček tkáně, která se pošle na testy, abychom zjistili, zda je čistá,“ objasnil mi. „Potom všechno zašiju a Claudia se sem vrátí dřív, než se nadějete. Zabere to celkem tak dvě hodiny, možná o maličko víc.“

„A když biopsie nebude čistá?“ zajímala se Claudia.

„Pokud bych to rozpoznal pouhým okem,“ pokračoval doktor, „pak bych musel odebrat i druhý vaječník, jinak pošleme bioptický vzorek do laboratoře. Existuje i nepatrná možnost, že bych musel provést úplnou hysterektomii, pokud bych našel rakovinné buňky na uteru. Podle snímků to ale považuju za krajně nepravděpodobné.“

Claudia na mě pohlédla se vzrůstající panikou v očích.

Doktor Tomic si toho všiml. „Claudie,“ oslovil ji, „slibuju, že udělám jen nezbytné minimum. Musíme se s tím ale vypořádat. Samo to nezmizí. Je mou povinností povědět vám všechno, co by se mohlo stát, protože potřebuju k postupu váš souhlas. Jistě chápete, že vás nemůžu vzbudit uprostřed operace, abych vás požádal o souhlas s odstraněním dělohy, pokud by to bylo nutné pro záchranu vašeho života.“ Usmál se na ni. „Opravdu si ale nemyslím, že by k tomu mělo dojít.“

„Nemůžete prostě jen vyříznout ten nádor?“ ptal jsem se. „Musíte vzít celý vaječník?“

„Tumor už patrně prorostl téměř celým vaječníkem, takže jde o jediný způsob, jak dosáhnout toho, aby se nevrátil.“

„Jestli je druhý vaječník čistý, znamená to, že tak i zůstane?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

„Berme to jedno po druhém,“ zarazil mě. „O budoucnosti si pohovoříme po operaci.“

Bral jsem to tak, že patrně ne, nezůstane čistý.

S touhou mé matky po vnoučatech to moc nadějně nevypadalo.

„Tak dobře,“ navázal doktor Tomic, „tady se mi podepište. A ještě tady a tady.“

Claudia se na mě zoufale podívala. Stiskl jsem rty a přikývl. Všechny papíry podepsala. Copak jsme měli na výběr?

„Výborně,“ vzal si od ní doktor formuláře. „Za dvacet minut se uvidíme na sále. Počkejte tady, přijdou si pro vás.“

Chtěl jsem mu říct, ať s mým děvčetem zachází opatrně, ale neudělal jsem to. Samozřejmě že bude opatrný. Nebo snad ne?

***

Jestliže byl včerejší večer nepříjemný, dalších dvacet minut bylo nesnesitelných.

Doktor Tomic nechal otevřené dveře a pokaždé, když šel někdo kolem chodbou, málem jsme nadskočili.

Co se dalo říct? Nic. Jen jsme oba na hodinách na zdi sledovali, jak se jejich ručičky nevyhnutelně pohybují od osmi padesáti k devíti hodinám, a potom dál na pět a nakonec na deset minut po deváté.

Claudia se mě držela za ruku, jako by na tom závisel její život.

„Dobře to dopadne,“ ujišťoval jsem ji. „Slyšela jsi, co říkal, budeš zpátky, než se naděješ.“

„Ach, Nicku,“ zaúpěla zoufale, „jestli se z toho dostanu aspoň s kouskem zdravého vaječníku, tak ho musíme použít na to, abychom měli děti.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Platí.“

„Vezmeš si mě předtím?“ zeptala se.

„To se můžeš vsadit,“ odpověděl jsem.

Šlo o poněkud neobvyklou nabídku k sňatku, ale situace sama byla neobvyklá.

V devět patnáct se objevil sálový zřízenec v modrém plášti a papírové čapce.

„Prosím, zacházejte s mou snoubenkou opatrně,“ nabádal jsem ho, když vyvážel její postel na kolečkách z pokoje do chodby. „Moc mi na ní záleží.“

Doprovodil jsem ji k výtahu, kde mi zřízenec sdělil, že je mu líto, ale dál s nimi nemůžu. Díval jsem se na Claudiin vystrašený obličej, dokud mi dveře výtahu nezakryly výhled. Najednou strašně rychle zmizela.

Vrátil jsem se do jejího pokoje a sedl si na židli.

Nikdy dřív jsem si nepřipadal tak zoufalý, bezmocný a osamělý.

Po pravdě řečeno, nešlo o zrovna velkolepý začátek zásnub.

***

Claudia byla pryč téměř tři hodiny, a v té době jsem již samými obavami pomalu lezl po zdi.

Sedět sám v nemocničním pokoji bylo daleko horší než trávit stejně dlouhé tři hodiny v cele na policejní stanici Paddington Green.

Většinu toho času jsem strávil tím, že jsem si představoval, co v děje tam dole na operačním sále, a v duchu to odpočítával na ciferníku hodin. Nejdřív jsem uvažoval o tom, jak dlouho bude trvat, než Claudii uspí. Potom jak dlouho může trvat rozřezávání jejího těla, pak kolik času zabere odebrání vaječníků a tak dál. Neměl jsem potuchy, jestli to odhaduju správně nebo ne, ani jestli se vůbec blížím skutečnosti, ale měl jsem pocit, že mi to pomáhá.

Po dvou hodinách jsem ovšem ve svých počtech dospěl k okamžiku, kdy by měla být zpátky v pokoji, a když se nevracela, má představivost se úplně splašila a nabízela mi všelijaké hrůzy. Hodiny na zdi zatím dál tikaly, jako by se mi vysmívaly. A Claudia se pořád nevracela.

Než jsem uslyšel tlačit vozík zpátky chodbou, stihl jsem sám sebe přesvědčit, že všechno dopadlo strašně špatně a Claudia na operačním stole zemřela.

Nezemřela, ale byla jí hrozná zima, úplně nekontrolovatelně se třásla.

Měl jsem obrovskou radost, že ji vidím, ale ona sama šťastně nevypadala, to ani zdaleka. Byla celá bolavá po operaci a zvedal se jí žaludek po anestezii. A nedokázala se přestat třást.

„To je normální,“ odvětila mi sestra stručně, když jsem ji na to upozornil. „Za chvíli se jí udělá líp.“

„Nemohla by prosím dostat ještě jednu deku?“ dožadoval jsem se.

Sestra neochotně souhlasila. Třes po chvíli ustoupil, Claudia se uvolnila a nakonec usnula.

***

Doktor Tomic za námi přišel kolem druhé hodiny, zatímco Claudia ještě spala.

„Mám pro vás dobré zprávy a taky méně dobré,“ oznámil mi potichu. „Nejdřív ty dobré – odoperoval jsem pouze jeden vaječník, druhý se mi jevil zcela v pořádku, nicméně jsem odebral vzorek na biopsii, který nyní zkoumá laboratoř.“

„A jaké jsou ty méně dobré zprávy?“ zeptal jsem se.

„Tumor nebyl plně ohraničený uvnitř vaječníků, jak jsme se domnívali, rozšířil se na povrch. Ze snímkování se to často nedá dobře odhadnout.“

„Co to přesně znamená?“ zneklidněl jsem.

„Znamená to značnou pravděpodobnost, že v dutině břišní mohou být roztroušené nějaké buňky ovariální rakoviny. S jistotou to budeme vědět, až budeme mít kompletní laboratorní testy.“

„A dál?“

„Abychom si mohli být jistí, že jsme rakovinné bujení dokonale zarazili, bude podle mého názoru pravděpodobně nutný jeden či dva cykly chemoterapie.“

„Chemoterapie?“

„Obávám se, že ano. Pro jistotu.“

„Znamená to, že mi vypadají vlasy?“ optala se Claudia. Oči měla zavřené, a tak jsem si neuvědomil, že je vzhůru a poslouchá.

„Může se to stát,“ řekl doktor, „i když dnešní léky jsou daleko lepší než dřív.“ Pochopil jsem to tak, že ano, přijde o vlasy. „Ale kdyby, tak vám zase narostou.“

Claudiiny dlouhé splývavé černé vlasy byly její pýchou a radostí.

„S chemoterapií začnete hned?“ zeptal jsem se.

„Během pár týdnů,“ odpověděl. „Dáme Claudii čas, aby se nejprve zotavila po operaci.“

„Ovlivní to nějak druhý vaječník?“ vyptával jsem se. „Četl jsem na internetu, že některé léky proti rakovině vyvolávají u žen neplodnost.“

„Používané léky jsou velmi silné. Fungují tak, že napadají buňky, které se rychle množí, jako právě rakovinné buňky, ale mají zároveň tendenci do jisté míry ovlivnit i všechno ostatní v těle. Mám tomu rozumět tak, že zachování plodnosti je pro vás prioritou?“

„Ano,“ prohlásila Claudia jednoznačně, ač stále se zavřenýma očima.

„Potom budeme muset být hodně opatrní, že?“ řekl doktor.

***

V půl čtvrté odpoledne jsem nechal Claudii odpočívat v nemocnici a severní linkou metra z Warren Street na Finchley Central jsem se jel domů převléknout a vysprchovat.

„Brzy se vrátím,“ ujistil jsem Claudii. „Tak za hodinu a půl. Mám ti něco donést?“

„Nové tělo,“ přála si zkroušeně.

„Já miluju to, co máš,“ řekl jsem jí s nuceným úsměvem.

Doktor nám pověděl, že by měla v nemocnici zůstat ještě jednu noc, ale následující den, nebo nejpozději ve čtvrtek už bude moct jít domů.

Slunce svítilo, když vlak metra těsně před stanicí East Finchley vyjel z tunelu na denní světlo. Byl to pro mě vždycky vítaný signál. Znamenalo to, že už jsem skoro doma.

Když jsem šel po Lichfield Grove, viděl jsem, že před mým domem stojí nějaký muž a tiskne prstem zvonek. Už jsem na něj chtěl zavolat, když zlehka natočil hlavu, jako kdyby se chtěl ohlédnout přes rameno.

Ač jsem policii řekl, že jsem Herbova vraha v Aintree pořádně neviděl, okamžitě jsem ho poznal. Stál si tady před mými dveřmi ve Finchley a já si rozhodně nemyslel, že mě přišel navštívit, aby se poptal po mém zdraví.

Srdce mi vyskočilo až do krku. Zdusil jsem v hrdle zvolání, ke kterému jsem se chystal. Začal jsem se od něj otáčet, ale ještě předtím se naše oči potkaly a já v jeho pravé ruce zahlédl dlouhý černý obrys – jeho spolehlivou pistoli opatřenou tlumičem.

Kruci, zaklel jsem v duchu.

Otočil jsem se a utíkal, co to dalo, zpátky po Lichfield Grove směrem na Regenťs Park Road.

Lichfield Grove sice v době špičky používá hodně lidí jako zkratku, ale ve čtyři odpoledne je tahle ulice ospalá a opuštěná a nejsou tu ani školní děti na cestě domů.

Bezpečí bude tam, kde je hodně lidí, pomyslel jsem si. Přece mě nezabije před svědky. Jenže Herba zastřelil před víc než šedesáti tisíci svědků.

Riskl jsem pohled dozadu, přičemž jsem musel natočit horní část těla právě pohybem, který má můj krk zakázaný. Byla to chyba.

Střelec byl pořád za mnou, jen nějakých třicet metrů daleko, usilovně běžel a napřahoval ruku, aby zamířil.

Slyšel jsem, jak kolem mě po levé straně hvízdla kulka.

Běžel jsem ještě rychleji a taky jsem začal křičet.

„Pomoc! Pomoc!“ řval jsem tak nahlas, jak mi plíce dovolily. „Zavolejte policii!“

Nikdo mi neodpověděl a potřeboval jsem kyslík pro rozbolavělé svaly na nohou. Kdybych tak měl formu, jako když jsem byl žokej!

Zdálo se mi, že jsem kolem slyšel proletět další kulku a že jsem zahlédl, jak se odrazila od dlažby přede mnou, ale nezastavoval jsem se, abych si to ověřil.

Dostal jsem se nezraněný na Regenťs Park Road a zahnul doleva za roh. Aniž bych zpomalil, zamířil jsem rovnou do krámu s novinami pana Patela, proběhl kolem polekaného majitele, skrčil se za pultem a jen jsem popadal dech.

„Pane Patele, někdo mě honí,“ objasnil jsem mu. „Prosím, zavolejte policii.“

Nevím proč, snad to bylo díky jeho kulturnímu zázemí, ale nerozzlobil se ani se nepohoršil nad tím, proč jsem k němu takhle vpadl. Zůstal klidně stát a shlížel na mě, jako kdyby ho podivné chování Angličanů trošičku překvapovalo.

„Pane Patele,“ opakoval jsem naléhavě a stále jsem ztěžka dýchal, „pronásleduje mě velice nebezpečný muž. Prosím, nedívejte se na mě sem dolů, jinak pozná, kde jsem. Zavolejte policii.“

„Jaký muž?“ Pořád koukal dolů na mě.

„Muž venku za výlohou,“ řekl jsem. Pan Patel vzhlédl.

Najednou jsem si vzpomněl, že mám v kapse mobil. Když jsem navolil 999, uslyšel jsem, že se dveře obchodu otevírají a zvoneček nad nimi zacinkal.

Zadržel jsem dech. Slyšel jsem, jak mi srdce v hrudníku buší.

„Tísňová linka, jakou službu si přejete,“ ozval se hlas v mém telefonu.

Nacpal jsem si telefon pod paži a doufal, že ten, kdo vstoupil do obchodu, ho neslyšel.

„Ano?“ ozval se pan Patel „Čím vám posloužím?“

Příchozí neodpověděl a já dál zadržoval dech a měl jsem přitom pocit, že mi prasknou plíce.

„Čím vám posloužím, pane?“ zopakoval pan Patel hlasitěji.

Opět žádná odpověď. Slyšel jsem jen tiché kroky.

Potřeboval jsem se nadechnout, tak jsem ústy vypustil vzduch, co nejtišeji jsem dokázal, a znovu jsem se zhluboka nadechl.

Byl bych rád viděl, co se v obchodě děje. Po pár vteřinách jsem slyšel, jak se dveře zavírají, zvoneček nad nimi znovu zacinkal, ale je střelec uvnitř, nebo venku?

Pan Patel nade mnou nehybně stál, rovný jako svíce, a nic na něm nebylo poznat.

„Odešel ven,“ pronesl nakonec, aniž změnil pozici.

„Co dělá?“ vyptával jsem se.

„Stojí a rozhlíží se,“ popsal mi pan Patel. „Kdo to je a proč vás honí? Jste zločinec?“

„Ne, nejsem,“ ujistil jsem ho.

Vzpomněl jsem si na telefon pod ramenem. Operátorce zjevně došla trpělivost a zavěsila. Znovu jsem navolil tři devítky.

„Tísňová linka, jakou službu si přejete?“ ozvalo se opět.

„Policii,“ řekl jsem.

„Policejní služebna, mluvte,“ ozval se další hlas.

„Na Regenťs Park Road ve Finchley je ozbrojený střelec,“ řekl jsem rychle.

Pan Patel se na mě podíval.

„Pane Patele, prosím, nedívejte se na mě,“ žádal jsem ho naléhavě. „Ten muž by vás mohl vidět a vrátit se do obchodu.“

„Jaké číslo na Regenťs Park Road?“ tázal se hlas v telefonu.

„Na rohu s Lichfield Grove. Prosím, pospěšte si.“

„Vaše jméno, pane?“ žádal si hlas.

„Foxton,“ řekl jsem do telefonu. „Pane Patele, co ten muž teď dělá?“

„Jde pryč. Ne. Zastavil se. Dívá se zpátky. Ach, bohové, vrací se sem.“

Pan Patel se naklonil, popadl z háčku pod pultem pár klíčů a zmizel mi z dohledu.

„Co to děláte?“ volal jsem za ním naléhavě.

„Zamykám dveře,“ odpověděl.

Neměl jsem čas přemýšlet, zda je to dobrý nápad či ne, a už jsem slyšel pana Patela, jak otáčí klíčem v zámku. Teď si bude střelec jistý, že jsem uvnitř. Zaslechl jsem, jak se třesou dveře.

„Pane Patele,“ zakřičel jsem, „běžte od dveří. Ten člověk má pistoli.“

„V pořádku, pane Foxtone,“ řekl se smíchem. „On se neopírá do dveří, to já. Ten pán prošel kolem. Už ho nevidím.“

To neznamenalo, že už tam není, tak jsem zůstal pod pultem. Mé srdce trochu zpomalilo, ale pořád mi nebylo nijak do smíchu.

„Tak, pane Foxtone, proč vás ten muž s pistolí pronásleduje? To je jako film, ne?“

„Ne,“ řekl jsem. „Tohle je skutečnost. Pokoušel se mě zabít.“

„Ale proč?“ divil se pan Patel.

Správná otázka. Naprosto správná otázka.

* * *

Zůstal jsem sedět pod pultem pana Patela, dokud nedorazila policie. Trvalo jim to skoro čtyřicet minut. Ještě dvakrát jsem volal na tři devítky, než se dva silně ozbrojení policisté v neprůstřelných vestách konečně objevili u dveří obchodu. Pan Patel je pustil dovnitř.

„Už bylo načase,“ vstal jsem ze svého úkrytu.

„Pan Foxton?“ tázal se jeden z policistů s pistolí v pohotovostní pozici a s prstem na spoušti.

„Ano, to jsem já.“

„Jste ozbrojený, pane?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Prosím, zvedněte ruce nad hlavu,“ ukázal na mě pistolí.

„Já nejsem ten střelec,“ bránil jsem se dotčeně. „Střílel muž, který mě honil.“

„Dejte ruce nad hlavu,“ zopakoval policista dost výhrůžně. „A vy taky, pane,“ mávl krátce pistolí k panu Patelovi.

Oba jsme zvedli ruce nad hlavu. Pan Patel se široce usmíval, jako kdyby to všechno považoval za báječný vtip.

Druhý policista popošel a prohledal mě, přičemž si dával pozor, aby se nedostal mezi mě a hlaveň kolegovy zbraně. Potom totéž provedl s panem Patelem. Nato prošel obchodem a zmizel nám z dohledu za plastovým závěsem do zadní místnosti. Zakrátko se vrátil a zavrtěl hlavou. Teprve pak se oba policajti trochu uvolnili.

„Omlouváme se, pane,“ pronesl první z nich a zapnul si pistoli do pouzdra. „Musíme být opatrní.“

Dal jsem ruce dolů. „Proč vám trvalo tak dlouho, než jste se sem dostali?“

„Museli jsme uzavřít celou oblast,“ objasnil mi. „To je standardní postup, když máme hlášenou střelbu.“ Přiložil si ruku k uchu a zřejmě naslouchal někomu, kdo na něj mluvil ze sluchátka. „Tak, pane,“ obrátil se ke mně, „náš vrchní inspektor chce vědět, jestli máte popis toho střelce.“ Jeho tón naznačoval, že ani trochu nevěří tomu, že by se za ospalého úterního odpoledne ulicemi Finchley mohl potloukat nějaký pistolník.

„Myslím, že budeme mít něco lepšího,“ sdělil jsem mu. „Pane Patele, má váš vnitřní kamerový okruh nahrávání?“ Při čekání na policii jsem si všiml malé bílé videokamery, umístěné nad regály s cigaretami.

„Samozřejmě,“ odpověděl pan Patel. „Potřebuju je, abych usvědčil ty uličníky, co mi kradou zboží.“

„Mohl byste tedy laskavě informovat detektiva vrchního inspektora Tomlinsona z merseysideské policie, že máme vraha Herba Kovaka zachyceného na videu?“ obrátil jsem se k policistovi.

Ale jak mohl ten pistolník vědět, kde mě má hledat? A proč?

Kapitola 12

Nakonec jsem vrchnímu inspektorovi Tomlinsonovi zavolal sám, ale teprve když zásahová jednotka dokončila kompletní výslech o událostech ve Finchley.

„Tak vy tvrdíte, že jste viděl nějakého muže stát před vašimi vchodovými dveřmi?“ tázal se superintendant ze zásahového týmu, zatímco jsme postávali v obchodě pana Patela.

„Ano,“ přikývl jsem. „Zvonil na zvonek.“

„A měl pistoli?“

„Ano,“ zopakoval jsem. „S tlumičem.“

V jeho postoji bylo cosi, co naznačovalo, že ani on mi doopravdy nevěří. Pan Patel žádnou pistoli neviděl a vypadalo to, že ani nikdo jiný.

„Střílel po mně,“ připomenul jsem. „Když jsem utíkal po Lichfield Grove. Vystřelil nejmíň dvakrát. Slyšel jsem, jak mi kulky hvízdají kolem uší.“

Do Lichfield Grove byla vyslána pátrací skupina a za chvíli se jeden z jejích členů vrátil se dvěma prázdnými mosaznými nábojnicemi v plastovém sáčku.

Všichni najednou zvážněli. Teď už mi věřili.

„Budete muset zajít na policejní stanici,“ sdělil mi superintendant. „Učinit výpověď.“

„Nemohlo by to proběhnout tady?“ zeptal jsem se.

„Já potřebuju zase otevřít svůj krám,“ vložil se do toho znepokojeně pan Patel.

„Tak co u mě doma?“ navrhoval jsem. „Musím se vrátit do fakultní nemocnice. Moje přítelkyně dnes dopoledne podstoupila operaci a čeká na mě.“

Superintendant neochotně souhlasil, že výpověď podám u sebe doma, a tak jsme po Lichfield Grove kráčeli společně. Ulice byla pro dopravu uzavřená a asi tucet policistů v tmavomodrých pracovních kombinézách lezl v řadě po čtyřech po dlažbě.

„Hledají kulky,“ vysvětlil mi superintendant, když jsem se ho zeptal, co to tam provádějí. „Nedotýkejte se dveří,“ nařídil mi, jakmile jsme došli k mému domu, „ani zvonku.“

Opatrně jsem otevřel dveře klíčem a odebrali jsme se do kuchyně.

„Tak, pane Foxtone,“ spustil superintendant formálně, „povězte mi, proč by vás chtěl navštívit nějaký střelec.“

Přesně tuhle otázku jsem si kladl celou uplynulou hodinu.

„Jsem přesvědčený, že mě přišel zastřelit,“ odpověděl jsem.

„To je dost dramatické. Proč?“

Vážně, proč? Vždyť to mohl snadno udělat v Aintree, když zabil Herba. Co se od té doby změnilo, že je teď potřeba mě zabít, zatímco předtím to nutné nebylo?

Pověděl jsem superintendantovi všechno o vraždě na Velké národní a znovu jsem navrhl, že zavoláme detektiva vrchního inspektora Tomlinsona.

„Proboha, pane Foxtone,“ rozesmál se vrchní inspektor, když jsme ho měli na drátě. „Vy jste si nějak zvykl, že vás vyslýchá policie.“

„Ujišťuju vás, že se toho zvyku při nejbližší příležitosti rád zbavím,“ odsekl jsem.

Oba zkušení policisté si pak chvíli něco vykládali a pro mě bylo rozčilující slyšet jenom půlku jejich hovoru. Povětšinou mluvili o videozáznamu, který superintendant vyjmul z přístroje pana Patela. Se superintendantem jsme si nahrávku prohlédli na černobílé obrazovce ve skladu za krámkem. Stačil jen pohled na zrnitý obraz muže, jak vchází dveřmi do obchodu, a už mi běhal mráz po zádech. Muž udělal několik kroků, zastavil se a rozhlížel se. Polom prošel přes celý krám, strčil hlavu za plastový závěs a nahlédl do zadní místnosti. Poté se vrátil, vyšel na ulici a zavřel za sebou dveře. Naneštěstí nám úhel kamery vnitřního bezpečnostního okruhu neprozradil, co muž udělal potom. Žádný ze záběrů také neukázal pistoli, kterou měl muž patrně v kapse bundy.

Zachvěl jsem se. Jak blízko jsem měl k tomu, že se schovám v zadní místnosti? Moc nechybělo.

„Vrchní inspektor Tomlinson by s vámi ještě rád mluvil,“ oznámil mi superintendant nakonec a podal mi telefon.

„Ano?“ ohlásil jsem se.

„Napadá vás nějaký důvod, proč by vás někdo chtěl zabíjet?“

„Ne, nenapadá,“ odpověděl jsem. „Kdyby už mě někdo chtěl zabít, proč čekal až doteď? Proč mě nezastřelil zároveň s Herbem? Od té doby se muselo něco změnit.“

„Ale co?“ zahloubal se vrchní inspektor. „Zkoušel jste zjistit, komu patří ty iniciály na seznamu?“

„Ne, nezkoušel. Jen jsem zašel do kanceláře MoneyHome a ptal jsem se na ty výplatní lístky, ale to bylo minulý pátek.“

„Nechte pátrání profesionálům, pane Foxtone,“ napomenul mě vrchní inspektor poněkud úředně.

Myslím, že mě chtěl odradit.

„Ale kdybych po ničem nepátral,“ bránil jsem se, „tak jste nevěděli, že jsou tu nějací Američani, co používají kreditní karty pana Kovaka k hazardním hrám.“

„To pořád ještě nevíme úplně jistě,“ namítl.

Možná, říkal jsem si, ale zato já jsem si jistý, že mám pravdu.

„Tak jak toho chlapa chytnete?“ zeptal jsem se. „Než se mu podaří mě zabít?“

„Superintendant Yering s použitím záběrů z té nahrávky vyhlásí okamžité pátrání a upozorní všechna nádraží, letiště a přístavy. Obrátíme se rovněž na televizní stanice, aby ve zprávách přehrály záznam z videa.“

To mi jako moc účinný postup nepřipadalo.

„Nemáte třeba policejní fotky zločinců, na které bych se měl podívat?“ vyzvídal jsem. „Můžu vám říct, že když si ten chlap volně běhá, necítím se zrovna bezpečně.“

„Na to se zeptejte superintendanta Yeringa,“ poradil mi.

Udělal jsem to, ale superintendant moc vstřícný nebyl.

„Máme doslova desítky tisíc policejních fotografií,“ řekl. „Zabralo by vám týdny, než byste si je prohlídl, přitom náš chlapík tam ani nemusí být. Potřebujeme něco dalšího, aby nám to upřesnilo směr, potom by to snad mohlo mít smysl. Třeba získáme otisk prstu z vašeho zvonku. Buďte trpělivý, pane Foxtone. Záběry z videa jsou dobré, a až je ukážou ve zprávách, mělo by to přinést výsledky.“

Jestli se toho ale dožiju, pomyslel jsem si.

„Nemohli byste mi poskytnout nějakou policejní ochranu?“ chtěl jsem vědět. „V zabezpečeném domě, nebo tak něco?“

„MI5 možná má zabezpečené domy, ale my ne,“ sdělil mi s úsměvem. „Moc koukáte na televizi.“

„Ale někdo se mě pokouší zabít!“ zvolal jsem s pocitem marnosti. „Vaší prací je tomu předejít. Potřebuju ochranu.“

„Je mi líto, ale nemáme na to dostatek sil,“ odrazil mě.

Mají dostatek sil, aby se tucet policajtů plazil po čtyřech po ulici a hledal jednu kulku, ale nemají jich dost na to, aby zabránili další vraždě. To je šílený.

„Tak co mám dělat?“ ptal jsem se. „Mám jen tak sedět a čekat, až mě zabijou?“

„Možná by bylo rozumnější tady nezůstávat,“ připustil. „Máte možnost jít někam jinam?“

Domů ani do kanceláře teď nemůžu. Kam ale jinam?

„Vrátím se za přítelkyní do nemocnice,“ oznámil jsem.

Několik členů zásahové jednotky souhlasilo, že počkají v mém domě, než se vysprchuju a převléknu. Potom jsem si pár věcí včetně svého počítače naházel do kabely a v jednom z policejních vozidel vyrazil zpátky do nemocnice.

„To je to nejmenší, co můžeme udělat,“ pravili.

V jednu chvíli jsem přemluvil policejního řidiče, ať objede velký kruhový objezd na Swiss Cottage, abychom se ujistili, že nás nikdo nesleduje.

Nesledoval, samozřejmě. Který zabiják by sledoval dodávku plnou vyzbrojených policistů? Jenže který zabiják by zblízka zastřelil člověka před šedesáti tisíci svědky? Nebo někoho zabil na jeho vlastním prahu?

Nemohl jsem si nevzpomenout na Jill Dandovou, britskou televizní celebritu, kterou přesně stejným způsobem zastřelili na ulici ve Fulhamu.

A její vrah nebyl nikdy dopaden.

***

Když jsem dorazil zpátky za Claudií do jejího pokoje v nemocnici, pořád ještě odpočívala. Vůbec si neuvědomila, že jsem byl pryč téměř čtyři hodiny, a ne polovinu té doby, jak jsem slíbil, tak ji to ani nepřekvapilo.

Bez újmy jsem se dostal od policejního vozu hlavním vchodem do nemocnice a do jejího pokoje, vrhal jsem však cestou podezíravé pohledy na každého, koho jsem potkal. Málem mě ranila mrtvice, když jakýsi muž proskočil do výtahu škvírou v zavírajících se dveřích. Trošku se podobal mému zabijákovi.

Jestli to takhle bude pokračovat, tak ze mě za chvíli bude roztřesená troska.

Zavřel jsem za sebou dveře Claudiina pokoje, ale samozřejmě tam nebyl zámek.

Neměl jsem z toho dobrý pocit.

Nepovažoval jsem za pravděpodobné, že by střelec své úmysly vzdal jenom proto, že mu jeden pokus nevyšel. Usuzoval jsem, že je profesionální zabiják a jako všichni profesionálové si bude zakládat na tom, že práci dokončí.

Zatracená policie, pomyslel jsem si. Připadal jsem si hrozně zranitelný. Byl jsem přesvědčený, že potřebuju ochranu, jinak skončím mrtvý. Třeba by mě zabili, i kdybych měl ochranku, ale aspoň bych se cítil o trochu bezpečněji. I když indickou premiérku Gándhíovou zastřelil jeden z jejích bodyguardů, takže ozbrojená ochrana nemusí být vždycky nejlepším řešením.

Co budu dělat?

Věčně se schovávat nemůžu. Existuje nějaká jiná možnost? Třeba bych si měl koupit neprůstřelnou vestu.

Mým hlavním cílem bylo zjistit, kdo si přeje mou smrt, a zastavit ho, nebo alespoň odstranit ten důvod k ukončení mého života, jak ho dotyčný vnímá.

Jak prosté.

Proč by měl někdo chtít moji smrt? Připadalo mi to jako extrémní řešení, ať už jde o jakýkoli problém.

Zřejmě vím nebo mám něco, co bych podle toho neznámého neměl nikomu říct nebo ukázat. Takže mě patrně chce zabít, aby tomu zabránil.

Co to teda mám nebo vím?

Policie už má výpisy z kreditních karet a lístky MoneyHome, ty to tudíž být nemohou. Je ještě něco jiného, co jsem po Herbovi zdědil a co je tak inkriminující, že jedinou možnou odpovědí je vražda?

Claudia zamručela a probudila se.

„Nazdar, zlato. Jak se cítíš?“

„Dost hrozně,“ odpověděla. „A mám strašnou žízeň.“

Nalil jsem jí do plastového pohárku trochu vody ze džbánu na stolku vedle postele a podal jí ho.

„Pomalu,“ nabádal jsem ji. „Sestra říkala, že máš pít jen po malých doušcích.“

Vypila několik velkých doušků a podala mi pohárek zpátky.

„Připadám si hrozně bolavá a nafouklá,“ postěžovala si.

„Doktor Tomic říkal, že zřejmě budeš mít takový pocit. Za den to přejde.“

Nezdálo se, že by ji to nějak utěšilo.

„Můžeš mi pomoct se posadit?“ optala se. „Ta zatracená postel je příšerně nepohodlná.“

Udělal jsem, co si přála, nijak to ale nepomohlo. Uvědomil jsem si, že dokud bude mít bolesti, nepomůže nic.

„Seženu ti pár prášků na bolest,“ stiskl jsem zvonek na sestru.

Dali jí injekci morfinu, která bolest utlumila, ale zároveň odeslala Claudii zpátky do říše spánku. Pro ni to tak asi bylo nejlepší.

Zapnul jsem televizi a díval se na zprávy se zvukem ztlumeným na minimum, abych pacientku nerušil.

Střelec v londýnském obchodě s novinami byl hlavní zprávou. Policie dodržela slovo a přesvědčila televizní společnosti, aby přehrály celé video, jak Herbův vrah vchází do obchodu, rozhlíží se a zase odchází. Potom dokonce zvlášť ukázaly záběr jeho obličeje, když se podíval přímo do kamery.

Stačilo mi vidět znova jeho podobu a už zase jsem byl nervózní.

Reportér poté varoval diváky, aby se k muži nepřibližovali, pokud ho uvidí, a aby hned ohlásili jeho přítomnost policii. Muž je ozbrojený a velice nebezpečný, říkal reportér, o Herbovi Kovakovi a jeho zavraždění v Aintree se však nezmínil.

Znamená pro mě odvysílání zprávy a videozáznamu větší bezpečí?

Taky by mě zajímalo, jestli to neohrozilo pana Patela. On je koneckonců ten, kdo si pistolníka mohl prohlédnout nejlépe. Najednou mě polilo horko při představě, doják smrtelného nebezpečí jsem pana Patela uvedl tím, že jsem se schovával pod jeho pultem. Jenže co jiného jsem měl dělat? Zůstat na ulici a nechat se zastřelit?

Přepnul jsem na jiný kanál a sledoval celou zprávu znovu, abych byl schopný kdykoli poznat obličej, který se na mě díval z obrazovky. Věděl jsem, že ho neznám jinak než z Aintree a z ulice ve Finchley, ale snažil jsem se přijít na to, jestli mi někoho nepřipomíná. Na nic jsem nepřišel.

Claudia naštěstí oboje zprávy zaspala. Má sama svých starostí dost, aniž bych ji zatěžoval ještě něčím dalším. Stejně by s tím nemohla nic dělat.

Zatímco dál spala, snažil jsem se vymyslet, kde strávím noc. Do Finchley se nevrátím, to je jasné, ale prosedět druhou noc na židli v Claudiině nemocničním pokoji taky moc lákavou vyhlídku nepředstavovalo.

Jelikož jsem měl stále v kapse klíč od Herbova bytu v Hendonu, uvažoval jsem, že bych jel tam, ale nechtěl jsem Sherri pozdě večer po jejím traumatickém výletu do Liverpoolu vyděsit. Tak jsem radši použil telefon a našel si levné ubytování poblíž nemocnice v hotelu za rohem na Euston Square Gardens. Měli spoustu volných pokojů, tak ani nebyla nutná rezervace. Jen jsem se rozhodl, že po odchodu z nemocnice se odeberu právě tam. Připadalo mi to tak nějak bezpečnější.

Jedna ze sester přišla do Claudiina pokoje změřit jí už zase životní funkce a uložit ji na noc. Vzal jsem to jako pokyn k odchodu.

„Dobrou, zlato. Přijdu zase ráno,“ loučil jsem se s ní.

„A co tvoje práce?“ tázala se ospale.

„Zavolám do kanceláře a řeknu jim, že nepřijdu. Práce bude muset počkat.“

Usmála se a položila si hlavu na polštář. S obličejem bledým skoro jako nemocniční povlečení vypadala velmi zranitelně. Musíme zabít toho vetřelce v jejím těle, tu rakovinu, která by ujídala naše štěstí. Jestli je k tomu nutná chemoterapie, tak budiž. Krátkodobé nepohodlí oproti dlouhodobému zisku, tak to musíme brát, tomu musíme věřit.

***

Zapsal jsem se v hotelu pod falešným jménem a zaplatil za pokoj předem hotovými penězi, které jsem si vyzvedl z bankomatu na Eustonském nádraží. Jak říkal superintendant, asi se moc koukám na televizi. Ani na okamžik jsem si sice nemyslel, že by pistolník měl přístup k účtům mé kreditní karty, ale nehodlal jsem nic riskovat.

Z nemocnice jsem odešel hlavním vchodem jenom proto, že tam nebyla žádná tmavá zákoutí jako u zadního vchodu, nejdřív jsem však dlouho stál za sloupem a sledoval ulici, abych se ujistil, že na mě nikdo nečíhá s pistolí s tlumičem.

Nevyšel jsem z budovy sám, počkal jsem si až do chvíle, kdy skupina uklízeček odcházela z práce.

Nikdo za mnou neběžel ani na mě nevystřelil. Dozvěděl bych se to ale vůbec, kdyby k tomu došlo? Byl jsem si jistý, že Herb v Aintree umřel dřív, než si stačil uvědomit, co se děje.

Zamkl jsem dveře pokoje a ještě pod kliku nacpal židli. Potom jsem se trošku uvolnil a snědl cheeseburger a hranolky a vypil mléčný koktejl, co jsem si koupil v nočním občerstvení na nádraží.

Bylo to mé první jídlo za celý den. Matka by ze mě radost neměla.

Vyndal jsem ze zavazadla počítač a připojil se na internet, abych se podíval na e-maily.

Mezi obvyklou nadílkou od manažerů různých fondů, kteří se se mnou chtěli se jít, aby mi představili své nejnovější investiční nabídky, jsem našel jeden mail od Patricka, vyjadřující znepokojení nad nedávnými událostmi jak v kanceláři, tak i mimo ni.

Nebylo to adresováno jenom mně, nýbrž všem zaměstnancům firmy Lyall a Black, já si však připadal jako hlavní terč.

„Milí kolegové,“ psal Patrick, „v tomto období poměrně dramatických otřesů uvnitř naší firmy je pro nás pro všechny důležité, abychom se soustředili na to, proč tady jsme. I když nás samozřejmě nesmírně zarmoutila tragická ztráta Herba Kovaka, jsme tady především proto, abychom sloužili našim klientům. To oni platí na naše mzdy a nesmíme jim zavdat příčinu, aby hledali investiční rady jinde. Musíme své osobní záležitosti vést s nejvyšší mírou bezúhonnosti a neposkytnout nikomu důvod, aby pochyboval o naší čestnosti a zásadovosti. Klienti po vás jistě budou chtít, abyste spekulovali o důvodech Herbovy náhlé smrti a o její povaze, jakož i o další nešťastné události, k níž došlo ve čtvrtek v této kanceláři. Žádám vás, abyste se zdrželi jakýchkoli komentářů, které by mohly na firmu Lyall a Black vrhnout špatné světlo. V případě pochybností odkažte prosím klienty na pana Gregoryho nebo na mě.“

Předpokládal jsem, že „další nešťastná událost“ se vztahuje k mému zatčení.

To mi připomnělo Billyho Searla v nemocnici. Zajímalo by mě, jak se mu vede a jestli policie nějak pokročila při hledání útočníka. Vzhledem k odhalení Claudiiny rakoviny spolu s tou maličkostí, že jsem našel vraha na svém prahu, se má mysl zaobírala úplně jinými záležitostmi.

Klikl jsem na webovou stránku Racing Post.

„Billy Searle,“ říkalo se tam, „dělá údajně významné pokroky. Lékaři ve Velké západní nemocnici ve Swindonu jsou ve skutečnosti ohromeni rychlostí jeho zotavování po zraněních, původně ohrožujících život.“

Neměli by se tolik divit, pomyslel jsem si. Překážkoví žokejové jsou z tvrdého materiálu a dost jiného druhu než běžné lidské bytosti. Zlámané kosti a otřesy mozku považují za součást svého povolání, je třeba je vydržet a co nejrychleji se z nich zotavit. Všichni žokejové jsou na volné noze – když nejezdí, nevydělávají. To je silná motivace pro rychlé uzdravení.

V článku nebylo o útočníkovi nic jiného než vyslovení naděje, že Searle bude pravděpodobně brzy schopen detektivům, vyšetřujícím incident a pátrajícím po totožnosti pachatele, poskytnout výpověď.

Přemýšlel jsem, jestli má Billy policejní ochranu.

***

Noc proběhla v klidu, i když jsem její většinu neprospal, nýbrž naslouchal, jestli někdo s pistolí v ruce a s myšlenkou na vraždu nešplhá po okapu k oknu mého pokoje.

Taky jsem přemýšlel.

Zvlášť jsem přemýšlel o vzkazu, který jsem našel v kapse Herbova kabátu. Jeho slova jsem znal zpaměti.

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Detektivu vrchnímu inspektorovi Tomlinsonovi jsem řekl, že si myslím, že nešlo ani tolik o varování, jako spíš o omluvu, i když on nad tím nápadem kroutil hlavou.

V každém případě to však znamená jedno – Herb svého vraha znal, nebo přinejmenším znal někoho, kdo věděl, že Herb zemře. Tedy pokud se ono „nebudeš litovat dlouho,“ vztahovalo na jeho brzkou smrt. Mohl by to taky být vzkaz od přítelkyně, která ho opouští pro něco, co neudělal tak, jak mu bylo řečeno, ale dost jsem o tom pochyboval. Vzkazy od přítelkyň nebývají psané velkými písmeny bez nějakého pozdravu a bez jména.

Co bylo Herbovi řečeno, a on to neudělal?

Souviselo to s hazardem a kreditními kartami, nebo se to týkalo něčeho jiného?

Rozsvítil jsem lampičku vedle postele a napsal si ta slova do notesu.

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Pečlivě jsem je studoval.

Možná to není tak, že by Herb neudělal něco, co mu bylo řečeno, nýbrž udělal něco, o čem mu bylo řečeno, že to nemá dělat.

Vůči komu ale vyjádřil politování za svou nečinnost, či naopak činnost? A proč toho litoval? Protože se mýlil, nebo protože ho to uvedlo v nebezpečí?

Pořád jen spousta otázek a málo odpovědí.

„Nechte pátrání profesionálům,“ řekl mi vrchní inspektor. Jenže jak dlouho jim to bude trvat? A budu v té době pořád ještě naživu?

Možná je na čase, abych zašťoural do pár vosích hnízd a doufal, že přitom neschytám nějaké štípance.

***

Ve středu ráno jsem vyrazil do nemocnice těsně po půl osmé. Claudia na tom byla o hodně lépe, bez bručení nad bolestí v zádech seděla ve své nepohodlné posteli a snídala müsli a bílý jogurt.

„Podívejme se na ni!“ usmál jsem se zeširoka. „Jak vidno, strávila jsi lepší noc než já.“

„Proč? Co bylo na tvé noci špatného?“ zpozorněla.

„Proležená hotelová postel,“ objasnil jsem.

„Proč jsi nešel domů?“

A safra, pomyslel jsem si. Pěkná neopatrnost. Co mám říct?

„Chtěl jsem ti být blíž, zlato.“

„Ale takové zbytečné utrácení!“ předstírala rozhořčení nad mou rozmařilostí. „Jestli tu budu muset zůstat ještě další noc, tak trvám na tom, že půjdeš domů. Budu v pohodě.“

Nemohla mít tušení, že domů v žádném případě nepůjdu, a ona taky ne. Bylo by to příliš riskantní.

„Vypadáš, že bys mohla běžet maratón,“ prohodil jsem. „Jsem přesvědčený, že tě odtud vykopnou, jen co tě doktor Tomic uvidí.“

„Sestra říkala, že obvykle přichází do osmi hodin.“

Podíval jsem se na hodiny na zdi, které mě včera, když byla Claudia na operačním sále, přiváděly k šílenství.

Bylo za deset minut osm.

Jako na divadelní narážku vešel doktor Tomic do pokoje. Měl na sobě operatérský empír, ale tentokrát si přes něj navlékl bílý doktorský plášť.

„Dobré ráno, Claudie,“ pozdravil pacientku a mně pokývl. „Jak se cítíte?“

„O hodně líp než včera večer,“ odpověděla Claudia. „Ale dost mě všechno bolí.“

„Ano,“ přikývl doktor. „To je normální. Musel jsem provést incizi abdominální stěny. Řezy jsou sice malé, ale přesto bolestivé. Myslíte, že byste byla schopná vstát?“

„Už jsem vstala,“ zvolala Claudia téměř triumfálně. „V noci a potom znova ráno jsem byla čůrat.“

„Skvěle. V tom případě můžete myslím domů. Uvidíme se za deset dní na kontrolu a vyndání stehů. Do té doby se šetřete.“

„Výborně,“ vložil jsem se do toho. „Bude se šetřit, dohlédnu na ni.“

„A máme už první výsledky testů,“ pokračoval doktor.

„Ano? Povězte mi to,“ vybízela ho Claudia.

„Pravý vaječník se zdá čistý, ale jak jsem se obával, nějaké rakovinné buňky se objevily v peritoneální tekutině. Není jich mnoho, nicméně to stačí.“

Chvíli bylo ticho.

„Takže chemoterapie?“ optala se Claudia nakonec.

„Obávám se, že ano,“ odpověděl doktor Tomic. „Možná ale bude stačit jen jeden cyklus. Nanejvýš dva. Je mi líto, ale představuje to nejlepší postup.“

Odešel a nechal nás trávit toto méně chutné sousto. Jistě pospíchal vyřezávat kusy rakoviny dalšímu zoufalému pacientovi. Tak bych si zábavnou práci nepředstavoval.

„Musíme se na to dívat z té lepší stránky, zlato,“ poznamenal jsem. „Pravý vaječník je čistý.“

„To je pravda,“ pokusila se Claudia o nadšený tón.

„Takže pořád můžeme mít děti,“ připomněl jsem.

„Jestli ze mě chemoterapie neudělá neplodnou,“ odpověděla chmurně.

Ani pomyšlení na to, že ji propustí z nemocnice, ji moc nerozveselilo, zvlášť když jsem jí prozradil, že nejedeme domů, nýbrž k matce do Gloustershiru.

„Nicku, to si snad děláš legraci!“ zvolala doslova.

„Kdepak. A máma se hrozně moc těší.“

„Jenže já chci jet domů,“ fňukala Claudia. „Chci svoji postel.“

„Jak bych tam ale o tebe mohl pečovat, když musím zítra do práce?“

„A jak prosím tě zítra pojedeš do práce z Cheltenhamu?“ otázala se suše a odmlčela se. „No tak, Nicku, prosím, pojedeme domů!“

Co jsem na to mohl říct? Těžko jí můžu vykládat o svých obavách, že by nás mohli zavraždit na našem vlastním prahu. Stejně by mi nejspíš nevěřila.

Byl jsem přesvědčený, že Lichfield Grove je pro nás příliš nebezpečné místo, a já rozhodně nehodlal vědomě svoji novou snoubenku ohrozit. Minule jsem měl štěstí, veliké štěstí, a musel jsem přitom utíkat o život. Claudia by po dvou incizích do abdominální stěny v žádném případě utíkat nebyla schopná. A kdo tvrdí, že bych měl štěstí i podruhé?

Abych přežil, musím mít štěstí pokaždé.

Mojí největší šancí pochopitelně bude vyskytovat se jinde než vrah a zůstat tam, kde mě nenajde. Jemu totiž stačí, aby měl štěstí jen jednou.

Proto jsem se rozhodl, že návrat do Lichfield Grove rozhodně nepřichází v úvahu.

„Matka se hrozně moc těší. A ty sama jsi říkala, že by bylo hezké, kdybychom ji po operaci jeli navštívit,“ přemlouval jsem Claudii.

„Ano,“ přikývla, „jenže jsem nemyslela rovnou z nemocnice.“

„Ale no tak, zlato,“ doprošoval jsem se. „Kdyby tvoje matka byla ještě naživu, tak bys nejspíš chtěla pobýt pár dní u ní.“

Byl to nefér zásah, pěkně pod pás, zvlášť ve stavu, v jakém Claudia zrovna je.

O Claudiiných rodičích jsme hovořili velice zřídka, pokud vůbec. Jako osmiletou ji na den nechali u babičky, jenže se už nevrátili. Jejich Ford Escort sjel ze skály v Beachy Head rovnou na oblázkovou pláž o nějakých sto padesát metrů níž.

Vyšetřování skončilo verdiktem, že šlo o nehodu, a nikoli sebevraždu. Vznikly pouze jisté pochybnosti o tom, kdo v kritickou chvíli řídil a zda příčinou nebyla nějaká porucha na vozidle. Claudia přesto oběma rodičům zazlívala, že ji nechali na světě samotnou.

Považoval jsem za pravděpodobné, že právě to se skrývá za jejími divnými malbami, ale toto téma jsem raději moc neotevíral, a když už, tak velmi opatrně a s taktem.

„Nicku, to je pěkně nefér,“ utrousila naštvaně.

„Omlouvám se. Ale chtěl bych jet rovnou k mámě.“

„A co moje věci?“ vzpírala se Claudia.

„Máš jich tady s sebou spoustu,“ připomněl jsem jí. „A ještě jsem ti včera vzal pár dalších věcí z domova.“

„V žádném případě nejedu k tvé matce bez svého make-upu,“ prohlásila vzpurné.

„Ten jsem ti přivezl taky.“ Snažil jsem se, aby to neznělo moc vítězoslavně.

***

Nakonec jsme k mé matce jeli, ale nejdřív jsem ještě dostal vyhubováno za další výstřední rozmařilost, že jsem nám na cestu pronajal auto.

„Co je na našem mercedesu špatného?“ vyptávala se Claudia nazlobeně.

„Myslel jsem, že bys chtěla mít po operaci trochu víc místa,“ vysvětloval jsem sladce a zlehka. „Ve sporťáku je pasažér dost stísněný.“

A taky je SLK hodně nápadný, dodával jsem v duchu.

Chlápek v půjčovně Hertz se mi snažil pronajmout svůj „vůz týdne“, křiklavě žluté Audi se stahovací střechou a lesklými chromovanými disky kol. „To vám bude slušet, pane,“ vykládal neodbytně. „Ta barva se k vám hodí. A je to výraz silné osobnosti.“

Dal jsem přednost tuctovému čtyřdveřovému modrému sedanu bez ozdobných lišt. Chtěl jsem splynout s prostředím, ne z něj vyčuhovat.

To, že jsem silná osobnost, dám najevo nějakým jiným způsobem.

***

Tvrdil jsem Claudii, že se matka na naši návštěvu těší, což taky byla pravda, až na to, že se matka začala těšit teprve poté, co jsem jí rozmluvil její pravidelnou středeční odpolední partii whistu.

„Mami,“ naléhal jsem na ni po telefonu, když jsem ji ráno vzbudil za deset minut sedm, „potřebujeme prostě na pár dní vypadnout.“

„Ale proč, drahoušku?“ divila se matka. „Co je tak naléhavého, že nemůžete přijet zítra?“

„Prosím, mami,“ doprošoval jsem se hlasem sedmiletého kluka, který se z nepřejícího rodiče pokouší vymámit vytouženou hračku.

„No tak dobře,“ ustoupila. „Budu muset nakoupit něco k jídlu. A vážně nerada nechávám ostatní hráče ve štychu.“

„Oni to pochopí,“ ujišťoval jsem ji. „Prostě jim řekni, že přijíždí tvůj syn a poprvé přiveze svoji snoubenku.“

Na chvíli ztratila řeč. Čekal jsem.

„Ach, drahoušku,“ ozvala se nakonec rozechvělým hlasem. „Je to pravda, nebo to říkáš jen tak?“

„Je to pravda,“ odpověděl jsem.

A tak když jsme se blížili uličkou k matčinu domku, stála už venku, aby nás uvítala. Oči jí plavaly v slzách a nebyla schopná promluvit. Objala Claudii jako ještě nikdy.

„Cos jí řekl?“ tázala se Claudia potichu, když jsme šli dovnitř.

„Řekl jsem, že jsme se zasnoubili,“ vysvětlil jsem. „Zasnoubili jsme se přece, ne?“

„Ano,“ usmála se. „Samozřejmě. Ale co ještě jsi jí řekl? Víš, o rakovině?“

„Nic,“ ujistil jsem ji. „Nechal jsem na tobě, ať se rozhodneš, jak budeš chtít.“

„Myslím, že to zatím říkat nebudu.“

„Fajn,“ souhlasil jsem.

Vešli jsme do otevřeného prostoru kombinované kuchyně/jídelny/haly a Claudia opatrně usedla na židli.

„Copak je, má drahá?“ tázala se matka starostlivě. „Vypadáš, jako by tě něco bolelo.“

„Bolí, Dorothy,“ přiznala Claudia. „Jsem po operaci. Kýla. Brzy budu v pořádku.“

„Ale má drahá,“ zvolala matka, „pojď si sednout na pohovku a dej si nohy nahoru.“

Poletovala kolem budoucí snachy jako rozčilená matka slepice kolem kuřat a Claudia se vzápětí ocitla obložená nespočetnými polštáři na květované pohovce.

„Tak,“ poodstoupila matka. „Co takhle šálek čaje?“

„To bude báječné,“ souhlasila Claudia a mrkla na mě.

Nechal jsem je, ať se sbližují, a po úzkém točitém schodišti jsem se vyšplhal s našimi zavazadly nahoru do ložnice pro hosty.

Posadil jsem se na postel a zavolal do kanceláře z matčina bezdrátového telefonu. Gregory už by měl být zpátky ze svého prodlouženého víkendu a Patrick ho při troše štěstí u oběda přesvědčil, aby mě nepověsil, neutopil ani nerozčtvrtil, a možná i aby mě vzali zpátky do kanceláře.

Telefon zvedla paní McDowdová.

„Lyall a Black,“ ohlásila svým obvyklým rázným hlasem. „S kým si přejete mluvit?“

„Zdravím, paní McDowdová. Tady pan Nicholas.“

„Ach ano,“ pravila stroze. „Pan Patrick se zmínil, že patrně zavoláte. Ale tohle není vaše číslo.“

Paní McDowdová sedí u plotu a opatrně vykukuje, pomyslel jsem si. Nechová se ke mně ani přátelsky ani nepřátelsky. Zjevně si počká, jak dopadnu u starších společníků, než se přikloní na některou stranu.

„Už se pan Patrick a pan Gregory vrátili z oběda?“ zeptal jsem se.

„Nešli na oběd,“ sdělila mi. „Jeli na pohřeb. Budou pryč po zbytek dne.“

„To je dost nečekané,“ utrousil jsem.

„To smrt bývá,“ poznamenala.

„Čí je to pohřeb?“ zajímal jsem se.

„Jednoho Gregoryho klienta,“ pravila. „Jmenoval se Roberts. Plukovník Jolyon Roberts.“

Kapitola 13

„Cože?“ zvolal jsem. „Co jste to říkala?“

„Plukovník Jolyon Roberts,“ zopakovala paní McDowdová. „Pan Patrick a pan Gregory jeli na jeho pohřeb.“

„Ale kdy zemřel?“ divil jsem se. Ještě v sobotu jsem s ním mluvil na dostizích v Sandown Parku.

„Zdá se, že ho našli mrtvého včera ráno,“ sdělila mi. „Vypadá to na infarkt. Velice náhlý.“

„Pohřeb je taky hodně náhlý, jestli zemřel teprve včera,“ poznamenal jsem.

„Židé,“ pronesla na vysvětlenou. „Rychlý pohřeb je součástí jejich kultury, obvykle do čtyřiadvaceti hodin. Nějak to souvisí s horkem v Izraeli.“

Paní McDowdová je hotová studnice informací. V dubnu není v Anglii zdaleka takové horko jako v létě v Izraeli, ovšem tradice jsou tradice.

Ostatně nikdy mě nenapadlo, že Jolyon Roberts je Žid. Jenže proč taky?

„Jste si jistá, že šlo o infarkt?“ zeptal jsem se.

Kam se hrabe podezíravá povaha vrchního inspektora, pomyslel jsem si, já ho teď snadno překonám.

„Tak jsem to slyšela od pana Gregoryho,“ sdělila mi paní McDowdová. „Byl z toho docela v šoku. Prý s plukovníkem Robertsem ještě v pondělí odpoledne mluvil.“

„Já myslel, že pan Gregory odjel na prodloužený víkend.“

„Tak to měl v úmyslu,“ potvrdila mi. „Ale vrátil se v pondělí, protože se objevilo něco naléhavého.“

„Dobře, tak zavolám pana Patricka na mobil.“

„Pohřební obřad začíná ve tři,“ upozornila mě.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo už hodně po půl třetí.

„Zavolám mu až potom. Kde se pohřeb koná?“

„Mají rodinný hrob na židovském hřbitově v Golders Green.“

Ukončil jsem hovor, zůstal sedět na posteli a zamyslel jsem se.

Herb Kovak nahlédl do složky rodinného trustu Robertsových a zajímal se o podrobnosti bulharské investice, a do týdne byl mrtvý. Já jsem poslal nevinně vypadající e-mail jednomu člověku v Bulharsku ohledně stejného projektu, a o čtyři dny později se na mém prahu objevil někdo, kdo se mě pokusil zabít.

A nyní Jolyon Roberts se svými otázkami a pochybnostmi o celé té bulharské záležitosti příhodně zemře na infarkt den poté, co o tom mluvil s Gregorym, jak jsem mu sám poradil.

Zbláznil jsem se, nebo se tu začíná objevovat jistý vzorec?

Sto milionů eur je hromada unijních peněz.

Je to dost na vraždu? A dost na tři vraždy?

***

Rozhodl jsem se zavolat detektivu vrchnímu inspektorovi Tomlinsonovi, i kdyby jen proto, abych získal nějaké informace o úmrtí Jolyona Robertse.

„Vy naznačujete, že plukovník Roberts byl zavražděný?“ tázal se skepticky.

Najednou mi ten závěr už nepřišel tak očividný.

„Nevím,“ připustil jsem. „Ale rád bych věděl, co říkal patolog.“

„Za předpokladu, že se konala pitva.“

„Jistě se musela konat,“ namítl jsem. „Domníval jsem se, že všechna nečekaná úmrtí podléhají ohledání.“

„Proč si ale myslíte, že ho zavraždili?“

„Asi se mýlím,“ couval jsem.

„Stejně mi to povězte,“ povzbuzoval mě vrchní inspektor. „Slibuju, že se vám nebudu smát.“

„Vražda není moc běžná, že?“

„Já jsem jich v Merseyside viděl víc než dost.“

„Dobře, ale obecně pro nás, co nejsme detektivové z mordparty, je podle mě dost neobvyklé znát oběť vraždy. Souhlasíte?“

„Dobře, s tím souhlasím. Vražda není tak úplně běžná záležitost.“

„Tak jestli mám pravdu,“ pokračoval jsem, „a plukovník Roberts byl zavražděn, pak jsem znal dvě oběti, navíc je oba zabili v průběhu dvou týdnů, a já jsem se málem stal třetí obětí.“ Zmlkl jsem.

„Pokračujte,“ vybídl mě.

„Pokoušel jsem se přijít na to, co spojovalo Herba Kovaka a plukovníka Robertse, a taky mě.“

„Ano?“ pronesl již zaujatě.

„Jednak firma Lyall a Black,“ vysvětloval jsem. „Herb Kovak a já jsme pro firmu pracovali a plukovník Roberts byl jejím klientem, i když ne klientem, s nímž bychom Herb a já běžně jednali.“ Odmlčel jsem se. „Ale Herb nahlédl do složky Robertsových jen deset dní předtím, než zemřel, a zejména se zajímal o podrobnosti jedné bulharské investice, kterou provedl rodinný trust Robertsových. Záznam o tom, že do složky vstoupil, jsem viděl na počítači společnosti.“

„A co je na tom tak významného?“ tázal se detektiv.

„Plukovník Roberts mě zrovna před týdnem oslovil a svěřil se mi s obavami ohledně té investice.“

„Proč se obrátil právě na vás?“

„To nevím jistě. Věděl, že pracuju pro Lyalla a Blacka, a v úterý a potom znovu ve středu jsme se potkali na dostizích. Poprvé to bylo náhodné setkání, ale jsem přesvědčený, že podruhé už šlo o úmysl. Znepokojovalo ho, že továrna, do které investoval, ve skutečnosti nestojí, jak mu bylo řečeno. Nepřál si ale hloubkové vyšetřování, protože se obával, že by byl za hlupáka, a nechtěl, aby to všichni věděli. Požádal mě proto, abych se na tu investici diskrétně podíval a prověřil, že je s ní všechno v pořádku.“

„A udělal jste to?“

„Trochu jsem zapátral, ale v sobotu jsem mu řekl, že v tom nemůžu pokračovat za zády ostatních ve firmě a že by si o tom měl promluvit s manažerem investice.“

„Což je?“ zeptal se detektiv.

„Gregory Black. Plukovník Roberts s ním mluvil v pondělí, jen den před smrtí.“

„To je dost velký skok, myslet si, že kvůli tomu byl zavražděn. A chcete mi říct, že podezíráte Gregoryho Blacka, že ho zabil?“

„Ne, jistěže ne. Gregory Black má sice výbušnou povahu, ale těžko je vrah.“

Nebo snad ano? Můžu vědět, co se mu odehrává v hlavě? A když už jsme u toho, tak vlastně v číkoli hlavě? Jenže Gregory a vrah? To jistě ne.

„To ale není všechno,“ navázal jsem. „Minulý pátek jsem poslal e-mail jednomu člověku v Bulharsku, a v úterý odpoledne se u mých dveří objevil pistolník.“

„Dobře,“ řekl již zcela zaujatý detektiv. „Zkusím zjistit, jestli tomu plukovníku Robertsovi dělali pitvu. Kde jste říkal, že bydlel?“

„V Hampsteadu. Zemřel teprve včera, a zatímco spolu mluvíme, tak ho pochovávají na hřbitově v Golders Green.“

„To je rychlé,“ prohodil vrchní inspektor.

„Zdá se, že jde o židovskou tradici, podle které má být mrtvý pohřben co nejrychleji.“

„Aspoň to není kremace,“ poznamenal. „To už se pak na tělo podruhé nepodíváte. Mluvím z vlastní zkušenosti.“ Zasmál se.

Jaké zvláštní povolání, pomyslel jsem si, zabývat se násilnou smrtí a jejími dopady.

„Dáte mi vědět výsledek?“ požádal jsem.

„Když to půjde. Zavolám vám, jestli se něco dozvím,“ přislíbil.

„Nejsem doma. A tam, kde jsem, můj mobil nefunguje.“

„A kde jste?“

Moc se mi nechtělo mu to říkat. Čím míň lidí to ví, tím bezpečněji se budu cítit. Jenže on je od policie a potvrdil mi neotřesitelné alibi, když mě zatkli pro pokus o vraždu.

„Ta vesnice se jmenuje Woodmancote,“ řekl jsem nakonec. „Je to vedle cheltenhamského závodiště. Bydlí tu moje matka.“ Dal jsem mu matčino telefonní číslo.

„Cheltenham je od vaší kanceláře pěkně daleko,“ prohodil takovým tónem, jako kdyby kladl otázku.

„No jo, já vím. Prchl jsem. Superintendant Yering mi nemohl poskytnout žádnou ochranu a já si připadal hrozně zranitelný, tak jsem domů nešel.“

„Vcelku se vám nedivím. Zvlášť jestli se ukáže, že se i plukovník Roberts stal obětí násilné smrti.“

„Ještě něco,“ rozhodl jsem se pro další prosbu, když se zdálo, že je vrchní inspektor ve vstřícné náladě. „Nemohl byste zjistit, jestli wiltshireská policie už vyslechla Billyho Searla? A co jim řekl?“

„Myslíte si, že to s tím má taky něco společného?“

„Ne, to si nemyslím. Náhodou vím, kam Billy investoval své peníze, protože mu spravuju jeho portfolio, a o Bulharsko se v žádném případě nejednalo. Jen by mě zajímalo, co policii řekl. Koneckonců mě zatkli pro podezření, že jsem ho zabil já.“

„Pokusím se,“ slíbil. „Ale někteří z těch venkovských detektivů neradi probírají případy s důstojníky jiných oddělení.“

„Tak jim připomeňte, že to já jsem jim poskytl informaci, že Billy Searle někomu dlužil sto tisíc, a vy jste zase zabránil tomu, aby vypadali jako pitomci, když by mě obvinili z pokusu o vraždu, zatímco jsem měl neprůstřelné alibi.“

„Dobře, dobře. Říkal jsem, že se pokusím.“

Když jsem sešel dolů, matka s Claudií byly ponořené do plánů na svatbu.

„Už bylo načase, aby tě požádal o ruku,“ poznamenala matka ke Claudii, ale podívala se přitom na mě.

„Jenže on mě nepožádal,“ řekla Claudia. „Já jsem požádala jeho.“

Matku to zarazilo a na několik vteřin ji to připravilo o řeč. Vždycky si velmi potrpěla na tradice.

„Velice zvláštní,“ vypravila ze sebe nakonec. „Ovšem Nicholas byl vždycky zvláštní chlapec.“

Jan Setterová řekla, že jsem divný.

Jsem opravdu zvláštní, nebo divný?

Nemyslel jsem si to.

Připadám si normální, jenže to si o sobě asi myslí každý, a přitom jsme všichni tak rozdílní. Ve skutečnosti nic takového jako „normální“ neexistuje.

„Tak, drahouškové,“ změnila matka téma, „dali byste si pozdní oběd? Mám v troubě sekanou zapečenou s bramborovou kaší.“

„Mami, už jsou tři pryč,“ upozornil jsem ji.

„No a?“ odpověděla. „Myslela jsem, že budete mít po cestě hlad.“

Kupodivu jsem hlad měl a z Claudiina dychtivého pohledu bylo patrné, že i ona je na tom stejně. Tolik jsem se soustředil, aby naše cesta proběhla hladce a bez otřesů a Claudia měla co největší pohodlí, že jsem ani nezastavil na jídlo.

Zasedli jsme tedy všichni tři k velice pozdnímu obědu, sekané s bramborovou kaší a brokolicí, přičemž matka trvala na tom, abych si ještě přidal.

***

Za dvacet minut šest, tedy dost pozdě na to, aby už bylo po pohřbu, a dost brzy, aby ještě byla pracovní doba, jsem zavolal Patrickovi na mobil.

Claudia nahoře odpočívala a matka se u plotny zaměstnávala přípravou další tučné a vysoce proteinové krmě k večeři, jíž mělo být dušené kuře se zeleninou. Posadil jsem se na květovanou pohovku v obývací části čelem k matce, ale co nejdál od kuchyňského koutu.

„A ano, Nicholas,“ pronesl Patrick dost roztržitě. „Paní McDowdová mi říkala, že jsi volal. Je mi líto, že jsem s tebou nemohl mluvit dřív.“

„A mně je líto toho s plukovníkem Robertsem,“ řekl jsem.

„Ano, je to hrůza. Bylo mu teprve dvaašedesát. Jak říkám, člověk si má život užívat, dokud ho má. Nikdy nevíš, kdy tě zubatá dohoní.“

Ano, pomyslel jsem si. Já jí jednou v Lichfield Grove utekl.

„Mluvil jsi s Gregorym?“ šel jsem k věci.

„Ano, mluvil. Pořád se na tebe hodně zlobí.“

„Ale proč?“ divil jsem se.

„Co myslíš?“ odsekl podrážděně. „Protože ses nechal zatknout a propírali tě ve všech novinách a v televizi. Je přesvědčený, že jsi firmu zostudil.“

„Ale, Patricku, zlobí se neprávem, plete se. Nebyla moje chyba, že mě zatkli. Policie udělala unáhlený, mylný závěr.“

„Ano. Jenže ty jsi jim poskytl důvod, aby k němu došli.“

„Já jim ho neposkytl,“ ohradil jsem se už taky naštvaně. „To ten trouba Billy Searle, když povykoval o vraždě. Já jsem vůbec nic špatného neudělal.“

Matka se na mě zadívala od sporáku.

„Gregory říká, že není kouře bez ohýnku. Pořád je přesvědčený, že jsi s tím musel mít něco společného.“

„Dobře, tak v tom případě je Gregory větší pitomec, než jsem si myslel.“ Můj zvýšený hlas znovu zaujal matku na druhé straně místnosti. Zamračila se. Na chvíli jsem zmlkl, abych se uklidnil.

Pak jsem se už tišeji zeptal: „Takže mám padáka? Jestli ano, tak poženu firmu Lyall a Black k soudu.“

Patrick mi neodpověděl, a tak jsem mlčel. Slyšel jsem jeho dech.

„Měl bys radši zítra přijít do kanceláře,“ řekl nakonec. „Povím Gregorymu, ať drží pusu.“

„Díky. Ale zítra to zřejmě nestihnu. Claudii není moc dobře, a tak asi budu pracovat z domova přes dálkový přístup. Doufám, že to vyjde a uvidíme se v pátek.“

„Dobře,“ pronesl tónem, který prozrazoval úlevu nad tím, že má další den, aby mohl mírnit soptícího Gregoryho. „Uvidíme se tedy v pátek.“

Zavěsil a já chvíli zůstal sedět a přemýšlel jsem o své budoucnosti. Pokud vůbec nějakou mám, když se kolem potuluje vrah s pistolí.

„Co to všechno mělo znamenat?“ otázala se matka ustaraně.

„Ale nic, mami. Jen drobný problém v práci. Nic, s čím by sis měla dělat starosti.“

Já si ale starosti dělal.

Práce pro Lyalla a Blacka mě posledních pět let opravdu těšila, jenže úloha nezávislého finančního poradce vyžaduje absolutní důvěru jak u klientů, tak u kolegů. Jakou budoucnost mám ve firmě, kde si jeden ze starších společníků myslí, že jsem zapletený do pokusu o vraždu, zatímco já si kladu otázku, jestli on sám není zapletený v dokonané vraždě?

***

Všichni tři jsme se na večeři usadili u matčina kuchyňského stolu. Snědl a vypil jsem daleko víc, než mi bylo zdrávo.

„Co se stalo s tvojí kočkou?“ zeptal jsem se, když jsem si všiml, že není pod stolem.

„Není to moje kočka,“ namítla matka. „Je jen občasný návštěvník, už jsem ji několik dní neviděla. Nejspíš se brzy vrátí.“

Nejspíš až bude na jídelním lístku steak, pomyslel jsem si.

Šli jsme si s Claudií lehnout nezvykle brzy, kolem desáté.

„Ty jsi ale hlavička,“ prohlásila Claudia, když jsme se schoulili pod přikrývky.

„V jakém směru?“ zajímal jsem se.

„Že jsi trval na tom, ať jedeme sem,“ objasnila mi. „Doma bych pořád měla pocit, že bych měla vařit a uklízet nebo dělat něco užitečného. Tady si můžu dokonale odpočinout, ani telefon mi nezvoní a tvoje matka je zlatá.“

Usmál jsem se do tmy. To je ale obrat!

„Jenže moc dlouho tu zůstat nemůžeme,“ řekl jsem vážně.

„Proč ne?“ zeptala se.

„Protože jestli mě bude dál krmit tak jako dneska, budu mít za chvíli pupek jako Homer Simpson.“

Bez zábran jsme se rozesmáli.

Od chvíle, kdy jsme ráno odjeli z nemocnice, se ani jeden z nás nezmínil o rakovině ani o nadcházející chemoterapii. Jako kdybychom všechny potíže nechali v Londýně.

Jenže potíže už nám byly v patách.

***

Zdálo se mi, že jedu dostih, ale sen byl jako všechny sny nesouvislý a zmatený. Jednu sekundu jsem jel na koni, další pak na pštrosovi nebo v autě. Jedna část snu se ale neměnila – ať jsem jel na čemkoli, vždycky jsem závodil s Gregorym. A on se přitom neustále usmíval a pistolí s tlumičem mi mířil na hlavu.

S trhnutím jsem se probudil, zrychleně dýchal a byl připravený utíkat.

Když jsem se uklidnil, zůstal jsem ležet ve tmě a naslouchal Claudiinu rytmickému dechu vedle sebe.

Opravdu si myslím, že je Gregory zapletený v podvodu a vraždě?

Nevěděl jsem, ale vážně bych rád znal výsledky pitvy Jolyona Robertse, jestli se nějaká dělala.

Znovu jsem usnul, ale jen přerušovaně, často jsem se budil a naslouchal, jestli se neozve nějaký nepatřičný zvuk. Woodmancote je bez dopravy daleko tišší a bez pouličního osvětlení podstatně tmavší než Lichfield Grove, přesto jsem spal špatně a úplně se probudil o hodně dřív, než slunce krátce po šesté oknem zaplavilo ložnici.

Potichu jsem vstal a sešel bos dolů s počítačem pod paží. Poslední dva týdny jsem své klienty vážně zanedbával, a jestli to co nejdřív nenapravím, pak už žádnou práci hodnou toho jména u Lyalla a Blacka mít nebudu, i kdybych nedostal padáka.

Připojil jsem se na internet.

Měl jsem třiačtyřicet nepřečtených mailů včetně jednoho čerstvého od Jan Setterové, v němž mi hlásila, jak fantastická byla premiéra představení o Florence Nightingaleové a že jsem blázen, když jsem si to nechal ujít. Čas odeslání byl 5.50 dnes ráno, přičemž představení v Londýně končilo v půl jedenácté a následný večírek jistě trval hodně dlouho. To Jan vůbec nešla spát, anebo to poslala hned, jak dorazila domů?

Odpověděl jsem jí, jakou mám radost, že se jí to líbilo, a že jí ta investice snad nadělá hodně peněz.

Pak jsem se přesunul na stránky deníků, abych si přečetl kritiky. Všechny až na jednu byly hodně povzbudivé, tak snad bude představení opravdu ziskové. Investovat do představení a filmů je vždycky riskantní byznys. Obvykle klientům říkám, že jde o daleko větší hazard než na burze, i když u většiny rizikových investic je zase možnost většího výnosu. Zdůrazňuju jim ale, ať jsou připraveni, že by mohli přijít o všechny vložené peníze.

Jeden z mých klientů u takové investice nikdy neočekával finanční návratnost, jen si prostě užíval, že se při premiérách poplácává po zádech s hvězdami a zve všechny přátele do první řady na „své“ představení. „Vím, že bych mohl přijít o všechno,“ říkával. „Ale i tak si užiju každou minutu, kdy o ty prachy budu přicházet. Navíc člověk nikdy neví, třeba zrovna nadělám jmění.“

A přesně to se mu minulý rok povedlo.

Na můj návrh podpořil malou nezávislou filmovou společnost při natáčení obskurní a neuctivé komedie o prvních transportech odsouzenců z Evropy do Austrálie v roce 1787. K překvapení všech včetně mého klienta se film Bruce, první Australan stal obrovských mezinárodním hitem. Na vstupném po celém světě vydělal víc než dvousetnásobek výrobních nákladů a získal nominaci na Oscara pro mladého herce v titulní roli.

Úspěchů je však málo, zato neúspěchů hodně.

Odpovědět na všechny maily mi zabralo víc než dvě hodiny, a to už jsem nahoře zaslechl pohyb a vzápětí sešla dolů matka v županu.

„Dobré ráno, drahoušku. Jsi vzhůru nějak časně.“

„Už jsem tady přes dvě hodiny. Mám práci.“

„Ano, drahoušku. To máme všichni. Tak co bys chtěl k snídani? Mám šunku a místní vejce a můj řezník pan Ayers mi udělal pár báječných párečků. Kolik si jich dáš?“ spustila matka.

„Stačí mi káva a jeden toast,“ bránil jsem se.

Jako kdyby se král Knut Veliký pokoušel zadržet příliv.

„Nebuď směšný,“ napomenula mě matka a už kladla pánev na plotnu. „Musíš se pořádně nasnídat. Co bych to byla za matku, kdybych tě nenakrmila.“

Povzdechl jsem si. Třeba bychom si s Claudií v době oběda mohli někam vyjet.

Donesl jsem své snoubence nahoru šálek čaje, zatímco se dole na pánvi škvířila šunka a párečky.

„Dobré jitro, má nádherná,“ popřál jsem jí a roztáhl záclony. „Jak se dnes cítíš?“

„Pořád trošku bolavá,“ posadila se. „Ale je to lepší než včera.“

„Dobře, tak je načase vstát. Delia Smithová dole vaří snídani.“

„Hmm, cítím to,“ zasmála se. „To ode mě ale po svatbě nečekej.“

„Cože?“ předstíral jsem pohoršení. „Žádné teplé snídaně? Tak to se svatba ruší.“

„Ještě jsme neurčili datum,“ připomněla mi Claudia.

„Před, nebo po ztrátě vlasů?“ zeptal jsem se vážně.

Na chvíli se zamyslela. „Až mi zase narostou. Dej mi čas, ať si nejdřív zvyknu na to zasnoubení.“

„Tak tedy potom,“ sklonil jsem se a políbil ji. „Ať ti to netrvá dlouho, nebo párečky pana Ayerse vystydnou.“

Zalezla pod přikrývku a dala si polštář na hlavu. „Zůstanu tady.“

„Nijak ti nepomůže, když se budeš schovávat,“ zasmál jsem se a nechal ji tam.

Matka měla pravdu, párečky byly vynikající, ale tak jako u každého jejího jídla jich bylo moc a byly příliš velké. Dál na nás čekala ještě hora šunky a míchaných vajíček s osmaženým chlebem, nemluvě o houbách a grilovaných rajčatech k tomu.

Když jsem se opět usadil u počítače, abych přes dálkový přístup zkontroloval složky svých klientů, připadal jsem si totálně přejedený.

Claudia se mezitím odhodlala vstát a přišla dolů v koupacím plášti, ale snědla pouze malou misku müsli a nakrájené ovoce. Uculovala se přitom. To vážně není fér.

Strávil jsem dopoledne zběžným prohlížením složek všech svých zhruba padesáti osobních klientů, abych si prověřil upomínky a ujistil se, že jsem nepropásl reinvestovat výnosy ze splatných dluhopisů a podobně.

Co bych ovšem opravdu potřeboval, bylo prostudování pohybů na burze. Je nezbytné dělat to každý den, aby si člověk uchoval „cit“ pro trhy a snažil se držet krok s trendy, když už nebude o krok před nimi. Ne že by Lyall a Black investovali přímo do jednotlivých akcií. Ta část peněz našich klientů, která směřuje do základního jmění společností, je investována výhradně prostřednictvím podílových nebo investičních fondů, které zahrnují širokou škálu různých akcií. Je to způsob, jak rozložit riziko a rozprostřít svá zlatá vejce do více ošatek. Přesto pro mě zůstává důležité, abych si uchoval cit pro trhy, a mohl tak radit svým klientům, pro který ze stovek fondů se rozhodnout.

Za poslední zhruba týden jsem se provinil vážným zanedbáváním těchto svých povinností.

Použil jsem matčinu pevnou linku, abych si zkontroloval hlasovou schránku. Měl jsem jednu novou zprávu, a to od Sherri, která mě žádala, ať jí zavolám do Herbova bytu.

„Zdravím,“ řekl jsem, když to zvedla. „Je všechno v pořádku?“

„Jo,“ odpověděla a znělo to, jako že má všeho dost. „Aspoň myslím. To pondělí v Liverpoolu bylo děsné.“

„To mě mrzí,“ řekl jsem.

„Jo. No co, už je to pryč.“ Hlasitě si do telefonu povzdechla. „Zítra ráno jedu domů. Letím v deset čtyřicet pět do Chicaga. Volala jsem, jen abych se rozloučila.“

„Díky, to jste hodná.“

„Přišlo pár dopisů pro Herba a taky volali z jeho tělocvičny, něco že jim nezaplatil a chtějí zpátky jeho skříňku. Počkejte, mám tady někde jejich číslo.“ Slyšel jsem, jak v pozadí něco štrachá. „Tady to je. Jmenuje se to Slim Fit Gym.“ Přečetla mi telefonní číslo a já si je zapsal na zadní stranu smlouvy o pronájmu auta.

„Nedělejte si starosti,“ řekl jsem jí. „Nechte ty dopisy na stole, vyřídím je a do tělocvičny zavolám. Dávejte na sebe pozor. Doufám, že bezpečně dorazíte domů. Dám vám zprávu o pohřbu, až budu sám něco vědět.“

„Policie říkala, že to může trvat týdny. Proto se vracím. Přišla bych o práci, kdybych tu dál zůstávala.“

Život umí být pes.

Zavolal jsem Slim Fit Gym.

„Přímé inkaso pana Kovaka bylo zrušeno,“ řekl mi tam kdosi. „Takže chceme zpátky jeho skříňku.“

„Zemřel,“ sdělil jsem jim. „Tak si ji klidně vezměte zpátky.“

„Jenže je na ní visací zámek,“ namítla ta osoba.

„To nemáte rezervní klíč?“ divil jsem se.

„Byl to vlastní zámek pana Kovaka.“

„Nemůžete ho odříznout?“ navrhoval jsem již poněkud netrpělivě.

„Ne,“ začala se rozčilovat i ta osoba. „Musíme mít klíč.“

Vzpomněl jsem si na klíček připíchnutý na nástěnce nad Herbovým psacím stolem v kanceláři.

„Dobře, dobře, přinesu ho příští týden.“

Nezamlouvalo se jim to, ale měli smůlu. Zato trvali na tom, abych jim na sebe dal spojení. Nechtělo se mi dávat jim číslo mobilu, tak jsem uvedl číslo do kanceláře.

Zavěsil jsem, opřel se a protáhl se.

„Nechtěl by sis vyrazit?“ zeptala se Claudia. Přišla ke mně a masírovala mi ramena. „Venku je krásně.“

Mé studium trhů bude muset počkat.

„To by bylo fajn,“ otočil jsem se k ní na židli. „Ale víš určitě, že se na to cítíš?“

„Ano, dneska je mi daleko líp. Ale radši si vezmeme auto. Zatím bych asi po venkově rázovat neměla. Co kdybychom si zajeli na oběd do nějaké hospody?“ Mrkla na mě.

„Skvělý nápad,“ souhlasil jsem. Vstal jsem a šel do kuchyňské! části, kde matka pobíhala kolem myčky na nádobí. „Mami, mysleli jsme si s Claudií, že bychom si zajeli do nějaké hospody na oběd. Nechceš jet s námi?“

„Jé,“ vyhrkla matka, „ale já mám od pana Ayerse k obědu krásné vepřové kotletky.“

„Nehodily by se na dnešní večer?“ navrhoval jsem.

„Na večer pro nás mám pečenou jehněčí kýtu.“

Jak vidno, řezník pan Ayers měl napilno.

„Nech kotlety v ledničce. Odpočiň si. Pojedeme všichni na oběd.“

Vyrazili jsme a já nakukoval přes živý plot, jestli se někde nepotlouká vrah, zatímco jsme všichni tři nasedali do nenápadného modrého sedanu. Samozřejmě tam nikde nebyl. Bezpečně jsme se přemístili do místního venkovského hostince s cedulí VÝBORNÁ KUCHYNĚ u vchodu. Claudia s matkou si objednaly sklenici bílého vína a salát s lososem, zatímco já si dal dietní Colu a pytlík smažených burských oříšků.

„Ale drahoušku,“ stěžovala si matka znepokojeně, „musíš pořádně obědvat, jinak se za chvíli úplně vytratíš.“

„Drahá matko, od chvíle, kdy jsme přijeli, nedělám nic jiného, než že jím. Že bych se úplně vytratil, je tudíž nejmenší z mých starostí.“ Nijak ji to nepřesvědčilo a už jsem cítil, jak mě k večeři nemine obzvlášť velká porce jehněčí kýty.

***

Když jsme se vrátili, zvonil v domku telefon a matka ho spěchala zvednout.

„To je pro tebe,“ podala mi sluchátko.

„Haló?“ ohlásil jsem se.

„Byl to skutečně infarkt,“ ozval se na lince hlas vrchního inspektora Tomlinsona. „Dostal ho, když plaval ve svém bazénu. V důsledku toho se utopil. Úplná pitva byla provedena v úterý odpoledne v nemocnici Royal Free. Plukovník Roberts měl zřejmě problémy se srdcem.“

„Hm, taková jsou nebezpečí ranního plavání,“ prohodil jsem.

„Šlo naopak o večerní plavání a zřejmě byl sám. A navíc pil. Hlupák jeden. Hladina alkoholu v krvi dvojnásobně překračovala povolený limit pro řízení.“

„Jenže on neřídil.“

„Ne,“ souhlasil detektiv, „ale plaval. A podle mých zkušeností se alkohol a voda nesnášejí.“ Zasmál se svému vtipu a mně to přišlo trochu protivné. Taky mi to připomnělo Jolyona Robertse, jak totéž udělal během našeho setkání v baru Chasers na závodišti v Sandown Parku.

„Počkejte minutku,“ zvolal jsem, neboť jsem si vzpomněl ještě na něco z toho setkání. „Plukovník Roberts mi kategoricky řekl, že alkohol nepije. A nikdy nepil.“

Kapitola 14

„Zase vám zavolám,“ řekl vrchní inspektor Tomlinson spěšně. „Budu muset požádat o pár laskavostí.“

Zavěsil a já měl vztek, že jsem se nezeptal na Billyho Searla. Ale to počká.

Telefon mi znovu zazvonil přímo v ruce.

„Haló, zapomněl jste na něco?“

„Promiňte?“ uslyšel jsem ženský hlas. „Jste to vy, pane Nicholasi?“

„Paní McDowdová, rád vás slyším.“

Na druhém konci linky následovalo krátké ticho, zatímco paní McDowdová zřejmě zvažovala, jestli nejsem sarkastický.

„Mám pro vás vzkaz od pana Patricka,“ oznámila mi posléze.

„Jak jste přišla k tomuhle číslu?“ zeptal jsem se.

„Chce…“, spustila, ale přerušil jsem ji.

„Paní McDowdová,“ zopakoval jsem hlasitě, „jak jste získala tohle číslo?“

„Bylo na displeji jako číslo volajícího, když jste dnes ráno telefonoval,“ objasnila mi.

Od člověka, který se schovává, to byla pěkná neopatrnost, pomyslel jsem si.

„A stejně,“ pokračovala, „já to číslo znám. Jste u matky. Jak se jí daří?“

„Daří se jí dobře, děkuju,“ kousal jsem se do jazyka. „Tak co chce pan Patrick?“

„Chce, abyste dopoledne, než přijdete do kanceláře, zavolal. Má to něco společného se schůzkou mezi vámi a panem Gregorym.“

„Řekl, čeho se ta schůzka bude týkat?“ vyzvídal jsem.

„Ne,“ odpověděla. Stejně bych se ale vsadil, že to ví. Paní McDowdová ví všechno.

„Povězte, prosím, panu Patrickovi, že zítra nebudu v kanceláři moc časně.“

„To už jsem mu řekla,“ prohlásila. „Když jste až v Gloustershiru.“

Zajímalo by mě, komu dalšímu to ještě pověděla.

A hlavně – řekla to panu Gregorymu?

***

Většinu odpoledne jsem věnoval snaze získat přehled o měnících se cenách derivátů a termínových komodit, o tom, jak nedávný pokles Dow Jonesova indexu ve Spojených státech ovlivnil trhy na Dálném východě víc než Evropě, a o fluktuacích ceny zlata v librách jakožto důsledku pohybu ceny barelu ropy v dolarech.

Bylo to jako vyvažování.

Některé ekonomiky rostou a jiné stagnují, akciové trhy se pohybují různým tempem a v protichůdném směru, některé měny posilují a jiné oslabují. Trik, jak zvítězit ve velké globální finanční hře, spočívá v tom, že investujete tam, kde lze očekávat růst hodnoty, a prodáváte to, kde se chystá pokles. Pak jsou tu hedgeové fondy (někdy také zvané zajišťovací, kde by akcie v tzv. dlouhých a krátkých pozicích měly vyrovnávat riziko. Tyto fondy nepodléhají regulaci a soustřeďují se na absolutní výnos. Přes svůj název představují vysoce rizikovou strategii.) a prodeje nakrátko (spekulace na pokles ceny), které by vám měly zajistit peníze, když se hodnoty pohnou nesprávným směrem.

Je to však všechno trochu jako sázení u bookmakera. Když máte vy vyhrát, pak on musí prohrát. Tak je tomu i na trzích – jsou na nich vítězové a poražení. Vítězové mají velké domy, zatímco poražení bankrotují a jejich velké domy jim seberou banky, které je následně prodají vítězům.

Peníze obíhají kolem dokola, ale nekončí vždy u těch samých lidí.

Pak jsou tu také podvodníci, co se snaží pro sebe získat výhodu zneužitím vnitřních informací a manipulováním trhu.

Na vnitřní informace se kdysi pohlíželo jako na zaměstnanecký požitek, jemuž se těší makléři a ředitelé společností, kteří dopředu zpeněží znalosti o ziscích a fúzích tím, že koupí či prodají akcie dříve, než jsou tyto skutečnosti známé ostatním. Dnes za to, co dříve dělal kdekdo, posílají soudy zcela právem do vězení.

Ovšem jsou i tací, kteří si myslí, že mohou systém porazit, a mnohým se to i daří, protože sázka na jistotu je jako mít licenci na tiskárnu peněz.

Herb Kovak řekl paní McDowdové, že rád sází na jistotu.

A ona to řekla mně.

***

Vrchní inspektor Tomlinson zavolal znovu v pět.

„Zcela určitě pil,“ oznámil mi. „Viděl jsem celou pitevní zprávu. Nemůže jít o omyl. Testovali jak krev, tak nitrooční tekutinu. A v žaludku byly zbytky whisky.“

„Jak snadné je přinutit někoho, aby vypil whisky?“ zajímal jsem se.

„Ale, ale. Kdopak to tady má podezíravou povahu?“

„Je to prostě až moc příhodné,“ připomněl jsem.

„Ale jak byste někomu přivodil infarkt?“ zeptal se a jeho mírně sarkastický tón naznačoval, že mi nevěří.

„Když byste jeho opilou hlavu přidržel pod hladinou bazénu,“ nadhodil jsem. „Buď by se rovnou utopil, anebo měl srdeční problémy, zpanikařil, dostal infarkt a pak se utopil.“

„Ale k čemu alkohol?“ tázal se.

„K většímu zmatku. Když víte, že pil, instinktivně budete věřit, že byl bláhový hlupák, a pravděpodobně si budete myslet, že si za to smrt částečně zasloužil.“

„To je pravda,“ připustil. „Tak jsem k tomu přistupoval já. Jenže pouze spekulujete. Nemáme žádný důkaz o nečisté hře.“

„Ne,“ souhlasil jsem. „A důkazy, které snad existovaly, jsou příhodně pochované na hřbitově Golders Green.“

Zasmál se. „Tak už to v mém životě chodí.“

„Co Billy Searle? Zjistil jste něco?“

„Probral se a mluví,“ sdělil mi. „Ale nic neříká.“

„Nic?“

„Víceméně. Odmítá sdělit, jestli znal osobu, která ho srazila z kola. Tvrdí, že šlo o nehodu. A popírá, že by někomu dlužil peníze.“

Nijak mě to nepřekvapilo. Pokud šlo o bookmakera a Billy se namočil do nějakého sázkového skandálu, pak to těžko připustí. Rovnalo by se to trvalé ztrátě žokejské licence.

„Tak vám děkuju za zprávy. Máte něco nového o tom střelci?“

„Zatím ne.“

„Nedostali jste žádné reakce na to video?“

„Spousty. Ve skutečnosti až moc. Metropolitní policie i my je prosíváme a prověřujeme s trestním rejstříkem.“

Právě to mě nejvíc znepokojovalo. Jestli šlo o profesionálního zabijáka, pak je nepravděpodobné, že by měl záznam v trestním rejstříku, takže se v prověřování vůbec nemusí objevit.

„Co nějaký osobní strážce, kterého jste mi slíbil? Nemůžu tady zůstat moc dlouho, je to příliš daleko od Londýna, ale domů se mi nechce, když tam někde pořád může pobíhat náš přítel.“

„Promluvím se svým nadřízeným,“ přislíbil.

„Díky. A udělejte to prosím brzy.“

Domluvili jsme a já se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na šest. Načase skončit pracovní den.

Zaklonil jsem se na židli a klikl na doručenou poštu, abych se ještě jednou podíval do e-mailové schránky. Našel jsem mail od Gregoryho Blacka.

Honem jsem ho otevřel.

„Nicholasi,“ psalo se tam, „Patrick mě požádal, abych se vám omluvil za svůj páteční výbuch. Je mi to líto. Ujišťuji vás, že se nic podobného z mé strany už nebude opakovat, až se po svém pobytu u matky vrátíte do kanceláře. S pozdravem Gregory Black.“

Páni, říkal jsem si. Má pohrůžka soudní žalobou jim vskutku nasadila brouka do hlavy. Uměl jsem si představit, nakolik je Gregorymu odporné, že musí takový e-mail napsat a Patrick mu přitom stojí za zády a po boku má nepochybně i právníka společnosti, Andrewa Mellora, který jim oběma radí ve věci zákoníku práce.

Dostal jsem sice od Gregoryho nabručenou omluvu, ale nadosmrti mi to bude zazlívat, což mou budoucnost u firmy nijak neulehčí.

Taky se mi zrovna moc nezamlouvalo, že Gregory ví o mém pobytu u matky.

Paní McDowdová chce nejenom o každém všechno vědět, ale taky se těmito znalostmi ráda pochlubí tak, že je rozšiřuje. Celá kancelář a pravděpodobně i polovina Lombard Street teď ví, že jsem v Gloustershiru.

***

Zhruba v půl osmé matka navrhla, abych na oslavu svého zasnoubení s Claudií otevřel láhev šampaňského.

„Dala jsem včera večer láhev do ledničky, aby se pořádně vychladila a byla hezky studená.“

Byla hezky studená.

Vyndal jsem láhev a nalil do tří skleniček zlatavé bublinky. Potom jsme jeden po druhém pronesli přípitek.

„Na dlouhé a šťastné manželství s mojí Claudií,“ řekl jsem a napil se.

„Na dlouhý život a pevné zdraví,“ pohlédla na mě Claudia. Opět jsme se napili.

„Na spoustu vnoučat,“ pronesla matka a všichni jsme si ještě jednou připili.

Vzali jsme se s Claudií za ruce. Beze slov jsme oba věděli, co si ten druhý myslí. Ach ano, prosím, na všechna ta tři přání. Jenže s rakovinou je všechno tak strašidelné a nepředvídatelné.

„Už jsi to pověděl otci?“ otázala se matka.

„Ne. Jsi jediná, kdo to ví.“ Dokonce ani paní McDowdová nezná tohle malé tajemství, pomyslel jsem si.

„To mu to nepovíš?“ chtěla vědět matka.

„Nakonec ano. Ale poslední dobou jsem s ním moc nemluvil.“

„Hlupák jeden,“ utrousila matka.

Věděl jsem, že mu rozpad jejich manželství má za zlé, ale po pravdě to byla i její chyba. Do toho jsem se ale nechtěl znovu pouštět.

„Zítra mu zavolám,“ slíbil jsem. „Pro dnešní večer si užívejme, že jsme tu takhle spolu.“

„Na to se napiju,“ pozvedla Claudia skleničku. Připojili jsme se k ní.

Zavzpomínal jsem na otce.

Před sedmi roky, když se mí rodiče nakonec rozvedli a prodali velký dům, si vzal svůj podíl a použil peníze ke koupi nenápadného bungalovu s výhledem na moře ve Weymouthu. Od té doby jsem za ním byl jen párkrát, i když jsem ho několikrát při různých příležitostech viděl v Londýně.

Odjakživa jsme si nebyli nijak blízcí a den ode dne jsme se od sebe ještě víc vzdalovali. Neřekl bych však, že to některého z nás příliš trápilo. Otec mi dokonce ani nezavolal, když mě zatkli a má fotografie byla ve všech novinách a v televizi. Třeba nadcházející svatba a naděje na vnoučata napomůže oživení našeho vztahu, i když jsem o tom dost pochyboval.

Claudia prostírala stůl a matka se věnovala pánvím s brambory a karotkou, zatímco se jehněčí kýta pomalu pekla v troubě. Já jsem nám všem nalil další šampaňské a nechal dámy, ať se činí. Opřel jsem se o pracovní desku a vychutnával si poslední paprsky večerního slunce, které dovnitř zářivě pronikaly kuchyňským oknem na západní straně.

„Zatracená práce,“ zaklela matka.

„Copak se stalo?“ otázal jsem se.

„Vypnul sporák,“ řekla.

„Nejde elektřina?“

Zkusila vypínač, několikrát jím cvakla nahoru a dolů, ale nic se nestalo.

„Mizerná elektrická společnost!“ zlobila se. „Hned jim zavolám.“

Vyhrabala ze zásuvky vizitku a zvedla telefon.

„No to je divné!“ zvolala. „Telefon taky nejde.“

„Funguje na elektřinu?“ tázala se Claudia. „Náš bezdrátový telefon ano.“

„Já bezdrátový telefon nepoužívám. Tohle je pevná linka.“

A sakra!

Ozvalo se důrazné klepání na dveře.

„Dojdu tam,“ vykročila Claudia.

Elektřina nejde, telefon nefunguje a někdo klepe na vchodové dveře. Najednou mi hrůzou vstaly vlasy na hlavě.

„Nedotýkej se těch dveří,“ zařval jsem na Claudii.

Ohlédla se, ale pořád pokračovala směrem k nebezpečí. „Proč ne?“ podivila se.

„Claudie, jdi od těch dveří,“ zakřičel jsem znovu.

Již jsem byl na půl cesty k ní, když se klepání opakovalo. A Claudia se dál blížila ke dveřím.

Popadl jsem ji právě ve chvíli, kdy sahala na kliku.

„Co to proboha děláš?“ otázala se hlasitě. „Otevři ty dveře!“

„Ne,“ odmítl jsem tlumeně.

„Proč ne?“ zeptala se.

„Mluv potichu,“ sykl jsem na ni.

„Proč?“ tázala se již tišeji a ustaraně. Zřejmě z mého obličeje vyčetla strach.

„Prosím, běž do kuchyně.“ Podíval jsem se na matku, která na nás zírala s nepotřebným telefonem v ruce.

Cosi z naléhavosti v mém hlase ke Claudii nakonec proniklo, a tak se šla postavit vedle matky.

Obě najednou vypadaly vyděšeně.

Zašel jsem do malé šatny vedle vchodových dveří a škvírkou v záclonách vykoukl, kdo tam venku stojí.

Měl na sobě šedozelenou bundu s vyhrnutým límcem a tentokrát si na hlavu nasadil tmavomodrou baseballovou čapku, ale přesto nebylo žádných pochyb, že je to tentýž člověk, kterého jsem naposledy viděl na zrnitém videozáznamu z novinového krámku pana Patela, stejný muž, co zastřelil Herba Kovaka v Aintree a který na mě střílel v Lichfield Grove.

Zatracená práce, pomyslel jsem si jako ozvěna své matky.

Vrátil jsem se do pokoje.

Ve vchodových dveřích je západka podobná patentnímu zámku, která po zavření automaticky zaklapne. Je pevná, ale bude to stačit?

Rychle jsem přešel přes kuchyň a zamkl taky zadní dveře. Otáčel jsem klíčem pomaličku, abych nadělal co nejméně hluku, a pak jsem ještě zastrčil závoru.

Matka s Claudií pohledem sledovaly každý můj krok.

Slyšeli jsme, jak muž lomcuje předními dveřmi. Obě ženy se instinktivně přikrčily za pracovní deskou.

„Kdo to je?“ zašeptala matka.

Musel jsem jim to povědět.

„Milé dámy,“ šeptal jsem, „je to velice nebezpečný člověk a pokouší se mě zabít.“

Claudia vytřeštila oči, až jsem měl dojem, že jí vypadnou z hlavy. Matka to ale vzala jako vtip a začala se smát.

„Myslím to naprosto vážně,“ zarazil jsem ji uprostřed smíchu. „Je to ten samý člověk, co zabil Herba Kovaka na dostizích v Aintree.“

Tentokrát se obě zatvářily ještě vyděšeněji. Ostatně i já byl vyděšený.

„Zavolej policii,“ vybídla mě Claudia, ale pak si vzpomněla. „Ach Bože, on přestřihl telefonní linku!“

A taky elektřinu.

Pevná linka bez proudu nefunguje a naše mobily tu nemají signál.

Musíme spoléhat jen sami na sebe.

„Jděte nahoru,“ přikázal jsem potichu, ale rozhodně. „Obě a hned. Zamkněte se v koupelně, sedněte si na podlahu a nevycházejte ven, dokud vám neřeknu.“

Claudia na chviličku zaváhala, potom však přikývla a vzala matku za ruku. Vykročily společně, ale Claudia se ještě ohlédla. „Co budeš dělat ty?“ chtěla vědět a ve tváři se jí zračil veliký strach.

„Pokusím se ho udržet venku,“ řekl jsem. „Tak běžte, honem!“

Zmizely na vestavěném schodišti a slyšel jsem, jak nahoře nade mnou zavírají a zamykají dveře do koupelny.

Jestli se ten člověk dostane dovnitř a zabije mě, pomyslel jsem si, třeba je nechá na pokoji, když bude s prací hotov. Zatímco kdybychom všichni tři zůstali tady dole, pak by nás nepochybně taky všechny zabil.

Rozhlédl jsem se po nějaké zbrani.

Nabitá puška by byla fajn, jenže matka se o venkovské sporty zajímá asi tolik jako já o origami.

Slyšel jsem, že útočník zkouší zadní dveře, a instinktivně jsem od nich odskočil.

Slunce klesalo a jeho poslední oranžové paprsky se už z kuchyňského okna vytratily. Začínala být tma, zvlášť uvnitř bez elektrického světla, jež by zahnalo stále houstnoucí šero.

Zoufale jsem se rozhlížel po něčem, co bych mohl použít jako zbraň. U předních dveří stál ve velké čínské váze deštník a taky vycházková hůl. Chopil jsem se hole, ale byl to skládací model pro snazší sbalení. Tak jsem se rozhodl pro golfový deštník s těžkou dřevěnou rukojetí. Nic zvláštního, jenže tady nic jiného nebylo. Jak moc bych si přál, aby měl domek ještě pořádný krb s velkým, těžkým kovovým pohrabáčem, jenže matka ho nahradila takovou tou věcí na plyn s atrapami uhlí.

Oproti útočníkovi mám zatím aspoň tu výhodu, že na něj dosud vidím lépe než on na mě.

Venku bylo pořád ještě poměrně světlo, a tak jsem oknem sledoval, jak jde doprava kolem domu. V jednu chvíli se přiblížil k oknu kuchyně, přitiskl obličej ke sklu a přistínil si ho rukama, aby viděl dovnitř. Dal jsem si pozor, abych stál vedle okna v tmavém koutě, kam na mě nedohlédne.

Třeba půjde pryč, napadlo mě.

Nešel.

Zvuk roztříštěného skla udělal konec veškerým nadějím, že by to mohlo skončit jednoduše a bez násilí.

Matčina okna jsou starobylá a odpovídají stáří domku. Je to jakási verze dávných malých tabulek skla v olověných rámečcích, zasazených v kovovém rámu.

Útočník rozbil jen jednu tabulku okna v kuchyni, ale to mu stačilo, aby otvorem prostrčil ruku v rukavici a dosáhl na kličku.

V ubývajícím světle jsem sledoval jeho počínání, až se okno otevřelo směrem ven.

Kde bych se mohl schovat?

Nejlepší místo je jistě nahoře v koupelně za zamčenými dveřmi, neměl jsem ale v úmyslu se tam ke Claudii a matce připojit. Byl jsem přesvědčený, že by to nakonec vedlo k neodvratné smrti všech tří.

Tak kde jinde bych se mohl schovat?

Nikde.

Došel jsem k závěru, že schovávat se by bylo nejméně vhodným řešením. Střelci by to jenom poskytlo výhodu, mohl by si dát načas, třeba celou noc, kdyby chtěl, a nakonec by mě stejně našel, a pak bych i já dostal pár kulek do srdce a další do obličeje podobně jako chudák Herb.

Když se tedy nebudu schovávat, pak tady rozhodně nebudu jen tak stát a čekat, až mě zabije. Jedinou možností je tudíž útok, tvrdý a rychlý.

Muž se začal protahovat oknem. Pistole s tlumičem se v místnosti ocitla jako první.

Postavil jsem se vedle okna a zvedl deštník za špičatý konec, abych mohl udeřit těžkou rukojetí.

Napřel jsem veškerou sílu a prudce praštil rukojetí do pistole. Mířil jsem původně na zápěstí, ale v posledním zlomku vteřiny ten chlap stáhl ruku trochu zpátky.

Pistole spustila, kulka se s hlasitým cvaknutím odrazila od žulové pracovní desky pod oknem a zabořila se do protější stěny. Rána zároveň vyrazila muži pistoli ze sevření. Zbraň dopadla s rachotem na podlahu, klouzala po kamenných dlaždicích a zmizela z dohledu pod matčinou starou lednicí. To trochu vyrovnává síly na obou stranách, napadlo mě, ale býval bych raději, kdybych byl dokázal pistoli jejímu majiteli vytrhnout.

„Jebi se!“ vybuchl muž.

Nevěděl jsem, co to znamená. Navíc se bohužel dál cpal oknem dovnitř.

Zvedl jsem deštník k dalšímu úderu, jenže teď už o mně věděl, a tak po deštníku chňapl a vyrval mi ho z ruky. Odhodil ho stranou, prolezl oknem a přikrčil se na pracovní desce.

Vrhl jsem se po něm, ale byl na mě připravený a snadno mě odrazil, až jsem přes kuchyni odklopýtal k dřezu.

Rychle jsem se otočil, jenže on už mezitím seskočil na zem. Viděl jsem, že se rozhlédl kolem a potom vytáhl velký porcovací nůž z dřevěného stojánku vedle matčina sporáku. Proč jen mě to taky nenapadlo?

Rychle jsem se pohnul doprava, aby mezi námi byl jídelní stůl. Když na mě nedosáhne, tak mě taky nebude moct bodnout.

Následoval jakýsi balet, kdy se on pohyboval jedním směrem a já zase zrcadlově proti němu, aby jídelní stůl stále zůstával mezi námi. Oběhli jsme tak stůl třikrát či čtyřikrát a já pozorně sledoval, jestli se nechystá změnit směr. Vytahoval od stolu židle, aby mě zpomalil, ale byl jsem rychlý. Nemám sice takovou formu, jako když jsem byl žokej, nicméně pokud jde o běh, nejsem žádný šnek. Dobře mi to posloužilo v Lichfield Grove i teď.

Jenže na jak dlouho?

Jemu stačí, aby měl štěstí jen jedinkrát.

Změnil taktiku, stoupl na jednu z židlí a vylezl na stůl, načež se po mně vrhnul. Otočil jsem se a utíkal ke schodům, otevřel výkyvná dvířka a bral schody po dvou až po třech. Slyšel jsem za sebou, že mě dohání.

Kam bych měl zmizet? Docházely mi možnosti.

Hrdlem mi stoupala panika. Nechtěl jsem umřít.

Otočil jsem se k němu čelem. Aspoň to uvidím přicházet a budu se moct pokusit o nějaký manévr, abych se vyhnul bodnutí nožem.

Chlap se zastavil na vršku schodiště. Měl mě jen půldruhého metru před sebou. Udělal krok kupředu a já o krok ustoupil, načež jsme to oba opakovali, až jsem se ocitl zády u zdi. Neměl jsem kam dál ustupovat.

Ještě se o krok přiblížil a já už se připravoval na bodnutí, i když jsem nevěděl, co udělám, až ten okamžik nastane.

Asi zemřu.

Claudia se vynořila z koupelny na pravé straně na druhém konci chodby.

„Vypadni, ty hajzle!“ zařvala na útočníka ve fortissimu. „A jeho nech na pokoji!“ Načež zabouchla dveře koupelny a zase je zamkla.

Muž se na okamžik otočil po zvuku. Rychle jsem na něj skočil a omotal mu pravou paži kolem krku. Předloktím jsem mu tlačil zepředu na ohryzek a zároveň jsem se mu pokusil vrazit prsty levé ruky do očí.

Tiskl jsem mu krk vší silou.

Nestačilo to však.

Ten chlap byl podstatně vyšší a silnější než já a navzdory mému nejusilovnějšímu stisku se prostě začal otáčet čelem ke mně. Jelikož jsem měl obě ruce zvednuté k jeho hlavě, mé břicho zůstalo vůči bodnutí nožem zcela nechráněné.

Co to povídal ten spinální specialista?

„Ať už budete dělat cokoli, hlavně se neperte,“ nabádal mě.

O padání ze schodů neříkal nic.

Zavěsil jsem se tomu chlapovi na krk, jako kdyby na tom závisel můj život, což byl přesně ten případ, a vrhl jsem se po hlavě dolů úzkým vestavěným schodištěm, přičemž jsem ho strhl s sebou. Byla to šílenost, zvlášť u někoho, komu hlava sotva drží na krku. Zároveň to byla moje jediná šance.

Přetočil jsem se při pádu tak, abych přistál na muži. V místě, kde se dřevěné schodiště v polovině stáčí o devadesát stupňů, dostala mužova hlava plný náraz. Klouzali jsme k patě dřevěných schodů a zastavili se s mojí pravou rukou stále omotanou kolem jeho krku. Zůstali jsme ležet víceméně mezi dvířky, s nohama stále na schodech, zatímco hlavy a ramena vykukovaly dole do místnosti.

I pro mě s mužovým tělem pod sebou, které tlumilo můj pád, byl náraz do stěny tak silný, že mi vyrazil dech z plic, ale aspoň mi neupadla hlava.

Vyprostil jsem ruku zpod jeho krku a vyskočil, připravený pokračovat v boji, nebylo to však potřeba. Muž ležel bezvládně obličejem dolů tam, kde dopadl.

Rychle jsem si došel pro matčinu skládací vycházkovou hůl a použil ji k vytažení pistole zpod ledničky, odkud jsem si ji přitáhl rukojetí.

Jestli ten chlap třeba jen mrkne, pomyslel jsem si, tak ho zastřelím.

Stál jsem nad ním velice dlouhou dobu, jak se mi zdálo, mířil mu na hlavu pistolí a číhal na jakýkoli pohyb.

Nepohnul se však. Dokonce ani nedýchal.

Přesto jsem pořád nevěřil, že nevyskočí a nezabije mě, tak jsem na něj dál mířil pistolí.

„Claudie!“ zavolal jsem co nejhlasitěji. „Claudie, potřebuju tvou pomoc.“

Slyšel jsem, jak se dveře koupelny otevírají, a potom kroky na dřevěných prknech podlahy nahoře.

„Už je pryč?“ zeptala se Claudia nahoře nad schodištěm. Byla už taková tma, že na muže ležícího dole nemohla vidět.

„Myslím, že je mrtvý,“ řekl jsem. „Nechci ale nic riskovat a tolik se setmělo, že na něj skoro nevidím.“

„Mám u postele baterku,“ ozvala se matka věcně.

Slyšel jsem, jak jde chodbou ke svému pokoji, a za chvíli se vrátila a jasné světlo baterky zaplavilo schodiště.

„Ach Bože!“ zvolala Claudia, když pohlédla dolů.

Dopadající světlo ukázalo, že mužova hlava leží téměř naplocho k jeho pravému rameni ve velice nepřirozeném úhlu. Zcela zjevně si zlámal vaz, jako se to kdysi stalo mně.

Jenže při této příležitosti tu nebyli žádní přátelští záchranáři, kteří by mu nasadili fixační límec a pohotovou a opatrnou péčí mu zachránili život jako mně před lety na závodišti v Cheltenhamu.

Jeho zlomený krk poskakoval po dřevěném schodišti a celou dobu ho moje paže tiskla k jedné straně.

A to ho zabilo.

Kapitola 15

Třes pokračoval ještě několik minut, až jsem z toho byl úplně vyčerpaný. Měl jsem chuť si sednout a dělalo se mi zle.

„Máme zabaleno,“ ozvala se Claudia shora a baterka znovu osvětlila schodiště.

„Dobře, podej mi ty věci.“

Opatrně jsem stoupl na prvních pár schodů vedle mužových nohou a natáhl se nahoru. Claudia mi podala naše tašky a matčino zavazadlo.

Potom jsem je jednu po druhé vedl dolů a dával pozor, aby na schodech nešláply na mrtvého muže.

„Ach Bože, můj ty Bože,“ lamentovala Claudia. Opakovala to pořád dokola, když šla nervózně po schodišti dolů, tiskla se ke straně a ruce držela zvednuté, aby se muže náhodou nedotkla.

Matka se kupodivu chovala daleko stoičtěji, přitančila po schodech dolů, jako kdyby tam nic nebylo. Podezíral jsem ji, že by mrtvého ráda zostra nakopla za to, že jí zkazil pečeni k večeři.

Všichni tři jsme vyšli k autu, naložili zavazadla a odjeli uličkou plnou výmolů. Mrtvého jsme nechali v temném domě.

***

Dojel jsem do Cheltenhamu a zavolal policii, nikoli však na tísňové číslo. Zatelefonoval jsem vrchnímu inspektorovi Tomlinsonovi na mobil.

„Muž, co zabil Herba Kovaka, leží mrtvý pod schodištěm v domku mé matky,“ oznámil jsem mu.

Následovala kratičká odmlka.

„To je od něj dost bezohledné,“ poznamenal vrchní inspektor. „To si tam jen tak lehl a umřel?“

„Ne. Zlámal si vaz při pádu ze schodů.“

„Někdo ho strčil?“ zajímal se inspektor a znovu projevil své podezíravé založení.

„Spíš mu pomohl,“ řekl jsem. „Spadli jsme ze schodů společně. On dopadl hůř. Ale snažil se mě přitom probodnout porcovacím nožem.“

„Co se stalo s jeho pistolí?“ zeptal se detektiv.

„Zapadla pod ledničku,“ řekl jsem.

„Hm. A pověděl jste o tom místní policii?“

„Ne,“ přiznal jsem. „Myslel jsem si, že byste to mohl udělat vy a taky jim můžete říct, že ten člověk byl cizinec.“

„Jak to víte?“

„Říkal něco, čemu jsem nerozuměl.“

„A kde jste teď?“ zajímal se.

„V Cheltenhamu. Ten pistolník přeřezal elektrické a telefonní vedení. Musel jsem odjet, abych mohl zavolat z mobilu. V domku není signál.“

„Zůstal tam někdo?“

„Jenom ten mrtvý. Mám Claudii a matku tady ve voze.“

„Takže se tam teď vracíte?“ ujišťoval se.

„Ne,“ odmítl jsem rozhodně. „Ten, kdo ho poslal, by mohl poslat dalšího.“

„Tak kam pojedete?“ zeptal se, aniž by zpochybňoval mé rozhodnutí.

„Zatím netuším. Zavolám vám, až na něco přijdu.“

„Kdo věděl, že jste u matky?“ zeptal se jako správný detektiv.

„Všichni v kanceláři.“ A taky kdekdo, komu to paní McDowdová ještě pověděla, pomyslel jsem si.

„Dobře. Zavolám gloustershireskou policii, ale určitě si s vámi, s Claudií a vaší matkou budou přát mluvit. Zřejmě budou chtít, abyste se vrátili do domku.“

„Tak jim povězte, že jim tam za dvě hodiny zavolám,“ požádal jsem.

„Ale říkal jste, že je tam přerušená linka.“

„Tak ať ji dají opravit. A taky proud. Povězte jim, že si myslím, že matka nechala zapnutou troubu. Nechtěl bych, aby to tam vyhořelo, až zase připojí elektřinu. A taky je upozorněte, že jsem nechal odemčené zadní dveře, aby nemuseli vylomit hlavní vchod, až se budou chtít dostat dovnitř.“

„Dobře. Povím jim to.“ Na chvíli se odmlčel. „Pistole je pořád pod ledničkou?“

„Ne. Vytáhl jsem ji.“

„Tak kde je teď?“

Byl bych si ji rád vzal s sebou, abych měl ozbrojenou ochranu, kterou mi policie odepřela.

„Je před hlavním vchodem,“ řekl jsem. „V křoví.“

„Dobře,“ pronesl tentokrát s úlevou v hlase. „To gloustershireské policii povím taky. Ušetří jim to její i vaše hledání.“

Byl jsem rád, že jsem se rozhodl tam pistoli nechat. Pořád se tak mohu dovolávat vysoce morálního postupu.

Ukončil jsem hovor a vypnul telefon. Zavolám policii podle svých podmínek a taky jsem nechtěl, aby někdo mohl podle telefonního signálu sledovat moje pohyby.

„Vážně si myslíš, že jsme pořád v nebezpečí?“ optala se Claudia vedle mě.

„Nevím, ale nechci nic riskovat.“

„Kdo věděl, že tam jsme?“ zeptala se ještě.

„Počítám, že všichni v kanceláři. Paní McDowdová to rozhodně věděla a určitě to řekla kdekomu.“

A taky detektiv vrchní inspektor Tomlinson to věděl.

Tomu jsem to řekl sám.

***

Onu zásadní otázku nakonec položila matka.

„Proč se tě ten člověk pokoušel zabít?“ zeptala se klidně ze zadního sedadla.

Jeli jsme po silnici mezi Cirencesterem a Swindonem.

Zastavil jsem ještě v Cheltenhamu u jedné z mála zbývajících veřejných telefonních budek. Nechtěl jsem použít mobil z obavy, že by někdo mohl zjistit, komu volám. Pojedeme tam, kde nás nikdo nebude hledat.

„Nevím to jistě, ale může to souviset s tím, že jsem se stal svědkem, jak zabil jednoho muže na dostizích v Aintree,“ vysvětloval jsem. „Ostatně se o to nepokusil poprvé.“

Ani matka ani Claudia nic neříkaly. Čekaly, až budu pokračovat.

„Číhal před naším domem v Lichfield Grove, když jsem se tam v úterý odpoledne vracel. Naštěstí umím utíkat rychleji než on.“

„Proto jsme místo domů jeli do Woodmancotu?“ zeptala se Claudia.

„Přesně tak. Jenže jsem si neuvědomil, že Woodmancote taky není bezpečný. Došlo mi to teprve, když už bylo pozdě. Nechci znova udělat stejnou chybu.“

„A co policie?“ připomněla matka. „Musíme přece jít na policii. Postarají se o nás.“

Jenže nakolik důvěřuju policii? To jsem taky nevěděl. Neposkytli mi žádnou ochranu, když jsem o ni prosil, a tohle opomenutí nás málem stálo život. Ne, rozhodl jsem se, budu důvěřovat svým instinktům. Policii zjevně řešení vražd zajímá daleko víc než jejich předcházení.

„Byl jsem na policii,“ řekl jsem do tmy. „A o vás se postarám sám.“

Taky zjistím, kdo mě chtěl dát zabít i proč vlastně.

* * *

„Teda, fešáku,“ pronesla Jan Setterová, „když jsem tě zvala, ať přijedeš a zůstaneš tady, neměla jsem zrovna na mysli, že si přivezeš přítelkyni a navrch ještě matku!“

Rozesmáli jsme se.

Seděli jsme u jejího kuchyňského stolu v Lambournu a pili kávu, zatímco řečená přítelkyně a matka byly bezpečně uložené ve dvou z mnoha Janiných volných pokojů.

„Nevěděl jsem, kam jinam jet,“ řekl jsem.

Na okamžik mě napadlo, že bychom jeli do otcova bungalovu ve Weymouthu, ale ten má jen dva pokoje s manželskými postelemi, a jakkoli mi ta představa přišla zábavná, těžko jsem mohl očekávat, že se rodiče sedm let po rozvodu podělí o lože, a já rozhodně s tím starým troubou v jedné posteli spát nebudu.

„Tak co to má všechno znamenat?“ optala se Jan nakonec.

Když jsem jí volal z Cheltenhamu, řekl jsem jí jenom, že jsem v zoufalé situaci a jestli by nás nemohla na pár nocí uložit.

„V jak zoufalé situaci?“ zeptala se klidně.

„Je to otázka života a smrti,“ sdělil jsem jí. „A dokonalého utajení.“

Na nic dalšího se neptala a řekla prostě „přijeďte“. Žádné otázky nekladla, ani když jsme dorazili, dokud se má traumatizovaná matka a snoubenka nedostaly bezpečně do postele. Tak jako se to stalo mně, šok a strach se u nich projevily teprve s odstupem.

Za všechny ty roky, co znám Jan, nejdřív jako její žokej a v poslední době jako její finanční poradce, jsem nikdy neviděl, že by kvůli něčemu zmatkovala nebo panikařila. Je tou chladnou hlavou, kterou v téhle krizi potřebuju.

Kolik jí toho ale mám povědět?

Uvěří mi vůbec?

„Vím, že to bude znít přemrštěně dramaticky,“ spustil jsem, „ale někdo se mě pokouší zabít.“

„Jak se ta ženská jmenuje?“ zeptala se Jan se smíchem.

„Myslím to vážně, Jan. Dneska večer vnikl nějaký chlápek do matčina domku, aby mě zavraždil. Měl pistoli. Ujišťuju tě, že jsme měli mimořádné štěstí, že jsme vůbec naživu. Ten chlápek se mě pokoušel zabít už podruhé.“

„Tak musíme doufat, že nebude žádné do třetice.“

„Pro něj do třetice skutečně nebude.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se.

„Protože je po smrti. Naposledy jsem ho viděl ležet se zlomeným krkem na podlaze v matčině obýváku.“

Zůstala na mě koukat. „Mluvíš vážně, viď?“

Přikývl jsem. „Velice vážně.“

„Zavolal jsi policii?“

„Ano. Ale potřebuju jim zavolat ještě jednou.“ Podíval jsem se na hodinky. Od chvíle, kdy jsem mluvil s vrchním inspektorem Tomlinsonem, uplynuly nejméně dvě hodiny. Budou muset ještě chvíli počkat.

„Tak proč jste jeli sem?“ zeptala se Jan. „Proč ne rovnou na policii?“

„Potřebuju se někde schovat, aby mě nikdo nenašel.“

Ani policie, pomyslel jsem si.

„Ale jestli je ten chlap po smrti, tak nač se potřebuješ schovávat?“ divila se.

„Protože to byl nájemní zabiják a já se obávám, že ten, kdo ho najal, si prostě najde někoho dalšího.“

Podle výrazu v obličeji Jan jsem viděl, že její důvěra se blíží krajní mezi.

„Je to pravda, vážně,“ přesvědčoval jsem ji. „Nic si nevymýšlím. Domnívám se, že to všechno nějak souvisí se sto miliony eur, ukradenými Evropské unii. To jsou hodně velké peníze. A na kolik dneska přijde dát někoho zabít? Na dvacet tisíc? Možná na sto? Nebo dokonce na půl milionu? To je pořád jen půl procenta z kořisti. I za dvojnásobek by to byla láce.“

„Ale co ty máš společného s krádeží sto milionů eur?“ tázala se.

„Nic,“ odpověděl jsem. „Jenže jsem asi položil neopatrné otázky těm, co s tím něco společného mají. Taky mám podezření, že někdo došel k názoru, že je potřeba mě natrvalo odstranit dřív, než se budu dál vyptávat a celá ta finta se mu zřítí na hlavu.“

„Tak co budeš dělat?“ zajímala se.

„Budu se ptát rychle,“ ušklíbl jsem se. „A pak zastrčím hlavu.“

***

Když jsem zavolal do matčina domku, někdo to zdvihl hned po prvním zazvonění. Seděl jsem v Janině kanceláři a telefonoval z jejího mobilu. Dal jsem si pozor, aby číslo volajícího zůstalo skryté. Doufal jsem, že to postačí k zachování našeho tajemství.

„Dobrý večer,“ řekl jsem do telefonu.

„To je Nicholas Foxton?“ otázal se mužský hlas.

„Ano, s kým mluvím?“

„Tady detektiv vrchní inspektor Flight,“ představil se. „Gloustershireská policie.“

Další detektiv vrchní inspektor, povzdechl jsem si v duchu. Jaké je hromadné označení detektivů vrchních inspektorů? Jde o pátrací složku policie, tak možná detektivní vrchní inspektorstvo?

„Kde jste, pane Foxtone?“ zeptal se tento konkrétní vrchní inspektor.

„V bezpečí,“ ujistil jsem ho.

„A to je kde?“ nepřestal se vyptávat.

Jeho otázku jsem ignoroval. „Kdo byl ten člověk, co se mě pokusil zabít?“

„Pane Foxtone, potřebuju, abyste přišel na policejní stanici učinit výpověď. Ještě dnes večer.“

Byl vytrvalý, to se mu musí nechat.

„Mluvil jste s detektivem vrchním inspektorem Tomlinsonem z merseysideské policie?“ zeptal jsem se. „Nebo se superintendantem Yeringem ze zásahového týmu metropolitní policie?“

„Ne,“ řekl mi. „Ne osobně.“

„Pak tedy navrhuju, abyste to udělal,“ doporučil jsem mu.

„Pane Foxtone, podstupujete riziko, že takovéto chování bude vnímáno jako maření výkonu policie. Takže mi prosím řekněte, kde jste.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Díval jste se v úterý na televizní zprávy? Ten mrtvý v domku mé matky je tentýž člověk jako na záznamu z bezpečnostní kamery. A myslím si, že to byl cizinec. Říkal něco, čemu jsem nerozuměl. Něco jako ‚jebi se‘.“

„Pane Foxtone, musím trvat na tom, abyste mi řekl, kde se nacházíte,“ začínal se rozčilovat detektiv vrchní inspektor Flight.

„A já zase musím trvat na tom, abyste si promluvil s detektivem vrchním inspektorem Tomlinsonem nebo superintendantem Yeringem.“

Zavěsil jsem.

To neprobíhalo moc dobře, pomyslel jsem si. Holt smůla. Rozhodně však dnes večer nepůjdu na žádnou policejní stanici učinit výpověď, a když to bude záviset na mně, tak ani žádný jiný večer. Člověka by mohli na policejní stanici zastřelit. Jen se zeptejte Lee Harvey Oswalda.

Ve tři čtvrtě na sedm ráno jsem slyšel, jak Jan odjíždí z domu, aby sledovala práci svých koní na galopech. Ptala se mě, jestli se nechci jet na planiny dívat s ní, ale odmítl jsem. Ne protože bych nechtěl, nýbrž proto, že jsem si nepřál, aby mě někdo poznal a domyslel si, kde se zdržuju.

Je to sice už osm let, co jsem se v Lambournu běžně vyskytoval, ale pořád tady žije spousta lidí, kteří jsou tu déle než já, dokonce mezi Janinými zaměstnanci, a většina mě zná od vidění.

Uvědomoval jsem si, nakolik je nepravděpodobné, že by se pak zpráva o mém pobytu dostala až k nepřátelským uším, nechtěl jsem však podstupovat zbytečné riziko.

Vstal jsem co nejtišeji, ale Claudia už byla vzhůru.

„Nechoď pryč,“ vyzvala mě.

Schoulil jsem se znovu vedle ní pod přikrývku.

„Kdy to všechno skončí?“ ptala se.

„Brzy,“ prohlásil jsem, ale ve skutečnosti jsem neměl žádnou představu, kdy by to mohlo být.

„Měla jsem včera večer hrozný strach,“ pronesla se slzami v očích. „Už jsem si vážně myslela, že tě zabije.“

Já si to myslel taky.

„Ale nezabil, takže je všechno v pořádku,“ snažil jsem se ji povzbudit, i když jsem sám v sobě žádnou jistotu necítil.

„Proč jsme teda jezdili sem?“ chtěla vědět. „Proč už nemůžeme domů?“

„Než budeme moct jet domů, musím udělat ještě pár věcí,“ posadil jsem se na okraj postele. „A pokud to nebude nutné, tak nechci udělat nic neuváženého.“

„Myslím, že bychom měli jít na policii,“ přimlouvala se.

„Mluvil jsem s nimi včera večer, když sis odešla lehnout. Souhlasili, že bude lepší, když tu ještě pár dní zůstaneme, zatímco oni budou pokračovat ve vyšetřování.“

Přinejmenším první část mého prohlášení byla pravdivá.

„A co to vlastně musíš udělat?“ chtěla vědět Claudia.

„No, nejdřív musím zajet do Oxfordu. A pojedu tam hned teď.“ Vstal jsem a začal se oblékat.

„Pojedu s tebou,“ odhodila Claudia přikrývku a posadila se.

„Ne,“ odmítl jsem rozhodně. „Ty zůstaneš tady s Jan a s matkou. Potřebuješ se po operaci pořádně zotavit. A já se tam dlouho nezdržím. Tady budeš v bezpečí.“

Myslím, že se jí v duchu tajně ulevilo, protože si zase lehla a přikryla se.

„Proč tam jedeš?“ zeptala se ještě.

„Navštívit jednoho mladíka na univerzitě. Chci mu položit pár otázek o továrně, nebo spíš o neexistující továrně.“

***

Zastavil jsem na předměstí Oxfordu a zapnul svůj mobil, abych zavolal detektiva vrchního inspektora Tomlinsona.

„Detektiv vrchní inspektor Flight z gloustershireské policie z vás nemá radost,“ sdělil mi. „Ani trochu.“

„To má smůlu,“ odpověděl jsem.

„Vydal na vás zatykač pro podezření z neúmyslného zabití.“

„Ale to je směšné,“ zvolal jsem.

„Možná,“ souhlasil, „jenže on je na vás opravdu naštvaný. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste za ním zašel.“

„Ne, když se mě chystá zatknout.“ Netoužil jsem strávit další den v policejní cele. „A stejně,“ namítl jsem, „musím nejdřív něco udělat.“

„Nebudete zase pátrat, že ne?“ ujišťoval se profesionální detektiv. „Říkal jsem vám, ať to necháte na policii.“

„Ale co budete vyšetřovat? To já si na rozdíl od vás myslím, že plukovník Jolyon Roberts byl zavražděný, ale nemám pro toto přesvědčení žádný důkaz. Vlastně právě naopak. Důkazy ukazují na smrt z přirozených příčin, podpořených jistou dávkou hlouposti. Policie v tom nevidí žádný zločin, tak nebude žádné vyšetřování.“

„A co chcete, abych udělal?“ zeptal se.

„Promluvte s Flightem,“ požádal jsem ho. „Zbavte mě ho. Povězte mu, že když mě chce zatknout, tak s ním rozhodně mluvit nebudu.“

„Pokusím se,“ přislíbil. „Ale stejně si myslím, že byste si s ním měl aspoň promluvit.“

„Sežeňte mi jeho číslo,“ navrhl jsem. „Já mu pak zavolám.“

„Jak se s vámi spojím?“ zeptal se.

„Nechte zprávu na tomhle telefonu. Vyzvednu si ji. Flight může udělat totéž.“

„Ještě něco?“

„Ano. Mohl byste zjistit, jestli ten mrtvý v matčině domku byl Bulhar?“

Taky mě napadlo, že bych ho požádal, ať zařídí, aby hospodářská kriminálka začala vyšetřovat projekt Balscottovy továrny, ale z předchozí zkušenosti s jedním bývalým klientem jsem věděl, že vyšetřování hospodářské kriminality zahrnující zahraniční investice začíná nejprve měsíci a měsíci zkoumání papírů, než se objeví nějaká naděje na zatčení. Když k tomu přidáme složitost grantového systému Evropské unie, pak by to zabralo roky.

A já bych byl mrtvý a pod drnem dávno předtím.

Ukončil jsem hovor s detektivem vrchním inspektorem Tomlinsonem, ale telefon v ruce mi zase takřka okamžitě zazvonil.

„Hlasová schránka,“ oznámil mi neosobní ženský hlas, když jsem odpověděl. „Máte dvě nové zprávy.“

Jedna z nich byla od detektiva vrchního inspektora Flighta, a jak se vyjádřil předchozí vrchní inspektor, jeho hlas nezněl moc potěšeně. Nevšímal jsem si toho.

Druhá zpráva přišla od Patricka Lyalla, který ze mě taky neměl radost, zejména z toho důvodu, že jsem mu na jeho mobilu nechal vzkaz, že dnes nepřijdu do práce.

„Nicholasi,“ ozýval se Patrickův hlas, „mrzí mě, že ses rozhodl opět nepřijít do kanceláře. Myslím, že bychom si měli promluvit o tvých závazcích k firmě. Napíšu ti dnes oficiální varování, pokud jde o tvé další chování. Prosím, zavolej a sděl mi, kam ti mám dopis nechat doručit.“

Znělo mi to, jako kdyby mu právník společnosti opět radil v záležitostech pracovního práva – písemné varování a podobně.

Ani toho jsem si nevšímal.

Mám vůbec u té firmy nějakou budoucnost? A záleží mi na tom ještě?

***

Kolej Keble se nachází na severní straně města poblíž oxfordského Univerzitního přírodopisného muzea. Zaparkoval jsem na Museum Road a vydal se pěšky ke koleji.

„Je mi líto, pane,“ zahradil mi cestu ve vstupní bráně muž v úhledné modré uniformě. „Kolej je pro veřejnost uzavřená. Začala Trojice.“

„Trojice?“ podivil jsem se.

„Trimestr Nejsvětější trojice,“ objasnil mi. „Studenti jsou tady.“

Ani mě nenapadlo, že by tu nebyli.

„Právě,“ řekl jsem. „Přijel jsem navštívit jednoho studenta.“

„Kterého?“ zeptal se zdvořile, leč neústupně. Byl zjevně zvyklý odhánět návštěvníky, kteří nemají dostatečný důvod se tu vyskytovat.

„Benjamina Robertse,“ prozradil jsem mu.

„A pan Roberts vás očekává?“ chtěl vědět.

„Ne. Ta návštěva má být překvapení.“

Muž se podíval na hodinky a já koukl na svoje. Bylo právě po desáté.

„Na pana Robertse by mohlo být trochu brzy,“ sdělil mi. „Slyšel jsem, že se včera večer dost dlouho zdržel na jakési oslavě. Ale zkusím mu zavolat. Co mám říct za jméno?“

„Smith. John Smith.“

Vrátný na mě dost skepticky pohlédl.

„Víte, jak to chodí,“ utrousil jsem. „Rodičům chyběla představivost.“

Přikývl, jako by se rozhodl, a zmizel ve vrátnici.

Trpělivě jsem čekal pod bránou.

Nakonec se vrátný zase objevil. „Pan Roberts navrhuje, jestli byste nemohl přijít později, tak asi v jednu.“

„Můžete, prosím, znovu zavolat pana Robertse a povědět mu, že jsem z Balscottovy továrny na žárovky a potřebuju s ním mluvit teď?“

Benjamin Roberts se objevil během tří minut s dlouhými tmavými vlasy ještě neučesanými, s pytli pod očima a v černých kožených střevících bez ponožek. Byl vysoký, snad téměř sto devadesát pět centimetrů, a nad mými sto dvaasedmdesáti se zvysoka tyčil.

„Pan Smith?“ zeptal se. Přikývl jsem. „Tady Jarvis mi říkal, že jste z Balscottovy továrny.“

Stáli jsme ve vchodové bráně, kolem nás neustále procházeli studenti oběma směry a vrátný Jarvis okouněl opodál.

„Není tu nějaké místo, kde bychom si mohli v klidu promluvit?“ zjišťoval jsem.

Benjamin Roberts se obrátil k vrátnému. „Díky, Jarvisi, vezmu pana Smithe na chvíli do jídelny.“

„Všechny návštěvy se musí zapsat,“ připomněl Jarvis horlivě.

Roberts zašel do vrátnice a po chvíli se zase objevil.

„Otravné předpisy,“ poznamenal. „Jednají s námi jako s haranty.“

Prošli jsme po štěrkované cestičce podél budovy a dál po širokém schodišti do kolejní jídelny působivého vysokého prostoru se třemi řadami stolů a lavic po celé délce.

Nějací zaměstnanci na druhém konci jídelny prostírali k obědu, ale Benjamin mě zavedl k jednomu stolu blízko u dveří. Posadili jsme se proti sobě.

„Tak co to má všechno znamenat?“ zeptal se.

„Benjamine –“ začal jsem.

„Bene,“ přerušil mě.

„Tak dobře, Bene,“ opravil jsem se. „Byl jsem přítelem vašeho strýce Jolyona.“

Zadíval se na své ruce položené na stole. „Je ho škoda,“ pronesl nakonec. „Se strýcem Jolyonem byla legrace. Bude mi chybět.“ Vzhlédl ke mně. „Ale co máte společného s továrnou?“

„Váš strýc Jolyon mi řekl, že jste nedávno jel do Bulharska.“

„Ano,“ přitakal váhavě. „Skupina z univerzitního lyžařského klubu jela na velikonoční prázdniny do zimního střediska Borovec v pohoří Rila. Bylo to tam fajn a skvělý sníh. Měl byste to vyzkoušet.“

Se svým krkem těžko, pomyslel jsem si.

„Váš strýc se také zmínil, že jste se jel podívat na továrnu.“

„Jenže tam žádná továrna není, že jo?“ namítl.

„To mi povězte vy,“ vyzval jsem ho. „Vy jste se na ni jel podívat.“

Neodpověděl, jen si mě přes stůl prohlížel.

„Kdo jste?“ zeptal se. „Je Smith vaše pravé jméno?“

„Ne, není,“ přiznal jsem.

„Tak kdo jste?“ pronesl poněkud výhrůžně a vstal. „A o co vám jde?“

„O nic,“ bránil jsem se a koukal na něj vzhůru. „Jenom chci mít pokoj.“

„Tak proč jste tady? Když chcete mít pokoj, proč prostě nejdete pryč?“

„Rád bych, jenže se mě někdo pokouší zabít,“ řekl jsem a tentokrát jsem k jeho obličeji nevzhlédl. Bolelo mě z toho za krkem. „Sedněte si, prosím vás.“

Pomalu poskládal svou obrovskou postavu na lavici. „Kdo se vás pokouší zabít?“ zeptal se tónem plným nevíry. „A proč?“

„Nevím kdo. Zatím ne. Ale myslím si, že asi vím proč. Váš strýc mě oslovil, neboť si dělal starost, že rodinná investice do projektu bulharské továrny by mohl být podvod. Ukázali mu fotografie továrních budov, ale vy jste mu řekl, že ve skutečnosti neexistují. Tak mě požádal, abych se na to podíval a prověřil, jestli v té investici není, jak se doslova vyjádřil, nějaké zkažené vejce.“

Benjamin se nad těmi slovy pousmál. Zjevně je neslyšel poprvé. „Já si skutečně myslím,“ pokračoval jsem, „že ta investice je zkažené vejce. Peníze vaší rodiny byly klíčem ke všemu, neboť soukromé finance do továrny uvolnily daleko větší veřejné fondy pro výstavbu bydlení. Někdo podvodně připravil Evropskou unii o sto milionů eur tím, že získal granty na vybudování továrny na žárovky a stovky bytů, které ve skutečnosti neexistují a nikdy existovat nebudou. Zároveň se mě někdo pokouší zabít dřív, než to stihnu dokázat a zjistit, kdo se za tím skrývá.“

Odmlčel jsem se a Ben Roberts na mě jen tiše koukal.

„Taky si myslím,“ navázal jsem, „že vašeho strýce možná ze stejného důvodu zavraždili.“

Kapitola 16

„Strýce Jolyona nikdo nezavraždil, zemřel na infarkt,“ prohlásil Ben Roberts jednoznačně. „Teda dostal infarkt a pak se utopil.“

Opět se zadíval na stůl před sebou. Jolyon Roberts zemřel teprve před čtyřmi dny. Stále ještě to bylo čerstvé, až příliš čerstvé.

„Víte, že byl opilý, když se utopil?“ prohodil jsem.

„To určitě nebyl,“ vzhlédl ke mně Ben.

„Prokázala to pitevní zpráva.“

„Jenže to není možné.“

„Proč? Protože nepil?“

„Nikdy,“ prohlásil Ben. „Příležitostně si usrkl šampaňského, víte, třeba při svatebním přípitku a podobných záležitostech, ale jinak se nikdy žádného alkoholu ani nedotkl.“

„Pil někdy whisky?“ zeptal jsem se. „Třeba pozdě večer?“

„O ničem takovém nevím,“ řekl Ben. „A velice bych o tom pochyboval. Na oslavě svých jedenadvacátých narozenin jsem se ho snažil přemluvit, ať si dá pivo, ale neměl jsem šanci. Povídal, že mu alkohol nechutná, tak pro něj není těžké ho nepít.“

„Možná abstinoval kvůli zdravotním potížím se srdcem?“ vyzvídal jsem.

„Potíže se srdcem?“ podivil se Ben. „Jak jste přišel na to, že by měl mít strýc potíže se srdcem? Měl srdce jako zvon. Aspoň to jsme si všichni až do minulého pondělí mysleli.“

Třeba Ben o nemoci svého strýce nic nevěděl, napadlo mě. Nejde koneckonců o něco, čím by se lidé chlubili.

„Povězte mi o své cestě do Bulharska,“ vyzval jsem ho. „Když jste se jel podívat na tu továrnu.“

„Vůbec nic tam nebylo. Absolutně nic. A místní o tom taky nic nevěděli. Dokonce ani neslyšeli o nějakých plánech na vybudování továrny, tím méně pak obytných domů.“

„Víte jistě, že jste byl na správném místě?“

Podíval se na mě s výrazem, který se dá popsat jedině jako pohrdavý.

„Samozřejmě že to vím jistě. Vzal jsem si s sebou podrobné údaje, abych to byl schopný najít. Moje rodina je velice hrdá na to, jak trust pomáhá těm, kdo jsou méně šťastní než my. Proto jsem původně byl tak žhavý, aby lyžařský klub jel do Bulharska, a zejména do Borovece. Je to natolik blízko, že bych mohl některý den strávit návštěvou továrny, kdybych chtěl.“

„Věděl někdo, že se do té továrny chystáte?“ zeptal jsem se. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nevěděl jsem jistě, jestli tam pojedu. Záleželo na sněhu a počasí. Upřímně řečeno, daleko radši lyžuju, než navštěvuju továrny, ale jeden den klesly mraky až na svahy, tak jsem jel, jenže továrna tam nebyla.“

„Kde měla být?“ vyptával jsem se.

„Blízko vesnice, co se jmenuje Gorni, jižně od Sofie. Ale když jsem to místo uviděl, byla tam jen toxická skládka, která zůstala po masové industrializaci země za sovětské éry.“

„Co jste s tím udělal?“ zajímal jsem se. „Vaše rodina do toho projektu investovala mnoho peněz.“

„Jo, a taky o ně přišla.“ Znělo to, jako že je se ztrátou smířený. „Nepokusíte se je získat zpátky?“

„Neřekl bych,“ vyjádřil se Ben. „Otec se obává, že by to poškodilo jméno rodiny. Jde mu o to, že by se ukázalo, jak bláhoví jsme byli – troubové, co se snadno dají připravit o peníze. Zuří nad tím, ale hlavně ho k tomu přemluvil strýc Jolyon a nějaký finančnický chlápek.“

„Gregory Black?“ nadhodil jsem.

„To je on,“ potvrdil.

„Takže váš otec říká, že na to máte zapomenout? Jen tak zapomenout na pět milionů liber?“

„Jsou to jen peníze,“ prohodil kousavě. „A peníze se dají celkem snadno nahradit. Rodinná pověst je něco jiného. Může trvat celé generace, než se škoda na prestiži rodiny napraví, a občas se to vůbec nepodaří.“

Znělo mi to, jako by citoval svého otce.

„Strýce Jolyona však nahradit nelze,“ připomněl jsem.

„O důvod víc, proč na celou věc zapomenout. Jestliže stres z té záležitosti s továrnou přivodil strýci infarkt, pak bychom to měli nechat spát. Jinak bude ta bláhovost stát naši rodinu víc než pouhé peníze.“

„Jenže já si myslím, že se váš strýc stal obětí vraždy. To si nepřejete spravedlnost?“

„Vrátí nám ho to snad?“ odsekl rozzlobeně. „Ne, jistěže nevrátí. A stejně, já si myslím, že se pletete. Ve skutečnosti bych řekl, že jste tu jen proto, abyste mé rodině dělal potíže.“ Prudce se zvedl a zaťal pěsti. „O co vám doopravdy jde? Chcete peníze? Je to tak? Peníze, jinak s tím půjdete do novin?“

Tohle by se mohlo ošklivě vyvinout, a to velice rychle, pomyslel jsem si.

Nepohnul jsem se, zůstal jsem sedět na lavici, a dokonce jsem se na něj ani nepodíval.

„Nechci peníze,“ pronesl jsem klidně.

Co ale vlastně chci?

Opravdu mi záleží na tom, jestli se nějaký mazaný eurokrat v Bruselu a bulharský podnikatel ve stavebnictví spikli, aby ukradli sto milionů eur z Evropské unie, ať už s pomocí, nebo bez přispění Gregoryho Blacka? Nebo mi záleží na tom, že někdo rodinný trust Robertsových ošidil o pět milionů liber?

Ne, usnesl jsem se. Ani na jednom mi nesejde.

A opravdu mě znepokojuje, zda Jolyon Roberts zemřel z přirozených příčin, nebo ho někdo zavraždil?

Ne, ani na tom mi asi nezáleží. Byl to docela milý člověk a mrzí mě, že je mrtvý, ale způsob, jakým zemřel, pro mě nehraje podstatnou roli.

Záleží mi ale na tom, že někdo zabil Herba Kovaka, a velice mi záleží na tom, že se pokouší zabít i mě.

„Tak co přesně chcete?“ tázal se Ben Roberts kdesi nad mou hlavou.

„Chci, co je správné,“ prohlásil jsem. Ať už to znamená cokoli.

A chci prožít dlouhý a šťastný život se svojí budoucí manželkou.

Podíval jsem se mu do obličeje. „Co chcete vy?“ oplatil jsem mu otázku. Neodpověděl, tak jsem se na něj dál díval. „Váš strýc mi říkal, že chcete změnit svět.“

Zasmál se. „To říkal strýc pořád.“

„A je to pravda?“ zajímal jsem se.

Na chvíli se zamyslel.

„Je pravda, že se chci stát politikem,“ připustil. „Všichni politici věří, že budou mít moc. Že budou v postavení, kdy budou moci provést změny, ve které věří, jinak by to nemělo smysl.“ Odmlčel se. „Takže ano. Zřejmě chci změnit svět. K lepšímu.“

„K lepšímu, jak to vnímáte vy,“ prohodil jsem.

„Přirozeně.“

„Je tedy cestou k lepšímu, když si ceníte rodinné reputace nad to, co by bylo správné podle vašeho zesnulého strýce?“

Znovu se posadil a zadíval se na mě.

„Jak se doopravdy jmenujete?“ zeptal se.

„Foxton. Nicholas Foxton. Jsem finanční poradce u Lyalla a Blacka, u stejné firmy, kde pracuje Gregory Black.“

„Tak tedy, Nicholasi Foxtone, pane finanční poradce, co vy doopravdy chcete? A proč jste přijel sem?“

„Potřebuju zjistit víc o vaší rodinné investici do toho bulharského projektu,“ vysvětlil jsem. „Nemám zkrátka dost informací, abych své obavy mohl sdělit úřadům. Nejspíš by se mi tam vysmáli. Mám jen nějaké kopie původních zpráv o transakci, pár mailů mezi kýmsi v Bruselu a jedním mužem v Bulharsku a plný pytel podezření. Váš strýc je mrtvý, takže jeho už se na to zeptat nemůžu.“

„Proč nejdete a nezeptáte se Gregoryho Blacka?“ navrhl.

„Protože si nejsem jistý, zda mu můžu důvěřovat.“ Ve skutečnosti jsem byl přesvědčený, že nemůžu.

„Dobře. Promluvím o tom s otcem,“ přislíbil Ben. „A můžu vám rovnou povědět, že se mu to nebude líbit a že s vámi pravděpodobně nebude chtít mluvit.“

„Stejně se ho zeptejte.“

„Jak se s vámi spojím?“

„Nechte mi zprávu na mobilu.“ Dal jsem mu číslo, které si uložil do paměti svého telefonu.

„Prosím, promluvte s ním brzy,“ požádal jsem.

„Dnes večer jedu domů na víkend,“ sdělil mi Ben. „Pokusím se najít správný okamžik k rozmluvě v neděli odpoledne. Po nedělním obědě bývá nejlépe naladěný.“

Doufal jsem, že už nebude pozdě.

* * *

Když jsem se o půl páté vrátil do Lambournu k Jan, našel jsem ji s Claudií a mojí matkou, jak sedí u stolu v kuchyni a pilně se věnují vínu.

„Není trochu brzy?“ pohlédl jsem na hodinky a odmítl nabízenou sklenku chardonnay.

„Brzy?“ zahihňala se Claudia. „Začaly jsme v poledne.“

Ostatní se hihňaly s ní.

„Myslíš, že je rozumné pít tak brzy po operaci?“ prohodil jsem. „Zvlášť na prášky proti bolesti?“

„Nebuď takový otrava,“ pronesla Jan za všeobecného uculování.

To je ale báječná situace, pomyslel jsem si. Já se nás snažím udržet naživu, a moje matka a snoubenka se zatím opíjejí.

„Co jste dneska krom pití dělaly?“ zajímal jsem se.

„Nic,“ odpověděla Jan. „Povídaly jsme si, to je všechno.“

„Myslel jsem, že budeš na dostizích,“ poznamenal jsem k ní.

„Dneska mi nic neběží. Ale teď musím jít na večerní stáje.“ S mírným zakolísáním se zvedla a zase se zahihňala. „Jé, asi jsem toho měla o trochu víc.“

O hodně víc, říkal jsem si v duchu. Ale co k čertu, je pátek odpoledne a týden byl nabitý.

Nechal jsem je, ať si dolijí, a šel si nahoru pro počítač. Potom jsem využil Janinu pevnou linku, připojil se na internet a prošel si e-maily. Jako obvykle jsem tam měl náležitou sbírku zpráv od manažerů fondů, ale uprostřed toho všeho na mě vykoukl i jeden mail od Patricka Lyalla, poslaný v 15.50. Patrickovi už zcela zřejmě došla trpělivost při čekání, kdy mu odpovím na dotaz, kam mi má poslat svůj dopis. Když jsem si mail četl, přímo jsem z něj cítil Patrickův hněv.

„Nicholasi,“ psal, „jelikož ses, jak vidno, rozhodl neodpovídat na mé telefonáty a nehodláš mi sdělit, kde se nacházíš, nemám jinou možnost, než připojit avizovaný dopis do přílohy mailu. Považuji celou situaci za krajně neuspokojivou. Doufám, že se brzy vzpamatuješ a budeš opět věnovat firmě takovou prioritu, jakou si zaslouží. Patrick.“

Klikl jsem na přílohu. Byl to dopis od právníka Andrewa Mellora jménem firmy Lyall a Black. Neobsahoval žádné zdvořilosti, šel přímo k věci.

Pane Foxtone!

Obracím se na vás v souladu se Zákonem o zaměstnanosti z roku 2008, abych vás informoval, že váš zaměstnavatel Lyall a Black, s.r.o., vás tímto upozorňuje, že vaše nedávné jednání zdaleka neodpovídá standardům očekávaným u zaměstnance ve vaší pozici. V důsledku toho vám Lyall a Black, s. r. o., uděluje oficiální varování, pokud jde o vaše další chování. Dále jste v souladu se zákonnými požadavky výše uvedeného zákona předvolán, abyste se příští pondělí v devět hodin ráno dostavil do kanceláří společnosti v Lombard Street v Londýně na disciplinární jednání s Patrickem Lyallem a Gregorym Blackem.

S pozdravem JUDr. Andrew Mellor.

Pochopil jsem to tak, že tentokrát opravdu dostanu padáka. Kupodivu jako by mi na tom už nezáleželo. Možná měl ten policajt v Aintree celou dobu pravdu – stát se finančním poradcem asi po vzrušující existenci překážkového žokeje představovalo pořádný sešup.

Třeba je čas poohlédnout se po nějakém dalším vzrušení v životě.

Jako že by mě někdo zastřelil? Nebo probodl?

To asi ne, toho už mám až po krk.

***

V sobotu ráno jsem nechal ty tři ženské, ať si léčí kocovinu, a jel jsem navštívit Billyho Searla do Velké západní nemocnice ve Swindonu.

„Tak kdo tě srazil z kola?“ zeptal jsem se ho.

„Nezačínej s tím zase sakra,“ bránil se. „Benga se mě od tý doby, co jsem se probral, na nic jinýho neptaj.“

„A proč jim to nepovíš?“

„Jsi úplně blbej, nebo co?“ rozčiloval se. „Radši zůstanu naživu, díky.“

„Takže to nebyla nehoda?“ vyptával jsem se.

„To jsem neřekl. Mohla bejt.“

„Tak kdo je tady úplně blbej?“ prohodil jsem.

Ukázal mi prostředníček a nic neříkal.

Byli jsme v jednolůžkovém pokoji zastrčeném na konci jednoho z oddělení. Musel jsem vznést tři dotazy, než jsem ho našel, a doprovodila mě k němu stráž, která odešla teprve, když se Billy za mě zaručil s tím, že jsem jeho kamarád, a ne nepřítel.

„Jak dlouho tu ještě budeš?“ zeptal jsem se. V nejbližší době se zjevně nikam nechystal, protože byl k posteli pevně připoutaný soustavou závaží, která mu rovnala pravou nohu.

„Asi tejden,“ sdělil mi. „Nejmíň, povídali. Musej mi dát do nohy něco, čemu říkaj fixátor, jenže to můžou udělat, teprve až ta trakce všecko narovná. Pak si na to budu moct stoupnout.“

„Já myslel, že dneska zlámané nohy sešroubují destičkami.“

„Jo, to jsem si myslel taky, ale ten felčar tady povídal, že todle je nejlepší způsob, tak co se s ním budu hádat, ne?“

Ušklíbl se. Oba jsme věděli, že Billy Searle se hádá neustále. „Stejně jsem byl v tý době úplně mimo.“

„Mysleli si, že zemřeš,“ poznamenal jsem.

„No to maj teda smůlu,“ odpověděl stále s úsměškem.

„A mě zatkli za pokus o tvé zavraždění.“

„Jo, slyšel jsem. Patří ti to.“

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

Zasmál se. „Že jsi takovej nudnej sráč.“

Jsem opravdu nudný?

„To mě mrzí.“

„Když jsi byl žokej, byla s tebou větší sranda,“ vykládal Billy. „Pamatuješ, jak nás všecky po tvým velkým vítězství v Newton Abbotu vyhodili z toho blbýho hotelu v Torquay?“

Usmál jsem se. Pamatoval jsem si to velice dobře. „Všecko to byla tvoje chyba,“ připomněl jsem. „Tys jim tam nalil šampaňský do klavíru.“

„No dobře, to jsem možná udělal,“ připustil, „ale ten klavír stejně stál za hovno. Zato ty jsi kolem sebe házel ty květináče, a na to nás nakonec dostali.“

Má pravdu, pomyslel jsem si. Rostliny se z květináčů vysypaly s hlínou po celém jejich novém koberci. Ředitel hotelu neměl ani trochu radost. Zdvořile nás požádal, abychom odešli a už se nevraceli, jinak zavolá policii.

Společně jsme se s Billym té vzpomínce zasmáli.

„To byla doba,“ povzdechl si. „Byli jsme bezstarostný a zatraceně pitomý.“

„Ale byla to legrace,“ stále ještě jsem se smál.

Zdá se, že pro nás oba veškerá legrace v nedávné době skončila.

„Tak komu dlužíš těch sto táců?“ zeptal jsem se. Smích odumřel Billymu v hrdle. Neodpověděl. „Je to stejný chlápek, co se tě pokusil zabít?“

Pořád neodpovídal. Jen na mě koukal.

„Nebo se ti snažil jemně připomenout, že bys měl zaplatit, a ta upomínka zašla trochu daleko?“

„To tě poslali ty zasraný policajti, aby ses mě vyptával?“ vyprskl naštvaně.

„Ne, samozřejmě že ne. Ani nevědí, že jsem tady.“

„Tak proč se o to sakra najednou tak zajímáš?“ Dobrý rozmar několika uplynulých minut docela zmizel.

„Billy, jen se ti snažím pomoct,“ upozornil jsem ho.

„Žádnou tvoji zasranou pomoc nepotřebuju,“ vybuchl stejně jako před vážnicí v Cheltenhamu.

„To jsi mi říkal už předtím, a skončil jsi tady. Příště bych tě mohl najít v márnici.“

Opřel se o nemocniční polštář a mlčel.

„Dobře,“ řekl jsem. „Když mi nechceš povědět jméno, tak mi aspoň prozraď, proč někomu dlužíš sto tisíc. Pak ti budu moct pořádně poradit nejlepší finanční postup.“

„To nejde,“ namítl a koukal do stropu. „I kdybych neskončil jako mrtvej, a tak by to nejspíš dopadlo, přišel bych o tu zasranou práci.“

„Proti pravidlům Dostihového řádu,“ zacitoval jsem trochu povýšeně.

Otočil hlavu a vrhl na mě kosý pohled.

„Právě že ne. Aspoň ne posledně. To je na tom právě ta blbá ironie.“

Odmlčel se.

„Co je ironie?“ pobízel jsem ho.

„Víš určitě, že to neděláš pro chlupatý?“

„Přísahám na flašku šampaňskýho v klavíru,“ pronesl jsem s úsměvem.

„A na nablblý vysypaný květináče?“ ujišťoval se rovněž s úsměvem.

„Na ty taky,“ položil jsem si pravou ruku na srdce.

Ještě chvíli přemýšlel, jako kdyby se nemohl rozhodnout, zda mi to má povědět, nebo ne.

„Zvítězil jsem v dostihu, kterej jsem měl prohrát,“ přiznal na konec.

„To od tebe bylo dost lehkovážné,“

„Ne, ani ne. Udělal jsem to schválně. Už mě sralo, že mě ten zmetek Vickers předhání v šampionátu, tak jsem se snažil zvítězit na všem, co jsem jel. A nakonec mi to stejně bylo k hovnu. Zase jsem kurva druhej.“

„Kdo ti řekl, že máš dostih prohrát?“

Na okamžik se zamyslel.

„Sorry, brácho, to ti říct nemůžu. Pak by můj ubohej život nestál ani za suchý z nosu.“

„Je to bookmaker?“ nadhodil jsem.

„Ne,“ odpověděl rozhodně. „Je to zasranej nóbl pán.“

Odhaduju, že pro Billyho je „nóbl pán“ každý, kdo mluví spisovnou angličtinou a neužívá hojně hrubá slova.

„Který nóbl pán konkrétně?“ zeptal jsem se.

„To ti nepovím. A i kdybych ti to řekl, nebudeš mi sakra věřit.“

„A pořád ještě chce svých sto tisíc?“

„Počítám, že jo. Tvrdí totiž, že o tolik přišel, páč jsem vyhrál ten dostih. Jenže jsem s ním od tý srážky nemluvil. Možná mu řeknu, ať sejde vycpat. Zlomená noha přece vydá nejmíň za sto táců.“

„Řekni mu, že když ti nedá pokoj, povíš poldům, kdo na tebe zaútočil.“

„Nebuď tak zatraceně naivní,“ vzpíral se. „S takovejma chlápkama si nemůžeš zahrávat. Kdybych mu to řekl, tak mě tutově zabije.“

„Mám dojem, že tě čekají potíže, ať řekneš, kdo to byl, zrovna jako když budeš mlčet.“

„To máš pravdu,“ souhlasil. „Jak jednou kejvneš, tak jsi zaháčkovanej na celej život. Držej tě za koule a není z toho cesta ven.“ Opět si opřel hlavu o polštář. Zdálo se mi, že má v očích slzy.

„Billy, nikdy se z toho nedostaneš, když nebudeš bojovat,“ nabádal jsem ho.

„No, tak se mnou nepočítej,“ prohlásil neústupně, aniž se pohnul. „Nehodlám bejt první, koho sestřelej. Záleží mi na mý žokejský licenci.“

„Jak často jsi nějakého koně cuknul?“ zeptal jsem se.

„Až moc často,“ odsekl.

Byl jsem překvapený. Billy neměl pověst cukálisty.

„Všehovšudy tak asi desetkrát, se mi zdá,“ řekl nakonec. „Během tří let nebo tak nějak. Ale rozhodl jsem se, že už nic takovýho neudělám, když si Frank Miller v prosinci zlomil nohu a měl jsem konečně šanci vyhrát žokejskej šampionát.“

„Jenže pak se vynořil mladý Mark Vickers a pobil tě.“

„Sráč jeden,“ odfrkl si Billy procítěně. „Je to zatraceně nefér.“

Život není fér, pomyslel jsem si. Jen se zeptejte někoho, kdo má rakovinu.

***

Když jsem se v poledne vrátil do domu Jan Setterové, už mezitím odjela na dostihy v Uttoxeteru. Byl bych moc rád jel s ní, ale obával jsem se, že by nás mí nepřátelé mohli vidět spolu a domysleli by si, kde se zdržuju.

Claudia došla k názoru, že začínám být paranoidní, ale radši budu paranoidní než mrtvý. Ostatně stačilo, abych se před ní jen zmínil o mrtvém pistolníkovi, a hned souhlasila prakticky se vším.

„Jak dlouho tu ale ještě budeme muset zůstat?“ vyptávala se. „Chci jet domů.“

„Já taky, zlato,“ ujistil jsem ji. „Pojedeme domů, jen co to bude bezpečné.“

U snídaně jsem se zeptal Jan, jak dlouho u ní ještě můžeme bydlet.

„Jak dlouho potřebujete?“ chtěla vědět.

„Nevím. Ještě nejmíň pár dní.“

„Potřebuju, abyste odjeli nejpozději příští pátek,“ sdělila mi. „Přijede mi na víkend sestra s rodinou.“

Příští pátek už bychom tady byli osm nocí.

„Upřímně doufám, že tak dlouho to trvat nebude,“ řekl jsem. Po pravdě jsem ale neměl žádnou pořádnou představu, kdy bude bezpečné jet domů.

„Vlastně je to škoda,“ prohlásila Jan. „Jsem ráda, že mám společnost. Už mě nudilo, jak jsem tu od rozvodu pořád sama.“

Připojil jsem se na internet, abych si prošel e-maily. Žádné jsem neměl – to bude tím víkendem. S výjimkou obchodování na zahraničních trzích, které může pracovní týden prodloužit o několik hodin oběma směry, všechny finanční služby ve Spojeném království usínají v pátek odpoledne v pět hodin a probouzejí se znovu v pondělí v osm ráno, jako kdyby víkend nikdy nebyl.

Samozřejmě krom úroků, které každodenně naskakují u půjček, ať je kterýkoli den v týdnu.

Použil jsem internetové bankovnictví, abych si ověřil své osobní účty.

Můj rozpočet by mohl být dost napjatý, kdybych přišel o práci u Lyalla a Blacka. Za předchozích pět let se mi podařilo slušně šetřit, ale většina úspor padla na úhradu dluhů, které mi vznikly za studií.

Ač jsem běžně ostatním lidem spravoval investice ve stovkách tisíc či dokonce v milionech liber, můj osobní poklad byl daleko skromnější.

Akciové trhy historicky vždy překonávaly investice s pevným úrokem jako například bankovní účty, termínované vklady a vládní dluhopisy. Ovšem akciové trhy velice citlivě reagují i na sebemenší zakolísání důvěry investorů a mohou dost dramaticky fluktuovat, zejména směrem dolů. U dlouhodobých investic, řekněme přes deset či dvacet let a více, je akciový trh považovaný za nejlepší, avšak když potřebujete volné peníze dříve, pak existuje značné riziko, že trh právě v té chvíli výrazně poklesne, a v tom případě jsou výhodnější méně riziková aktiva. V důsledku toho s postupujícím věkem investora, a když se blíží penze, saldo směřuje od vysoce rizikových akcií k „bezpečnějším“ dluhopisům.

Vzhledem k tomu, že můj penzijní věk a jeho potřeby jsou zatím kdesi v dálce za horizontem, uložil jsem své úspory téměř výhradně do kmenových akcií. Vezu se tak na horské dráze akciového trhu, ale musím doufat a očekávat, že hlavní trend bude směřovat vzhůru.

Kdybych dostal padáka z práce, mohl bych své úspory na nějaký čas potřebovat. Co pak budu dělat? Billy mě obvinil, že jsem nudný, ale usoudil jsem, že se to netýká mě, nýbrž mé práce. Potřebuju v životě víc vzrušení, víc adrenalinu, který by mi proudil v žilách, ovšem nikoli nutně v důsledku pistole s tlumičem, jež na mě míří.

Co bych ale mohl dělat? Jsem vyškolený a kvalifikovaný pouze jako finanční poradce. Jenže ze všeho nejvíc bych chtěl být žokejem, nebo jezdcem rodea, případně instruktorem seskoků volným pádem, anebo lovcem krokodýlů, či…

K čertu s mým mizerným krkem.

Matka přerušila mé depresivní myšlenky otázkou, co bych chtěl k obědu.

„Co máme?“ vyzvídal jsem.

„Jan říkala, že si můžeme vzít z ledničky nebo ze špajzu, co budeme chtít.“

„A co tam je?“

„Pojď se podívat.“

Po pravdě tam nebylo moc z čeho vybírat, jen v mrazáku se našlo několik nízkokalorických zmrazených jídel pro jednoho a police ve spíži zely převážně prázdnotou. Vypadalo to tam jako u snědeného krámu.

„Pojedeme na nákup,“ navrhl jsem.

Tak jsme se všichni tři nasoukali do nenápadného modrého nájemního vozu a jeli do obrovského supermarketu na předměstí Newbury, abychom naplnili prázdný prostor Janiny ledničky a spíže. Bylo to to nejmenší, co jsme jako nepozvaní hosté mohli učinit.

Zatímco Claudia s matkou jednotlivými uličkami supermarketu tlačily dva velké nákupní vozíky a plnily je horami potravin, mě vykázaly do oddělení s textilem.

Procházel jsem mezi řadami košil a kalhot, bund a obleků, leč neprůstřelné vesty tento supermarket neměl bohužel na skladě.

Kapitola 17

Neděle byla skutečně dnem odpočinku.

Výlet do supermarketu se pro Claudii tak brzy po operaci ukázal být příliš náročný.

„Nesnažte se příliš brzy přepínat síly,“ nabádal ji doktor Tomic. „Musíte si dopřát hodně odpočinku, aby se abdominální stěna mohla zahojit.“

Nezmínil se o běhání po schodech, pokřikování na zabijáky nebo nakupování, ale s největší pravděpodobností by ani jedno neschválil.

„Dneska zůstaneš v posteli,“ nařídil jsem Claudii. „Donesu ti něco k snídani.“

Usmála se a zavřela oči, když jsem odcházel z pokoje.

Jan už si dole chystala toast.

„Páni,“ zvolala, když vešla do spíže, „my máme i marmeládu!“ Otočila se a uculila se na mě. „Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem tu naposledy měla tolik jídla. Na vaření jsem úplně levá. Umím jen ohřát věci v mikrovlnce. Ale tolik jste toho vážně neměli kupovat.“

„Považuj to za nájem,“ navrhl jsem.

„Tady nájem platit nemusíš, fešáku,“ prohlásila, když se vrátila ze spíže a otevírala marmeládu. „Můžeš mi zaplatit v naturáliích,“ zasmála se. „Až na to, že teď už vím, že nemám žádnou šanci.“

„Omlouvám se.“

„To nemusíš. Claudia je vážně moc milá. Jsi šťastný muž.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Asi bych ti měla přestat říkat fešáku.“

V očích se jí zaleskly slzy. Přistoupil jsem k ní a objal ji. Nebylo co říct, tak jsem nic neříkal, jen jsem ji pevně držel, dokud ten okamžik nepominul.

„Život je jako potvorná houpačka,“ odstoupila ode mě. „Když jsem byla vdaná za Stuarta, chtěla jsem se hlavně rozvést a dostat půlku majetku. No udělala jsem to – a vím, že to bude znít bláznivě –, ale dneska ho postrádám. Chybí mi i ty naše příšerný hádky. Když je teď Maria v Londýně na univerzitě, stala se ze mě jen bohatá, osamělá stará panna.“

„Musíš mít přece spoustu přátel,“ prohodil jsem.

Vzhlédla ke mně od roztírání marmelády na toast. „Mám spoustu známých. Dostihy jsou tak konkurenční záležitost, že tam si moc opravdových přátel nenaděláš. Samozřejmě že tady v okolí znám hromadu lidí, ostatní trenéry a podobně, a vídám je na dostizích, ale nejsem členem místní partičky na večírky. Všichni moji přátelé byli Stuartovi přátelé, a když odešel, zmizeli i oni.“

„Tak je nejvyšší čas, aby ses s někým seznámila,“ snažil jsem se odlehčit náladu.

Zase se zasmála, ale jen krátce. „To nejde tak snadno, jak to zní, a najít někoho, kdo by odpovídal tvým potřebám, vůbec není jednoduchý, to ti teda řeknu. Můžete za to vy, chlapi.“

„Jak to?“ divil jsem se.

„Když chce chlap sex, tak prostě může jít a koupit si ho od holky na rohu ulice, nebo v nějakým podniku, kde tancujou u tyče,“ pronesla hořce. „Pro ženskou středního věku to tak snadný není.“

Stál jsem tam skoro oněmělý úžasem. Vždycky jsem její nadbíhání bral jako žert. Neuvědomil jsem si hloubku jejího zoufalství.

„Ach, Jan! Moc mě to mrzí.“

„Nestojím o tvůj soucit,“ rychle se ode mě odvrátila a odnášela marmeládu zpátky do spíže.

Ne, pomyslel jsem si, stojí o mé tělo.

Odnesl jsem Claudii nahoru šálek kávy a trochu müsli.

„Dal sis na čas,“ posadila se na posteli.

„Promiň. Mluvil jsem s Jan.“

„Není skvělá?“ prohodila Claudia. „Včera ráno, když jsi odjel, tak jsme si dlouho povídaly.“

„O čem jste si povídaly?“ vyzvídal jsem.

„O životě všeobecně,“ vytáčela se. „O takových věcech.“

„Řekla jsi jí o…? Však víš.“

Proč je tak těžké použít slovo rakovina?

„Začala jsem o tom mluvit, ale přišla tvoje matka, a já pořád nevím, jestli už je čas jí o tom povědět.“

„Ale kdy ten čas nastane? Teď, nebo jindy, vyjde to nastejno.“

„Asi máš pravdu. Jen mám pocit…“ zarazila se.

„Copak?“

„Asi tuším neúspěch. Nechtěla bych, aby ze mě byla zklamaná.“

„Nebuď hloupá. Ona tě má ráda,“ ujistil jsem ji.

„Jenom proto, že pro ni představuju cestu k vnoučatům.“

„Tak to není,“ tvrdil jsem, ale zároveň jsem si kladl otázku, jestli náhodou nemá pravdu.

„A nebude mě mít ráda, když si tě vezmu, a pak zjistíme, že nemůžu mít děti. Potom už ve mně nebude vidět cestu k vnoučatům, nýbrž překážku.“

Skoro se rozplakala.

„Zlato, prosím, nerozčiluj se. Ano? Jestli nechceš, tak jí to nebudeme říkat. Zatím ne.“

Budeme jí to ovšem muset povědět, až a jestli začnou Claudii vypadávat vlasy.

***

Zbytek neděle se mi nekonečně vlekl, zatímco jsem neustále přemýšlel, jak se Benu Robertsovi daří s jeho otcem. Protože se mi však stále nechtělo nechávat mobilní telefon zapnutý, stejně jsem neměl možnost se to dozvědět.

Matka s Janinou pomocí připravila k obědu rostbíf se všemi přílohami a báječná vůně jídla přilákala dolů dokonce i Claudii v županu.

„Ani vám nepovím, jak už je to dlouho, co jsem v tomhle domě měla pořádný nedělní oběd,“ povzdechla si Jan, když jsme se všichni usadili u stolu v kuchyni. „Určitě ne od chvíle, kdy Stuart odešel. Většinou vařil on.“ Zasmála se. „Nemohli byste tu zůstat napořád?“

Oběd doprovázelo několik láhví nejlepšího klaretu ze supermarketu, přičemž já si dal jen jednu malou skleničku. Někdo si musí uchovat čistou hlavu. Nechal jsem dámy, ať si dají šlofíčka v hlubokých pohovkách v obývacím pokoji, a odešel do Janiny kanceláře uskutečnit pár dalších telefonátů.

Nejdřív jsem zavolal do své hlasové schránky. Měl jsem tam čtyři nové zprávy. Všechny byly od vrchního inspektora Flighta a vyhrožovaly mi zatčením, jestliže se s ním okamžitě nespojím a nebudu s ním mluvit. Flight uvedl číslo, na němž je stále k zastižení, tak jsem si je zapsal do poznámkového bloku vedle telefonu.

Od Bena Robertse však žádná zpráva nepřišla. Třeba k rozhovoru s otcem ještě nenašel správný okamžik.

Poté jsem zavolal detektiva vrchního inspektora Tomlinsona na mobil, ale nejdřív jsem vytočil „1“, abych skryl Janino telefonní číslo.

Tomlinson mi odpověděl po čtvrtém zazvonění, ale znělo to, jako bych ho probudil z nedělního odpoledního spánku.

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že budete mít telefon vypnutý, když nepracujete.“

„Já pracuju. Jsem v kanceláři. Jen jsem si zdříml na psacím stole. Byl jsem vzhůru půlku noci.“

„Byl jste na večírku?“

„Něco takového,“ odfrkl si. „Jak to tady kolem chodí. Týraná dívka už toho měla dost a ubodala svého přítele k smrti.“

„Moc hezké.“

„Ne, ani ne. Probodla ho asi třicetkrát šroubovákem. Vykrvácel. Nebyl to pěkný pohled, zejména ne ve čtyři ráno, kdy bych měl být zavrtaný v posteli.“

„To je mi líto,“ soucítil jsem s ním.

„Díky,“ odpověděl, „ale lidi tady v okolí se k něčemu takovému bohužel uchylují až příliš často, zvlášť když se napijou. Jen zřídka se o sobotní noci pořádně vyspím.“

Rozhodl jsem se vyškrtnout ze seznamu možné budoucí kariéry povolání „detektiv mordparty“.

„Máte pro mě nějaké novinky?“ zeptal jsem se.

„Jaké novinky?“ oplatil mi otázkou.

„Cokoli. Co třeba ten mrtvý? Byl to Bulhar?“

„Zatím nevíme. Jeho podoba a otisky prstů nic nepřinesly Pořád čekáme na analýzu DNA. Ale jednu věc vám můžu říct.“

„Ano?“ zajímal jsem se dychtivě.

„Hoši z forenzního dělali přesčas a potvrdili, že pistole odpovídá.“

„Čemu odpovídá?“

„Pistole nalezená mezi keři před domkem vaší matky je rozhodně tatáž zbraň, která zabila Herba Kovaka, a jsou si hodně jistí, že je to i ta samá pistole, ze které na vás střílel ve Finchley. Bez kulky ale nemůžou mít stoprocentní jistotu.“

V duchu mi vytanul obrázek řady policistů, lezoucích po čtyřech v Lichfield Grove. Zjevně nic nenašli.

„Znamená to, že tím mám vrchního inspektora Flighta z krku?“

„Tak bych to přesně nevyjádřil. Pořád nadskakuje vzteky.“

„Ano, já vím,“ povzdechl jsem si. „Nechává mi vzkazy na telefonu.“

„Promluvte si s ním,“ radil mi Tomlinson. „To je pravděpodobně všechno, co chce. Takhle si může myslet, že si s ním hrajete.“

„Pořád ještě mě chce zatknout?“ vyzvídal jsem.

„Nevím. Zeptejte se ho.“

S tím jsme hovor ukončili.

Zadíval jsem se na číslo v poznámkovém bloku a uvažoval, že bych detektiva vrchního inspektora přece jen zavolal. Když ho budu ignorovat, bude o to víc zuřit, a mohlo by se stát, že bude větší energii věnovat tomu, aby našel mě, než aby identifikoval mrtvolu. Odsud mu ale volat nebudu. Když vytočím „1“, můžu sice zabránit, aby se číslo volajícího objevilo na displeji volaného, ale nevěděl jsem jistě, zda by policie nedokázala zjistit číslo od telefonní společnosti, kdyby opravdu chtěla.

Vrchního inspektora Tomlinsona jsem přitom volal z Janina telefonu. Jaký je v tom rozdíl?

Usoudil jsem, že je to otázka důvěry. Vrchnímu inspektorovi Tomlinsonovi důvěřuju, že se nebude namáhat zjišťovat, odkud volám. Zato detektivu vrchnímu inspektorovi Flightovi nevěřím.

Kolem páté jsem tedy vyjel na předměstí Swindonu, zastavil na parkovišti jednoho hostince a zapnul mobil, abych gloustershireského detektiva zavolal.

„Detektiv vrchní inspektor Flight,“ ozval se strohý hlas po prvním zazvonění.

„Tady je Nicholas Foxton,“ představil jsem se.

„A, však bylo načase.“

„Mluvil jste s detektivem vrchním inspektorem Tomlinsonem a superintendantem Yeringem?“ zeptal jsem se.

„Ano, mluvil,“ odvětil pomalu.

„Dobře. Tak kdo byl ten chlap v matčině domku?“

„Pane Foxtone,“ ozval se odměřeně, „to já vám potřebuju položit pár otázek, nikoli naopak.“

„Ptejte se,“ vyzval jsem ho.

„Co se ve čtvrtek večer odehrálo v domku vaší matky?“

„Chlap s pistolí se vloupal dovnitř, poprali jsme se a on spadl ze schodů a zlámal si vaz.“

„To je všechno?“ ověřoval si.

„Copak to nestačí?“ odsekl jsem sarkasticky. „A ano, a zatímco padal ze schodů, pokoušel se mě probodnout nožem.“

„Našli jsme pod tělem nůž,“ přitakal. „Ale nač ho potřeboval? Co se stalo s pistolí?“

„Byla pod ledničkou,“ objasnil jsem.

Detektiv se odmlčel.

„A jak se dostala pod ledničku?“

„Praštil jsem do ní deštníkem.“

Tentokrát následovala ještě delší odmlka.

„To myslíte vážně, pane Foxtone?“ zeptal se nakonec.

„Naprosto. Ten chlap přeřezal elektrické a telefonní dráty. Potom rozbil skleněnou tabulku v okně do kuchyně, a když tím oknem lezl dovnitř, tak jsem se po něm ohnal golfovým deštníkem a zasáhl ho do ruky. Upustil pistoli a ta sklouzla pod ledničku. On potom popadl ze stojánku v kuchyni nůž a pokusil se mě probodnout. Podařilo se mi utéct nahoru, ale ten chlap šel za mnou. Zaútočil na mě, prali jsme se a oba přitom spadli ze schodů. On dopadl hůř. Konec příběhu.“

Následovala zase odmlka, hodně dlouhá, skoro jako by mě vrchní inspektor neposlouchal.

„Vydržte,“ řekl najednou. „Zavolám vám zpátky.“

Ukončil jsem hovor, vypnul telefon, rychle vyjel s autem z parkoviště u hostince a zamířil do středu města. Asi po půl kilometru kolem mě v protisměru projel policejní vůz se zapnutým světelným majákem. Přemítal jsem, zda jde o pouhou náhodu.

Projel jsem zpátky přes kruhový objezd a vrátil se k hostinci, na parkoviště jsem ale nezajel. Policejní auto se stále zapnutým majáčkem se zastavilo tak, aby zcela zablokovalo výjezd z parkoviště. Vystoupili z něj dva policajti v uniformě.

Tohle je taky náhoda? Ne, usnesl jsem se, není.

Jak vidno, ani se detektiva vrchního inspektora Flighta nemusím ptát, jestli si stále ještě přeje mě zatknout. Odpověď jsem právě viděl.

Vyjel jsem na sever po dvouproudové A19 směrem na Cirencester, tedy na druhou stranu od Lambournu, a zastavil poblíž vesnice Cricklade.

Znovu jsem zapnul telefon a stiskl tlačítko opakovaného vytáčení.

Detektiv vrchní inspektor Flight odpověděl okamžitě.

„Důvěra, to je to, co potřebujete,“ řekl jsem.

„Vzdejte se,“ požadoval.

„Ale já jsem nic špatného neudělal,“ ohradil jsem se.

„Tak se nemáte čeho bát.“

Zavěsil jsem a vypnul telefon. Pak jsem nastartoval auto a vyrazil na zpáteční cestu do Lambournu, přičemž jsem si dával dobrý pozor, abych nepřekročil povolenou rychlost a neupoutal tak pozornost žádného policisty.

Zatraceně, přemýšlel jsem, co vážně nepotřebuju, je přemrštěně vlezlý detektiv, kterého ze všeho nejvíc zajímá, aby mě chytil. Prý „vzdejte se“, to určitě. Kdo si myslí, že jsem? Lord Lucan? (*britský šlechtic, který zmizel po zavraždění chůvy svých dětí)

***

Těsně po sedmé v pondělí ráno jsem chytil vlak z Newbury na Paddington. Modré pronajaté auto jsem nechal na parkovišti u nádraží.

Když vlak zastavil v Readingu, zapnul jsem telefon a zavolal svoji hlasovou schránku.

„Máte dvě nové zprávy,“ sdělil mi známý ženský hlas.

První byla od detektiva vrchního inspektora Flighta, jenž mi sliboval, že mě nezatkne, jestliže se dostavím k výpovědi na cheltenhamskou policejní stanici.

Proč jsem mu nevěřil?

Druhá zpráva byla od Bena Robertse.

„Pane Foxtone, mluvil jsem s otcem,“ slyšel jsem jeho hlas. „Nechce se s vámi setkat ani o věci dále hovořit. Musím vás rovněž požádat, abyste mě už nekontaktoval. Je mi líto.“

Ve skutečnosti to neznělo, jako kdyby mu to bylo nějak moc líto, a zajímalo by mě, jestli jeho otec stál za ním, když mi zprávu nahrával.

Mé pátrání moc dobře neprobíhá. Kam zamířím nyní?

Vypnul jsem telefon a opřel se do sedadla, zatímco vlak uháněl po kolejích k Londýnu. Roztržitě jsem oknem sledoval, jak berkshireský venkov pomalu ustupuje předměstím a pak městu samotnému, a hloubal jsem, co mi den přinese.

Musel jsem si přiznat, že jsem z disciplinárního řízení s Patrickem a Gregorym nervózní.

Společnost finančních poradců Lyall a Black byla pět let mým životem a už jsem se začínal opravdu prosazovat. Přivedl jsem firmě několik velmi ceněných a ostře sledovaných klientů a některá má doporučení investic, zejména do filmu a divadla, se ve společnosti začala uplatňovat jako standardní rady.

Během několika příštích let jsem mohl očekávat rozšíření vlastní základny klientů a postupně se zbavit zodpovědnosti, kterou jsem měl jako jeden z Patrickových asistentů. Dokonce jsem mohl doufat, že mi bude nabídnuta pozice staršího partnera, až Patrick a Gregory odejdou do penze, což nastane již za pět či šest let. Tam se dají vydělat skutečné peníze a můj malý poklad by mohl začít rychle růst. Samozřejmě za předpokladu, že bych byl natolik dobrý, abych si udržel důvěru klientů.

Zato teď mi hrozí, že o ni přijdu úplně.

Ale proč? Co jsem udělal špatně?

Já přece Evropské unii nezpronevěřil sto milionů eur, proč se tedy mám dostavit k disciplinárnímu řízení?

Jediná věc, kterou jsem snad neudělal správně, je to, že jsem nešel rovnou za Patrickem nebo za dozorčí úřednicí Jessikou Winterovou, jakmile pan Roberts vyjádřil znepokojení ohledně Gregoryho a projektu bulharské továrny. Neměl jsem se pokoušet pátrat v té věci za jejich zády.

Ten omyl dnes napravím.

Nasedl jsem na okružní linku metra z Paddingtonu na Moorgate a potom vykročil k Lombard Street.

Jak jsem tak šel po Prince’s Street podél vysokých působivých zdí Bank of England, najednou jsem se začal cítit nepříjemně a všechny chlupy na těle se mi naježily.

Poslední čtyři dni jsem byl velice opatrný a dával si pozor, aby nikdo nevěděl, kde se zdržuju, a přitom si tu teď vykračuju na předem domluvenou schůzku v kancelářích Lyall a Black. Navíc jde o schůzku s jedním z těch, o nichž se domnívám, že jsou zodpovědní za pokus mě zabít.

Vážně se mi nechtělo potkat dalšího pistolníka, jak na mě čeká na ulici před budovou kanceláře.

Zpomalil jsem, až jsem se na chodníku zastavil úplně, zatímco kolem mě oběma směry spěchali lidé, opozdivší se do práce. Byl jsem sotva sto metrů od Lombard Street.

Dál jsem nedošel.

Otočil jsem se a vydal se zpátky po Prince’s Street k London Wall, kde jsem vešel do kavárny a objednal si cappuccino.

Možná má Claudia pravdu a začínám být paranoidní.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo za deset minut devět. Patrick a Gregory mě za deset minut čekají.

Co mám dělat?

Můj instinkt mě v matčině domku naprosto správně varoval, když jsem Claudii zabránil otevřít střelci dveře. Potřebuju si ale naléhavě s někým promluvit o svých podezřeních a uvést do pohybu řádné vyšetřování té bulharské záležitosti. Potom jistě budu v bezpečí, protože už bude pozdě mě zabít. Jestliže se mnou otec Bena Robertse nechce mluvit, tak komu jinému o tom mám povědět? Měl by to být Patrick, když už ne pro záchranu mé práce, tak aspoň pro záchranu mého života.

Zapnul jsem mobil a zavolal na číslo kanceláře.

„Lyall a Black,“ ozvala se paní McDowdová. „Co si přejete?“

„Dobrý den, paní McDowdová. Tady je pan Nicholas,“ ohlásil jsem se. „Můžu mluvit s panem Patrickem, prosím?“

„Je v zasedačce s panem Gregorym a Andrewem Mellorem. Spojím vás.“

Za okamžik jsem měl Patricka na lince. „Haló,“ ozval se.

„Patricku, nic prosím neříkej, tady je Nicholas. Potřebuju s tebou mluvit o samotě. Aby o tom Gregory nevěděl.“

„Počkej moment,“ zareagoval, „dojdu si k sobě do kanceláře.“

Na lince to párkrát klaplo a pak jsem znovu uslyšel Patricka.

„Co to má všechno znamenat?“ tázal se dost podrážděně. „Měl bys být tady na disciplinárním jednání.“

„Omlouvám se, ale na tu schůzku nepřijdu.“

„Nicholasi, musím trvat na tom, aby ses okamžitě dostavil do kanceláře,“ nařizoval mi úředním hlasem. „Kde jsi?“

Co bych měl říct?

„Jsem doma, Claudii pořád ještě není dobře.“

„To je mi líto,“ řekl, i když to tak neznělo. „Jenže ta schůzka je velice důležitá.“

To je Claudia taky, pomyslel jsem si.

„Kde s tebou můžu mluvit v soukromí?“ zeptal jsem se. „Tady,“ pronesl rozhodně a hezky nahlas. „Budu s tebou mluvit tady v kanceláři, na disciplinárním jednání.“

„Je mi líto, ale dnes do kanceláře nepřijdu.“

„Poslouchej mě! Jestli dneska do kanceláře skutečně nepřijdeš, pak zřejmě vůbec nemá smysl se sem ještě někdy vracet.“ Odmlčel se. „Vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano,“ přitakal jsem. „Uvidím, co se dá dělat.“

„To se tedy snaž,“ řekl se špatně skrývaným hněvem.

Zavěsil.

Uměl jsem si představit, jak se vrací do zasedačky a říká Gregorymu a Andrewovi, že se nedostavím. Byl jsem rád, že jsem mu neprozradil, kde jsem.

***

Nastoupil jsem do metra na stanici Moorgate, ale nejel jsem zpátky na Paddington. Vypravil jsem se severní linkou na Hendon Central, došel po Seymour Way k číslu 45 a odemkl si byt Herba Kovaka.

Sherri odjela do Ameriky minulý pátek a na rohožce leželo jen pár dopisů. Posbíral jsem je a přidal na hromádku, kterou mi nechala na psacím stole.

Posadil jsem se na Herbovu židli a otevíral jeho poštu.

Krom jiného tam bylo pár účtů za služby a dopis od stavební společnosti se stížností, že bylo zrušeno přímé inkaso a že za předchozí měsíc nedostali úroky za Herbovu hypotéku. Vzpomněl jsem si, že vzhledem ke zrušení přímého inkasa nejsou uhrazené ani poplatky za tělocvičnu. Zajímalo by mě, kolik takových případů ještě bude.

Je toho tolik k zařízení a nejhorší na tom nejsou domácí účty, ať jakkoli otravné, nýbrž nekonečný proud požadavků od dvaadvaceti společností kreditních karet. Zhruba polovina jich poslala další výpis a nejenom že tam byly pořád splatné položky z minulého měsíce a generovaly další úrok, ale na účtech přibyly ještě další částky.

Američtí gambleři dál hráli a dál prohrávali. Jak je ale můžu zastavit, když nevím, kdo jsou?

Musí přece přijít okamžik, uvažoval jsem, kdy účty kreditních karet dosáhnou nastaveného kreditního limitu. To by mělo všemu udělat konec, ale na kolik to přijde?

Použil jsem Herbovu pevnou linku, zavolal stavební společnost a vysvětlil jim, proč bylo pozastaveno přímé inkaso. Vyjádřili lítost nad zprávou, že je pan Kovak po smrti, to však samozřejmě neznamená, že by úrok z půjčky přestal narůstat.

Potom jsem zavolal veřejné služby a pokusil se domluvit ukončení dodávky plynu, elektřiny a telefonického spojení. Udělal jsem tu chybu, že jsem jim pověděl, že nejsem Herb Kovak, že zemřel a já jsem vykonavatel jeho závěti. Všichni požadovali písemný doklad, že jednám za pana Kovaka, a stejně musím nejdřív uhradit faktury. Upozornil jsem je, že když účty nezaplatím, tak stejně služby odstřihnou. Nepomohlo to.

Posbíral jsem výpisy z kreditních karet a ostatní věci a všechno to uložil do velké bílé obálky, kterou jsem našel v Herbově psacím stole. Budu potřebovat právního poradce, aby popohnal soudní potvrzení závěti. Potom aspoň budu moct zrušit kreditní karty, kde ale zřejmě taky budu muset nejdřív vyrovnat dluhy. Tenhle byt se rovněž musí prodat, a jestli míra zbývajícího úroku u stavební společnosti o něčem vypovídá, patrně po uhrazení hypotéky nezbude dost kapitálu na pokrytí ostatních účtů. Možná budu muset nechat Herbův majetek projít osobním bankrotem.

Vzato kolem a kolem, o moc pěkné dědictví nejde.

***

Věděl jsem, že Patrick žije ve Weybridge. Věděl jsem to, protože jsme s Claudií byli několikrát v jeho domě na večeři a rovněž firemní večírek se loni v létě konal v jeho obrovské zahradě.

Taky jsem věděl, že cestou z domova ho manželka vysadí na nádraží ve Weybridge, on tam nasedne na vlak na Waterloo a pak se mačká v metru na lince na nábřeží. Všichni v kanceláři to vědí, protože Patrick si rád hlasitě stěžoval na veřejnou dopravu a při té příležitosti i na to, jak jeho žena řídí, zejména pak když se kvůli tomu zpozdil do práce.

Usoudil jsem, že jeho cesta opačným směrem bude probíhat stejně, a rozhodl jsem se, že se během ní k němu někde připojím.

Z kanceláře obvykle odcházel mezi šestou a půl sedmou, ale já na Waterloo čekal už v pět pro případ, že by tentokrát odešel dříve. I tak jsem ho málem propásl.

Hlavní problém spočíval v tom, že během jediné hodiny odtud odjíždí do Weybridge nejmíň šest vlaků, a jak se zdálo, může to být z kteréhokoli z devatenácti nástupišť.

Čekal jsem v hlavní hale nádraží proti eskalátorům, které stoupaly od metra. Ve špičce jezdily dva ze tří eskalátorů a spolu s vedlejším schodištěm chrlily do haly každou minutu tisíce cestujících. Všichni ti lidé spěchali k vlakům.

Za pět minut půl sedmé jsem měl oči tak omámené z prohlížení tolika obličejů, že mému mozku trvalo několik dlouhých vteřin, než zaznamenal, že jsem letmo zahlédl známou tvář, jenže v tu chvíli se mi už zase ztratila v davu, který se ode mě vzdaloval.

Rozběhl jsem se a snažil se znova ji zachytit, navíc jsem přitom nad hlavou hledal na tabuli odjezdy vlaků do Weybridge.

Sledoval jsem kohosi přes halu až na nástupiště, a teprve ve chvíli, kdy ta osoba vešla do jednoho obchodu s občerstvením, jsem si uvědomil, že to není Patrick.

Sakra, klel jsem v duchu. Ztratil jsem vzácné minuty.

Otočil jsem se a podíval se pozorně na tabuli odjezdů.

Viděl jsem, že za dvě minuty odjíždí z nástupiště 13 vlak do Basingstoku přes Weybridge. Nezbývá mi než vsadit na to, že v něm Patrick bude. Proběhl jsem zpátky nádražím, vsunul lístek do šedé automatické závory a utíkal dolů na nástupiště. Nepočítal jsem ale, že ve vlaku bude tolik lidí – ještě víc se jich tlačilo ve stoje v uličkách, než kolik jich sedělo na sedadlech.

Když vlak vyjel z nádraží Waterloo, začal jsem se s omluvami prodírat přecpanými vagony.

Poté co jsem obtěžoval nejméně polovinu cestujících a když už jsem si myslel, že Patrick musel nastoupit do jiného vlaku, uviděl jsem ho konečně sedět v relativně volném oddělení první třídy. Kde taky jinde? Četl si večerní noviny a nevšiml si, že se k němu blížím. Dokonce ani nevzhlédl, když jsem procházel posuvnými dveřmi a posadil se na prázdné sedadlo vedle něj.

„Zdravím, Patricku,“ oslovil jsem ho.

Jestli ho překvapilo, že mě vidí, nedal to nijak zvlášť najevo.

„A, Nicholas,“ ozval se klidně a přeložil noviny napůl. „Byl jsem zvědavý, kdy se ukážeš.“

„Ano,“ pokývl jsem. „Omlouvám se, ale potřeboval jsem s tebou mluvit, aniž by to Gregory věděl nebo nás poslouchal.“

„Kvůli čemu?“ zajímal se.

„Kvůli plukovníku Jolyonovi Robertsovi,“ pověděl jsem mu s ohledem na ostatní cestující potichu.

Trochu povytáhl obočí. „Co je s ním?“

„Mluvil se mnou skoro před dvěma týdny na dostizích v Cheltenhamu a potom znovu další sobotu v Sandownu.“

„Víš, že minulý týden zemřel?“ zeptal se Patrick.

„Ano, vím,“ potvrdil jsem. „Je to hrozné. Mluvil jsem s tebou po pohřbu.“

„No vlastně ano,“ přikývl Patrick. „Měl zřejmě problémy se srdcem.“

„Slyšel jsem.“

„Tak mi pověz, o čem s tebou mluvil?“

„Dělal si starosti s investicí, kterou rodinný trust Robertsových vložil do továrny na úsporné žárovky v Bulharsku.“

„V jakém směru si dělal starosti?“ chtěl vědět Patrick.

„Synovec pana Robertse se zajel podívat na místo, kde by továrna měla stát, ale nic tam nebylo. Jenom toxická skládka.“

„Třeba továrnu ještě nestihli vybudovat. Nebo byl synovec na nesprávném místě.“

„Přesně to jsem si myslel,“ ujistil jsem ho. „Jenže to vypadá, že Gregory panu Robertsovi ukázal fotografie stojící továrny, a synovec si je zase neochvějně jistý, že byl na správném místě.“

„Ty jsi s tím synovcem mluvil?“ otázal se Patrick.

„Ano,“ přitakal jsem. „Mluvil jsem s ním v pátek.“

„A obrátil ses s tím na Gregoryho?“

„Ne. Gregory se na mě minulý týden tak strašně zlobil kvůli té záležitosti s Billym Searlem, že jsem se k tomu neodhodlal.“

„A co Jessica?“ zajímal se.

„Ne, ani s ní jsem o tom nemluvil. Měl jsem to udělat, ale nenaskytla se mi příležitost.“

Vlak zastavil na nádraží Surbiton a dva cestující v oddělení první třídy se zvedli a vystoupili.

„A proč to říkáš mně?“ zeptal se Patrick, když se vlak zase rozjel. „Rodinný trust Robertsových je klientem Gregoryho. Musíš si promluvit s ním, nebo s Jessikou.“

„Já vím. Jen jsem doufal, že by ses na to mohl podívat místo mě.“

Zasmál se. „Ty máš z Gregoryho strach, co?“

„Ano,“ připustil jsem.

Opravdu jsem z něj měl strach.

„To je hlavní důvod, proč se vyhýbáš kanceláři?“

„Ano,“ zopakoval jsem.

Otočil se na sedadle a zadíval se na mě. „Ty jsi občas zvláštní člověk, Nicholasi. Uvědomuješ si, že jsi svým jednáním ohrozil celou svoji kariéru?“

Přikývl jsem.

„Dnes ráno na disciplinárním jednání, kterého ses měl zúčastnit, jsme se s Gregorym shodli, že tě vyzveme k okamžitému odchodu z firmy Lyall a Black.“

Takže jsem přece jen dostal padáka.

„Nicméně,“ pokračoval, „Andrew Mellor nám radil, že musíme vyslechnout i tvé zdůvodnění, abychom nepřijali ukvapené rozhodnutí. Tudíž jsme ke konečnému závěru nedospěli.“

„Díky,“ vydechl jsem.

„Přijdeš tedy zítra do kanceláře, abychom to mohli všechno vyřídit?“

„Nemůžu to slíbit,“ namítl jsem. „Byl bych daleko raději, kdybys začal interní šetření té bulharské investice dřív, než se vrátím.“

„Ty se vážně Gregoryho bojíš,“ zabublal smíchy. „On štěká, ale nekouše.“

Možná, pomyslel jsem si, ale jeho štěkání je pěkně zuřivé. Navíc nejsem zrovna nadšený z jeho najaté výpomoci.

„Patricku,“ spustil jsem vážně, „mám důvod se domnívat, že tady probíhá mnohamilionový podvod v eurech a že Gregory by v tom mohl být zapletený. Ano, bojím se a mám pocit, že k tomu mám dobrý důvod.“

„Jaký?“ divil se.

„Uvědomuju si, že to zní nepravděpodobně, ale myslím si, že ta bulharská záležitost může mít něco společného s Herbovou smrtí.“

„Ale to je směšné. Příště snad ještě obviníš Gregoryho z vraždy,“ pohoršil se.

Nic jsem neříkal, jen jsem tam seděl a koukal na něj.

„No tak, Nicholasi, to je šílenství,“ prohlásil.

„Možná je to šílenství, ale nepůjdu do kanceláře, dokud nebudu mít jistotu, že jsem v bezpečí.“

Na chvíli se zamyslel.

„Tak pojeď se mnou domů, a rozebereme to dnes večer. Můžeme ode mě Gregorymu zavolat.“

Vlak zastavil na nádraží Esher.

Esher je stanice, která leží nejblíž závodiště v Sandown Parku. Je to opravdu teprve devět dní, kdy jsem tu vystupoval, abych si pohovořil s Jolyonem Robertsem?

A o dva dny později byl Jolyon Roberts mrtvý.

„Ne,“ vyskočil jsem. „Zavolám ti zítra ráno do kanceláře.“

Vyběhl jsem posuvnými dveřmi a seskočil na nástupiště těsně předtím, než se za mnou dveře vlaku zavřely.

Nechtělo se mi Patrickovi a Gregorymu prozradit, kde se zdržuju – ne dnes večer, a vlastně ani jiný večer.

Kapitola 18

Než jsem se dostal do Lambournu, všechny tři dámy už byly v posteli a s výjimkou malé lampičky, kterou mi nechaly rozsvícenou v kuchyni, panovala v domě tma. Bylo to tak v pořádku, vždyť jsem jim volal z veřejné telefonní budky na paddingtonském nádraží, ať na mě nečekají.

Uvědomil jsem si, že mám hlad.

Podíval jsem se na hodiny nad sporákem. Bylo za deset minut jedenáct večer a já jsem od rychle zhltnutého toastu v šest ráno nic nejedl. Celý den jsem měl starostmi tak zauzlovaný žaludek, že jsem na jídlo ani nepomyslel. Matka by ze mě radost neměla.

Přepadl jsem Janinu ledničku a připravil si tlustý sýrový sendvič.

Pak jsem se usadil u kuchyňského stolu, jedl a splachoval to sklenicí pomerančového džusu.

Byl to dobrý den, usoudil jsem. Pořád ještě mám práci a konečně jsem s Patrickem promluvil o svých obavách. Jestli mi věří či nikoli, to už je jiná věc. Nepochybně však má povinnost zahájit vyšetřování a zapojit do toho Jessiku Winterovou, ať už si o mé špionážní taktice myslí cokoli.

Budu pak ale v bezpečí?

Jestli se mě Gregory nebo někdo jiný snažil zabít, aby mi zabránil rozjet šetření podvodu, pak bych jistě měl být v bezpečí, jakmile k tomu dojde, protože moje smrt by pak už jenom posílila nutnost ve vyšetřování pokračovat. Jedině že by měl pocit, že už nemá co ztratit, a zabil by mě z pomsty za to, že jsem jeho fintu odhalil.

Každopádně ještě pár dní raději nebudu moc vystrkovat hlavu.

***

Úterý se rozbřesklo v jasný a slunečný den, který odpovídal mé náladě. Rozhovor s Patrickem značně ulevil mé mysli a měl jsem pocit, že se konečně někam dostávám.

I když jsem šel spát jako poslední, byl jsem vzhůru a dole první a chystal si instantní kávu, když se objevila Jan.

„Víš určitě, že se nechceš jet na planiny podívat na koně?“ zeptala se. „Pro jednou je nádherný den.“

Uvažoval jsem o tom.

„Můžu ti půjčit klobouk a sluneční brejle,“ dodala se smíchem. „Jako převlek.“

„Dobře, moc rád,“ souhlasil jsem. „Jen donesu Claudii nahoru čaj.“

„Je spousta času,“ mírnila mě Jan. „První lot vyjíždí teprve o půl osmé a stejně jim nechávám náskok. Připrav se na tři čtvrtě na osm. Potom si dáme snídani.“

Mrkl jsem na hodiny. Bylo teprve za pět minut sedm.

„Dobře, budu nachystaný.“

Odnesl jsem čaj a kávu do našeho pokoje a posadil se na postel. „Dobré jitro, Šípková Růženko,“ zatřásl jsem Claudii jemně ramenem. „Je čas se probudit.“

Otočila se na záda a zívla. „Kolik je hodin?“

„Sedm. Je překrásné ráno a já jedu s Jan na Downs podívat se na koně při práci.“

„Můžu jet taky?“ zeptala se Claudia.

„To budu moc rád,“ odpověděl jsem. „Ale jak se cítíš?“

„Každý den líp,“ odpověděla. „Jen bych si přála…“ nedořekla.

„Já vím, já vím. Ale všechno bude v pořádku, uvidíš,“ povzbuzoval jsem ji.

Naklonil jsem se, objal ji a políbil.

„Moc doufám, že máš pravdu,“ povzdechla si.

Ten rakovinný Damoklův meč vrhal stín na každý náš bdělý okamžik. Žili jsme v jakémsi předpeklí, a pokud jde o mě, čím dříve chemoterapie začne, tím lépe. Tyhle týdny čekání jako by rakovinu vyzývaly, ať si v jejím těle roste.

Podle mého není pro duši nic tak vzpružujícího jako jasné, slunečné jarní ráno na galopech. Mým jediným smutkem zůstávala skutečnost, že sleduju práci koní z Janina landroveru, a ne ze sedla.

Bože, jak moc pořád až bolestně toužím jezdit, sedět na hřbetě půltunového plnokrevného dostihového koně a cválat na plný spíd s větrem o závod.

Závistivě jsem sledoval Janiny stájové zaměstnance, jak vedou koně ve dvojicích vzhůru k nám na kopec, někteří na plný galop, jiní pomalejším kentrem. Stačilo mi slyšet zvuk kopyt tepajících turf, a už mi naskakovala husí kůže a zvedal se mi pulz.

Jak kruté pro mě bylo zranění krku, když mě okradlo o takovou rozkoš.

Neměl bych však být tak sklíčený. Zlomený krk mě aspoň nezabil jako někoho jiného, kdo mě napadá.

Nevzal jsem si nabízené Janiny sluneční brýle, ale narazil jsem si jeden ze starých klobouků jejího bývalého manžela a stáhl si krempu hluboko do očí, zatímco límec kabátu jsem si pořádně vyhrnul. Taky jsem si dal pozor, abych se nedostal příliš blízko ke koním. Snadno jsem poznával některé z Janiných délesloužících stájníků a pořád jsem byl raději opatrný, aby mě nezahlédli. Když pro nic jiného, tak aby se tu neobjevil detektiv vrchní inspektor Flight se svými želízky.

Claudia takové obavy neměla a přešla po trávě blíže ke koním.

Díval jsem se, jak tam stojí ve slunečním svitu, roztřásá si vlasy zpod vlněného klobouku a nechává je povlávat ve větru.

Jak podivné bylo všechno v několika uplynulých týdnech. Myslel jsem si, že ji ztrácím kvůli jinému muži, a teď se bojím, aby mě o ni nepřipravila její nemoc. Nebylo pochyb, že rakovina nás sblížila. Miloval jsem ji ještě víc než dřív. Zůstanu naživu pro ni, sliboval jsem si. A ona musí žít kvůli mně.

Otočila se a zamávala mi. Prameny dlouhých vlasů jí zakrývaly obličej, přesto jsem věděl, že se radostně směje a užívá si tento okamžik.

Také jsem jí zamával.

Za dva či tři týdny jí ty nádherné vlasy začnou vypadávat a ona z toho bude zdrcená, ale řekl bych, že za další život a další lásku je to nepatrná cena.

Po obědě jsem si vzal auto a odjel zavolat vrchního inspektora Tomlinsona. Vzhledem k epizodě u swindonského hostince jsem se rozhodl, že nejlepší taktikou bude volat za jízdy, a tak jsem začal vytáčet jeho číslo, zatímco jsem se rychlostí sto deset kilometrů v hodině pohyboval východním směrem po dálnici M4 mezi Newbury a Readingem. Než jsem však stihl navolení čísla dokončit, telefon mi v ruce zazvonil.

„Nicholas Foxton,“ ohlásil jsem se.

„Dobrý den, pane Foxtone, tady je Ben Roberts.“

„Ano, Bene, co pro vás mohu udělat?“

„Otec změnil názor. Rád by s vámi přece jen hovořil.“

„Skvěle,“ zvolal jsem. „Kdy a kde?“

„Napadlo ho, jestli byste nechtěl jako jeho host přijet zítra večer na dostihy v Cheltenhamu. Koná se večerní mítink Hunter Chase a on si najal soukromou lóži. Říká, že by s vámi rád mluvil na konci večerních dostihů.“

„Vy tam budete?“ zeptal jsem se.

„Budu tam na začátku, ale musím se brzy vrátit do Oxfordu na klubovou večeři.“

„Můžu vám zavolat později?“ zeptal jsem se. „Potřebuju se domluvit se svou snoubenkou.“

„Vezměte ji s sebou,“ navrhl okamžitě. „Je to bufetová večeře, ne s pevným zasedacím pořádkem u stolu, takže počet hostů není žádný problém. Já budu odjíždět už před pudinkem, takže tam toho stejně spousta zbude,“ zasmál se.

Nemohl jsem si pomoct, Ben Roberts se mi zamlouval.

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Moc rád.“

„Jedna, nebo dvě osoby?“ zeptal se.

„Jedna určitě, možná dvě.“

„Povím to tátovi. Bude mít radost. My tam dorazíme v pět. Tak se uvidíme.“

Zavěsili jsme.

Hloubal jsem, zda je rozumné se do Cheltenhamu vracet. Je to domácí píseček detektiva vrchního inspektora Flighta a závodiště bude plné gloustershireských policajtů. Proč bych se ale měl znepokojovat? Koneckonců jsem nic špatného nespáchal.

Zavolal jsem vrchního inspektora Tomlinsona.

„Kde jste?“ zeptal se vrchní inspektor. „Na lince je hrozný hluk.“

„Jsem na dálnici,“ sdělil jsem mu. „A tohle auto není moc dobře odhlučněné.“

„Na které dálnici?“ zajímal se.

„Záleží na tom?“ odpověděl jsem vyhýbavě.

„Používáte hands-free?“ zeptal se.

Neodpověděl jsem.

„Dobře,“ ozval se. „Chápu to tak, že ne.“

„A co s tím uděláte? Zatknete mě za užívání mobilního telefonu za jízdy?“

„Ne,“ řekl. „Jen se pokusím, aby ten hovor byl co nejkratší. Co byste potřeboval?“

„Chci se setkat s vámi a se superintendantem Yeringem. A počítám i s detektivem vrchním inspektorem Flightem, jestli u toho bude chtít být. Za podmínky, že mě nezatkne.“

„Kde se chcete se jít?“

„To je na vás,“ řekl jsem. „Ale jestli můžete, tak to zařiďte na čtvrtek.“

„K čemu ta schůzka bude?“ zajímal se.

„Abych vám mohl vysvětlit, proč byl podle mého názoru Herb Kovak zavražděn a proč se náš mrtvý střelec pokoušel zabít i mě.“

„A co je špatného na dnešku? Nebo na zítřku?“ tázal se.

„Potřebuju předtím mluvit ještě s někým jiným.“

„S kým?“

„Prostě s někým.“

„Říkal jsem vám, abyste nechal pátrání na nás,“ napomenul mě vrchní inspektor stroze.

„To mám v úmyslu,“ ujistil jsem ho. „Právě proto se chci s vámi a se superintendantem setkat.“

Jenže jsem se taky předtím chtěl o bulharské investici ještě dozvědět víc.

„Dobře,“ souhlasil vrchní inspektor. „Všechno domluvím. Jak vám to dám vědět?“

„Nechte mi zprávu na tomhle čísle, nebo vám zítra sám zavolám.“

Ukončil jsem hovor.

Na sjezdu u Readingu jsem opustil dálnici a vrátil se na ni v opačném směru zpátky na Newbury.

Zavolal jsem do kanceláře. Vzala to paní McDowdová.

„Dobrý den, paní McDowdová, tady pan Nicholas. Mohl bych mluvit s panem Patrickem, prosím?“

„Vy jste ale ošklivý mladík,“ pronesla tónem ředitelky školy. „Nesmíte pana Gregoryho tak rozčilovat. Jeho srdce by to nemuselo vydržet.“

Neodpověděl jsem. Pokud jde o mě, tak čím dřív to jeho srdce vzdá, tím lépe.

Čekal jsem, až mě paní McDowdová spojí.

„Dobrý den, Nicholasi,“ ozval se Patrick. „Kde jsi?“

Přemítal jsem, proč chce každý jak posedlý vědět, kde jsem.

„V Readingu,“ sdělil jsem mu. „Mluvil jsi s Jessikou?“

„Zatím ne. Sám jsem si dnes ráno tu složku prošel. Odpoledne si o tom hodlám promluvit s Gregorym.“

„Tak si hlídej záda,“ prohodil jsem.

„Mluv vážně,“ ohradil se Patrick.

„Přísahám, že jsem nikdy nebyl vážnější. Na tvém místě bych si promluvil nejprve s Jessikou, a potom byste oba mohli jít za Gregorym.“

„Uvidím,“ utrousil Patrick.

Patrick a Gregory jsou společníci už velice dlouho a hádám, že Patrick asi potřebuje hodně přesvědčování, aby uvěřil, že jeho přítel provádí lumpárny. Těžko mu mohu vyčítat, že si chce všechno ověřit, než do věci zapojí dozorčí úřednici.

„Mohl bys potřebovat někoho, kdo umí číst bulharsky,“ nadhodil jsem.

„Nech to na mně,“ pravil rozhodně.

„Nechám. Ale zítra ti zavolám, abych viděl, jak to pokračuje.“

Ukončil jsem hovor a podíval se do zpětného zrcátka. Neblikaly v něm žádné modré majáky, ani jsem neviděl nic, co by vypadalo jako neoznačené policejní vozidlo. Poklidně jsem dojel zpátky do Lambournu.

***

„Chci jet domů,“ oznámila mi matka, která mě potkala v Janině kuchyni, když jsem přicházel od auta.

„A taky pojedeš,“ ujistil jsem ji. „Jen co budu spolehlivě vědět, že je to bezpečné.“

„Ale já chci jet domů teď.“

„Brzy,“ sliboval jsem.

„Ne!“ vyjádřila se se vší rozhodností a založila si ruce v bok. „Teď.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Už jsme tady moc dlouho. A dělám si starosti o svou kočku.“

„Já myslel, že to není tvoje kočka.“

„Není, ale stejně si o ni dělám starost. A zítra večer mám schůzku Ženského institutu a nechci ji propást.“

S Ženským institutem si není co zahrávat. Na to přišel i Tony Blair.

„Dobře,“ ustoupil jsem. „Slibuju, že tě zítra zavezu domů.“ Nebyla s tím moc spokojená, ale pokud by si sama neobjednala taxi, nemohla vcelku nic dělat. Zítra bude muset stačit. Odvezu ji, než pojedu na dostihy.

Ještě větší neklid projevovala Claudia.

„Chci jet domů,“ dožadovala se, když jsem vstoupil do naší ložnice. Stála u postele a skládala si věci do zavazadla.

„Mluvila jsi s matkou?“ ptal jsem se.

„Možná,“ utrousila.

Žádné možná, spíš docela určitě.

„Zlato, domluvil jsem na čtvrtek schůzku s policií, aby se všechno vyjasnilo. Potom můžeme jet domů.“

„Proč nemůžeš mít tu schůzku zítra?“

„Protože si předtím musím ještě s někým promluvit a setkám se s ním zítra večer na dostizích v Cheltenhamu.“

Přestala balit a posadila se na postel.

„Já tomu nerozumím. Když je ten člověk, co se tě pokoušel zabít, sám mrtvý, tak proč se dál schováváme?“

„Mohli by být i další,“ upozornil jsem ji. „A nechci podstupovat zbytečné riziko. Máš pro mě příliš velkou cenu.“

Posadil jsem se vedle ní na postel a objal ji.

„Ale já se tady nudím,“ stěžovala si. „A došly mi čisté kalhotky.“ Aha, pomyslel jsem si, pravý důvod vyplynul na povrch.

„Víš co? Slíbil jsem mámě, že ji zítra zavezu k ní domů, tak co když dnes zajedeme všichni na večeři a potom zítra kolem oběda pojedeme s mámou do Woodmancotu a ty tam buď můžeš zůstat, anebo můžeš jet se mnou večer na dostihy. Co říkáš?“

„Na dostihy nejedu.“

„Dobře, to nevadí, tak můžeš zůstat u mámy v domku.“

„Hm, no dobře,“ pravila rezignovaně. „Kam pojedeme dneska na tu večeři?“

„Do nějaké pěkné klidné hospody s dobrým jídlem.“

A pokud možno někam, kde mě nepozná nikdo z lambournských usedlíků.

Na Janino doporučení jsme jeli do hotelu U medvěda v Hungerfordu na opulentní večeři do jejich brasserie a vynikající krmi jsme spláchli láhví dobrého vína.

„Budete mi chybět,“ postěžovala si Jan nad kávou. „Bylo to bezva mít zase plný dům. Nemohli byste znova přijet na Vánoce?“

Matka a Claudia jí připily za její laskavost z velkých baňatých sklenek na brandy, a když jsem spokojené pasažéry vezl do Lambournu a do postele, zdálo se, že to krásně zaúčinkovalo.

„Bude tam ještě policie?“ zajímala se Claudia, zatímco jsem projížděl posledních pár kilometrů k Woodmancotu.

I já jsem nad tou otázkou hloubal od chvíle, kdy jsem souhlasil, že matku odvezu domů.

„Je mi jedno, jestli tam jsou,“ ozvala se hlasitě matka ze zadního sedadla. „Prostě se těším, až budu zase doma.“

„Jestli tam policie bude,“ řekl jsem, „tak budu předstírat, že jsem řidič taxi a jen vezu vás dvě.“ Zalovil jsem v kapse a podal Claudii dvacetilibrovou bankovku. „Tumáš. Dej mi to a já odjedu hned, jak vám vyložím věci. Potom ti zavolám z dostihů.“

„Ale mohli by tě poznat,“ připomínala Claudia.

„To musím prostě risknout.“

Větší starost mi dělalo, jestli to tam po příjezdu nenajdeme celé uzavřené páskami jako místo činu s policejní cedulí „Nevstupovat“ na brance a s visacími zámky na dveřích.

Nemusel jsem se obávat. Nenašli jsme žádné pásky, visací zámky ani policejní stráž.

Jedinou viditelnou známkou, že je něco jinak, byl nový pohupující se drát, který se táhl od rohu domku k telegrafnímu sloupu v ulici – chvatná oprava přestřiženého telefonního vedení.

Matka si odemkla svým klíčem a pustila nás dovnitř.

Bylo to tam kupodivu úplně stejné jako předtím, bez viditelných stop, jež by nasvědčovaly, k jak zuřivému boji na život a na smrt tu sotva před týdnem došlo. Přesto jsme se nemohli ubránit, abychom se nepodívali k patě schodiště, kde jsme naposledy viděli útočníka ležet. Nebyly tam křídou namalované obrysy těla ani jiné označení osudného místa jako v komiksech. Vůbec tu nebylo nic, co by svědčilo o tom, že zde někdo zemřel násilnou smrtí.

Policie zajistila i kuchyňské okno. Přes rozbitou tabulku skla připevnila překližku.

„Výborně,“ pronesla matka, aby dala najevo, že se všechno vrátilo do normálu a že vůbec není tak nejistá, jak její hlas napovídá. „Kdo si dá šálek čaje?“

„Moc ráda,“ ozvala se Claudia a i jí se hlas chvěl nervozitou.

Nemohl jsem jim to zazlívat. Náhlý návrat do domku vyvolal živé vzpomínky na děsivý večer a nikdo z nás si předem neuvědomil, jaký na nás bude mít účinek.

„V kolik odjíždíš na dostihy?“ zeptala se Claudia.

Podíval jsem se na hodinky Bylo těsně po třetí a první ze šesti dostihů začíná v půl šesté.

„Zhruba za hodinu a půl, nebo tak nějak,“ řekl jsem.

„A v kolik začíná tvoje schůzka v Ženském institutu?“ zeptala se matky.

„V půl osmé,“ dostalo se jí odpovědi. „Ale obvykle předtím zajdu k Joan. Chodíme na schůzky spolu.“

„Takže v kolik odtud odcházíš?“ vyptávala se Claudia trpělivě.

„Kolem šesté. Většinou si s Joan dáme jedno nebo dvě sherry, než vyrazíme. Máme pak na to setkání větší kuráž,“ zahihňala se matka jako školačka.

„A v kolik to končí?“ chtěla ještě vědět Claudia.

„Doma jsem zpravidla do desíti, nanejvýš do půl jedenácté.“

„Opravdu se mi nechce být tady celý večer sama,“ vyjádřila se Claudia. „Rozmyslela jsem si to. Pojedu na dostihy.“

Kapitola 19

Nakonec jsme s Claudií cestou na dostihy v Cheltenhamu vysadili matku u Joanina domku ve tři čtvrtě na pět. Vypadalo to, že ani ona nijak zvlášť netouží zůstat doma sama, což na ráno, kdy jsme s Claudií měli v úmyslu vrátit se do Londýna, neslibovalo nic dobrého.

„S kým se máme setkat?“ zajímala se Claudia, když jsme zajížděli na parkoviště u závodiště.

„Jmenuje se Shenington,“ řekl jsem. „Vikomt Shenington. A najal si soukromou lóži.“

„Ohromně nóbl,“ ušklíbla se Claudia.

Měli bychom za tu lóži být vděční, pomyslel jsem si, když jsme vystupovali z auta. Krátká slunečná mezihra již byla vzdálenou vzpomínkou. Od západu přišla další fronta s hustými mračny a deštěm, jež byly typické pro počasí většiny minulého týdne. Večerní mítinky bez osvětlení jako ten v Cheltenhamu spoléhají na dlouhé jasné letní večery. Odhadoval jsem, že poslední dostih tohoto nepříjemně vlhkého a studeného večera se už zřejmě poběží téměř potmě.

„Kdo je vlastně ten vikomt Shenington?“ vyptávala se Claudia, zatímco jsme vcházeli na závodiště přikrčení pod jejím malým deštníkem.

„Je to majitel dostihových koní a starší správce rodinného trustu Robertsových, který je klientem firmy Lyall a Black.“

„Aha.“ Zřejmě ji to přestalo zajímat. Je má práce opravdu taková nuda? „Proč teda potřebuješ s tím člověkem mluvit dřív než s policií?“

Úmyslně jsem Claudii nevykládal nic o svých podezřeních ohledně bulharské továrny a projektu bydlení. Má až příliš vlastních problémů, se kterými se musí vypořádat, než abych jí ještě přidával ty své.

„Trust zainvestoval do něčeho, o čem se domnívám, že je zástěrkou pro podvod. Než budu mluvit s policií, potřebuju se o tom dozvědět víc. Jen mu chci položit pár otázek, to je všechno.“

„Bude to trvat dlouho?“ chtěla vědět.

„Slíbil, že si promluvíme po dostizích.“

„Aha,“ zopakovala tentokrát zklamaně. „Takže tu zůstáváme až do hořkého konce.“

„Obávám se, že ano,“ potvrdil jsem. „Ale pozval nás na celou dobu do lóže a bude tam jídlo a pití.“

To ji trochu rozveselilo a ještě víc se jí zvedla nálada, když zjistila, že dotyčná lóže na vrcholku hlavní tribuny má působivou prosklenou přední stěnu a je odtud nádherný výhled na dráhu.

Taky tam bylo sucho a teplo.

Ač jsme deset minut po páté nepřišli nijak pozdě, lóže již byla plná hostí. Nikoho z nich jsem neznal.

Už jsem si začínal myslet, že jsme na nesprávném místě, když do dveří vstoupil Ben Roberts a instinktivně přitom sehnul hlavu.

„A, pan Foxton,“ vykročil ke mně a podával mi ruku.

„Bene, rád vás zase vidím. Smím vám představit svou snoubenku Claudii?“

„Těší mě,“ potřásl jí Ben rukou a usmál se. „Já jsem Ben Roberts.“

Claudia mu úsměv oplatila.

„Pojďte se seznámit s mým otcem.“

Vedl nás přes místnost ke skupině mužů stojících v protilehlém rohu. Bylo zcela zřejmé, který z nich je Benův otec. Tyčil se nad ostatními o dobrých dvanáct až patnáct centimetrů. V rodině Robertsových se genu „výšky“ zřejmě velmi daří.

„Tati,“ využil Ben odmlky v rozhovoru skupiny, „tohle je pan Foxton a jeho snoubenka Claudia. Můj otec, vikomt Shenington.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ podával jsem mu ruku.

Pohlédl na mě dolů, pomaličku zvedl ruku a nakonec si ji se mnou stiskl. Nešlo o nejvřelejší přijetí, ovšem těžko jsem mohl očekávat něco jiného. Bylo mi jasné, že ač se rozhodl promluvit si se mnou, ve skutečnosti se mu do toho nechce.

„Dobrý večer, pane Foxtone,“ pronesl. „Je hezké, že jste přišel.“ Mírně se natočil ke Claudii. „A vy rovněž, má drahá.“

To nedopadne dobře, pomyslel jsem si. Můj otec vždycky oslovoval Claudii „má drahá“, a ona to nesnášela, prohlašovala o něm, že je arogantní starý zmetek a neměl by se chovat tak povýšenecky.

„Dejte si něco k pití,“ vybídl nás Shenington. „A k jídlu.“ Mávl rukou k působivému bufetovému stolu. „Promluvíme si později.“

Načež se vrátil k původnímu rozhovoru se skupinou mužů.

„Fajn,“ řekl Ben daleko vřeleji, „co byste vy dva chtěli k pití? Šampaňské?“

„To bude skvělé,“ přijala Claudia.

„Pro mě ovocný džus, prosím,“ požádal jsem. „Řídím.“

„Jo, já taky,“ pozvedl Ben sklenici oranžové tekutiny. „Ale pořádně si to vynahradím později na večeři vodáckého klubu.“

„Veslujete?“ optal jsem se.

„Zajisté. Dnes večer pořádáme domácí oslavu porážky nenáviděného nepřítele.“

„Nenáviděného nepřítele?“ podivila se Claudia.

„Cambridge,“ široce se usmál Ben. „V závodě veslic jsme je porazili o půl délky. Jako nic!“

„Byl jste v posádce?“ zeptal jsem se.

„Jistěže,“ napřímil se v plné výšce svých takřka dvou metrů. „Číslo čtyři – motor lodi.“

„Pěkný výsledek,“ řekl jsem vážně. „Pokusíte se kvalifikovat na olympiádu?“

„Ne. To pro mě není. Byl jsem dobrý, ale ne zas tak dobrý. Je načase, abych se důstojně stáhl a vrátil se ke svému životu. Posledních pár týdnů jsem byl opravdu rád, že každé ráno za svítání a za každého počasí nemusím být na řece. Teď se tvrdě připravuju na závěrečné zkoušky.“

„A potom co?“ zajímal jsem se. „Politika?“

„Takový je plán,“ prohlásil. „Měl bych být zvláštním poradcem a politickým analytikem strany, alespoň na chvíli. Potom přijde na řadu parlament.“

A pak svět, pomyslel jsem si.

„Dolní sněmovna, nebo sněmovna lordů?“ zeptal jsem se.

„Dolní sněmovna,“ zasmál se. „Skutečný motor. Ve sněmovně lordů už pro takové, jako jsme my, není místo. Stejně bych tam nechtěl, i kdyby bylo.“

Ben sám je chodící „skutečný motor“ a jeho nadšení je nakažlivé. Byl jsem přesvědčený, že to dotáhne daleko.

„Hodně štěstí,“ popřál jsem mu. „Já osobně si nedovedu představit nic horšího než být politikem. Každý, koho znám, je nenávidí.“

„Ne, tak to není,“ odvětil ostře. „Nenávidí pouze skutečnost, že politiky jsou jiní lidé, zatímco by sami chtěli moc pro sebe.“ Nehodlal jsem se s ním přít už jenom kvůli pocitu, že bych prohrál, a to výrazně. Kdyby mi Ben řekl, že tráva je modrá a nebe zelené, pravděpodobně bych mu věřil. Až na to, že tento večer nebylo nebe ani zelené ani modré, nýbrž tmavě šedé.

Odnesli jsme si s Claudií pití na soukromou terasu a já krátce zapnul svůj mobil, abych si zkontroloval hlasovou schránku. Měl jsem v ní zprávu od vrchního inspektora Tomlinsona.

„Schůzka je domluvená na zítra, na čtvrtek dopoledne,“ slyšel jsem jeho hlas. „V jedenáct na policejní stanici Paddington Green.“ Doufal jsem, že se nebude konat ve vazební cele. Té už jsem si užil dost.

Dívali jsme se z naší vyhlídky na terase soukromé lóže dolů na pár statečných lidiček, chvátajících v dešti pod námi.

„Je to hrozná škoda,“ poznamenala Claudia. „Počasí může zajistit úspěch takové události, nebo ji docela pokazit. Všichni jsou celí promočení.“

„Pro jezdce je to nejhorší,“ upozornil jsem ji. „Jsou nejenom celí mokří, ale taky úplně pokrytí blátem, které odlétává od kopyt koní před nimi. V takový den je jedinou rozumnou volbou běžet vepředu. Pak aspoň vidíš, kam jedeš a kde leží překážky. Nepříjemné na tom ovšem je, že když tvůj kůň upadne, ostatní tě podupou, zatímco se válíš na zemi.“

„Aspoň je za to platí,“ prohodila.

„Dnes večer ne. Všechny dostihy jsou vypsané pouze pro amatérské jezdce.“

„Tak jsou to blázni,“ prohlásila.

Zasmál jsem se. „Vůbec ne. Pro některé z nich je dnešní večer nejlepší událostí celého roku. Přes zimu tvrdě pracovali, aby kvalifikovali koně na tenhle mítink, a trocha vlhkosti jim to v žádném případě nezkazí.“

„No já bych rozhodně požadovala velký honorář, kdybych měla jet v takovém dešti,“ trvala na svém Claudia.

To já ne, pomyslel jsem si. Moc rád bych jel zadarmo. Vlastně bych i zaplatil, a to štědře, jen abych mohl jet s nimi.

„Amatérští jezdci to dělají z lásky ke sportu,“ vysvětloval jsem. „Slovo ‚amatér‘ vlastně pochází z latinského ‚amator‘ a znamená ‚milující‘.“

„Ty jsi můj amator,“ prohodila potichu, otočila se ke mně a zastrčila mi ruce pod kabát.

„Teď ne, zlato,“ napomenul jsem ji. „A ne tady. Nezapomínej, že pracuju.“

„Škoda,“ pustila mě. „Tvoje práce je děsná nuda.“

Zdálo se, že jde o jednomyslný závěr.

***

Po druhém dostihu jsme se s Claudií zmužile vydali čelit vlhku dolů k paddocku. Šli jsme podpořit Jan, které běžel ve třetím dostihu kůň.

„Obávám se, že nemá moc šancí,“ prohlásila Jan, když se vynořila z vážnice s malinkým sedýlkem pod paží. „Kůň je v pohodě, ale majitel trvá na tom, aby ho jel jeho syn. Je mu teprve osmnáct. Pořád je to klučík a tahle klisna potřebuje, aby ji někdo pořádně podržel až do konce. Když se dostane do čela moc brzy, tak se na to vybodne.“

„Ale mně bylo taky teprve osmnáct, když jsem pro tebe jel prvního vítěze,“ připomněl jsem jí.

„Ano,“ souhlasila, „jenže ty jsi byl dobrý, hodně dobrý. Tenhle kluk je sotva průměr.“ Odspěchala k sedlišti připravit koně.

Čekali jsme s Claudií pod stříškou před vážnicí. Janina klisna po chvíli přišla do paddocku v patách s trenérkou a majitelem.

Nahlédl jsem do promáčeného programu, abych se podíval, kdo to je, ale místo toho jsem si všiml, že jednoho z dalších koní v dostihu vlastní náš hostitel, vikomt Shenington. Rozhlédl jsem se po paddocku a uviděl ho s několika dalšími hosty, jak se na druhém konci choulí pod velkými golfovými deštníky. Mluvili s trenérem koně, užvaněným Martinem Giffordem.

Jezdci byli vyvoláni ze šaten. Dychtivá banda se vyhrnula na trávu a jejich zářivě barevné dresy kontrastovaly s prohlubujícím se soumrakem.

Rozhodli jsme se s Claudií, že zůstaneme, kde jsme, a budeme se na dostih dívat dole, místo abychom se vraceli nahoru na tribunu. Můžeme jeho průběh sledovat na velké televizní obrazovce, a pokud Janin kůň zvítězí, aspoň znovu nezmokneme. Navíc se mi nechce mluvit s Martinem Giffordem, který jistě půjde nahoru s majitelem sledovat, jak kůň běží, říkal jsem si.

Jenže v tomhle ohledu jsem se dokonale zmýlil.

Martin Gifford se přišel postavit vedle mě na terasu před vážnicí, aby se na dostih podíval na obrazovce.

„Nazdar, Foxy,“ oslovil mě. „Pěťák za to, nač myslíš.“ Zdálo se, že už se vzpamatoval z našeho malého střetu v Sandownu, nebo na něj zapomněl. „Pěkně hnusný počasí.“

„Ano,“ souhlasil jsem.

„Docela se divím, že jsi tu na honební,“ poznamenal. „Já bych tu teda nebyl, kdyby mi tu neběžel ten žebrák. Snažil jsem se to majiteli vymluvit, ale trval na svým. I když by teda měl vyhrát.“

Co si z toho mám vzít? Martin Gifford si navykl vykládat o svých koních, že nemají žádnou šanci, a oni vzápětí zvítězili. Poznal jsem to při posledním mítinku v Cheltenhamu, kdy oba jeho koně vyhráli poté, co mi řekl, že nemají naději. Je pravdou opak? Je tenhle kůň ve skutečnosti beznadějný? A záleží mi na tom vůbec? Ani v jednom případě si na něj stejně nevsadím.

Podíval jsem se do programu. Hodnocení vytištěné vedle podrobností o každém koni slouží jako vodítko pro sázkaře. Čím vyšší hodnocení, tím lepší by kůň měl být, ale ne vždy to samozřejmě platí. Martinův kůň má rozhodně v jinak průměrném poli vysoké hodnocení. Třeba jeho trenér pro jednou mluvil pravdu. Podíval jsem se na kurzy sázek a zdálo se, že veřejnost s ním souhlasí. Kůň startoval jako favorit s velmi nízkým kurzem.

Sledovali jsme na obrazovce, jak koně pomalu odskočili na startu, který se nacházel na druhém konci cílové roviny. Při více než dvou plných okruzích dostihu na tři a půl míle a na těžkém podkladu se nikomu nechtělo do vedení a patnáct koní začalo pořádně cválat teprve před první překážkou.

„No tak, pojeď, šmejde,“ vrčel Martin vedle mě. „Tohle vítězství by se mi fakt hodilo. Třeba by mi pak ten zasranej majitel zaplatil aspoň část poplatků za trénink.“

Mírně jsem k němu natočil hlavu. Třeba mi nakonec bude Martin k užitku.

„Platí pozdě?“ nadhodil jsem.

„To si piš,“ ujistil mě Martin, aniž odtrhl oči od obrazovky.

„Vlastně ani ne tak pozdě, jako prakticky vůbec. Už jsem mu hrozil, že požádám Weatherbyovy, aby na mě jeho koně převedli. Ten sráč mi dluží celej majlant.“

Weatherbyovi jsou společnost, která spravuje veškeré britské dostihové dění a vede registraci dostihových koní.

„Kolik koní má?“ vyzvídal jsem.

„Až moc,“ odpověděl. „Myslím, že celkem dvanáct, ale u mě jich má díkybohu jen šest včetně toho, co vlastnil společně s bratrem. Už měsíce mi nezaplatil ani vindru. Můžu ti říct, že jsem z toho pomalu na prášky.“

„Ale nakonec jistě peníze dostaneš.“

„No nevím,“ povzdechl si. „Shenington tvrdí, že je nemá. Údajně je skoro na mizině.“

Jak zajímavé, pomyslel jsem si. Rodinný trust Robertsových si zřejmě může klidně dovolit přijít o pět milionů liber investovaných v Bulharsku, ale jeho starší správce není schopný zaplatit tréninkové poplatky, protože je na mizině.

A co pronájem soukromé lóže na tenhle mítink? Takové chování bych u někoho, kdo laškuje s úpadkovým soudem, neočekával. Pokud se ovšem nesnaží udržet si fasádu vlivu a úctyhodnosti. Třeba jsou ostatní hosté jeho věřitelé. Možná není zas tak překvapivé, že Martina ke sledování dostihu nahoru nepozvali.

„Lord Shenington přece musí mít hromady peněz,“ namítl jsem.

„Zřejmě to tak není,“ svěřoval se mi Martin. „Vypadá to, že jeho fotr, starej hrabě, furt pevně drží rodinný finance. A vlastní peníze Shenington prohrál.“

„Prohrál?“ podivil jsem se.

„V sázkách,“ objasnil mi Martin. „Na koně a u stolů v kasinu. Je to u něj evidentně závislost.“

„A jak to všechno víš?“ optal jsem se s jistou dávkou skepse.

„Shenington mi to sám pověděl. Dokonce to použil jako vytáčku, aby mi nemusel zaplatit účty.“

„Tak proč mu dál děláš koně? Zaplatil vůbec startovné do tohohle dostihu?“

„Ne, jasně že ne. Zaplatil jsem je já.“

„Tak jsi blázen,“ prohodil jsem.

„Slíbil mi celou dotaci, jestli kůň zvítězí.“

Oba jsme na obrazovce sledovali, jak koně poprvé probíhají kolem tribuny. Denní světlo již bylo natolik chabé, že navzdory barevným dresům nebylo snadné rozeznat, který kůň je který. Běželi zatím v jednom balíku a do cíle jim zbývala ještě dlouhá cesta. Všichni si zatím udržovali naději na dotaci, ale ta nebude nijak veliká, říkal jsem si, nanejvýš pár tisíc liber. Vyhledal jsem si v programu propozice dostihu. Dotace pro vítěze byla jen něco přes čtyři tisíce, přitom měsíční tréninkové poplatky za šest koní představují nejméně dvojnásobek. Výhra mnoho z dluhu Martinovi neuhradí, i kdyby Shenington slib dodržel, o čemž jsem dost pochyboval.

Když koně míjeli tribunu podruhé, jejich počet se v důsledku pádů snížil z patnácti na dvanáct a již neběželi v natěsnané skupině, nýbrž roztažení v délce více než jednoho furlongu. Jestliže bylo při předchozím okruhu těžké je rozeznat, nyní už to bylo prakticky nemožné, když běželi proti televizní kameře, neboť všichni jezdci byli zepředu jednotně pokrytí hnědým blátem. Teprve když zatočili do posledního oblouku, dali se rozpoznat podle barev dresů na zádech.

Janin i Martinův kůň se stále drželi ve vedoucí skupině, i když oni působili unaveným dojmem. Když dosáhli nejvzdálenějšího konce dráhy a točili na levou ruku dolů z kopce k cílové rovině, jako by měli nohy z olova. Tři a půl míle jsou na takovém těžkém podkladu velice dlouhá cesta.

Přesně jak se Jan obávala, mladý jezdec na jejím koni se dostal do čela příliš brzy. I na obrazovce bylo zřetelně vidět, že se koni nezamlouvá být osamoceně v čele. Klisna se začala vlnit a ochabovat, až málem vyštycovala poslední překážku. Zřejmě by ji úplně odmítla skočit, kdyby kolem ní neprocválal jiný kůň a nepovzbudil ji tak ke skoku, byť s nepatrnou chutí dopředu. Přitom ne že by ten druhý kůň vypadal, že se mu chce zvítězit.

I on se kroutil ze strany na stranu, zatímco jeho jezdec se ohlížel, jako by se divil, kam se poděli ostatní koně. Odpověď spočívala ve skutečnosti, že většina z nich přibrzdila již cestou z kopce ve zcela oprávněném domnění, že na vítězství nemají šanci.

Pouze tři z původních patnácti startujících skutečně protnuli cílovou linii, přičemž kůň Martina Gifforda přišel jako první. Janina klisna skončila druhá téměř v kroku a nějakých dvacet délek za vítězem. Teprve poté doklopýtal vzhůru do cíle třetí a daleko poslední kůň. Déšť trochu ustal, tak jsme se s Claudií vydali podél bílého plastového hrazení, oddělujícího paddock od místa pro odsedlání, abychom se podívali, jak přicházejí vyčerpaná zvířata.

Jan moc velkou radost neměla. „Tohle mohla vyhrát,“ kývla hlavou ke klisně. „Říkala jsem tomu oslovi, ať se necpe dopředu moc brzy. Rozhodně ne před posledním okruhem, to jsem mu řekla, a co on udělá? Panebože, to snad není pravda!“ Zato Martin Gifford zářil od ucha k uchu, což se ani zdaleka nedalo tvrdit o majiteli koně.

Vikomt Shenington vypadal, že pukne vzteky, a věnoval vítěznému jezdci takový pohled, až mě napadlo, jestli ten mladík jako před ním Billy Searle nezvítězil v dostihu, který předtím slíbil prohrát. Ne že by měl moc na výběr. Pokud by koně necukl už zkraje nebo schválně nespadl, nezbývalo mu než vyhrát.

A lord Shenington je zcela určitě „nóbl pán“.

Možná se podívám na záznamy, abych viděl, jestli Billy někdy jel některého z Sheningtonových koní.

„Jsem celá zmrzlá,“ prohlásila Jan, když se k nám vrátila poté, co byli koně odvedeni. „Nedali byste si na zahřátí Whisky Mac? Zvu vás.“

Jelikož déšť znovu zesílil, pelášili jsme všichni tři do baru Arkle v přízemí tribuny.

„Jak dobře znáš vikomta Sheningtona?“ zeptal jsem se Jan, zatímco jsme usrkávali směs skotské a zázvorového vína.

„Znám ho, samozřejmě, ale ne tak dobře, aby to stálo za řeč,“ odpověděla.

„Jsme hosty v jeho lóži,“ poznamenala Claudia.

„Fakt jo? Zdá se, že má v dostizích docela vliv a jeho otec je dlouholetým členem Jockey Clubu,“ vykládala Jan.

„Je taky jedním z klientů firmy,“ prohodil jsem. „Ale ne mým.“

Usmála se na mě. Ona je mým klientem, jako by říkala beze slov, a neměl bych na to zapomínat.

„Nevíš, jestli má finanční potíže?“ zeptal jsem se.

„Jak bych mohla vědět o jeho financích? V tomhle oboru jsi odborník ty.“

Má pravdu, říkal jsem si, jenže to není můj klient, a Gregoryho se těžko můžu ptát.

Sledovali jsme čtvrtý dostih na monitoru v baru. Vítěz opět přišel vyčerpaný a hustě pokrytý blátem.

„Měli by s tím něco udělat, když je takhle hluboko,“ utrousila Jan.

„Co by měli udělat?“ ptala se Claudia.

„Zkrátit dostihy nebo snížit hmotnost.“

„Reálně vzato nemůžeš chtít snížit hmotnost,“ připomněl jsem. „Polovina z nich stejně nese nadváhu. Většina amatérských jezdců je vyšší a těžší než profesionálové.“

„Tak by měli zkrátit distanci. Většina těch chudáků koní skončí polomrtvá. Tři a půl míle jsou v tom bahně až moc.“

Měla samozřejmě pravdu, ale jak by mohl komisař dostihu předvídat podmínky dráhy, když se dostihy plánují několik měsíců dopředu?

„Tak jo,“ dopila Jan rozhodně svou sklenici. „Už mám téhle mizérie dost. Jedu domů.“

„Nemůžeme jet taky?“ zachvěla se Claudia.

„Zatím ne. Musím si ještě promluvit se Sheningtonem.“

Claudia vypadala dost nešťastně.

„Jan tě jistě zaveze k matce, jestli chceš,“ navrhl jsem. „Odtud je to ani ne dva kilometry.“

„Bez problému,“ souhlasila Jan.

„Na,“ vytáhl jsem z kapsy klíč k matčinu domu. „Do deseti budu zpátky a cestou vyzvednu mámu u Joan.“

Claudia si vzala klíč, ale váhavě, jako by byla nervózní.

„Jan tě doprovodí do domku,“ snažil jsem se ji uklidnit. „Pak za sebou zamkni a otevři jenom mně.“

Najednou si zdaleka nebyla jistá, že se jí chce jet do matčina domku samotné, ale viděl jsem, že je jí velká zima a ještě se dostatečně nezotavila z operace. Mám-li říct pravdu, tak budu spokojenější, když pojede s Jan a já se budu moct soustředit na otázky, které potřebuju Sheningtonovi položit. Všechno vyřídím rychleji.

„Tak dobře,“ souhlasila nakonec Claudia. „Ale nebuď tu, prosím tě, dlouho.“

„Nebudu. Slibuju.“

***

Než jsem se po pátém dostihu vrátil nahoru, Sheningtonova lóže se značně vyprázdnila a po Benovi nebylo památky.

„Musel se vrátit do Oxfordu,“ vysvětlil mi jeho otec, zatímco jsem si sundával plášť Barbour a věšel ho na háček na dveřích.

Dešťová voda stékala po voskované látce a odkapávala z rukávů na koberec. „Požádal mě, abych vám vyřídil jeho pozdrav.“

„Děkuji. Je to moc milý mladík. Můžete na něj být hrdý.“

„Ano, díky,“ odpověděl. „Jenže občas je přespříliš idealistický.“

„Není to u mladých dobrá věc?“ prohodil jsem.

„Ne vždy,“ namítl a koukal na zeď nad mou hlavou. „Musíme žít v reálném světě. Pro Bena je všechno buď správné, nebo špatné, černé, nebo bílé. Nic uprostřed, žádný kompromis a málo, případně žádná tolerance vůči nedostatkům ostatních lidí.“

To zní přímo jako prohlášení, pomyslel jsem si, a zjevně se zrodilo z jistého stupně konfliktu mezi otcem a synem. Třeba Ben nechce tolerovat otcovu gamblerskou závislost.

Shenington jako by se probral z transu.

„Kde je vaše dáma?“ rozhlédl se kolem.

„Byla jí zima,“ vysvětlil jsem. „Jedna známá ji odveze do domu mé matky. Později ji tam vyzvednu. Omlouvám se.“

„Nedivím se jí,“ poznamenal. „Je chladný večer a mnoho mých hostů už odešlo. Zbytek se nejspíš vytratí před posledním dostihem,“

Vydal jsem se na terasu a mžoural do soumraku na další dlouhou honební distanci, jež se pro unavené a zablácené účastníky stala testem výdrže. Tenhle dostih alespoň divákům sliboval vzrušující finiš, ovšem jen do chvíle, kdy jeden ze dvou vedoucích koní uklouzl při doskoku za poslední překážkou a s nechutným žuchnutím odložil svého bezmocného jezdce do trávy. Pozoroval jsem toho chudáka, jak sedí a drží si paži v klasické pozici „zlomená klíční kost“, známé to prokletí života každého jezdce.

Uvědomil jsem si, že nedaleko od místa, kde nešťastník skončil, se před osmi lety od základu změnil můj život. Jak jiné mohlo všechno být, kdybych byl toho dne dopadl na nataženou ruku, a nikoli na hlavu, kdybych si místo krku zlámal jen klíční kost.

Jak Shenington předpověděl, většina zbývajících hostů se po dostihu chystala k odchodu. Loučili se a odhodlávali se doběhnout v dešti ke svým vozům.

Nakonec jsme tam zbyli jen Shenington, já a další dva muži v poměrně ošuntělých oblecích. I zaměstnanci obsluhy někam zmizeli.

Najednou jsem se cítil nesvůj.

Jenže jsem si starosti začal dělat příliš pozdě.

Jeden z těch dvou mužů se postavil ke dveřím, aby se postaral, že nikdo nevstoupí dovnitř, zatímco druhý vykročil ke mně. A v ruce v rukavici držel pistoli s nevyhnutelným tlumičem.

„Pane Foxtone, je mimořádně obtížné vás zabít,“ pousmál se Shenington. „Zpravidla se nedostavíte tam, kde vás čekají, a přitom sem jste přišel tak ochotně jako jehně na porážku.“

Skoro se zachechtal.

Zato já se nesmál.

Tentokrát jsem byl zatraceně neopatrný.

Kapitola 20

„Co chcete?“ zeptal jsem se a snažil se, aby se v mém hlase neozval strach.

„Chci, abyste byl mrtvý,“ oznámil mi vikomt Shenington. „Abyste přestal šířit své hloupé pomluvy, že můj bratr byl zavražděn.“

„Ale on byl zavražděn, že?“ utrousil jsem.

„To je něco, s čím už si nadále nemusíte lámat hlavu,“ prohlásil Shenington.

„Jak jste mohl nechat zabít vlastního bratra?“ nedal jsem se. „A proč? Pro peníze?“

„Můj bratr neměl tušení, jaké to je, být zoufalý kvůli penězům. Byl vždycky tak zatraceně povýšenecký nad věcí.“

„Chtěl jste říct, že byl poctivý, viďte?“

„Ušetřete mě těch žvástů,“ odrazil mě. „Každý se chce dostat k lizu. Já chci jen to, na co mám nárok, svůj podíl.“

„A váš podíl je sto milionů eur?“

„Buďte zticha,“ okřikl mě hlasitě.

Proč bych měl být zticha? Možná bych měl naopak řvát co nejhlasitěji, abych upoutal pozornost okolí.

Zhluboka jsem se nadechl a hrdlem mi začalo stoupat volání o pomoc. Jenže jsem se k němu nedostal. Muž s pistolí mě tvrdě udeřil do břicha a vyrazil mi dech z plic. Skončil jsem na hromádce na zemi a lapal po dechu. Tentýž chlap mě ještě pro dobrou míru nakopl do obličeje a roztrhl mi ret, z něhož mi na koberec stékal tenký pramínek krve.

„Tady ne, vy blázne,“ ostře ho napomenul Shenington.

To je mírně povzbudivé, napadlo můj zamlžený mozek. Aspoň mě nezabijí přímo tady. Bylo by asi dost usvědčující nechat mrtvolu v rohu lóže mezi prázdnými láhvemi od šampaňského.

„K ničemu vám to nebude,“ vypravila ze sebe má krvácející ústa a můj hlas zněl i mně samotnému cize. „Řekl jsem policii, kam se chystám.“

„O tom silně pochybuji,“ odsekl Shenington. „Mám informace, že jste se i jim minulý týden vyhýbal.“

„Má snoubenka ví, že jsem tady,“ upozornil jsem ho.

„Ano, ví. Až si poradím s vámi, vypořádám se s ní.“

Napadlo mě říct, že taky Jan Setterová ví, kde jsem, jenže to by mohlo i ji smrtelně ohrozit.

Zmlkl jsem. Už jsem toho hloupě napovídal až dost.

Zvenku jsem uslyšel hlášení veřejného ozvučného systému. Poslední dostih začal.

„Teď,“ pokynul Shenington mužům. „Vezměte ho dolů, dokud se běží.“

Oba muži ke mně přistoupili a zvedli mě na nohy.

„Kam mě vedete?“ zeptal jsem se.

„Na smrt,“ sdělil mi Shenington sebejistě. „Ovšem ne tady, pochopitelně. Někam, kde je tma a klid.“

„Nemohli bychom…“

Dál jsem se nedostal. Chlápek po mé pravici, ten bez pistole, který dosud stál u dveří, mě najednou praštil do žaludku. Tentokrát jsem neupadl na podlahu, ovšem pouze proto, že mě oba ti chlapi drželi pod rameny. Vnitřnosti jsem měl jako v ohni a začal jsem se obávat, jestli mi nezpůsobili nějaké vážné vnitřní zranění.

„Už ne mluvit,“ nabádal mě muž, který mě uhodil. Angličtina zjevně nebyla jeho silnou stránkou.

„Už ne mluvit“ se mi pro danou chvíli jevilo jako docela dobrý plán, tak jsem mlčel, zatímco mě oba muži vedli kolem mého kabátu, dveřmi ven do chodby a dál do jednoho z opuštěných občerstvovacích středisek. Všichni tři jsme sjeli do přízemí jedním z dodavatelských výtahů. Sheningtona nebylo nikde vidět. Nevěděl jsem, jestli je to dobře, nebo špatně. Počítám, že dva proti jednomu jsou o malinko lepší než tři proti jednomu, ale na druhou stranu jsem měl jen nepatrnou šanci, že bych se s těmihle dvěma těžkými váhami nějak domluvil. Ostatně pochybuju, že by mi bylo co platné, kdyby byl Shenington s námi.

Výtah se zastavil a obě gorily mě vytáhly ven a vedly mě po mokrém asfaltu k severnímu východu a dozadu k parkovišti. Všechno v Cheltenhamu je ve skutečnosti vybudováno tak, aby to sloužilo náporu při Festivalu steeplechase v březnu, kdy na závodiště proudí každý den přes šedesát tisíc diváků. Parkoviště je proto obrovské a za takového večera jako dnes je tu jen zlomek lidí. Z větší části je nyní opuštěné a v tuhle dobu tu bude tma a klid.

„Někam, kde je tma a klid,“ řekl Shenington.

Došel jsem k závěru, že má poslední krátká cesta patrně skončí někde ve vzdáleném rohu parkoviště. Dělal jsem, co jsem mohl, abych zpomalil, ale vlekli mě kupředu. Taky jsem se zkusil posadit, avšak nic takového nepřipustili. Jen se mě chopili pevněji a táhli mě dál.

Měl bych volat o pomoc, říkal jsem si, a klidně riskovat další ránu, jenže z amplionů duněl komentátorův hlas, tak kdo by mě slyšel? Kolem bylo jen málo lidí – odspěchali domů se sklopenými hlavami a límci vyhrnutými proti dešti. Většina zbývajících diváků se rozumně schovala pod střechy, odkud sledovala dostih. Jen blázen by stál tady venku v mokru.

„Kůň!“ zvolal varovně jakýsi hlas po mé pravé straně. „Volný kůň!“

Není pochyb, že koně mají instinkt směřovat domů. Zeptejte se kteréhokoli trenéra, jemuž utekl kůň na galopech. Nejčastěji ho najdou spokojeně stát ve dvoře stájí nebo ve vlastním boxu. Zpravidla je doma dřív než ti, co se ho vydali hledat.

Koně, kterým se nechce do dostihu, nebo ti, co se kvůli pádu ocitnou bez jezdce, se často vrhnou k místům, odkud přišli na dráhu, jako kdyby se snažili dostat domů, nebo alespoň do stájí závodiště.

Tento volný kůň se blížil cvalem po cestičce pro koně a pokusil se vybrat pravoúhlou zatáčku zpátky do paddocku. Kombinace ostré zatáčky, velké setrvačnosti a mokrého povrchu způsobila, že koni podjely nohy. Jak upadl, proboural se bílým plastovým hrazením a klouzal po zemi směrem k nám třem, přičemž divoce mlátil nohama, jak se pokoušel získat zpátky rovnováhu.

Chlápci vedle mě instinktivně ustoupili dozadu, pryč od hrozících kopyt, a mírně přitom povolili sevření mých paží. Zato já se neohroženě vymanil z jejich drápů, postoupil jsem dopředu a uchopil koně za otěže. Zvířeti se jediným pohybem podařilo zvednout a já sám se mu vyšvihl na hřbet a do sedla.

Žádné další povzbuzení jsem nepotřeboval. Pobídl jsem udiveného koně a odcválali jsme cestou, kterou přišel, směrem ke dráze.

„Hej, stát!“ zvolal jakýsi pořadatel, který se mi postavil do cesty a mával rukama. Ohlédl jsem se dozadu. Oba chlápci mě pronásledovali a jeden z nich sahal do kapsy. Nepochyboval jsem, že vytáhne pistoli.

Pořadatel si v poslední sekundě uvědomil, že nezastavím, a vrhl se stranou. Znovu jsem koně pobídl a sklonil se mu ke krku, abych pistolníkovi poskytoval co nejmenší terč.

Podíval jsem se dopředu. I když poslední dostih dne stále ještě pokračoval, na dráze to pro mě rozhodně bude nejbezpečnější. Další pořadatel uviděl, jak proti němu cválá kůň, a jal se horečně tahat za zasouvací tyč, kterou se uzavírá průchod na dráhu.

Já však zastavit nehodlal. Zastavit znamená umřít, a já si přece slíbil, že to nedopustím.

Jezdec komunikuje s koněm řadou způsobů. Přibrání otěží, jednotlivě či obou najednou, je zřejmé, další možností je chlácholení hlasem a pobízení holeněmi. Nejúčinněji však jezdec předává koni pokyny změnou váhy. Posaďte se dozadu a kůň zpomalí a zastaví, posuňte váhu dopředu nad jeho plece a tentýž kůň poletí jako vítr.

Zasunul jsem nohy do třmenů, stoupl si v nich, přikrátil si otěže a sklonil se dopředu nad koňův kohoutek. Zvíře pode mnou zřetelně pochopilo výzvu „běž“. Jezdit na koni je jako jezdit na kole – když se to jednou naučíte, už to nezapomenete.

Jak jsme se blížili konci cestičky ke dráze, neudělal jsem žádný pohyb, který by koně zpomalil. Vlastně jsem udělal pravý opak. Znovu jsem mu důrazně stiskl boky. Zvířeti se dostalo nové hlasité a jasné výzvy, takže vědělo, co má dělat. Ještě jsem mírně posunul svoji váhu a požádal ho tak, aby prodloužil krok a skočil. Aby skočil vysoko.

Snadno jsme přeplachtili přes závoru a přes pořadatele, který měl tolik rozumu, že se sehnul.

Kůň při doskoku trochu klopýtl a málem podklesl. Na okamžik už jsem se bál, že upadne, zvedl jsem mu však hlavu otěžemi a on rychle získal zpátky ztracenou rovnováhu.

Vlevo, nebo vpravo?

Vlevo, rozhodl jsem se a dal otěžemi pokyn tím směrem, pryč od tribuny a k bezpečí otevřeného prostoru závodiště.

Ostatní koně se ke mně blížili cílovou rovinkou, ale nebránil jsem jim v cestě, byl jsem kus stranou na kurzu proutěnek pro jiný mítink.

Můj kůň se pokoušel otočit a připojit se k ostatním, ale navedl jsem ho opačným směrem a cválal s ním na druhý konec cílové rovinky. Teprve tam jsem zastavil a ohlédl se.

Zbývající denní světlo se rychle vytrácelo a lampy na tribuně zářily nepřirozeným jasem. Bylo těžké poznat, jestli ty dvě gorily pokračují v pronásledování, ale musel jsem předpokládat, že ano a že se k nim možná připojil vikomt Shenington osobně. Nyní mu musí ještě víc záležet na tom, aby mě trvale odstranil ze scény.

Znovu jsem koně obrátil a kentroval do kopce k nejvzdálenějšímu konci závodiště, pryč od tribun a ohrad.

Co budu dělat dál?

Nenápadný modrý pronajatý vůz na mě čeká na parkovišti, jenže problém představují klíče od auta, které jsou spolu s mým mobilem a peněženkou v kapsách voskovaného kabátu, jenž stále neprakticky visí, jak předpokládám, na dveřích Sheningtonovy lóže.

Viděl jsem, že jakési auto zatáčí na dráhu blízko místa, kudy jsem na ni vjel já. Sledoval jsem, jak jeho reflektory pomalu poskakují nahoru a dolů, zatímco se propracovává po trávě směrem, odkud jsem přijel.

Následovalo další auto, které se vydalo na opačnou stranu.

Oba vozy se pohybovaly pomalu a objížděly dráhu. Jestli zůstanu na místě, brzy mě sevřou jako v kleštích.

Kdo je v těch dvou autech? Je to Shenington a jeho kumpáni, nebo policie, či snad bezpečnostní služba závodiště? Představoval jsem si, jak trenér koně, na kterém jedu, zatím pobíhá ve tmě po závodišti a jakou bude mít ohromnou radost, až zjistí, že jeho kůň byl unesen.

Je ovšem jisté, že tady nemůžu zůstat, aniž by mě nakonec uviděli a chytili. Rozhodně jsem neměl v úmyslu připustit, aby se ke mně některé auto přiblížilo, pokud bych s jistotou nevěděl, že v něm není Shenington se svými kumpány.

Na závodišti v Cheltenhamu není na rozdíl od Ameriky jen jedna oválná dráha. Ve skutečnosti se tu nacházejí dva kompletní, překrývající se kurzy s dodatečnou smyčkou na jednom konci. Střed se navíc využívá pro cross-country. Ta dvě auta mě tady samotná do kouta zahnat nedokážou, pokud nebudu neopatrný, a já už jsem si snad pro dnešek neopatrnost vyčerpal.

Počkal jsem, až uvidím, kterou část dráhy si auto zvolí, a pak jsem s koněm jednoduše popojel o kus druhým směrem. V té době už se poslední denní světlo zcela vytratilo a lidé v autech mě neuvidí, dokud mě přímo nezachytí jejich reflektory.

S jistým zmatkem jsem nicméně sledoval, jak se na dráze objevily další tři vozy, přičemž dva zamířily rovnou ke mně a třetí vyrazil po dráze proti směru hodinových ručiček. Ještě horší bylo, že v záři jejich světel jsem zahlédl několik pěších postav, jak se rozptylují po středu dráhy a hledají koně, nebo mě.

Všechno to přece nemohou být Sheningtonovi muži. Někteří z nich jsou jistě hodní hoši, kavalerie přicházející mi na pomoc. Jenže kteří? Prostě jsem si nemohl dovolit se splést.

Došel jsem k závěru, že moje současná pozice je beznadějná a že je pouze otázkou času, kdy mě uvidí někdo z auta či některý z pěších. Naklusal jsem koně až k živému plotu podél pozemků závodiště a hledal nějaký východ, jenže potřeba zabránit vniknutí diváků bez lístků vyústila ve vybudování sto padesát centimetrů vysokého, odolného drátěného plotu po celé délce.

Asi bych mohl koně někde u plotu přivázat a přelézt, jenže až by opuštěného koně našli, věděli by, že jsem ze závodiště zmizel, a taky ve kterém místě. Obával jsem se, že mám Sheningtona a jeho bandu pořád v patách. Na koni jsem se přece jen cítil bezpečněji, protože pěším, ať už s pistolí či bez pistole, tak snáze uteču.

„S tímhle krkem bych nejezdil ani na kole, tím méně pak na koni,“ řekl mi před lety spinální specialista. Přitom tady ve tmě cválám na koňském hřbetě a připadám si zcela bezpečně a jako doma. Jen si musím dát pozor, abych nespadl.

Kentroval jsem s koněm podél plotu v naději, že tam někde bude branka. Sto padesát centimetrů je na skákání pro každého koně poměrně vysoko, tím spíš pak pro unaveného huntera, který by takhle pozdě večer už měl být v teplé stáji. Ne že by mi branka nějak zvlášť pomohla. Nejspíš bude zamčená a ve tmě nemůžu po koni chtít, aby ji skočil.

Kleště hledačů se kolem mě svíraly, a jestli se odsud co nejdřív nedostanu, hrozí mi, že jim padnu do pasti. Důrazně jsem koně pobídl a cválal zpátky podél obvodu plotu až dolů na severní konec závodiště k dodatečné smyčce dráhy i s rizikem, že kůň klopýtne nebo šlápne do králičí díry.

Pořád jsem neúspěšně hledal průchod v plotě. Už jsem si začínal myslet, že jedinou možností pro mě bude objet celý okruh a pokusit se dostat na parkoviště, jenže linie hledačů se přibližovala a během chvíle toto řešení přestalo přicházet v úvahu.

Drátěné pletivo konečně ustoupilo živému plotu, byť nešlo o pěknou proutěnku, která by se dala skočit, nýbrž o vysokou neproniknutelnou džungli hloží a ostružiní. Klusal jsem podél a nakonec našel v křoví mezeru. Prošli jsme jí s koněm na pole, které se během Festivalu používá pro přistání vrtulníku.

Vracel jsem se druhou stranou zpátky, ale mezi mnou a pronásledovateli nyní ležel živý plot. Nastala úplná tma a tady za plotem mi už odrazy světel automobilů nepomáhaly najít cestu. Pohybovali jsme se s koněm vytrvale kupředu, byť v kroku, slepý vedl slepého. Zvíře pode mnou muselo být stejně zmatené jako já, ani jeden jsme nevěděli, kam jdeme, ale byl to dobře trénovaný kůň, a tak ochotně reagoval na všechny mé pobídky.

„No tak, chlapče,“ šeptal jsem mu do ucha. „Hodný koník.“

Zahlédl jsem světla domů ve vesnici Prestbury. Živý plot tam přede mnou je zřejmě řidší.

Najednou se mi zdálo, že slyším někoho zakašlat. Jemně jsem přitáhl otěže. Kůň zastavil a zůstal tiše stát. Pozorně jsem naslouchal do tmy.

Spletl jsem se?

Muž zakašlal znovu. Potom něco zavolal, ale v jazyce, který jsem nepoznával. Byl na druhé straně živého plotu, nedokázal jsem však přesně odhadnout, jak daleko. Druhý muž mu odpověděl, opět cizím jazykem. Stál určitě ještě o kus dál.

To musí být Sheningtonovy gorily.

Zadržel jsem dech a modlil se, aby kůň nevydal žádný zvuk, třeba nezacinkal udidlem v hubě.

Bedlivě jsem naslouchal, jestli budou pokračovat v hovoru, a přišlo mi, že slyším, jak se ten blíž ke mně pohybuje, ale ani zdaleka jsem si tím nemohl být jistý.

Na pomoc mi přišel déšť.

Před chvílí už trochu slábl, ale nyní se znovu prudce rozpršelo a velké kapky mi stékaly za krk. Bylo mi to jedno. Hluk deště sice brání tomu, abych slyšel hlasy těch chlapů, ovšem ještě důležitější je, že oni neuslyší můj pohyb.

Několikrát jsem tiše zamlaskal a holeněmi jemně stiskl koni boky. „Krok,“ řekl jsem mu do ucha.

Nakonec jsme přece jen došli k jakési brance a nebyla zamčená.

Slezl jsem na zem, provedl koně a branku za námi zavřel.

Najednou se rozsvítilo světlo a zaplavilo okolní prostor jasnou září, což koně poplašilo. Prudce se otočil a vytrhl mi otěže z ruky.

Zatraceně!

„No tak, chlapče,“ promluvil jsem na něj co nejklidnějším hlasem. „Hodný koník. Pojď sem.“ Natáhl jsem ruku k vyděšenému zvířeti, které pohazovalo hlavou a hlasitě ržálo. „Hodný,“ opakoval jsem, zatímco jsem se přibližoval k brance, kde se roztřeseně zastavil. Když jsem byl dostatečně blízko, vrhl jsem se dopředu a znovu popadl otěže. Kůň však stačil ještě několikrát hlasitě zařehtat.

Slyšeli to ti chlapi? Nebo viděli světlo?

Ono světlo bylo připevněné na lomenici dřevěné stodoly a pod ním se nacházel senzor pohybu. Zkrátka bezpečnostní světlo.

Rozhlédl jsem se kolem. Byli jsme ve dvoře s dalšími budovami za stodolou.

Vpravo těsně vedle sebe jsem zaslechl hvízdavý zvuk.

Okamžitě mi naskočila husí kůže a vlasy se mi zježily. Ten zvuk jsem znal. Už jsem ho slyšel v Lichfield Grove. Byl to zvuk letící kulky, která mě minula až příliš těsně, než aby mě to nechalo klidným. Kolem zahvízdala další kulka a zabořila se do dřevěných prken jen nějakou desítku centimetrů od mého obličeje. Už jsem slyšel i křik, křik v cizím jazyce. Je načase se pohnout, pomyslel jsem si, a to hodně rychle.

Táhl jsem koně kupředu a oběhli jsme roh stodoly pryč od toho křiku. Minula mě další kulka a zmizela do noci.

Měl jsem v úmyslu nechat koně někde uvázaného, zatímco se do bezpečí odeberu pěšky, jenže mé plány se právě změnily. Jestliže jsou ti chlapi natolik blízko, aby na mě stříleli, pak jsou taky dost blízko, aby mě chytili, půjdu-li pěšky. K útěku potřebuju rychlost koně.

Vložil jsem levou nohu do třmenu, vytáhl se zpátky do sedla, pobral si otěže a znovu vyrazil. Rozsvěcela se další bezpečnostní světla, když jsem s koněm kentroval přes dvůr, ale kůň si byl s jezdcem na hřbetě jistější a ani jednou už se nelekl. Přecválali jsme jasně osvětlený dvůr a potom jsme po dlouhé stáčející se příjezdové cestě zmizeli do tmy. Brzy jsem před námi uviděl reflektory pohybující se rychle zprava doleva, jak nějaké auto na konci příjezdové cesty projíždělo po silnici na Winchcombe.

Bezpečnostní světla farmy už jsme nechali daleko za zády a nyní musím riskovat jízdu ve tmě. Pobízel jsem koně k tak rychlému pohybu, jak jsem si troufal.

Potřebuju silnici. Kterým směrem se mám vydat?

Bylo mi jasné, že bych měl zamířit doprava na Prestbury a Cheltenham. Bylo mi to jasné, protože bych správně měl být na cestě na cheltenhamskou policejní stanici. Tam bych byl v bezpečí a detektiv vrchní inspektor Flight by se konečně dočkal svého výslechu.

Dokonce jsem si v hlavě rozmyslel nejlepší cestu.

V Prestbury jsem vyrostl a znám důvěrně všechny zkratky odtamtud do centra Cheltenhamu. Půlku života jsem je používal pěšky i na kole. Taky znám všechny opuštěné zapadlé cesty a klidnou stezku přes Pittville Park, kolem budov Pump Room, které dodávají Cheltenhamu lázeňský status, dál přes rekreační oblast Tommyho Taylora a dolů podél zahrad v Gardner’s Lane, kde jsem si jako kluk hrával s kamarády ze školy. Kde jen to bude možné, budu se s koněm držet mimo tvrdý povrch a půjdu po trávě, celou cestu ke Swindon Road nedaleko cheltenhamské porodnice, kde jsem se téměř před třiceti roky s křikem narodil.

Potom bych mohl klusat kolem nádraží po široké tříproudové avenue, minout kostel Christ Church a dostat se do cíle na Landsdown Road.

Ano, uvažoval jsem, měl bych zamířit rovnou na policejní stanici.

Místo toho jsem se vydal doleva na Woodmancote a za Claudií.

Jak jsem mohl být takový blbec a říct Sheningtonovi, že jela k mé matce? Jestli za mnou pistolníka, co si zlámal vaz, poslal on, pak přesně ví, kde matčin domek hledat. Bude jen otázkou času, než usoudí, že mě dostane, když zaútočí na Claudii.

Jen jsem doufal, že tam dorazím jako první.

Naštěstí byla silnice v tuhle hodinu a mokrou středu klidná. Jen párkrát jsem se musel stáhnout na široký travnatý okraj, když kolem mě projíždělo nějaké auto. Ani jedno nezpomalilo. Jinak jsem se držel na silnici. Pro koně bylo velice nebezpečné kráčet v noci po okraji, kde se skrývají drenážní strouhy.

Ovšem kovový zvuk klapání podkov na asfaltu, když jsme opatrně cválali vpřed, mi najednou zněl v nočním tichu až příliš hlasitě. Co je bezpečnější, hloubal jsem, rychlost, nebo utajení?

Stejná otázka trápí vojenské stratégy od chvíle, kdy byla vynalezena armáda.

Rozhodl jsem se pro rychlost. Zpomalil jsem nicméně do kroku ve chvíli, kdy jsme se dostali na okraj vesnice Southam, a kde jen to bylo možné, tam jsem šel po trávě, abych hluk minimalizoval.

I když bylo už pozdě a pořád pršelo, zvuk koňských kopyt v takovou hodinu by mohl lidi vylákat z domů, aby se podívali, co se děje, zvlášť kdyby se kůň pohyboval rychle. V žádném případě jsem si nepřál, aby mě někdo zastavil a abych byl nucený vysvětlovat, co provádím. Zatím ještě ne.

Prošli jsme s koněm přes vesnici Southam, aniž bychom upoutali nevítanou pozornost. Jen kočka na noční výpravě za potravou nám věnovala udivený pohled.

Ze Southamu je to do Woodmancotu zhruba jeden a půl kilometru a já klusal prostředkem cesty a řídil se bílou čárou. Déšť konečně ustával, i když pro mě v tom už žádný rozdíl nebyl. Byl jsem promočený až na kůži a třásl se zimou.

Prosmýkl jsem se po okraji vesnice k uličce, ve které bydlí matka.

Je to vlastně čtvrté vyústění rozcestí a já se přibližoval přímo z protějšího směru, když z boční silnice přijelo auto a zahnulo právě do matčiny uličky. Jelikož v ní stojí jen její domek, musí to auto jet k ní.

Pobídl jsem koně kupředu a vjel rovněž do uličky, držel jsem se přitom ale na trávě, abych ztlumil zvuk kopyt.

V půlce cesty k domku jsem z koně sklouzl a uvázal ho ke stromu. Dál jsem pokračoval pěšky, sice potichu, ale přesto rychle. Když jsem procházel poslední zatáčkou, držel jsem se blízko živého plotu.

Nyní jsem již viděl na domek. Shenington stál u vchodových dveří a obličej mu jasně osvětlovala venkovní lampa. Připlížil jsem se po trávě ke štěrkové cestičce.

„Vikomt Shenington,“ ozval se právě nahlas. „Setkali jsme se dnes na dostizích.“

„Co si přejete?“ slyšel jsem zevnitř volat Claudii.

„Chci vrátit kabát pana Foxtona,“ vykládal Shenington. „Zřejmě si ho omylem zapomněl u mě v lóži.“ Držel můj voskáč před sebou.

Neotevírej, zapřísahal jsem v duchu Claudii. PROSÍM – NEOTEVÍREJ DVEŘE.

Samozřejmě je otevřela. Slyšel jsem, jak se otáčí zámek.

Jakmile bude Shenington jednou uvnitř, nebudu mít žádnou šanci. Může třeba přiložit Claudii nůž ke krku nebo jí mířit pistolí na spánek, a já udělám přesně, co bude chtít. Tentokrát opravdu jako jehně na porážce.

Mou jedinou nadějí bylo jednat rozhodně, jednat okamžitě.

Jak se před ním začaly dveře otevírat, vyběhl jsem k němu, až mi štěrk skřípal pod nohama. Shenington se trochu natočil za hlukem, ale vrhnul jsem se na něj dřív, než stačil zareagovat.

Navzdory své nevelké postavě jsem ve škole býval členem první patnáctky ragbyového týmu, a to především díky tomu, jak jsem dokázal složit hráče s míčem.

Popadl jsem Sheningtona těsně nad koleny v letmé důrazné ragbyové skládce, která ho doslova zvedla do vzduchu.

Oba jsme dopadli na zem společně, přičemž hyperflexe způsobila, že jeho trup a hlava dostaly největší náraz.

Sheningtonovi bylo k sedmdesáti, zatímco mně ani ne polovina, a zoufalství a vztek mi dodávaly sílu.

Opravdu neměl šanci.

Hbitě jsem vyskočil, sedl si na něj, popadl ho za vlasy a tlačil mu hlavu do deštěm naplněné louže. To bych rád věděl, jak se mu líbí, když jemu někdo drží hlavu pod vodou?

Claudia stála ve dveřích a šokovaně zírala.

„Nicku,“ zakvílela. „Dost. Přestaň. Vždyť ho utopíš.“

„To je ten člověk, co se mě pokouší zabít,“ objasnil jsem jí, aniž bych povolil tlak.

„To ještě neznamená, že ty musíš zabít jeho!“ namítla.

Neochotně jsem pustil jeho vlasy a otočil ho na záda. Rty měl modré a nedalo se poznat, zda dýchá, či ne. Bylo mi to fuk. Jedna věc je naprosto jistá. Nepřichází v úvahu, že bych mu dýchal z úst do úst. Jenom z pomyšlení na to se mi dělalo zle.

„Má pistoli,“ upozornila mě najednou Claudia a v hlase se jí znovu ozýval strach.

Ležel na ní.

Sehnul jsem se a zvedl ji za hlaveň.

Nechal jsem Sheningtona ležet na zemi a šel dovnitř zavolat cheltenhamskou policejní stanici.

„Mohl bych prosím mluvit s detektivem vrchním inspektorem Flightem?“ požádal jsem policistu, který zvedl telefon. „Chci se mu vzdát.“

„Co jste spáchal?“ dotazoval se.

„Zeptejte se detektiva vrchního inspektora Flighta,“ doporučil jsem mu. „To on mě chce.“

„V tuto chvíli tady není,“ sdělil mi policista. „Nějaký cvok ukradl na závodišti koně, a kdo má ruce a nohy, tak ho hledá.“

„Aha, to bych vám mohl pomoct,“ řekl jsem. „Dotyčný kůň je uvázaný před domkem mé matky ve Woodmancotu.“

„Cože?!“ zařval.

„Kůň je venku v místě, kde se právě nacházím,“ zopakoval jsem.

„Jak se tam propána dostal?“

„Přijel jsem na něm,“ oznámil jsem mu. „Jsem patrně ten cvok, co ho všichni hledají.“

Kapitola 21

Detektiv vrchní inspektor Flight se moc nebavil. Sám osobně strávil víc jak hodinu plahočením se po setmělém a blátivém závodišti při hledání koně, a to ve svých nejlepších kožených polobotkách. Aby toho nebylo málo, byl taky promočený až na kůži. Jak mi dlouze a velmi hlasitě vysvětloval, jeho kabát má být nepromokavý, leč v tomto směru ho ošklivě zklamal.

„Mám chuť vás zamknout do cely a zahodit klíč,“ prskal.

Nacházeli jsme se v jedné z výslechových místností cheltenhamské policejní stanice.

„Jak je na tom vikomt Shenington?“ ignoroval jsem jeho poznámku.

„Pořád žije,“ sdělil mi. „Ale jen tak tak. Pracujou na něm v nemocnici. Záchranáři ze sanitky ho rozdýchali, ale teď má zřejmě pro změnu problémy se srdcem.“

Jako jeho bratr.

„A doktor taky povídal, že i když přežije, bude mít s největší pravděpodobností poškozený mozek v důsledku dlouhého nedostatku kyslíku.“

Škoda, pomyslel jsem si. To přece ne!

„Vy říkáte, že jste na něj prostě jen uplatnil ragbyovou skládku a nevšiml jste si, že jeho nos a ústa zůstala ve vodě?“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem. „Myslel jsem, že po pádu omdlel. Teprve když jsem si ověřil, že je Claudia v pořádku, všiml jsem si, že Shenington leží obličejem v kalužině. Tak jsem ho pochopitelně obrátil na záda.“

„Nenapadlo vás nasadit umělé dýchání?“ otázal se.

Jen jsem na něj koukal.

„Ne, zřejmě nenapadlo,“ řekl. „Chápu, v čem je problém.“

„Právě. Ten chlap tam přišel, aby mě zabil. Proč bych se ho měl snažit zachránit? Aby to mohl zkusit znova?“

„Někdo by mohl tvrdit, že jste zanedbal svou povinnost.“

„Tak ať. To, co se stalo Sheningtonovi, byla jeho chyba. Viděl jste pistoli. On tam nepřišel na společenskou návštěvu.“

Detektiv vzhlédl k hodinám na stěně. Ukazovaly, že je dávno po půlnoci.

„Budeme pokračovat zítra ráno,“ zívl.

„V jedenáct musím být na policejní stanici Paddington Green,“ připomenul jsem.

„Já taky,“ odpověděl Flight. „Promluvíme si cestou.“

***

Schůzka na policejní stanici Paddington Green trvala přes dvě hodiny. Kromě mé osoby byli přítomni čtyři policejní důstojníci, detektivové vrchní inspektoři Tomlinson a Flight, dále detektiv inspektor z oddělení pro vyšetřování hospodářské kriminality londýnské městské policie a taky superintendant Yering, jenž vzhledem ke své nejvyšší hodnosti setkání předsedal.

Na jeho pokyn jsem pomalu spustil hezky od začátku, nastínil jsem události v chronologickém pořadí ode dne, kdy byl Herb Kovak zastřelen v Aintree, a dál pěkně popořádku až k tomu, co se odehrálo předchozí večer na závodišti v Cheltenhamu a potom v matčině domku ve Woodmancotu. Rozhodl jsem se nicméně vynechat některé podrobnosti, jako třeba že jsem na štěrkové cestičce zatlačil Sheningtonovi hlavu do louže.

„Vikomt Shenington,“ vysvětloval jsem, „zřejmě v důsledku těžkých ztrát z hazardu zoufale potřeboval peníze a zjevně se postaral o poskytnutí pěti milionů liber z rodinného trustu Robertsových, které uvolnily granty z Evropské unie. Zdá se, že dokonce u bratra vyvolal dojem, že je třeba ho k této investici přemlouvat.“

„Třeba to tak zpočátku bylo, dokud nepřišel na dostupnost evropských grantů,“ poznamenal detektiv vrchní inspektor Flight.

„Možná,“ přikývl jsem. „Já ale považuju za pravděpodobnější, že se nejprve objevil nápad, jak zcizit evropské fondy, a Shenington se v tom ocitl jako nezbytný poskytovatel prvotního financování.“

„Takže v tom nebyl sám?“ tázal se Tomlinson.

„Zdaleka ne. Viděl jsem e-maily mezi Urim Joramem z kanceláře Evropské komise v Bruselu a Dimitarem Petrovem v Bulharsku.“

„Kde jste je viděl?“ přerušil mě Tomlinson.

„Na počítači Gregoryho Blacka,“ vysvětlil jsem. „Byl uveden jako adresát kopie té korespondence.“

„A kdo je Gregory Black?“ zeptal se detektiv inspektor z hospodářské kriminálky.

„Je jedním ze starších společníků firmy finančních poradců Lyall a Black, kde pracuju.“ Nebo spíš kde jsem dosud pracoval.

„A co ten s tím má podle vás společného?“ pokračoval ve vyptávání.

„Jen se dohaduju, ale myslím si, že Gregory Black nejspíš našel Sheningtona pro Jorama a Petrova. Potřebovali někoho, kdo by měl pět milionů liber na investici, jež z Evropské unie uvolní daleko větší částky. Shenington byl Gregoryho klient, a kdo jiný by mohl být lepší než člověk, jenž spravuje bohatý rodinný trust, a přitom je sám na mizině a zoufale potřebuje velké množství peněz na úhradu svých hráčských dluhů. Gregory o tom musel vědět. Finanční poradci znají nejdůvěrnější finanční tajemství svých klientů.“

„Ale co to má všechno co dělat se smrtí Herba Kovaka?“ otázal se detektiv vrchní inspektor Tomlinson. To byla jeho hlavní starost.

„Herb Kovak se dostal do souboru s e-maily mezi Joramem a Petrovem jen pár dní předtím, než ho zabili. Gregory Black se to jistě dozvěděl, protože Herbovo jméno se objevilo na přehledu nedávných vstupů do souboru. Sám jsem je tam viděl. Třeba Herb ohledně projektu položil pár nepříjemných otázek a ty otázky ho zabily.“

Viděl jsem, že mě přestávají sledovat.

„Nezapomínejte, že tady hovoříme o obrovských částkách peněz,“ připomněl jsem jim. „O sto milionech eur. I když je rozdělíte na čtyři díly, pořád je to pěkná sumička, kterou stojí za to chránit.“

Pozoroval jsem, jak se v duchu oddávají základní matematice.

„Během minulého týdne,“ pokračoval jsem, „pokaždé, když Gregory Black věděl, kde se vyskytuju, tak se mě tam někdo pokusil zabít. Dneska si myslím, že Shenington prostě změnil názor, že se mnou nebude mluvit, a pozval mě na dostihy jenom proto, že jsem se neukazoval v kanceláři. Včera to sám připustil. Řekl, že je těžké mě zabít, protože obvykle nepřijdu tam, kde mě očekávají. Zkrátka čekali mě na jednání s Gregorym Blackem v pondělí dopoledne a já jsem si teď jistý, že kdybych tam šel, tak už bych byl mrtvý. Nejspíš bych se vůbec ke dveřím kanceláře nedostal. Zastřelili by mě na ulici. Zavraždili by mě na veřejnosti přesně jako Herba Kovaka v Aintree.“

„Myslím, že je načase, abych si pohovořil s panem Gregorym Blackem,“ prohlásil detektiv vrchní inspektor Tomlinson. „Pamatuju se na něj z našeho předchozího setkání.“

Ano, pomyslel jsem si, a vsadil bych se, že on si pamatuje vás.

Následovala krátká diskuse na téma, v čí pravomoci je provést zatčení a na základě jakých podezření a obvinění. Nakonec se pánové dohodli, že tato čest připadne detektivu inspektorovi Battenovi z hospodářské kriminálky, neboť koneckonců londýnská City je jeho území. Všichni jsme ovšem chtěli být u toho, a tak se napříč Londýnem do čísla 64 v Lombard Street vydaly tři policejní vozy a u cíle se k nám připojilo ještě čtvrté auto s příslušníky uniformované složky.

Když jsme dorazili ke kanceláři, bylo čtvrt na tři. Gregory by měl být právě zpátky ze svého bohatého oběda v restauraci na rohu. Doufal jsem, že si to pořádně užil. Tam, kam půjde nyní, na něj žádná husí játra a řízečky v těstíčku nečekají.

„Co si přejete?“ otázala se paní McDowdová policistů, když vstoupili. Potom za nimi uviděla mě. „A, pane Nicholasi, ti pánové jdou s vámi?“

Detektiv inspektor Batten si ji nevšímal. „Kde najdu pana Gregoryho Blacka?“ povzneseně se otázal do prostoru.

„Zavolám ho,“ nabídla se nervózně paní McDowdová, již zjevně masa lidí, co se jí tlačí kolem recepce, vyvedla z míry.

„Ne,“ odmítl ji detektiv inspektor Batten, „jenom mi povězte, kde je.“

V tu chvíli Gregory přicházel chodbou.

„Tamhle je,“ ukázala paní McDowdová.

Detektiv inspektor neztrácel čas.

„Gregory Blacku,“ uchopil Gregoryho za paži, „zatýkám vás pro podezření ze spiknutí a podvodu, a rovněž pro podezření ze spoluúčasti na vraždě. Nemusíte nic říkat, vaší obhajobě by však mohlo uškodit, pokud byste se později před soudem chtěl odvolat na něco, co byste při výslechu nezmínil. Všechno, co řeknete, může být proti vám použito jako důkaz.“

Gregory zkameněl. „Ale to je směšné,“ vypravil ze sebe. „Ničeho takového jsem se nedopustil.“

Potom mě uviděl.

„To je vaše práce?“ zadíval se na mě bojovně. „Nějaký nechutný žert?“

„Vražda není nikdy žert,“ odsekl detektiv inspektor Batten. „Odveďte ho.“

Dva uniformovaní policisté přistoupili a nasadili Gregorymu želízka, ač stále hlasitě protestoval a tvrdil, že je nevinný. Policisté si jeho úpěnlivého ospravedlňování nevšímali a odvedli ho skleněnými dveřmi do výtahu.

Až příliš dobře jsem věděl, jak se cítí.

„Co se tady k čertu děje?“ objevil se na recepci Patrick, kterého zjevně přilákal rámus. „Co tady ti lidé dělají?“

„Vypadá to, že přišli zatknout pana Gregoryho,“ odvětila nevzrušeně paní McDowdová.

„Zatknout Gregoryho? Ale to je směšné. Kvůli čemu?“

„Spiknutí a podvod, spoluúčast na vraždě,“ odrecitoval detektiv inspektor Batten.

„Podvod? Vražda? Koho zavraždil?“ otočil se Patrick k policistovi.

„Nikoho,“ odpověděl detektiv inspektor Batten. „Pan Black byl zatčen pro podezření ze spoluúčasti na vraždě.“

Patricka to neodradilo.

„Tak na čí vraždě se měl podílet?“

„Na mojí,“ postoupil jsem kupředu.

Patrick mlčel. Jen na mě zíral.

***

Později odpoledne se život v kancelářích Lyall a Black v čísle 64 na Lombard Street vrátil víceméně k normálu, pokud zatčení jednoho ze starších společníků pro spiknutí a podvod a spoluúčast na vraždě může být považováno za normální.

Poprvé po téměř dvou týdnech jsem vkročil do své kanceláře a zjistil, že se Rory přestěhoval k Herbovu psacímu stolu u okna. Diana zůstala tam, co vždycky.

„Správně by to místo mělo připadnout Dianě,“ upozornil jsem Roryho. „Ona tu pracuje déle.“

„Ještě před půl hodinou měla tvoje místo,“ ošklíbl se Rory. „Patrick povídal, že se nevrátíš.“ Jeho tón naznačoval, že mého návratu lituje.

Diana vyčítavě mlčela, když jsem otevřel okno a pustil dovnitř teplý jarní vzduch. Třeba se i počasí už konečně zlepšilo.

Možná Diana nakonec nebude muset na můj stůl dlouho čekat. Pokud vůbec ten stůl bude dál existovat. V tuto chvíli jsem si nedokázal představit, že by firma Lyall a Black mohla přežít déle než týden. Jakmile se novinky o vyšetřování podvodu dostanou ven, naši klienti nás opustí rychleji než krysy potápějící se loď. Všechno ve finančních službách je založeno na důvěře klientů, a důvěra ve firmu zapletenou do podvodu se rychle přiblíží absolutní nule.

Nejrychlejší způsob, jak vyvolat run na banku, je varovat veřejnost, že by k němu mohlo dojít. Vkladatelé bleskovou rychlostí ztratí důvěru v instituci a postaví se do fronty, aby si z banky vybrali své peníze. Žádná banka ovšem nenechává povalovat peníze v trezorech pro případ, že by k něčemu takovému došlo. Peníze se půjčují jiným zákazníkům v podobě hypoték a obchodních úvěrů. Banka tudíž není schopna vyplácet najednou takový objem prostředků. Jakmile se rozšíří zpráva, že má banka potíže, přijdou si pro své peníze i další střadatelé a celá krize se sama sebou roztáčí, až se všechno zřítí jako domeček z karet. Důvěryhodnost banky, jež se utvářela třeba i několik století, je zničena během jediného dne. Jako se to přihodilo Northern Rock ve Velké Británii a IndyMac ve Spojených státech. A stejně tomu bude s námi, jenomže v našem případě nepřijde žádná vládní pomoc.

Ano, raději bychom si měli začít hledat nová místa u nějaké jiné firmy, ale jaké šance budeme mít s referencemi ze zaměstnání u Lyalla a Blacka? Moc velké ne.

Na serveru společnosti mě čekala téměř stovka nezodpovězených e-mailů plus osmadvacet zpráv v hlasové schránce, včetně několika výčitek od popuzených klientů, u nichž jsem propásl schůzku. Měl jsem tam také dva vzkazy od Slim Fit Gym, které mi znovu připomínaly, že chtějí zpátky Herbovu skříňku.

„Kde je ten klíč?“ zeptal jsem se Roryho.

„Co za klíč?“ divil se.

„Klíč, který byl připíchnutý na Herbově nástěnce.“

„Počítám, že pořád tam,“ odsekl Rory. „Vyměnil jsem celé kóje.“

Přešel jsem k volné kóji a podíval se. Klíč stále visel na nástěnce. Sundal jsem ho a uložil do kapsy.

Posadil jsem se znovu ke svému stolu a začal se probírat záplavou e-mailů, ale informace v nich obsažené jsem ve skutečnosti nevnímal. Ta práce už mi jaksi neležela na srdci.

Jestli a až Claudia zdolá tu rakovinu, tak budeme dělat něco jiného, nejlépe společně.

Něco víc strhujícího. Ale pokud možno taky míň nebezpečného.

„Jdu ven,“ oznámil jsem Rorymu a Dianě, jako kdyby je to zajímalo.

Když jsem procházel chodbou, musel jsem překračovat velké zavázané polyetylenové pytle, nacpané složkami a počítači. Hospodářská kriminálka pilně balila všechno z Gregoryho kanceláře. Docela mě překvapilo, že nás všechny nevyhnali z budovy a nezabalili celou firmu. To přijde nepochybně později, až toho zjistí o něco víc.

***

Recepční ve Slim Fit Gym měla opravdu radost, že mě vidí.

„Upřímně řečeno,“ pravila se širokým velšským přízvukem, „začíná to tam dost smrdět, zvlášť v tomhle teplým počasí. Ostatním klientům to vadí. Asi budou ve skříňce hrozně propocený hadry.“

Klíček z Herbovy nástěnky krásně zapadl do robustního visacího zámku na skříňce. Otevřel jsem dvířka.

I s recepční jsme ucukli dozadu. Páchlo to tam víc než dost.

Ve skříňce ležela tmavomodrá kabela spolu s párem zašlých, původně bílých tenisek navrchu. Řekl bych, že za zápach asi spíš než oblečení mohla obuv. Třeba Herb trpěl nějakou formou plísně, která se mu přenesla do bot a za ty tři týdny se měla pěkně k světu. Ať už bylo příčinou cokoli, zápach byl vážně nechutný.

„Je mi to líto,“ omlouval jsem se. „Všechno to odnesu a vyházím.“

Nacpal jsem pohoršující obuv do kabely na oblečení a zanechal za sebou recepční otrávenou představou, že bude muset dát vydezinfikovat všechny skříňky.

Cestou zpátky na Lombard Street jsem kabelu i s celým obsahem hodil do jedné z londýnských pouličních popelnic. Předpokládal jsem, že paní McDowdová by nebyla moc šťastná, kdybych ten smrad donesl do kanceláře.

Ušel jsem zhruba sto metrů, když jsem se najednou otočil a vydal se zpátky. Všechny Herbovy věci jsem prohledal. Proč ne taky kabelu?

V kapse na zip pod oblečením bylo narovnáno přes sto osmdesát tisíc liber, zabalených do plastových pytlíků na svačinu. V každém z nich tři tisíce ve dvacetilibrových bankovkách. Taky jsem tam našel seznam devadesáti sedmi jmen a adres v Americe.

Starý dobrý Herb. Pečlivý jako vždy.

***

„Pan Patrick by s vámi chtěl mluvit,“ sdělila mi paní McDowdová, když jsem proklouzl dveřmi s taškou s kořistí přes rameno. „Ve své kanceláři, teď hned.“

Patrick nebyl sám. Byla u něj Jessica Winterová.

„A, Nicholas. Pojď dál a posaď se,“ vyzval mě Patrick. Usadil jsem se na volné židli vedle otevřeného okna. „Zkoumáme s Jessikou, jak si stojíme. Musíme se pustit do opatření, která by omezila škody. Pokusit se udržet si důvěru našich klientů a ujistit je, že u firmy Lyall a Black jdou obchody jako vždy.“

„A jdou obchody jako vždy?“

„Jistě,“ prohlásil. „Proč by neměly?“

Mně připadalo, že je to zcela zřejmé. Lidi z hospodářské kriminálky pořád ještě ve vedlejší místnosti balí důkazy.

„Ne, nesmíme si tímhle drobným zádrhelem nechat narušit práci. Napíšu všem Gregoryho klientům, že prozatím převezmu dohled nad jejich portfoliem. Znamená to, že budeme muset všichni nějaký čas pracovat ještě usilovněji.“

Jenže jak dlouho, říkal jsem si v duchu.

Nejvyšší trest za spoluúčast na vraždě je doživotí.

„A co ta bulharská záležitost?“ zeptal jsem se.

„Zrovna se tím s Jessikou zabýváme,“ pravil Patrick. „Teda pokud se máme vůbec čím zabývat, když ta zatracená policie všechno odnesla.“

„No a?“ naléhal jsem.

„Je to dost neprůkazné,“ poznamenala Jessica.

„Co je neprůkazné?“ tázal jsem se překvapeně.

„Vypadá to, že není žádný důkaz, který by svědčil o tom, že původní investice byla získána podvodným způsobem nebo že by se kdokoli z naší firmy pokusil někoho oklamat,“ vykládala Jessica.

Kryje si záda, pomyslel jsem si.

„Ale co ty granty z Evropské unie?“ vyptával jsem se.

„To není naše záležitost,“ pronesl Patrick ostře. „Ani Gregory jako jednotlivec ani Lyall a Black jako firma nemohou nést zodpovědnost za jednání lidí v Bruselu, kteří třeba evropské peníze přiklepli bez patřičného prověření. Jediné, co se týká této firmy, je původní investice rodinného trustu Robertsových, a to pouze v případě, že bychom vědomě postupovali nedbale při jejím zprostředkování. Pokud jsme schopni zjistit, s myšlenkou na tu investici přišel starší správce trustu.“

Musel jsem uznat, že jde o přesvědčivý argument, zvlášť když je nepravděpodobné, že by ho vikomt Shenington ve svém stavu mohl popřít. Třeba jsem se trochu ukvapil, když jsem budoucnost firmy Lyall a Black odepsal.

To však nevysvětlovalo, co se stalo Herbu Kovakovi, a nevysvětlovalo to ani Sheningtonovu poznámku, jak obtížné je mě zabít, jelikož se nedostavuju tam, kde mě čekají. Jediné místo, kde mě čekali, byly kanceláře Lyall a Black, a jediní lidé, kteří na mě čekali, byli zaměstnanci firmy. Gregory musel záležitost mého zavraždění se Sheningtonem přinejmenším probírat. To samo by stačilo k jeho odsouzení.

„Co ty fotografie, které Gregory ukázal plukovníku Robertsovi?“ nadhodil jsem. „Ty, co měly svědčit o tom, že továrna a domy jsou již postavené?“

„Gregory mi dnes ráno říkal, že mu je poslal bulharský stavitel. Že je přijal v dobré víře,“ objasňoval Patrick. „Neměl žádný důvod pochybovat o jejich autenticitě.“

„Ne dokud se na ně Jolyon Roberts nezačal vyptávat,“ prohodil jsem. „Co potom udělal?“

„Gregory mi pověděl, že plukovník Roberts přímo neřekl, že zpochybňuje jejich pravost. Gregory se zmínil, že si Roberts neustále odporoval a během jejich posledního telefonického hovoru měnil názor a taky že se celou dobu omlouval, že Gregoryho připravuje o čas. Gregory nakonec nevěděl, co si vůbec o tom má myslet.“

Tomu jsem vcelku věřil. Totéž předvedl Jolyon Roberts mně v Cheltenhamu. Přišlo mi zvláštní, že muž, který byl tak rozhodný na bitevním poli, se může projevovat tak zmateně a nedůsledně, když má obvinit přítele ze lži a z toho, že jím byl okraden. Počítám, že to všechno souvisí se ctí a možnou ztrátou tváře.

„Díky, Jessiko. Už se můžete vrátit do své kanceláře,“ pronesl Patrick.

Jessica se zvedla a odešla. Já jsem zůstal na místě.

„Tak, Nicholasi,“ pokračoval Patrick, když se dveře zavřely, „rozhodl jsem se přehlédnout tvé podivné chování během posledních tří týdnů a všechno to smazat. Jestli chceš, tak tu máš pořád práci. Upřímně řečeno, ani nevím, jak bychom to v tuhle chvíli zvládli, kdybys tu nebyl.“

Má to být vyjádření důvěry v mé schopnosti, uvažoval jsem, nebo to rozhodnutí vyplynulo čistě z nutnosti?

„Díky,“ řekl jsem. „Promyslím si to.“

„Ať ti to netrvá dlouho,“ nabádal mě Patrick. „Je načase, abys přestal přemýšlet o kde čem a vrátil se k práci.“

„Pořád mě ty záležitosti nějak znepokojují,“ řekl jsem. „Zvlášť ten podvod.“

„Podezření na podvod,“ opravil mě Patrick. „Jestli chceš znát můj názor, tak nebylo dobře, že jsi jel za Robertsovým synovcem do Oxfordu.“

„Možná,“ povzdechl jsem si.

„Tak už běž a pohni s prací, já mám taky co dělat.“

Bylo to propuštění, tak jsem vstal a vrátil se ke svému psacímu stolu.

Pořád mě nepříjemně trápilo, jak Patrick a Jessica zřejmě podceňují vážnost situace.

Herb vstoupil do složky trustu a následně ho zabili.

Shenington a jeho pistolníci věděli o mých pohybech tolik, že museli vycházet z informací od někoho z firmy.

Cosi nebylo v pořádku. Cítil jsem to, protože se mi už zase ježily vlasy a odmítaly toho nechat. Cosi rozhodně nebylo v pořádku. Ani trochu.

Vytáhl jsem ze zásuvky list papíru a znovu si na něj napsal vzkaz, který jsem našel v kapse Herbova kabátu.

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Napsal jsem to velkými písmeny černou kuličkovou tužkou, takže to vypadalo přesně jako originál.

Zvedl jsem mobil a papír a vyšel do chodby. Vstoupil jsem do Patrickovy kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Ano?“ dal najevo jisté překvapení nad mým neohlášeným příchodem.

Postavil jsem se před jeho stůl a shlížel na něj, jako kdybych ho pořádně viděl poprvé.

„Co jsi Herbovi řekl, aby udělal?“ otázal jsem se potichu.

„Co máš na mysli?“ zeptal se s nejistým výrazem.

„Řekl jsi mu, že měl udělat, co mu bylo řečeno,“ pokračoval jsem.

Položil jsem vzkaz na stůl tak, aby si ho mohl přečíst.

„Co jsi Herbovi řekl, aby udělal?“

„Nicholasi,“ vzhlédl ke mně a jeho hlas prozrazoval mírnou nervozitu, „nevím, o čem to mluvíš.“

„Ale ano, víš,“ vložil jsem do tónu mírnou výhrůžku. „Byl jsi to celou dobu ty, ne Gregory. Ty jsi vymyslel ten podvod, ty jsi našel Sheningtona a přemluvil ho, aby vložil pět milionů z rodinného trustu, a ty jsi dohlížel na to, aby vás nikdo neodhalil.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ zopakoval, ale na očích mu bylo vidět, že ví.

„A ty jsi nechal zabít Herba,“ řekl jsem. „Dokonce jsi mu napsal tenhle vzkaz jako svého druhu omluvu. Všichni měli Herba rádi, včetně tebe. Jenže musel umřít, co? Protože se dostal do složky Robertsových a domyslel si, co se děje. Co jsi udělal? Nabídl jsi mu podíl na akci? Pokusil ses koupit si jeho mlčení? Jenže Herb na nic takového nepřistoupil. Chystal se to oznámit, viď? Tak musel zemřít.“

Patrick seděl ve svém křesle a koukal na mě. Nic neříkal.

„A byl jsi to ty, kdo se pokusil zabít i mě,“ pokračoval jsem. „Poslal jsi střelce do mého domu ve Finchley a potom, když to nevyšlo, tak jsi ho poslal do domku mé matky, aby mě zabil tam.“

Dál seděl v křesle a koukal na mě přes velikánské brýle.

„Jenže ani to nevyšlo. Tak jsi na pondělí zařídil schůzku tady s tebou a Gregorym.“ Zasmál jsem se. „Pro mě by to byla spíš schůzka se Stvořitelem. Ale já nepřišel, i když ses mě usilovně snažil přesvědčit. Pak jsem se s tebou setkal ve vlaku a ty jsi řekl: ‚Pojeď se mnou domů a všechno to probereme. Kdybych na to přistoupil, tak už jsem byl po smrti, že?‘“, odmlčel jsem se a podíval se na něj. Pořád nic neříkal. „A tak si Shenington rozmyslel, že se mnou nebude mluvit, a pozval mě jako hosta na dostihy, aby se mnou skoncoval.“

„Nicholasi,“ našel Patrick konečně hlas, „co je to za nesmysly?“

„Nejsou to nesmysly. Nikdy jsem se ti nezmínil, že jsem jel navštívit synovce pana Robertse do Oxfordu. Vlastně jsem ti to neřekl schválně, protože jsem nechtěl, aby se vědělo, kde se pohybuju. Řekl jsem ti jenom, že jsem s ním mluvil. Nemohl jsi vědět, jestli to nebylo po telefonu. Ale Shenington ti pověděl, že jsem se v Oxfordu s jeho synem setkal, že? A ty jsi mi to právě před chvílí zopakoval.“

„Nemáš žádný důkaz,“ změnil písničku.

„Věděl jsi, že se z papíru dají získat otisky prstů?“ uchopil jsem opatrně vzkaz za růžek.

Nemusí vědět, že originál už forenzní oddělení merseysideské policie prozkoumalo a našlo na něm jen moje a Herbovy otisky.

Ramena mu o kousíček poklesla a zadíval se na desku psacího stolu.

„O čem Herb říkal, že toho lituje?“ naléhal jsem.

„Prý toho, že na to přišel,“ vypravil ze sebe Patrick s toužebným povzdechem. „Byl jsem neopatrný. Hloupě jsem nechal jeden dokument pod víkem fotokopírky. Herb ho našel.“

„Tak co jsi mu řekl?“ ptal jsem se už potřetí.

„Aby přijal, co se mu nabízí,“ vzhlédl ke mně. „Jenže on chtěl víc. Daleko víc. Bylo to moc.“

Herb zjevně nebyl tak svatý, jak jsem si ho maloval.

„Tak jsi ho musel nechat zabít.“

Přikývl. „Herb byl blázen. Měl přijmout moji nabídku. Byla velice štědrá a ty můžeš dostat totéž – milion eur.“

„Je mi z tebe nanic,“ utrousil jsem.

„Dva miliony,“ rychle se opravil. „Bude z tebe boháč.“

„Krvavý peníz. Takový je dnešní tarif za krytí podvodu a vraždy?“

„Poslyš, Herba je mi líto. Měl jsem ho rád a stavěl jsem se proti jeho zabití, ale ostatní na tom trvali.“

„Ostatní?“ prohodil jsem. „To máš zřejmě na mysli Uriho Jorama a Dimitara Petrova.“

Zůstal na mě koukat s otevřenou pusou.

„No ano,“ pokračoval jsem, „policie ví všechno o Joramovi a Petrovovi, protože jsem jim to řekl. Pověděl jsem jim úplně všechno.“

„Ty zmetku!“ vyhrkl procítěně. „Škoda že tě Petrov nezastřelil zároveň s Herbem Kovakem.“

Po celou dobu našeho rozhovoru jsem držel mobil v levé ruce. Byl to jeden z těch nových oblíbených chytrých telefonů, který dělá kdeco, a jednou z jeho funkcí je i pořízení hlasového záznamu.

Nahrál jsem si každé slovo, které bylo řečeno.

Stiskl jsem tlačítko a přehrál záznam o kousek zpátky. Patrick strnule seděl ve svém koženém ředitelském křesle a koukal na mě se směsicí nenávisti a rezignace v očích.

„Škoda že tě Petrov nezastřelil zároveň s Herbem Kovakem.“

Z drobného reproduktoru telefonu to znělo poněkud kovově, nebylo ale pochyb, že jde o hlas Patricka Lyalla.

„Ty zmetku!“ opakoval.

Poskládal jsem papír se vzkazem, otočil se od Patricka a vracel se chodbou ke svému stolu, abych zavolal vrchního inspektora Tomlinsona. Sotva jsem zvedl sluchátko, uslyšel jsem venku z ulice pronikavý výkřik.

Vyklonil jsem se z okna.

Patrick ležel obličejem vzhůru uprostřed silnice a kolem hlavy se mu tvořila kalužinka krve.

Zvolil si rychlou cestu dolů z kanceláře ve čtvrtém patře.

Tu nejpřímější.

Přinesla mu smrt.

Epilog

O šest týdnů později jsme s Claudií šli na pohřeb Herba Kovaka v krematoriu v Hendonu, když liverpoolský koroner konečně vydal povolení.

Včetně nás dvou tam bylo jen pět truchlících.

Sherri přiletěla z Chicaga a brala si Herbův popel zpátky do Států. Předchozího dne jsme spolu navštívili právní kancelář Pare Bean and Co. blízko Fleet Street, abychom pro soud podepsali místopřísežné prohlášení se žádostí o změnu Herbovy závěti, v níž jsem se zřekl dědictví a udělal z jeho sestry dvojčete jedinou dědičku jeho majetku. Jistě by si to tak byl přál. Já nicméně zůstanu vykonavatelem jeho vůle, abych mohl dokončit prodej bytu a dotáhnout další záležitosti, které ještě zbývá vyřešit.

Napsal jsem na všechny americké adresy, které jsem našel v tmavomodré kabele, a informoval Herbovy zákazníky o jeho předčasné smrti spolu s upozorněním, že systém využívání účtů kreditních karet pro internetové sázení zemřel spolu s ním. Sdělil jsem jim, že se nemusejí obávat žádného zásahu úřadů a že už o mně neuslyší. Neopomenul jsem dodat, že ani já už nechci slyšet o nich, a to i v případě, že Herbovi předem zaplatili víc, než stihli prohrát. Potom jsem peníze schované v kabele použil k uhrazení dluhů na kreditních kartách a za pomoci dopisu od koronera jsem účty uzavřel.

Detektiv vrchní inspektor Tomlinson přijel z Merseyside na pohřební obřad a posadil se v kapli do řady přede mě a Claudii. Měl na sobě tentýž špatně padnoucí oblek, ve kterém jsem ho viděl poprvé v kancelářích firmy Lyall a Black. Došlo k tomu ani ne před třemi měsíci, ale mně to připadalo pomalu jako celý život.

Firma Lyall a Black již neexistovala.

Policie Gregoryho Blacka urychleně propustila, on však odešel do předčasného důchodu. Bez Patricka již neměl chuť a sílu pokračovat a dal na radu svého srdcaře, aby se poklidně věnoval své zahradě v Surrey.

Já odešel dřív, než dostanu padáka. Naposledy jsem vyšel z čísla 64 v Lombard Street ještě předtím, než záchranáři stihli Patrickovo neživé tělo seškrábat z dlažby.

Pořád ještě jsem nevěděl, co budu dělat, tak jsem zatím žil z úspor a pečoval o Claudii.

Povstali jsme, abychom zazpívali „Pán je můj pastýř“, a já vzal Claudii za ruku.

Posledních šest týdnů pro ni bylo hodně těžkých. V odstupu tří týdnů prodělala dva třídenní cykly chemoterapie.

Vlasy jí po hrstech začaly vypadávat hned po druhé dávce a nyní má úplně holou hlavu. Dnes si jako obvykle uvázala šátek, hlavně aby na ni lidi nezírali. Kupodivu ji z míry nejvíc nevyvedla ztráta vlasů, nýbrž okamžik, kdy přišla i o krásné dlouhé řasy.

Onkolog Tomic však byl s jejími pokroky spokojený a rozhodl, že dva cykly stačí. Jak řekl: „Nechceme teď přece ohrozit vaši plodnost, že?“

V tomto směru prostě budeme muset počkat a uvidíme. U rakoviny nejsou žádné záruky.

Pátým smutečním hostem na pohřbu byla paní McDowdová. Dostavila se těsně předtím, než zřízenci pohřební služby přinesli obyčejnou dubovou rakev. Zajímalo by mě, jak se o pohřbu dozvěděla, jenže paní McDowdová ví samozřejmě všechno.

Přešel jsem dopředu, abych o Herbovi řekl pár slov, protože mi připadalo nesprávné nechat ho odejít jen tak.

Usilovně jsem se snažil vybavit si rysy muže, jenž leží v dřevěné rakvi vedle mě. Odhalování záhad jeho života nás zřejmě sblížilo a on se mi po smrti kupodivu stal bližším přítelem, než dokud žil.

Nevěděl jsem pořádně co říct, tak jsem jen pronesl pár banálních poznámek o jeho lásce k životu a jeho ochotě pomáhat ostatním, kteří neměli takové štěstí jako on, aniž bych ovšem upřesňoval, že ti ostatní byli hráči pokeru, kteří porušovali americký zákon, když se oddávali internetovému hazardu.

Obřad trval celkem dvacet minut. Sherri tlumeně vzlykala a my ostatní jsme tiše stáli, když kněz stiskl skryté tlačítko a za mým kolegou a rozmařilým přítelem se uzavřela elektricky ovládaná červená opona.

Všech pět nás vyšlo do teplého prosluněného červnového vzduchu.

Claudia a paní McDowdová utěšovaly Sherri. Já s vrchním inspektorem jsme poodešli kousek stranou.

„Evropská unie zahájila interní vyšetřování celé té bulharské záležitosti s továrnou na žárovky,“ oznámil mi.

„Zatkli někoho?“ zajímal jsem se.

„Zatím ne. A mezi námi, nemyslím si, že k tomu dojde. Zdálo se mi, že vůbec nemají naspěch, když jsem se setkal s řídícím pracovníkem Evropského účetního dvora. Působil dojmem, že sto milionů eur nepovažuje za dostatečně velkou částku, aby si kvůli tomu musel dělat starosti. No to mi řekněte! Za sto milionů eur by se dala postavit nová nemocnice v Liverpoolu nebo několik nových škol.“

„Jsou nějaké zprávy o Sheningtonovi?“ zeptal jsem se.

„Žádná změna. A pochybuju, že k nějaké dojde. Doktoři teď prohlašují, že se dostal do ‚trvale vegetativního stavu‘, jak tomu říkají. Je to napůl kóma a jakési polovědomí.“

„Jaká je prognóza?“

„Prý je nepravděpodobné, že by došlo ke zlepšení. Před soudem rozhodně nestane. V případech vážného poškození mozku, kdy pacient po celý rok nevykazuje žádné změny, doktoři obvykle doporučí rodině, aby byla ukončena umělá výživa a pacient mohl zemřít.“

Bena Robertse v příštích měsících čeká řada těžkých rozhodnutí. Taky by mě zajímalo, jaký dopad bude mít otcovo jednání na jeho plánovanou politickou kariéru. Nyní se stane hrabětem z Balscottu dřív, než by čekal.

„Podařilo se vám identifikovat toho mrtvého střelce jako Dimitara Petrova?“ zeptal jsem se.

„Pořád na tom pracujeme,“ odpověděl vrchní inspektor. „Vypadá to, že Dimitar a Petrov jsou v Bulharsku běžná jména.“

„Nemohl by vám pomoct Uri Joram v Bruselu?“

„Ten, jak se zdá, popírá, že by o tom cokoli věděl. Tvrdí, že jeho e-mailovou adresu musel někdo zneužít.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ prohodil jsem. „Co Sheningtonovi pochopové v Cheltenhamu?“

„Ani stopa. Zřejmě se vypařili do noci, jen co jejich šéf skončil v nemocnici.“

To mi připomnělo Billyho Searla, jehož už z nemocnice propustili, a nyní se zotavuje doma s ortézou na zlomené noze. Oficiálně stále popírá, že by věděl, kdo ho srazil z kola, ale soukromě mi potvrdil, že ten „nóbl panák“ byl skutečně vikomt Shenington. „Jsem moc rád, že ten zmetek dostal, co mu patří,“ znělo jeho doslovné vyjádření, když jsem ho seznámil s Sheningtonovým zdravotním stavem. Neovladatelně se přitom chechtal a máchal pěstí do vzduchu.

Připojili jsme se s vrchním inspektorem k ostatním.

„Rosemary říká, že přišla o práci,“ žalovala rozhořčeně Claudia.

„To všichni u Lyalla a Blacka,“ poznamenala trpce Rosemary McDowdová.

Její tón naznačoval obvinění a já si je vztáhl na sebe. To bych rád věděl, proč výčitky většinou padnou ne na pachatele, nýbrž na toho, kdo ho odhalil?

Mně nemá paní McDowdová co vyčítat, že přišla o místo u Lyalla a Blacka. To Patrick Lyall a možná i Gregory Black nebyli dostatečně svědomití při správě rodinného trustu Robertsových.

Navíc spíš já bych se mohl zlobit na ni.

Koneckonců právě ona řekla Patrickovi, že pobývám u matky, takže tam on a Shenington mohli poslat střelce, aby mě zabil.

„Co teď budete dělat?“ zeptal jsem se jí.

„Nemám vůbec představu,“ odpověděla odevzdaně. „Co vy?“

„Uvažuju, že bych to mohl zkusit u filmu nebo v divadle,“ řekl jsem. „Napsal jsem několika společnostem a nabídl jim své služby jako odborník na získávání finančních zdrojů. Mohl bych jim pomáhat se zajištěním peněz na produkci pro filmy a hry. Připadá mi to docela zajímavé.“

„Není to ale tak trochu hazard?“ prohodila.

Usmál jsem se na ni.

S rakovinou vaječníků je i samotný život tak trochu hazard.

Hlava – zvítězíš, orel – zemřeš.

Felix Francis

Hazard

Z anglického originálu Gamble

vydaného nakladatelstvím Michael Joseph, Ltd.,

v Londýně v roce 2011

přeložila Edda Němcová

Obálku navrhl Robin Brichta

Redigovala Marta Soukopová

Odpovědná redaktorka Anna Urbanová

Technický redaktor Jiří Staněk

Počet stran 280

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32,150 oo Praha 5

v roce 2o11 jako svou 5976. publikaci

Sazba Spojené Grafické Továrny, Dobříš

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce, Nádražní 32,150 oo Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích www.bux.cz.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai