John FRANCOME

Vnit řní dráha

PROLOG

5. listopadu 2001

Malcolm Priest si krátil čekání sledováním ohňostroj ů z vrcholu kopce. P řipadalo mu to jako p řim ěř ená činnost. Dnes ve čer má na prací i jiné v ěci než lenošení. Tahle myšlenka ho fascinovala. K naplánovaní vraždy a žhářství si nemohl najít lepší noc než pravé svátek Guy Fawkese pátého listopadu.

Vůz odstavil na odpo čívadle, vyhledávaném jindy zřejm ě především motorizovanými pejska ři, vandráky a zamilovanými párečky, ale dnes v noci to tu m ěl celé pro sebe. Za jasných dní se odtud otvíral k západu obdivuhodný výhled na v řesovišt ě Lancashiru i na Pendle Hill, přímo pod vámi se rozkládala vesnička Staithley. Nádherné místo, zvlášť pokud jste si odmysleli benzinovou pumpu na cest ě k severu a p ůjčovnu videokazet sotva t řicet metr ů od kostela. Na klikatých uli čkách z hlavní třídy stály uprostřed rozlehlých zahrad majestátní předměstské rezidence s luxusními vozy na p říjezdových cestách. Dnes na nich plápolaly slavnostní ohně a místy se rozzá řily i male oh ňostroje.

Malcova dnes tyhle p řerostlé paláce nezajímaly. Soustředil se na zchátralou chaloupku s doškovou střechou na konci slepé uličky za kostelíkem. Vchod jasn ě vid ěl novým dalekohledem, dopral si ho na zít ří poté, co p ři dostizích v Riponu ztratil v houstnoucí mlze z dohledu bílou klisnu. Naho ře svítilo sv ětlo, z řejm ě ložnice dohadoval se. Už bude pomalu čas. Díky bohu. Dlouhá nečinnost ho ukolébávala.

Neškodilo by n ěco horkého k pití. Hrábl do přihrádky na rukavice pro žvýka čku a pustil se do ní.

V pat ře se rozzářila další sv ětla. Na okamžik proti oknu zahledl postavu blon ďaté vlasy, vínový svetr a pak se zatáhly záclony. Mandy p ůjde brzo spát. A zakrátko ji nepochybně bude následovat její přítel Pete ten budižkni čemu, který ho tahá za nohu.

Tak makej, ty kan če, padej nahoru a rozdej si to s ní.

Ale sv ětlo v p řízemí nezhaslo. Fe ťáci obvykle nevedou bohatý sexuální život, uv ědomil si Malcolm. Jenže v tom p řípad ě nechápal, co na n ěm Mandy vidí. B ěhem krátké aférky s touhle holkou ze stájí došel k p řesv ědčení, že Mandy bude bujná klisnička ve všech smyslech toho slova.

Malcolm se vysoukal z auta a protáhl ztuhlé nohy. Hězdy na v

sametov ě černé obloze zářily jasnou nocí jako démanty. Zhluboka se nadechl, zadržel vzduch v plicích a pomalu vydechov al. Musel své nadšení držet pod kontrolou.

Do vesnice pod kopcem to bylo p ěšky deset minut. P řišel čas pohnout zadkem.

Domek se z ulice tém ěř ztrácel za p řerostlými ke ři na zahrad ě. Malcolm bez váhání prošel rozvrzanými vraty a pokračoval po št ěrkové cestě. Nemusel se mít na pozoru, aby se sem dostal neslyšn ě.

Zářivé sv ětlo z p řízemního okna se dralo mezerou mezi závěsy na zanedbaný trávník. Malcolm škvírou nahlédl dovnitř. Otev řel se mu výhled na chatrnou polorozpadlou pohovku a pár chodidel zma čkané džíny a černé ponožky na kostnatých štíhlých nohách odpo čívaly na nizou čkém kávovém stolku.

Lehce za ťukal na okno. Postava na pohovce nezareagovala, ozval se jenom výbuch nuceného smíchu publika z neviditelné televize. Zabušil siln ěji.

Nohy sklouzly ze stolku a postava se p ředklonila. Hlava se oto čila k oknu. Protáhlou tvář lemovaly polodlouhé mastné vlasy. Pete.

Než dosp ěl k záclonám, Malcolm ustoupil ze světelného kruhu před oknem. „Kdo to je?“ houkl Pete p řes televizní rachot.

Malcolm místo odpov ědi vystoupil na zápraží a zabušil na dve ře. Vzápětí se zevnit ř z haly ozvaly zvuky šouravých krok ů. Dve ře se

6

nejist ě pootev řely. Jenom na pár prstů, p řesn ě tak, jak si to Malcolm představoval.

„Co chceš?“

Malcolm nacpal do otvoru rameno a jeho sto p ět kilo sval ů dve ře hrav ě vyrazilo. Pravá ruka v rukavici nahmátla hrdlo a p řitla čila ho ke st ěně. „Promi ň, že se takhle vracím,“ zafun ěl a navalil se na Peta, aby po n ěm nemohl kopnout. Volnou rukou zaklapl dve ře za sebou. Tak, a byl tam, odkud nevedla cesta zp ět.

„Panebože, Malcolme,“ lapal po dechu jeho prot ějšek, když uvolnil sev ření. „Na co si tu sakra hraješ?“

Jeho kvílivý protivný hlas Malcolma sta čil řádně naštvat. Připomn ěl mu jednoho kluka ze školy, z kategorie takových n adutých budižkničem ů, s gustem mu tenkrát při ragby zlomil nohu. I kdyby ho Pete nevydíral o t řicet táců, sotva by odolal, aby mu neublížil. Ale ten čas ješt ě nenastal.

„Poslechni Mandy je naho ře?“

Pete p řikývl.

Hlavy se jim dostaly tak blízko, až vyvolávaly ovzduší naprosté důvěrnosti. Petovy vlasy mu p řejely po tváři. Byly cítit tabákem.

„To bychom ji asi nem ěli rušit, co říkáš? Poklábosíme si ve vašem obýváku.“

Pete mu tup ě zíral do o čí. Malcolmovi p řipadalo, že je strachy bez sebe. Koneckonc ů m ěl d ůvod, kone čně mu z řejm ě docházelo, s čím si zahrával

„Ned ělej si starosti,“ uklid ňoval ho konejšivým hlasem. „Jenom pár otázek. Vyjasníme si názory a situaci.“

„A pak prost ě odejdeš?“

Zajímavé, jaký d ůraz se dá v tázací větě položit na slovo prost ě.

Malcolm se p řátelsky usmál. „Jasně.“

Pete se tvářil nejist ě v žádném p řípad ě nebyl takový hlupák , ale zavedl ho do další místnosti.

V krbu plápolal oheň a v místnosti vládlo ospalé teplo.

Malcolm za sebou zaklapl a ude řil Peta plnou vahou do žaludku. Vyzáblý chlapík se rozplácl na podlaze, kolena zabořil do hrudi. Byl tak vystrašený, že nedokázal ani vydat hlásku.

7

Malcolm vyškubl ze st ěny televizní kabel. Zatracenej vyd ěra č. Pete se za čal t řást, vzduch mu chrčel v hrdle a on se zoufale snažil nadechnout. Zn ělo to d ěsiv ě. Kdyby fetoval celý život, jeho plíce by to z řejmě vzdaly.

Urostlý chlapík pe čliv ě zamí řil a nakopl rozt řesenou postavu u nohou p římo pod zadek, do nechráněné oblasti kostnatých slabin. Pete bolestn ě vyjekl a pokusil se pí ďalkovitým pohybem odsunout od úto čníka. Jeho sténání nabíralo na hlasitosti, vysoké sku čení podobné vytí poran ěného zvířete. Jak patetické.

Malcolm set řásl kabát tahle práce člov ěka dovedla zah řát , ale nechal si rukavice. Vytáhl provaz, který si pro tenhle ú čel p řinesl. Moc rád by do Peta ještě chvíli bušil, ale m ěl sv ůj plán a hodlal se jím řídit.

Právě vázal poslední uzel, když se otev řely dve ře.

„Pete?“

Mandy nevid ěl dobré dva roky. Zm ěnila se. Její vzrušující zá ře byla ta tam. Bavln ěná noční košile odhalovala dlouhé nohy. Vzpomn ěl si, jak je m ěl tehdy ve stáji zaklesnuté kolem pasu, silné a přece jemné. To už nikdy.

„Ahoj, Mandy.“

Sledovala ho, v šedých o čích p řekvapení a zmatek. Pak si všimla Peta zkrouceného na podlaze a vrhla se k n ěmu.

Malcolm ji chytil d řív, než se dostala ke dve řím, zezadu si ji přitáhl. Vrazil jí ruku před pusu, aby nemohla k řičet. Kousla ho, zuby měla ostré dokonce i p řes k ůži rukavic. Mrštil jí ke st ěně, až vrazila do zarámovaného plakátu. Drsně ji oto čil k sob ě a sledoval, jak mrká bolestí. „Drž hubu, nebo to bude vážn ě bolet,“ zasy čel.

Zírala na n ěj. M ěla v sob ě víc bojovnosti než ten kus hnoje. Ale te ď p řikývla. Bude zticha. Pomalu jí uvolnil pusu. Nev ěř il jí ani za mák.

„Zpátky,“ zavelel.

Pete ležel stejn ě, jak ho tu nechali, a f ňukal do prošlapaného koberce. Mandy si k n ěmu klekla a vzala mu hlavu do klína.

„Nemusels ho takhle z řídit, ty hajzle.“

Malcolm její poznámce nevěnoval pozornost. Vlastn ě se choval pěkn ě mírn ě. Ovšem jeho dnešní úkol tu ješt ě neskon čil.

8

Vyndal z kabátu další provaz. „Musím t ě spoutat, Mandy.“

„Ne.“

„Jenom trochu. Pak t ě nechám na pokoji.“

Vysko čila a za čala p řed ním couvat. Samoz řejm ě ji mohl donutit, ale rad ěji by se obešel bez boje. Pokud by ho poškrábala v obli čeji, musel by ledaco vysv ětlovat. Našt ěstí se dokázal těm problém ům bez potíží vyhnout.

Kopl Peta do b řicha. Ležící muž zakvílel tím nejlepším možným zp ůsobem.

„Nech toho,“ vyk řikla Mandy.

Malcolm se postavil na Pet ův kotník. Výmluvné prasknutí následovala další pištivá salva.

Tohle všechno vy řešilo.

„Je mi z tebe zle,“ vyhrkla Mandy, ale on jí svazov al ruce a kotníky. „Jaks mohl takhle klesnout?“

Pevn ě utáhl konce provazu. „Lhalas mi. Řeklas, že už nikdy nebudeš chtít další prachy. M ělas dodržet slovo.“

Srazil ji na zem vedle Peta. Košile se jí vysunula po oblých bocích a odhalila bledé b řicho a pramen tmavých chloupk ů. Tenhle pohled by ho kdysi p řipravil o smysly. Není to psina, jak snadno se m ůže touha po n ěkom docela vypa řit? Stáhl jí košili zpátky. Zřejm ě si toho ani nevšimla.

Zm ěnila taktiku. „Cht ěli jsme jen to, co by zaplatily noviny. Ale te ď už je to pry č. Vážn ě, Malcolme, už si nikdy o nic ne řekneme.“

Přid řepl si k ní. Bylo na čase s tím pohnout. „Kde je ta fotka?“

„Pete ti ji dal.“

„A co negativ?“

„Ztratil se.“

„Ztratili jste ho p ředtím, než jste si ud ělali kopie, nebo až potom?“

„Nem ůžu ho najít, p řísahám.“

Malcolm se zarazil. Takhle n ějak to vícemén ě o čekával. Určit ě ten negativ n ěkde má, ale možná ho nenajde přímo tady.

„A kde máš ostatní fotky?“

„V šuplíku,“ hlavou ukázala do rohu. „Tamhle.“

Vytáhl úzkou zásuvku napěchovanou snímky, obálkami a pásky negativ ů. Prohrabal se tím. Prázdniny, koně, hol čičí záběry všechny

9

zřejm ě pat řily Mandy. Našel sérii z pobytu v Ridgemooru a pomalu ji za čal t řídit. Obrázky stájníků a d ěvčat, záběry z tréninkových prací, dokonce i jeho fotografie, jak se výte čně baví s bratrem v newmarketském padoku. Ale to, co hledal, chyb ělo.

„To má být všechno? Neulila sis n ěco mimo?“

„Přísahám, Malcolme, nic víc nemám.“

„A pro č bych ti jako m ěl v ěř it? Lhalas mi už kolikrát.“

„Ne!“

„Ale to je jasný, Mandy. V tvojí k ůži bych to d ělal taky.“

Prohrábl skomírající oheň a hodil do n ěj fotografii. Zazářila v plamenech a po chvíli se prom ěnila v popelavou hmotu. Pak p řikrmil ohe ň i dalšími snímky.

„Co to d ěláš?“ zapišt ěla Mandy.

Nev ěnoval jí pozornost. Plameny posko čily a on p řiložil poleno. Zamyšlen ě zasunul p římo do nejv ětšího žáru pohrabáč a nechal ho tam. Sebral další snímky a smotek negativu.

„Malcolme prosím, nepal je.“

„Dneska je všechno digitální,“ poznamenal. „Taky si ur čit ě n ěco takového po řídíš, nebo ne?“

Zmaten ě zamrkala. „Cože?“

„Za t řicet tisíc liber koupíš víc než jen špi čkovej digitální foťák.“

Zůstala zticha.

„A navíc ti troška škváry zbyde. Skv ělý prázdniny, novej bourák, splátka na barák.“ Odvrátil se od ohně a podíval se na ni. „Anebo bys to všechno mohla vyhodit za koks. Skv ělej zp ůsob, jak investovat moje prachy. Nacpat to všecko Petovi do žil. A taky sob ě, podle toho, co se z tebe stalo za trosku.“

„Drž hubu, ty hajzle.“

„Kams nacpala ty moje prachy?“

„Po tom ti nic není.“

Malcolm se zasmál. Její nervy mu imponovaly.

„Kde to je?“

Odvrátila se od něj, jenže on ji vzal za pihovatou bradu a p řitáhl si ji. „Povídej,“ vyzval ji mírn ě.

„Nevím.“

10

Lhala, to poznal. P ředal peníze Petovi v šest v Yorku a vid ěl ho nastupovat do transpenninského expresu. Nem ěl čas uložit prachy do banky nebo záložny, dokonce ani kdyby n ěco takového plánoval. Peníze tu jsou n ěkde na dosah, na to by Malcolm p řísahal.

Vytáhl pohrabáč z plamen ů a zkontroloval ho. Zlov ěstn ě zá řil temn ě oranžovou, na samotném konci se zbarvil dob ěla.

„Ale jdi ty, Mandy, ned ělej to horší, než to je. Kde jsou prachy?“

Divoce zavrt ěla hlavou. To se mu hodilo. Dobrá.

Zvedl pohrabáč. Dob ěla rozžhavený konec vybledl, ale po řád se jím dalo pálit a smažit. Máchl nástrojem k její bledé tváři.

„Kde to je?“ zeptal se ned ůrazn ě. Hlas se vytratil do ticha. Úpln ě už sta čil zapomenout na Peta, zkrouceného ve vlastní bolesti na podlaze. Te ď zni čehonic zaje čel: „Nic mu ne říkej, Mandy. Tomu hajzlovi ani slovo.“

Tohle Malcolmovi sta čilo. V p říštím okamžiku mu pohrabá č zaryl do slabin.

První reakci oddálily okamžiky, jak se rozpálený kov propaloval bavln ěnými džínami. Pak t ělo ztuhlo a vymrštilo se v bolestné extázi. Malcolm na pohrabáč zatla čil a místnost zalil čpavý zápach spáleniny.

Mandy na n ěj cosi k řičela, jenže on p řes Petovo vytí neslyšel ani slovo. Zvedl pohrabáč a p řed je čící ústa strčil polštář, aby k řiku ubral na vydatnosti. Pak se na hmotu sku čící v agónii vykašlal.

Mandy se t řásla a z nosu se jí spustil vydatný pramínek hlenu. Pro všechno na sv ětě, jak ho tahle ženská mohla n ěkdy p řitahovat?

„Je to na záchod ě naho ře, v nádrži,“ zachr čela.

„A pro čs mi to ne řekla hned?“ zeptal se a vrátil pohrabáč k uhlík ům do ohn ě.

Záchod byl staromódní, se splachovadlem na řetízku, musel se postavit na mísu, aby dosáhl do nádrže. Sundal si pravou rukavici a pak pono řil roku do chladivé vody.

Třicet tisíc liber tvo řilo slušný paklík, zvláš ť nacpaný do plastového sáčku a zalepený tak, aby se k bankovkám nedostala vlhkost. Vytáhl je z vody a pro kontrolu ukousl růžek pytlíku. Byly to jeho prachy. Malcolm se usmál, natáhl na mokrou ruku rukavici a vydal se zpátky po schodech.

11

Dol ů se dostal práv ě v čas. Mandy m ěla sice svázané ruce, povedlo se jí ale zkroutit tak, že prsty dosáhla na uzly u kotník ů. Hrub ě ji odtáhl.

V jeho ruce spat řila sáček s pen ězi.

„Tak vypadni,“ zasy čela. „Máš to, pro cos p řišel.“

Odložil peníze na st ůl. Te ď bude pot řebovat ob ě ruce.

„Neubližuj mi, prosím,“ zasténala, když se mu podív ala do o čí.

„Mrzí m ě to, Mandy,“ řekl a p řiložil ruce v rukavicích k jejímu krku. A vážn ě ho to mrzelo.

Držel ji ješt ě dlouho poté, co se p řestala zmítat. Možná p ět, deset minut. Nebyl si jistý. Pot řeboval najisto v ědět, že je po ní. Namá čkl se na ni, prsty kolem hrdla, t ělo na t ělo. Tém ěř jako kdysi.

Ve vzduchu čpěl zápach pálených fotografií a oheň v krbu dál praskal. A ozývalo se ješt ě n ěco, fun ění a pískot, jako by tu n ěkde leželo zví ře v posledním tažení.

Vzhlédl od dív čina mrtvého obličeje do Petových o čí k smrti vyd ěšených. Nacpal se za k řeslo a nyní se pokoušel vycouvat dál do rohu, jako by se dalo n ěkam zmizet.

Ve čer, p ři pozorování jejich chalupy z kopce a plánování posledních Petových okamžik ů, se na tenhle moment Malcolm t ěšil. Právě tím navždy ukon čí výhr ůžky t ěch vyd ěra čů . Jenže te ď v nadcházejícím úkolu už neviděl víc než nevyhnutelnou obtížnou povinnost.

„Tak to skon číme, ne?“ zeptal se a vykro čil k rozt řesené ob ěti.

Navlékl si kabát a zhasl světla, teprve potom prošel vchodovými dve řmi. V nich se oto čil a pozoroval oranžové plameny, jak si za záclonami razí cestu do světa. Ohe ň se ší řil. S trochou št ěstí t ěla stráví, ale nedělal si iluze o svých nad ějích na zakrytí dvojnásobné vraždy. Nikdo mu ji pak nikdy nedokáže p řišít, a práv ě o to šlo.

Nesvedou to, tím si byl jistý.

Závan mrazivého větru ho ude řil do tváře a zchladli nadšení, které se mu dralo do hlavy. Najednou si p řipadal opot řebovaný. Vyplivl nechutný kus žvýka čky, kterou zpracovával po celou tuhle operaci. Plameny se doplazily k záclonám.

Bylo na čase zmizet.

12

1

30. listopadu 2001

Cestou na západ Pippa Hutchisonová bratra od volantu kradmo pozorovala. Byl nep řirozen ě bledý, k ůže mu sotva obepínala kostnatou tvář. Husté vlasy barvy černé kávy měl ost říhané nakrátko a vypadal mladší než v jedenadvaceti dokud jste se mu nepodívali do očí. N ěkdejší jasný pohled pohasl a na jiskrný zrak dopadl stín čerstvých zkušeností. Pipp ě p řipadal p řepadlý a slabý, jako rostlina, kterou n ěkdo zav řel do sk řín ě a pak na ni zapomn ěl. Ale co jiného mohla čekat po osmnácti m ěsících ve v ězení?

Nevedlo se jí nijak zvlášť už od okamžiku, kdy Jamieho str čili za mříže. Odpo čítávala den za dnem dobu, která mu zbývá do propuštění, a te ď si p řipadala nesmírn ě nervózní. Spousta v ěcí se zm ěnila a ona netušila, jak na n ě bude reagovat.

Jamie zachytil její pohled. Povedlo se mu usmát, ale do o čí se jí nepodíval.

„Nejedu moc rychle?“ zeptala se.

Rychlost, kterou se řítili, byla tém ěř první v ěcí, kterou po opušt ění věznice Jejího Veli čenstva v Garstonu zaznamenal. „Zpomal, Pippo,“ vyhrkl a ona ho upozornila, že jedou pouhou padesátkou.

„Vážn ě? P řipadá mi to nejmíň dvakrát tolik.“

„Jenom po čkej, až se zas posadíš na rychlého kon ě,“ řekla s úsm ěvem, jenže on se k ní nep řipojil. Rad ěji se smát přestala a zvolnila. P říštích pár kilometrů řídila jako babi čka.

13

Silnice se klikatila a po no čním dešti na ní čekala spousta louží. Pokud se dalo soudit, čekal je oby čejný listopadový den.

Jamie se ozval: „Ur čit ě máš radost, že tuhle cestu už nebudeš muset absolvovat.“

Nikdy tam necestovala ráda. Dostihoví trenéři jezdili po celé zemi tam a zpátky, aby se s koňmi dostali na mítinky. Pippa sídlila v severním Yorkshiru, dost daleko od nejvýznamn ějších rovinových drah, a každý rok najezdila tisíce kilometr ů, aniž by si st ěžovala. Jenže dv ě m ěsí ční cesty do Garstonu po všech t ěch okreskách znamenaly tu nejnep říjemn ější zkušenost, jakou si dokázala p ředstavit. P řirozen ě, za jiných podmínek by to tak strašné nebylo. Jenže cel é to čekání, jak se uvidí s bratrem a bezmocnost, když ho zastihla v hl uboké depresi, obvykle zp ůsobily, že se vracela docela vyždímaná. Nehodlala nic takového prožít znova a nehodlala se ani vracet na silnici, která jí všechny t ěžké okamžiky p řipomene. Ale ani náhodou se s tím necht ěla sv ěř ovat právě Jamiemu.

„Nebylo to tak zlé. Z Newmarketu to docela šlo.“ P řesn ě takhle mu odpovídala pokaždé.

Tentokrát se mu úsměv vyda řil. „Zatracená lhářko.“

Newmarket ležel od Garstonu p ěkn ě daleko. Garstone ležel daleko odevšad. Pippa se často divila, jak se sem dostanou návštěvy bez auta. Nepochybn ě strávily dlouhé hodiny ve vlacích a utratily spous tu pen ěz za taxíky. V tomhle míst ě dokázali trápit všechny, nejenom muže za m řížemi.

Zpomalila p řed k řižovatkou a pokra čovala k západu, odbočce k severu na dálnici nevěnovala pozornost.

Překvapen ě zamrkal. „Kam jedeš?“

„Někam, kde t ě čeká výhled na oblohu a m ůžeš si nabrat plné plíce čerstvého vzduchu.“ Na okamžik se odml čela. „Ale nap řed se stavíme ve Wolverhamptonu.“

Vtípek z ůstal bez odezvy.

„Pippo, doufám, že m ě nebereš rovnou na dostihy. Nebo snad ano?“

Neodpov ěděla, soust ředila se na řízení.

„Je moc brzy. Nedokážu se nikomu postavit.“

14

„Ale říkals p řece, že mi pom ůžeš ve stájích, nepamatuješ? Anebo jsi zm ěnil názor?“

„Ne.“

„Tak te ď pojedeš na dostihy. Lonsdale Heights nám dnes b ěží ve třetím. Čím d řív se rozkoukáš, tím líp.“

Neodhodlal se k dalším protest ům, ale podle za ťatých zub ů jasn ě poznala, jak málo ho její zpráva potěšila.

Bude to t ěžké. Milovala bratra a cítila s ním i ve v ězení, nemohla mu ale povolit roli rozmazleného chlapce. Už v d ětství si mohl dovolit kdeco, matka svého chlapečka vždycky p řede všemi bránila. Naopak Pippa pokaždé musela za všechno tvrd ě zaplatit. Byla starší a m ěla si dát pozor. Jamie byl jenom „ten maličký“.

Tahle výchova mu dvakrát neprosp ěla. Královský soud v Leedsu ho neshledal „tím mali čkým“ a napa řil mu trest za řízení v opilosti. Jeho žokejské úspěchy neznamenaly zhola nic. Smrt patnáctiletého Alana Kirkstalla sice neklasifikovali jako vraždu, ale šlo o nehodu a „mali čký“ si musel vylízat všechny její následky. Odsoudili ho na t ři roky, za dobré chování se dostal ven za rok a půl.

Pippu celá ta záležitost dál trápila, nic s tím nezmohla. V dob ě jeho uv ězn ění se snažila z ůstávat pevná jako skála. Pokoušela se mu přinášet optimismus a stejně tak zásobovat dobrou náladou matku, jejíž rakovina plic nabírala na síle.

Právě te ď ale její zaho řklost vystoupala k vrcholu. A to se cht ěla na téhle radostné cestě ke svobod ě chovat co nejp říjemn ěji.

Obrátila se k němu. „Tak co tvá pam ěť , už se ti n ěco vybavuje?“

„Cože?“

Možná ho zasko čila otázka nebo její tón, vyšší a naléhav ější než zamýšlela. Tón plný obvin ění od zkušené starší sest řičky.

„Po řád si na nic o té nehodě nevzpomínáš?“

Tenhle dotaz mu ve v ězení nikdy nepoložila. V té p řecpané neosobní hale to prost ě nešlo. Ale p ředpokládala, že se s následky svého činu za t ěch osmnáct m ěsíc ů dokázal srovnat. Pro boha živého, vždy ť se p řece u soudu p řiznal. Musel si to n ějak uv ědomovat.

Trvalo dlouho, než se ozval, jako by dlouze pátral po slovech. Anebo se pokoušel vymyslet, jak vlastn ě odpov ědět. „Ne, Pippo,“ opáčil nakonec. „Jsem plný smutku, lítosti a hanby. Ale popravd ě

15

řečeno po řád netuším, co se tam vlastn ě seb ěhlo.“ Ani te ď mu to nev ěř ila.

Jamie m ěl pro wolverhamptonské závodiště slabost, p řestože pat řilo k těm nejmén ě p řitažlivým v celé zemi. Jako zelenáč tu v šestnácti jel svého prvního vítěze, dominoval ve sprinterském dostihu s p řevahou pouhého krku. P řed startem byl tak nervózní, že strávil v ětšinu času na toalet ě. Na start docválal zmatený ze zářících sv ětel a p řipadal si jako omámený. Ale jakmile se jeho k ůň dostal do startovních box ů, všechny problémy mu z hlavy vypadly. Vylosovali si našt ěstí nízké číslo a on vyrazil jako vyst řelená kulka. Celý dostih nezaznamenal jiného kon ě, až když se v cíli ohlédl p řes rameno.

Třeba se tedy všechno srovná, když stráví první den na svobod ě na tomhle pestrém m ěstském závodišti s vícepodlažní panoramatickou restaurací a na dráze s písečným povrchem, který tak dráždil všechny tradicionalisty. Jenže tohle závodiště dnes pat řilo do minulosti, spolu se všemi ostatními, na kterých se mu kdysi tak da řilo. A on se sem nehodlal vracet. Z řejm ě tím p řekvapí spoustu lidí v četn ě Pippy, ale on se v podmínce rozhodn ě nehodlal pokoušet o návrat k dostih ům. Ta nehoda všechno zm ěnila. Po ní už se neposadil do sedla a ani nev ěděl, jestli to ješt ě n ěkdy svede. Dostihy byly tím nejlepším v jeho život ě, ale možná mu bylo souzeno o n ě p řijít. Chlapec na silnici zem řel, protože on řídil. Nemohl by se vrátit do sedla a předstírat, že k ni čemu nedošlo.

Ale stále zůstával mladý. Musí se životem n ěco vyvést, všichni mu to říkali. A krom ě koní nic nedovede.

Zmaten ě p řemítal i v okamžiku, kdy Pippa zaparkovala u závodiště, a následoval ji k tribunám. Ale aspoň dnes nemí řili do vážnice. V ůbec se net ěšil na setkání s n ěkdejšími kolegy. P ři procesu ho zavalili dopisy, ale on neodpov ěděl ani na jediný. N ěkte ří ho chtěli navštívit, ale on všechny odmítl. T řeba už na n ěj zapomn ěli. Zoufale v to doufal.

Bylo brzy, do prvního dostihu scházela dobrá hodina, v restauracích už se ale hromadili hosté k ob ědu. Cht ěli se najíst d řív, než se pustí do seriózní práce dnešního odpoledne.

16

„Kam jdeme?“ zeptal se Pippy, která prošla chodbou a zastavila se před masivními d řev ěnými dve řmi.

Neodpov ěděla a postr čila ho dovnit ř.

Zasko čila ho dokonale. Místnost byla plná usm ěvavých známých tváří. Žokejové, lidé ze stájí, novináři. Jakmile se zjevil, zvedla se vlna nadšení. Zadun ěly zátky od šampaňského. Utekl by, kdyby se naskytla šance, jenže Pippa za ním pevn ě stála a blokovala mu ústup.

Ur čit ě v ěděla, na co myslí. „Já za to nem ůžu, to oni,“ špitla mu do ucha, než ho chytil za ramena obr s pískovými vlasy a zahlaholil: „Vítáme tě zpátky, ty náš darebáku.“ Sev řel ho v medv ědím objetí.

Jamie zjistil, že se na n ě usmívá. Švagra už pár m ěsíc ů nevid ěl, a docela mu scházel. Při pohledu na Malcolma mu všechno n ějak připadalo snazší, snad se p řece jenom dokáže dát dohromady.

Oslava netrvala dlouho. Všichni tu pracovali a čekalo je perných pár hodin. Nejd řív odešli jezdci do prvního dostihu. V četn ě Malcolmova bratra, nevlastního, a p řece Malcolmovi podobného jako vejce vejci vlasy, široká výrazná brada i čelisti a bled ěmodré o či. Richard byl ale o dvacet centimetr ů menší, a stál tedy v docela odlišné t říd ě. V t ěch dobách, kdy s Jamiem začali jezdit v dostizích, Malcolma už všichni znali jako agenta obchodujícího s plnokrevníky, a Richardovi prost ě začali říkat „náš malý Mal“. Jamie dob ře poznal, že Richard tuhle přezdívku z duše nenávidí, ale p řece se s ní dokázal vyrovnat. Vyhledávání zbytečných konflikt ů se snažil vyhýbat za každou cenu.

Po Jamieho zmizení z ob ěhu se Richard vypracoval mezi špi čkové žokeje. V minulém roce vyhrál 2000 Guineas, Coronation Cup a p řes stovku dalších dostih ů. Dnes mu už asi nikdo ne říká „náš malý Mal“, pomyslel si Jamie. Richard mu energicky pot řásl rukou. „Jsi v pohod ě?“ zeptal se. „Musí to být t ěžký.“

„Ale jo.“ Co mohl na tohle odpov ědět? P řipadalo mu podivné sed ět mezi tolika lidmi spojenými s jeho minulým živote m a p řece se p řinutil k úsm ěvu. Tomuhle odvykl. Tam, kde strávil posledních osmnáct m ěsíc ů, si každý usm ěvavý obli čej koledoval o trable.

„Chyb ěls nám. Kdy se potkáme ve vážnici?“

Jamie pokr čil rameny. „Ješt ě nevím, co budu d ělat, Richi. Kdo ví, jestli ješt ě dokážu jezdit. T řeba už jsem to zapomn ěl.“

17

Richard se usmál. „Na to nikdo nezapomíná, a ty zvlášť.“ Obrátil se ke dve řím. „Ješt ě se uvidíme, chci ti p ředstavit svou snoubenku.“

To byla novinka. „Blahop řeju,“ k řikl za odcházejícím žokejem.

„Ne řeklas mi, že se Rich bude ženit,“ řekl Pipp ě cestou k sedlišti.

„Promi ň, já myslela, že jsme o tom mluvili.“

„A koho si teda bere?“

„Nějakou blondýnu s bohatým papá.“

„Víš o ní n ěco?“ Sp ěchala pevným krokem, pramínky černých vlas ů jí lemovaly tvá ř. „No tak, Pippo, jak se jmenuje?“

Prudce se zastavila a probodla ho pohledem ocelov ě černých o čí. Četl v nich rozpaky a ú čast.

„Je to Vanessa Hartleyová.“

Zatracen ě. Právě ta vábivá siréna, která po n ěm vyjela poslední den jeho p ředchozího života. Poslední žena, se kterou spal.

Te ď chápal, pro č p řed ním Pippa o téhle novince mlčela.

Vymotal se ze sprchy kv ůli drn čícímu telefonu. Cestou k no čnímu stolku musel p řekonat bojišt ě plné zmuchlaného ložního prádla, talí řků se zbytky jídla a prázdných lahví. Byl tu p ěkný svin čík. Ale právě proto si p řece platíte tyhle p ředražené výpravné hotely, m ůžete v nich nechat takový nepo řádek, jaký dokážete vyrobit.

Nahý a mokrý se chopil sluchátka.

„Jenom bych vám chtěl říct, že se k vám do pokoje žene manželka, pane Hutchisone.“

„Má manželka?“

„Aspo ň to tvrdila, pane.“ Portýr nasadil udivený hlas, ja ko by zatracen ě dob ře v ěděl, že Jamie žádnou manželkou nemá.

Bez dalších slov zav ěsil. V návalech migrény se mu těžko uvažovalo.

Vracel se zpátky do koupelny. Možná je to ta holka ze v čerejška Lorraine , t řeba tu n ěco nechala, jak sp ěchala pry č, a te ď se to vrací vyzvednout. Anebo si t řeba chce ješt ě užít. Ale v tom p řípad ě má sm ůlu. Dal jí víc, než si zasloužila. A te ď byl vy řízený.

Vpotácel se zpátky a strhl z věšáku ru čník.

Pak ho napadlo ješt ě n ěco. Co když je to trik n ějakého bulvárního deníku, který za ním posílá reportéra a hodlá ho při n ěč em chytit.

18

Jdou po n ěm jak diví od té doby, co vyšla v novinách jeho fotografie z bazénu na epsomském závodišti ve společnosti manželky jiného žokeje. Zdaleka nez ůstává jen hrdinou dostihových stránek.

Zahodil prázdnou láhev od vína do koše a servírovací stolek se zbytky jídla odsunul z dohledu za televizi. Samá prázdná gesta, zlobil se sám na sebe.

Prvnímu jemnému zaklepání na dveře nev ěnoval pozornost, ale přitáhl si ručník pevn ě kolem pasu. Na druhé zabušení zareagoval okamžitým otev řením. Návštěvníka poznal hned. A náhle mu bylo o moc líp.

O rám dveří se opírala urostlá dívka s dlouhatánskýma nohama a vlnitými plavými vlasy. „Ahoj, Jamie,“ pozdravila. „M ůžu na návštěvu?“

Ustoupil stranou a ona suverénn ě vkrá čela dovnit ř, aniž v ěnovala pozornost jeho tém ěř naprosté nahot ě.

Vanessu Hartleyovou potkal zatím jenom jednou, p řed t řemi dny na tréninkové dráze v Ridgemooru. Cválal tehdy s naějným t d říletkem Morwenstowem ve vysokém tempu a ona doprovázela svého otce. Oficiálně se p řijel Desmond Hartley podívat, jak si jeho nejslibn ější sprinter vede p řed prestižním Diadem Stakes, mimo protokol si ale cht ěl Jamieho omrknout, protože šampión Kevin O’Connor si odpykával třídenní zákaz startu a nemohl koně jezdit.

Ať bylo ale v pozadí cokoli, Morwenstow s Jamiem p ůsobili tím nejlepším dojmem. Stejn ě jako Hartleyová dcera, která se s žokejem zastavila na kus řeči. Tatínk ův mazánek, pomyslel si nejdřív. Jenže jak ho zkoumala pomn ěnkovýma o čima, musel sv ůj úsudek p řehodnotit. Sexbomba, která by si možná vděč ně popovídala i o mén ě nevinných záležitostech.

Nepo řádek v pokoji nechala bez komentáře, došla k oknu a otev řela.

„P řed dostihy se mám setkat s tátou, a potřebuju zabít trochu času,“ vysv ětlovala. „Napadlo m ě, že bychom si t řeba mohli dát kávu nebo tak n ěco.“

Čekal, že o Vanessu bude muset tvrd ě usilovat. Musel p řiznat, že ho vlastní aktivitou zasko čila.

19

„Tak m ě napadla skv ělá myšlenka,“ a otev řel chladni čku. Našt ěstí v ní zbyla jedna láhev šampa ňského.

Modré o či zazářily. „Myslíte, že bychom m ěli? Tedy vlastn ě… Můžete to v ůbec d ělat p řed dostihy?“

S tlumeným plesknutím otev řel láhev. „Nikdo mi nedá dýchnout do balónku, až p řivedu Morwenstowa do cíle, jestli máte na mysli tohle.“

„Fajn.“ Vzala si skleni čku a beze sp ěchu ji vyprázdnila. Postavila se p řed okno a sv ětlo její vlasy barvy zlátnoucího obilí ještě zvýraznilo.

„Pro č jste se ohlásila jako má žena?“

Pokr čila rameny tak, až po nich pastelové šaty sjely o pěkný kus. Nem ěla toho na sob ě o moc víc než on sám.

„Jak jsi k tomu p řišel?“ zeptala se.

„K čemu?“

„K téhle jizv ě.“ Položila b říško ukazováku s dlouhým barevným nehtem na jeho hrudní kost a sledovala výb ěžek až k žebr ům.

Vyprávěl jí o lo ňském pádu v Yorku a uvažoval, jak dlouho bude trvat, než z n ěj ru čník sjede docela a odhalí stupe ň jeho vzrušení. Ješt ě před pár minutami si připadal docela vy řízený, ale sta čilo zjevení fantastické blondýnky a on zase byl na vrcholu.

Sko č na to, kámo, zasloužíš si to.

Srdce mu bilo jako bláznivé. Vzal ji za ruce a přiložil si je na hrudník. „Podívej, co se mnou vyvádíš.“

„Já vím.“ Plné rudé rty se otevřely. Neodtáhla se.

Všechno, na co tehdy sáhl, se m ěnilo v ryzí zlato.

Jamiemu se čty řletý hn ědák Lonsdale Heights s bílými odznaky na nose od pohledu zamlouval. Zkoumal ho jiskrnýma mah agonovýma očima a natahoval se po kapse. Jamie ho nechal zv ědav ě šmejdit a litoval, že se nemá o co pod ělit.

„Vomlouvám se, šéfe,“ ozvala se Jill, sestřina asistentka. „Je to hroznej zlod ěj.“

Jamie ho poškrábal na krku. „To je v pohod ě, tam, odkud jsem p ři šel, je f ůra horších zlod ějů.“

20

Dív činy rudé tváře zrudly, evidentn ě se tímhle tématem nehodlala zabývat. „Jsem moc ráda, že jste zase u nás,“ vykoktala, „bejval jste skv ělej žokej.“

„Díky.“

Její rozpaky rostly. „Vlastn ě…, ur čit ě to po řád umíte. Ale asi jste si moc nezajezdil vod tý doby, co… no…“

Pippa utahovala podb řišník a vesele se zasmála. „To ses v tom pěkn ě zahrabala, Jill, být tebou, radši sklapnu.“

„Vypadá jako z u čebnice,“ poznamenal Jamie a p řejel po h řív ě spletené do copánků a lesklé k ůži. „To se ti povedlo.“

„Díky.“ Jill z ůstávala rudá. „Dneska vyhraje, to se vsaďte.“

Jamie v ěděl, že tenhle názor sdílí i Pippa. Sv ěř ila se mu už ve voze. „Loni v létě netrénoval s nataženou šlachou, ale te ď je v po řádku a při tréninku si vede obstojn ě. Posledn ě byl v Southwellu třetí, ale finišoval fakt dob ře. Dnes b ěží na delší distanci a t ěžko ho někdo porazí.“

Doufal, že se neplete. Vít ězství právě v den jeho návratu na svobodu by bral jako dobré znamení.

Pippa trvala na tom, aby ji p řed t řetím dostihem doprovodil do padoku. „Čím d řív se otrkáš, tím líp,“ vysv ětlovala. „Ať si t ě noviná ři vyfotí a bude od nich pokoj.“

Namítal, že vypadá p říšern ě, ale nev ěnovala mu pozornost. „Musíš se ukázat, je to důležité. Jako bys vydal prohlášení. Vracíš se a jsi tady.“

Jinak ovšem souhlasila vypadal skute čně p říšern ě. P řivezla mu z domova šaty, ale te ď na n ěm p ěkn ě visely. Kalhoty byly krátké a sako ho škrtilo v ramenou. Copak p ři v ěze ňské strav ě dokázal za ten rok a půl vyr ůst? Asi ano.

Ost řížím zrakem pozorovala h řebcova majitele, jemuž Jamieho představovala. Pokud v ěděl n ěco o jeho trestu, nedal to najevo ani slovem.

„Rád tě poznávám, chlap če,“ zahlaholil Geoffrey Lane. „Tvá sestra je fakt nejlepší trenérka v téhle zemi.“

Pippa po n ěm vyslala nevraživý pohled, nerada se totiž stávala předm ětem podobných poznámek.

21

Zavalitý p ětašedesátiletý obchodník s nemovitostmi se nenechal odradit. „Přinejmenším z trenér ů nejlíp vypadá.“ Tomu se všichni zasmáli, dokonce i Jamie. Pak se pustili do debaty o h řebcových šancích v dostihu a Pippa d ělala svou práci.

Nikdo z řejm ě ne čekal od dnešního startu nic jiného než vít ězství.

„Strýc Geoff tvrdí, že jste ho chystali speciáln ě na tenhle dostih,“ ozval se krátce zastřižený mladý muž, který každým coulem vypadal na úsp ěšného obchodníka.

„Po Southwellu jsem mu tenhle dostih vyhlédla. Delší tra ť mu bude sed ět.“

„A co soupe ři. Black Knighta jste p řece trénovala, nebo ne?“

„Lonny je lepší. Black Nighta porazí, kdy si vzpome ne.“

Lane ův synovec se usmál a z kapsy v tašce na notebook vytáhl mobil. Pippa m ěla pocit, že svou obchodnickou roli trochu p řehrává.

„To abych na n ěj položil trochu pen ěz,“ zamumlal.

„Nenechte se unést,“ varovala ho.

Jeho o čekávání však sama sdílela. Prostě šli do dostihu, který by jejímu koni m ěl sednout jako ulitý test vytrvalosti a síly na m íli a sedm furlong ů a soupe ři nevypadali zvlášť nebezpe čně. Obávala se, že majiteli už prozradila až dost, ale nadšení odja kživa nedokázala zakrýt.

Zatímco odpovídala na Geoffreyho nekone čné otázky, chlácholila obavy paní Laneové a instruovala žokeje, Jamie se jí ztratil z dohledu.

Rozhlížela se po n ěm jako nervózní matka a v duchu se proklínala, že ho takhle hlídá. Je to dosp ělý chlap a poprvé po osmnácti m ěsících si m ůže jít, kam se mu zachce.

Pak ho spat řila mluvit s d ůstojnou vysokou postavou v kašmírovém plášti. Toho člov ěka moc dob ře znala. Její tchán Toby Priest.

Pippa se za nimi nevydala. Po s ňatku sice byli s Tobym p říbuzní, ale panovalo mezi nimi po řád dost nepřátelství na to, aby se v jeho spole čnosti cítila v pohod ě. Toby byl doyenem mezi trenéry ze severu a vládl stájím v Ridgemooru, odkud posílali ročně kon ě do t ří stovek dostih ů. Jeden ze čty ř se v pr ůměru vracel dom ů jako vít ěz a Tobymu se takhle vedlo už dobrých p ětadvacet let.

22

Pippa si nerada p řipoušt ěla, že by jí n ěkdo naháněl strach, jenže senior rodu Priestových Toby se motal do života vše ch svým syn ů i žen ty zatím vyst řídal t ři. Sp řízn ění s Tobym Priestem neznamenalo ani zdaleka vycházet s ním bez problémů.

S úlevou sledovala, jak se s Jamiem p řátelsky loučí a pot řásají si rukama, p řičemž Priest jejího bratra druhou rukou poplácal po ráme ni. Všechno je jako kdysi, pomyslela si. A vlastn ě by to tak i být m ělo. Jamie si ud ělal jméno právě ježd ěním ridgemoorských koní a pro Tobyho s jeho majiteli odjezdil řadu vít ězů.

„Tak jak, nabídl ti tvé staré místo?“ zeptala se cestou zpátky na tribunu.

„Kdepak, jenom testoval situaci. Nepot řebuje m ě, když se Rich takhle vypracoval.“

„Ale kdyby se nevypracoval, vzal bys to?“ Nemohla s i tuhle otázku odpustit.

Ani se nad odpov ědí nezamýšlel. „Samoz řejm ě že ne,“ řekl prost ě. „Dělám přece pro tebe, nebo ne?“

Dovedla ho na tribunu vyhrazenou trenérům a majitel ům. Dole se zastavil a podezírav ě p řejížd ěl o čima po všech p řítomných. Pippa pocítila osten viny, možná ho tak brzy po propuštění mohla ve řejného představení ušet řit. Brzy ale pochybnosti zaplašila. Čím d řív se bratr vrátí k normálnímu životu, tím líp pro něj. Nikdo mu p řece nehodlal ubližovat spíš naopak.

„Tak jak to šlo?“

Richard si dal s odpov ědí na čas. Uhnul o čima p řed Malcolmovým zpytavým pohledem a p ředstíral, že si cestou p řes padok rovná vestu pod dresem.

Malcolm ho zarazil krátce předtím, než dosp ěl ke skupince majitel ů Black Knighta. „D ěláš mi starosti, Richi, tenkrát v noci jsi to vážn ě trochu p řehnal.“

Richard by se téhle konverzaci strašn ě rád vyhnul, zvláš ť te ď a tady. Jenže na doslech se nevyskytoval nikdo, na koho by se mohl obrátit, a všichni si tu navíc hled ěli své práce.

„Šlo to skv ěle. Myslí si, že m ě jeho návrat b ůhvíjak pot ěšil.“

23

„Paráda.“ Malcolm ho poplácal po zádech Vložil do jediného doteku takový d ůraz, aby jasn ě vyjád řil slova Dělej, co ti říkám . Starší bratr ho takhle vychovával odmalička, pokud si Richard pamatoval.

„Tak se drž,“ lou čil se Malcolm a Richard p řistoupil k majitelce Black Knighta, aby si s ní vym ěnil n ěkolik optimistických poznámek.

Strašn ě si p řál, aby dokázal lhát líp a aby jeho někdejší kolega Jamie Hutchison z ůstal n ěkde daleko odtud.

Pippa pro n ě objevila místo pod sklen ěným oknem p řed barem, s dobrou vyhlídkou na televizní obrazovku. Jamie se pohodln ě op řel o sklo a trochu se uvolnil.

„Plukovník říkal, žes d řív trénovala jeho dnešního kon ě.“ Pro všechny, kdo p ůsobili v Ridgemooru, byl Toby Priest plukovníkem. Ve stájích ho tak titulovali dokonce i jeho synové, aby náhodou n ěkdo nezapomn ěl, kdo je tu pánem. Pippa ve svých stájích zavedla docela jiný po řádek.

Na Jamieho otázku jenom přikývla. Kamera televize SIS si vybrala právě Black Knighta z Ridgemooru, jak pomalu mí řil ke startu. Až donedávna ho připravovala ona. A tenhle pohled ji te ď zabolel.

Kon ě za čali vstupovat do startovacích box ů a ona Jamiemu mezitím vysv ětlila, jak se to seb ěhlo. Jedna z jejích dlouholetých majitelek, Arabella Childsová, jí před t řemi týdny oznámila, že své dva kon ě p řesunuje. Ztráta Black Knighta a White Sandse Pippu z jedné strany nesmírn ě mrzela vdova po banké ři vždycky platila bez prodlení, na druhé stran ě ta dáma toužila po úsp ěchu a volala jí v ty nejnemožn ější hodiny. Její kon ě však jako dvouletí nic nedokázali, a ť se Pippa snažila sebevíc. P řece ji ale p řekvapilo, když se s ní spojil Toby Priest a oznámil jí, že paní Childsová si ho vybrala k tréninku. Nemá proti tomu Pippa námitky?

Pippa je nem ěla a řekla mu jenom: „Hodn ě št ěstí s t ěma dv ěma, Toby. U m ě chod tohohle sv ěta nijak nezm ěnili.“

Její tchán se zasmál. „To je v pohodě, miláčku. Rád s někým sout ěžím.“

Tahle poznámka ji pěkn ě vyvedla z míry a zmínila se o tom i Malcolmovi. Jako obvykle stál při otci. „Náš táta má sakra dobrou reputaci se špatnými ko ňmi, Pippo. Už dlouho to s nimi umí.“

24

Tohle ji vážn ě naštvalo. Poznamenala, že s papírov ě beznad ějnými ko ňmi má mnohem lepší výsledky než Toby Priest. Koneckonc ů on

obvykle slízne smetanu.

ď se m ěl Black Knight

Před pár dny se dočkala uspokojení, když White Sands p ředvedl v Southwellu obvyklý nevýrazný výkon. A te

postavit do cesty Lonsdale Heightsovi a ona čekala další jemný dotek

zadostiu čin ění.

Jamiemu řekla jen málo. „Lonny není tak hezký jako Black Knight, ale je v n ěm kus charakteru. Radši vypustí duši, než by se vzdal, Black Knight je jen pro parádu.“

„Ani on nevypadá nijak skv ěle,“ poznamenal bratr, když kon ě vystartovali z box ů a vytvo řili kompaktní skupinu. V jejím čele se objevil Black Knight s Richardem Priestem v barvách Arabelly

Childsové.

„To nevydrží.“

Kon ě poprvé minuli tribuny a Pippa pocítila tlak v žalu dku. Moc si přála, aby Lonsdale Heights vyhrál, ještě víc by ji však pot ěšila

porážka Black Knighta.

ěkolik

Dostih na tém ěř dva okruhy na úzké dráze s to čením na levou ruku se odvíjel prakticky podle Pippina o čekávání. Když se koně dostali podruhé na opačnou rovinu, Black Knight zvýšil tempo. N dalších koní, v četn ě jejího, se formovalo k útoku.

„To je ono, a te ď skon čil,“ komentovala Pippa od dalekohledu. Richard kon ě n ěkolikrát důrazn ě pobídl. Nezdálo se, že by reagoval

zrychlením, jenže ani nezpomalil. M

ěl výhodu vnit řní dráhy a sklonil

krk, aby si ji udržel. Black Knight poprvé v život ě vypadal jako k ůň , který hodlá bojovat. Po p ůli druhé míle si začala vybírat da ň vytrvalost a p řed vyto čením do roviny odpadli další t ři ú častníci.

Pippin žokej Billy Quinn v sedle Lonsdale Heightse se ohlédl p řes rameno. Nikdo mu nehrozil. Jediným, kdo z ůstával před ním, byl Black Knight, a ten si brzy uv ědomí, že je Lonny nad jeho síly.

Oba kon ě moc dob ře znala a dokázala předpov ědět, co se te ď stane. Duševním zrakem už vid ěla, jak Black Knighta brzdí známky rostoucí únavy a jeho odpor slábne, zatímco Lonny, sice na pokraji sil a s nejistým cvalem, se p řesune do čela a zvít ězí.

25

„To je ono!“ vyk řikla a popadla Jamieho za paži v okamžiku, kdy Lonsdale Heights zrychlil a prob ěhl kolem Black Knighta. V ěděla, že se chová jako malé děcko, ale nedokázala jen klidně stát a dívat se. Neum ěla se ve své práci chovat jenom profesionálně. Nic nedokázalo nahradit pohled na vít ězného kon ě, žádná jiná radost nebo dlouhodobé uspokojení se s tím nedalo srovnat. Dokonce ani sex (promi ň, Malcolme).

Billy Quinn získal k dobru délku, jenže Black Knight s tvrd ě pracujícím Richardem se nehodlal vzdát. Naopak.

Pippa ve své nad ěji ztuhla. Tomuhle odmítala v ěř it.

Její bývalý sv ěř enec ješt ě zdaleka neskon čil, za čal na jejího kon ě znovu úto čit a Richard ho v posledním furlongu divoce pobízel koleny a rukama. Ale na rozjetou hmotu pod sebou ani nemusel použil bi č.

Kdyby to nevid ěla na vlastní o či, nikdy by neuv ěř ila. Black Knight až dosud nikdy v záv ěru nebojoval. A te ď to dokázal, poprvé v pr ůběhu své dostihové kariéry se hnal do cíle.

Jak to ten Toby Priest provedl, pro všechno na sv ětě?

Jamie se svou sestrou cítil a doprovodil ji k odsedlání, kde se znovu setkali se zklamaným táborem kolem majitele Lonsdale Heightse. Držela hlavu zp říma a poda řilo se jí vyloudit ú častný úsm ěv, když Geoffreymu Laneovi nabídla ruku.

„Sm ůla, Billy,“ slyšel, jak říká žokejovi.

Jezdec kon ě vd ěč ně poplácal. „Dal do toho všechno, co v n ěm bylo. Nikdo by od n ěj nemohl chtít ani o chlup víc.“

Jamieho napadlo, že část přítomných si takhle jistá určit ě není.

Obrátil se k místu pro odsedlání vítěze, skupinka obdivovatel ů v čele s dámou v oranžovém klobouku zřejm ě paní Childsovou tam po řádala ovace pro vítěze. Po čkal, až vlna gratulací opadne, a prodral se k Richardovi.

„Po řádně ses zlepšil, co jsem t ě nevid ěl,“ pochválil ho. „Ten závěr se ti vážn ě povedl.“

Richard se zasmál. „Tohle by p řece zvládnul každý.“

„Není roztomilý?“ Jamie slyšel otázku d řív, než spat řil její autorku, ale poznal ji okamžit ě. Ten hluboký chraptivý hlas plynul jako vodní proud v byst řin ě.

26

„Blahop řeju, miláčku.“ Blondýna v kožichu z falešného norka a kožených kalhotách Richarda objala a políbila ho na ústa. P řevyšovala ho o p ůl hlavy.

Žokej se nijak nepokoušel z objetí osvobodit, ale k dyž se nakonec přece vymanil, pustil se do nevyhnutelného p ředstavování.

„Jamie, tohle je má snoubenka Vanessa. Miláčku, tohle je Malcolm ův švagr.“

Obrátila se k Jamiemu a zalila ho jasem blankytně modrých o čí. Nezazářila v nich ani jisk řička poznání.

„Ráda vás poznávám,“ vyhrkla škrobeně a podala mu ruku. Prsty ho studila.

„Jamie jezdil pro tvého tátu,“ oznámil Richard.

„Ano?“ Zájem byl na čisto strojený.

„Ovšem. Byl v sedle Morwenstowa, když vyhrál p ředloni Diadem Stakes. To si p řece musíš pamatovat.“

Pokr čila rameny. „Nestartuješ v p říštím dostihu? Abys nep řišel pozd ě.“

Richard poslušn ě odklusal a Jamie čekal, že ho Vanessa bude následovat. Jenže ona se k tomu nechystala a zpražila ho kritickým pohledem.

„Vypadáš p říšern ě,“ řekla.

Rád by o ní konstatoval totéž, jenže to by zůstal daleko od pravdy. Její tvář nez ůstala tak nevinná a kulatá, jak si ji pamatoval, a odhodláné sevření čelistí si rovn ěž nevybavoval. Ale nesporn ě byla dnes krásnější. Z p ěkné dívky se stala žena.

„No tak řekni n ěco,“ naléhala.

„Ty si na m ě vážn ě vzpomínáš?“

„Ovšemže si vzpomínám, sakra, ale necht ěla jsem, aby se Richard něco dov ěděl.“

„A pro č ne?“

„K mým bývalým p řátelům se chová podivně, a tak bych naši malou aférku radši držela pod pokli čkou. Vždy ť to p řece nic neznamenalo.“

To z řejm ě ne. „Jestli si to tak p řeješ, Vanesso.“

„Díky, drahoušku,“ zaradovala se, vzala ho pod paží a vedla ho k tribun ě. „Te ď mi m ůžeš koupit šampa ňské.“

27

„Já bych moc rád, ale nemám peníze.“

„Tak dobrá, koupím ho já a ty mě m ůžeš strašit historkami o život ě za katrem.“

„Díky, dal bych p řednost pomeran čovému džusu, a o v ězení se bavit nebudu.“

„Ach jo, pro Kristovy rány,“ zasy čela ve dve řích zakou řeného baru. „Ne říkej mi, že se z tebe stal suchar. Než t ě zabásli, byla s tebou spousta psiny. Tumáš,“ vmáčkla mu do ruky bankovku. „Kup nám bublinky s dv ěma skleni čkami.“

Podíval se na bankovku. Padesát liber, víc než vid ěl dlouhé týdny. A navíc ho odm ěnila dokonalým výhledem na sv ůj sexy úsm ěv.

Protla čil se k baru.

Pippa se schovávala mezi diváky, dokud se Toby Priest nezbavil Arabelly Childsové. Triumfující majitelce Black Knighta se dnes neodvážila vstoupit do cesty. Jako jediná světlá stránka na téhle neš ťastné souh ře smutných náhod jí p řipadala skute čnost, že už dál nemusí snášet její sekýrování. Naneštěstí ale musela sdílet truchlivou poraženeckou náladu s Laneovými, strávili společně posledních nep říjemných deset minut.

Sám Geoffrey vzal porážku s klidem džentlmena, jakým ostatn ě byl. „Je skv ělé, že se Lonny takhle podílel na skv ělém dostihu,“ ujistil ji. „O tom to všechno je. Podávat výkony, na které jsme hrdí.“

Jeho paní nep ůsobila tak p řesv ědčiv ě. „To je všechno moc hezké, Geoffrey, ale p řece jen by se mi víc zamlouvalo vít ězství.“

Synovec nem ěl na diplomatické řeči nejmenší náladu, prodral se k Pipp ě a p římo ude řil: „Povídala jste, že si Black Knight ani neškrtne .“

„Takhle jsem se nevyjád řila.“

„Tvrdila jste, že jste je oba trénovala, a Lonsdale Heights byl o třídu lepší.“ To že řekla? Z řejm ě ano.

„Taky jsem si to up římn ě myslela. Dnešní výkon Black Knighta mě strašn ě udivil.“

„A jak si ho vysv ětlujete?“ naklonil se k ní a prskal jí do obli čeje. Tváře mu zrudly a už ani trochu nevypadal jako uhlazený obchodník.

„Nic vám neřeknu,“ odpov ěděla. „Kon ě nejsou stroje. P ředem nikdy nevíte, jak se budou chovat.“

28

„Skv ělé vysv ětlení,“ ustoupil o krok a viditeln ě se pokoušel nevybuchnout. Zauvažovala, kolik asi prosázel. Když se ozval znovu, mluvil ledovým hlasem. „Považuju za evidentní, že B lack Knightovi pomohla zm ěna trenéra. M ůj strýc je loajální muž, ale není žádný hlupák. Promluvím si s ním o tom, jak s koněm dál naloží. A kdyby se rozhodl ke zm ěně, nebudu mu ji rozmlouvat.“

Nejhorší bylo, že si Pippa ani nemohla p řičítat zásluhy za nárůst Black Knightovy formy. Namlouvala si, že své kon ě zná skrz naskrz, jenže v Black Knightovi dnes p ředvedené kvality prostě nikdy netušila. Ani za nic by to nep řipustila nahlas, ale p řipadalo jí, že Geoff ův synovec mluví pravdu. Pokud by se majitel rozhodl přesunout Lonsdale Heightse k Tobymu Priestovi, nemohla by se na něj zlobit.

Jakmile paní Childsová zmizela z dohledu, zavolala na n ěj. „Toby, blahopřeju.“

„To je od vás moc hezké, paní Hutchisonová.“ Použil její ú řední jméno s p řízvukem plným ironie. Často a okat ě dával najevo překvapení, pro č po svatb ě nezm ěnila p říjmení, jenže jí p řipadalo, že ve všech p řehledech figuruje už dost trenér ů jménem Priest.

Ale dnes se s ním nep řišla hádat o hloupostech.

„Pro všechno na sv ětě, cos provedl s Black Knightem? V život ě necválal tak jako dnes.“

Toby d ůstojn ě p řikývl. „Asi to bude ve zm ěně podmínek.“

„Poprvé jsem ho vid ěla zrychlit v závěru.“

„Říkal jsem ti, že rád soutěžím.“

„Jist ě, jaks to ale dokázal?“ Pippa se nerada doprošovala, jenže tahle otázka ji užírala. „Řekni mi to, prosím.“

Zasmál se a položil jí ruce kolem pasu, pod krátkou flísovou bundu a nad džíny. „Mám t ě moc rád, Pippo, ale musíš pochopit, že ani starý opi čák jako já nemůže prozradit své triky. Dokonce ani své nejoblíbenější snaše.“

Majetnicky jí rukama p řejel po zadku a zamrkal.

Parchant.

Hmatatelné ticho ve voze na p řecpaných silnicích kolem závodišt ě se Jamiemu hodilo. M ěl aspo ň čas probrat si události, které kolem

29

prolet ěly v minulých hodinách. Ani je nedokázal sledovat. V ězení Garstone už jako by pat řilo do jiného života, díky bohu za to. Dnešní odpoledne na dostizích na vlastní k ůži mu dodalo optimismus návrat do sedla mu p řipadal pravd ěpodobn ější. A hodina ve Vanessin ě spole čnosti mu nazna čila, že ani další zajímavosti zdaleka nejsou nedostupné, p řestože Vanessa sama je mimo hru. P řirozen ě na ženy myslel i za m řížemi, tam ale žily jen v jeho fantazii. Skleni čka se starou p řítelkyní to celé prom ěnila.

„Panebože, tys vlastn ě p ůldruhého roku abstinoval,“ uv ědomila si Vanessa.

„Vlastn ě ješt ě déle. Po té nehod ě jsem byl úpln ě na dn ě a nem ěl jsem myšlenky na ženské. Pokud t ě to zajímá, bylas má poslední.“

„Ach. To je ale pocta.“ V o čích jí p řesko čila ďábelská jiskra. „Škoda, že t ě nem ůžu popadnout a n ěkam utéct.“

„Předpokládám, že máš teď plné ruce práce s Richem.“

„Tak trochu si s ním hraju, má pak v ětší zájem. Ale neboj se, mám spoustu p řítelky ň, obstarám ti nějakou.“

Jamie nabídku odmítl, ale rozhovor mu p řesto po řádně zvedl náladu. Před čty řiadvaceti hodinami si nic takového nedokázal ani představit.

A navíc ješt ě samotné dostihy. Obával se, co s ním dostihový sv ět ud ělá, ale sledování Richarda v nervy drásajícím finiši s Black Knightem ho vážn ě nadchlo. V posledních stovkách metr ů ho pe čliv ě pozoroval, jako žokej dob ře v ěděl, na co se soust ředit a co se dá čekat od kon ě. Když se dostal do čela, Jamie prožíval rozhodující okamžiky s ním, jako by musel sám dovést koně do cíle. Kdysi býval v ježd ění podstatn ě lepší než Richard. Te ď by ho zajímalo, jak by dopadlo dnešní srovnání, kdyby se mu naskytla šance k návratu do sedla.

Sta čilo pár hodin na svobodě a všechno mu p řipadalo reálné.

Pippa mu vpadla do uvažování. „Musíš mi pomoct, Jamie.“

Tušil, že s ní porážka Lonsdale Heightse ot řese. „Ale p řirozen ě, tak to vysyp.“

„Něco mi chybí. Říkala jsem si, že jsem docela dobrá trenérka, ale te ď už si v ůbec nejsem tak jistá.“

„To je nesmysl, v ěř mi Pippo, pat říš k nejlepším.“

30

„Jenže jak to, že Toby p řevezme mé kon ě a za t ři týdny s nimi dokáže hotový zázrak?“

„Vždy ť je to jen jeden dostih, nic než náhoda.“

Neodpov ěděla, v ěnovala rad ěji pozornost silnici a husté doprav ě. Do Yorkshiru se v takovémhle návalu budou plazit pěkn ě dlouho. Jamie by jí rád pomohl, jenže za volant se posadit nemohl ješt ě p ěkn ě dlouho, jeho rozsudek totiž doprovázel p ětiletý zákaz řízení. Dnes poprvé mu to p řipadalo podstatné.

„Vezmi si to takhle,“ ozvala se do ticha. „P řijdeš k nám zvenku, nejsi ni čím ovlivn ěný. A koním dokonale rozumíš. Prost ě sleduj, co a jak d ělám. Nechce se mi uvěř it, že jsem p řes noc ztratila všechen talent pro svou práci.“

Hlasit ě se zasmál. „Pippo, neber to tak tragicky.“

„Myslím to vážn ě. Pár dalších dní jako ten dnešní, a tohle řemeslo zabalím. Možná bychom m ěli p řece jenom ty pozemky prodat.“

Místní realitní agent už dlouho dorážel se zájmem o nemovitosti, které Pippa s Jamiem zd ědili po matce. Nedávno přišel se šokující nabídkou, probírali ji p ři její poslední návštěvě ve v ězení. Ani jednomu z nich se ale myšlenka na prodej nezamlouvala, vyr ůstali tu přece spole čně.

Jamie ji položil ruku na rameno a jí se poda řilo vykouzlit zdráhavý úsm ěv.

„A navíc mi ten starý chlípník Toby p římo na závodišti sáhl na zadek,“ dodala.

Rozesmáli se.

31

2

Marie Kirkstallová unaveně zabírala do pedál ů po rozbité cest ě k domk ům na konci vesnice Ridgemoor. Zimní slunce zbarvilo strán ě vřesoviš ť dozlatova. Na cest ě v kopci spat řila dv ě postavy ve žlutých větrovkách, mířily k lesu. Právě tohle by m ěla d ělat taky, co nejlíp využít jasného zimního podve čera a užít si téhle krásné krajiny, kterou má na dosah.

K výletník ům tam naho ře se ale nemohla p řipojit ze dvou dobrých důvod ů. Ten první byl čist ě praktický d ělala od rána na úklidu kanceláří dole ve m ěst ě a vracela se hladová, špinavá a unavená. Než se najedla a umyla, nejlepší doba na procházku byla ta tam. A navíc přišla dom ů zralá maximáln ě na posezení v k řesle v obýváku a předstírání, že piln ě studuje p řednášky ke zkoušce. Jestli se je nau čí, zbude jí aspo ň n ějaká naděje. Jenže nad u čením by asi usnula d řív, než by dočetla na konec první stránky.

Ten druhý d ůvod se dal vysv ětlit h ůř , dokonce, i když se jím zabývala v duchu, sama p řed sebou. Od Alanovy smrti utekly už dva roky, a bylo tedy ur čit ě na čase, aby se vrátila k normálnímu životu. Aspo ň tak normálnímu, aby v n ěm znovu používala mozek a za čala se zase t ěšit z v ěcí, které jí kdysi d ělaly radost t řeba z procházek v kopcích nebo ježd ění na koni. Kamarádi už to s ní vzdali. Chovali se k jejímu smutku s respektem, jenže z řejm ě nem ěli nejmenší tušení, o co jí ve skute čnosti šlo. Ani to ji ovšem neomlouvalo. Od Alanovy nehody se na blata vydala jen z řídka. Na kopci za vesnicí si hráli jako děti a každý drn jí tu bratra p řipomínal. Vždycky si tu našli místo k

32

procházce, buď sami, nebo s ostatními d ětmi. Vzpomínky v ní probíraly podivný vztah k t ěm kopc ům. Padal na ni smutek.

S ko ňmi to bylo n ěco jiného. V sedle to um ěla na rozdíl od Alana. On vynikal v ragby a kriketu a koním se v ětšinou vysmíval. Kdyby si s nimi rozum ěl líp, mohl se možná p řece jenom vyhnout autu, které mu p řivezlo smrt. Kdyby na jejich klisni čce Misty sed ěla ona, Marie, ur čit ě by se dokázala n ějak dostat ze silnice nebo uhnout z cesty. Smutnou ironií osudu se z řidi če nakonec vyklubal žokej.

Postavila nep řítomn ě kolo ke st ěně a černými dve řmi prošla do kuchyn ě. Teta Joyce stála u dřezu a velkýma červenýma rukama drhla hrnec.

„Jdeš pozd ě,“ zavr čela, aniž se oto čila. Z jejího postoje se dalo odhadnout, že si na ni n ěco nachystala. Často jí doma uchystala r ůzná překvapení.

Se zasy čením odtoku vypláchla pánev. Pak se obrátila k Marii a nasupený výraz ve tvá ři zjemn ěl. „Posa ď se, milá čku, jídlo je hotové.“

„Nechystáš se ven? Neplánujete něco s Pam?“ Teta obvykle ve čtvrtek chodila na ob ěd s p řítelkyní.

Joyce pot řásla hlavou a dvojitá brada se zatřásla. „Odvolala jsem to.“

„Pro č?“

„Něco je s tátou.“

Marie zamrkala. Strnule sledovala, jak se na kohoutku formuje kapka a pak s plesknutím dopadá do vody na mytí. Když se za čala tvo řit další, poda řilo se jí pohled odtrhnout. „Volalas doktoru Goodingovi?“ slyšela sv ůj hlas.

Joyce jí položila mohutnou ruku na rameno. „Není to nic pro doktora, drahoušku, ale n ěco s ním je. Zase p řestal mluvit.“

Clem Kirkstall nepromluvil jediné slovo celé dlouhé t ři m ěsíce po synov ě smrti. Doktor Gooding to p řipisoval d ůsledk ům šoku a dušoval se, že tenhle stav nemá nic společného s postupující rozedmou plic. „Každý prožívá smutek jinak,“ vysv ětloval jim. Všichni s Clemovým utrp ěním cítili, jenže svému nejbližšímu okolí situaci r ozhodn ě neuleh čoval.

„Když jsem mu ráno dávala podnos s jídlem, byl v pohod ě,“ vykládala jí Joyce. „Povídal, že je den jako stvo řený na výstup na

33

Piecrust Hill a jestli ho tam vezmu na zádech. A já na to, že s radostí, jenom kdybychom byli oba leh čí.“

„No a?“

„Rozt řídila jsem prádlo a povlékla peřiny Ale když jsem se vrátila pro podnos, už tam jen ležel. Ani ke mn ě neobrátil hlavu a nereagoval, když jsem se ptala, pro č nechal snídani vystydnout. T ři krásné plátky slaniny a dv ě smažená vají čka, a ani se jich nedotkl. V ůbec nevstal, prost ě jen tak ležel a já z n ěj nedostala jediné slovo. Netuším, co tomu starému bláznovi zase přelet ělo p řes nos.“

Z hlasu jí zn ělo roz čarování, a i když pevn ě za ťala čelisti, o či se jí zamžily dojetím. Teta se rozbre čela snadno. A sm ůla poslední doby se na ní odrážela víc než na ostatních. Marie ji chytila za ruku.

„Sko čím se na n ěj podívat.“

„Zrovna jsem tam byla. Díkybohu usnul. Sundej si ka bát a zatím se najez.“

„Dobrá.“ Chu ť k jídlu z ní docela vyprchala, ale nedovolila si k lást tet ě odpor.

Joyce rychle prost řela a z trouby vyndala hrnec a pánev. Nap ěchovala na talí ř št ědrou porci masa se zeleninou. Marie na boj s tetou o malé porce a zdrav ější výživu rezignovala. Dnes odpoledne už jíst nebude.

Mechanicky p řežvykovala a dívala se z okna. Po kopcích se proháněly stíny oblak a prom ěň ovaly jasn ě zelené lesy do uniformní šedi. Dne pomalu ubývalo.

Podívala se na podnos na mikrovlnné troub ě. Talí ře z n ěj už zmizely, po řád na něm ale n ěco leželo.

„To jsou tátovy noviny?“

Clem Kirkstall miloval dostihy a každý den odebíral Racing Beacon. Pot řeboval ho k dlouhým odpoledním, která trávil před televizí.

„Ani je necht ěl.“

„Já myslela, že s tebou p řece nemluví?“

„Nechala jsem mu je na polštá ři, ale hodil mi je zpátky. Mrsknul je, jako by mi cht ěl tím papírem ublížit.“

Marie tetu tázavě pozorovala. Tohle se jejímu otci ani trochu nepodobalo.

34

„Já vím,“ poznamenala Joyce. „Dělá mi starosti.“

Marie se natáhla po novinách a položila je první stranou navrch. Otec je s železnou pravidelností četl od za čátku do konce a přečtené stránky po sobě muchlal. Tenhle výtisk evidentn ě ješt ě neotev řel. Jenže Marii sta čil jediný pohled na titulní stranu a pochopila d ůvody jeho prapodivného chování. Byli na ní dva muži v padoku, jeden st ředního v ěku se širokým úsm ěvem, druhý, který se tvářil vážn ě, podstatn ě mladší. Toby Priest, nejlepší trenér z kraje, si p odával ruku s Jamiem Huichisonem, právě tím, který jí zabil bratra. Titulek pod snímkem hlásal: Vítej zpátky.

Nebylo divu, co to provedlo s Clemem Kirkstallem.

Farma v Shelley prošla za dobu Jamieho nep řítomnosti podstatnou přestavbou. Velká nevzhledná budova se nezměnila od sedmdesátých let, kdy ji strýc Bob koupil. Po smrti Jamieho matk y se Pippa s Malém dali do stavby skleníku, prorazili n ěkolik p říček a vystav ěli u bývalé Lau řiny ložnice umývárnu. Pippa ho žádala o povolení k p řestavbám při svých návšt ěvách ve vězení.

„Jasn ě, d ělej, co je vám libo, věř ím ti,“ odpovídal jí, ale instinktivn ě se jakékoli zm ěně bránil. Nezamlouvalo se mu pomyšlení na to, že život plyne nezávisle na jeho přítomnosti.

Ubytoval se v rohovém horním pokoji na místě bývalého seníku a musel uznat, že zm ěny domu prosp ěly. A i když mu tenhle statek stále mnohé p řipomínal, dalo se tu zároveň myslet na nový start.

„Nemusíš se schovávat tady v rohu,“ oznámil mu Malcolm, který se zjevil ve dve řích. „ Čekali jsme, že si vezmeš sv ůj bývalý pokoj.“

Jamiemu se necht ělo. Spal ve stejné místnosti od osmi let, teď nastal čas ke zm ěně. Po st ěnách tam dosud visely fotbalové plakáty, které dnes nejsou aktuální.

„Sem na seník jsem lezl jako prcek, líbí se mi tu,“ zaprotestoval.

Nast ěhovat se do domu k Pipp ě s manželem mu nep řipadalo jako nejlepší nápad. Vzali se p řed jeho procesem a bydleli v byt ě u Malcolmova šéfa. Když ale Jamie odešel do v ězení a matce se ud ělalo hůř . Pippa se rozhodla pro návrat. A Malcolm ji přirozen ě následoval.

„Kam bys jinak chodil?“ zeptala se Pippa.

35

„Do Hongkongu,“ odpov ěděl. Žokej si tam vyd ělá slušné peníze, to dob ře v ěděl. „Anebo do Austrálie.“

„Já pro tebe ve stájích práci najdu.“

Vlastn ě se do Yorkshiru necht ěl vracet. Pov ěst o jeho činu se ší řila jako blesk. Mrazilo ho z možného setkání s Kirkstallovými. Nakonec ho Pippa p řesv ědčila, že utíkat nemá smysl. „Ute češ te ď a pak budeš už utíkat po řád,“ vysv ětlovala mu a on ji pochopil.

Krátce nato si navíc uvědomil, že po propušt ění nebude n ějakou dobu sm ět vycestovat do zahrani čí, jednou za dva týdny se bude muset hlásit u svého kurátora. A tak aspoň pro za čátek souhlasil s návratem. Říkal si, že je na tom líp než spousta bývalých spol uv ězňů přinejmenším má kde a jak začít skládat svůj život zase zpátky.

Malcolm vstoupil do pokoje. „Vid ěl jsem, žes na koni nic nezapomn ěl, sledoval jsem t ě jezdit práci na Noddym.“

Pippa Jamiemu řekla, a ť se ráno po řádně vyspí, jenže on byl vzh ůru v šest zvyk je železná košile. P řipadalo mu zvláštní jen tak ležet a naslouchat zvuk ům starého domu ve v ětrných poryvech nad blaty. Po řádná změna proti Garstonu, tam i uprost řed noci, kdy ti nejv ětší výtržníci usnuli, p řipomínaly nejr ůzn ější t ělesné zvuky přítomnost dalších p ěti set v ězňů .

Vyhrabal staré tričko, bundu a tepláky, aby se v ranním oparu prob ěhl. B ěhání přišel na chu ť ve v ězení. Ne že by tam bylo kam vyklusat, ale pohyboval se v cele na míst ě spálil p řebyte čnou energii a udržoval se v kondici. Rozb ěhnout se ven po travnaté cestě a naplnit plíce čistým vzduchem, to byla opravdová lahoda.

Z h řebenu pozoroval první lot koní pod Pippiným vedením stoupat na tréninkovou dráhu. Rozběhli se všichni najednou a slušným tempem procválali kolem oranžových mezník ů. Jamie v ěděl, že dnes na programu nemají nijak náročný trénink, ale i p ři sledování oblaků z nozder každého z nich v mrazivém ránu si troufal přesn ě ur čit, který je na to nejlíp.

Sestra ho žádala o radu, která by jí s koňmi pomohla. Podezíral ji, že se mu snaží jen zajistit nápl ň, aby si p řipadal užite čný, jenže po shlédnutí výkonu Black Knighta dostal chu ť p řijít téhle záhadě na kloub. Zp ůsob ů, jakými p řivést kon ě k optimální výkonnosti, se p řece nabízely desítky, stejn ě se nabízely desítky krmných režim ů, které

36

stejnému cíli napomáhaly. Jenže pokud koni chyběl kdesi uvnit ř ten správný motor, sotva se s ním dalo n ěco d ělat. Nejd ůležit ější podle Jamieho bylo udržovat kon ě spokojené. Spokojený k ůň dob ře žere a nechá se obstojně trénovat. Pak už zbývá jenom najít pro n ěj ten správný dostih. Jenže Jamie nikdy trenéra ned ělal.

Pozd ěji, po dlouhé sprše a vydatné snídani si vyrazil ke stájím a sestru zastihl v kanceláři u telefonu.

„Ud ělej pro m ě n ěco,“ obrátila se na n ěj a zakryla sluchátko. „Chybí nám pro druhý lot jeden člov ěk, vezmi si helmu a sko č na Noddyho, ano?“

„Který je Noddy?“ zeptal se pihovaté dívky v p řípravn ě krmiva. Zavedla ho k boxu s urostlým ryzákem.

„Vlastn ě se jmenuje Norwegian Wood,“ informovala ho. „Je to pěknej lenoch, práce mu smrdí. Jenže na závodišti se prom ění v blesk. V Chesteru vyb ěhal t řiadevadesát.“

„Vážn ě?“ podivil se Jamie. Devadesát tři vyjad řovalo handicaperovo hodnocení. Údaje o handicapu se udávaly v rozsahu od 0 do 150, ve skute čnosti však m ěli ti nejhorší kon ě nejmén ě kolem třiceti. Ti nejlepší se obvykle nedostali p řes 140. Vít ěz Derby z roku 1965 Sea Bird dosáhl 145, ale průměr rovinových koní byl kolem 75, Noddy tedy z pr ůměru pon ěkud vy čníval.

„Jenže to bylo v kv ětnu, od tý doby jenom vodpo čívá.“

Dívka jménem Rosie kon ě p ři vyprávění sedlala. Na koni sed ěl po roce a p ůl poprvé. Tušila to? ptal se sám sebe, když se připojili k ostatním, p řecházeli před stájemi do kolečka.

Když o téhle chvíli p řemýšlel a zvažoval, jak se bude p ři první jízd ě v sedle chovat, nejvíc se bál sám sebe možná si v ůbec nevzpomene, co a jak. M ůže dost dob ře zpanika řit, anebo a to se mu jevilo reálnější se mu instinkty otupily. Jenže jakmile sed ěl v sedle, všechno klapalo jako po drátkách. Jako by nikdy nikam neodešel. Ur čit ě nebyl fit k ježd ění dostih ů a celé t ělo bude pozd ěji protestovat, ale se smysly z ůstalo všechno v po řádku.

„Tak jdeme, Noddy,“ špitl koni. „Podíváme se, jestl i dokážeme ud ělat trochu po řádné práce.“

Vyklubala se z toho malá bitva. Na startu tréninkové dráhy se Noddy sto čil doleva a str čil hlavu mezi p řední nohy, jako by se pevn ě

37

odhodlával poslat Jamieho ze sedla. Jamiemu nezbýval čas na přemýšlení, jednal instinktivn ě jako boxer, který posílá úder vp řed. Sáhl po biči a pobídl kon ě úderem po pleci. Noddy sebou škubl opa čným sm ěrem a on ho vzápětí pobídl z opa čné strany, ještě siln ěji. To bylo všechno, Noddy pochopil, kdo je tu pánem, a celý zbytek jízdy už se zazlobit neodvážil.

Jamie vrátil Malcolmovi úsměv. „Ten prevít se m ě pokusil nejd řív trochu vyt řást. Pippa si asi takhle představuje dobrý vtípek.“

Malcolm p řikývl. „Slyšels o Bertiem?“

Před jeho nehodou býval Bertie Brooks Jamieho agentem , hledal mu jízdy pro nejlepší trenéry v zemi v těch dostizích, kde nemusel jet žádné koně pro Ridgemoor. Tehdy byl exžokej Bertie na za čátku agentské kariéry, dnes zastupoval ty nejlepší jezdce.

„Poslal mi do lochu pohled z Barbadosu.“ To bylo fa kt hezké. „Pro mě se asi pohybuje trošku v jiném sv ětě.“

Malcolm ho zpytav ě sledoval. „Já mu slíbil, že t ě proklepnu. Sežene ti pár jízd.“

„Díky, ale já nechci, Male.“

„A pro č ne?“

Jamie uvažoval, jestli jít s pravdou ven a vysypat mu své ranní předsevzetí. Nejd řív se cht ěl sv ěř it Pipp ě, ale Malcolm vlastn ě taky pat ří k rodin ě.

„Abych ti řekl pravdu, myslím, že nebudu jezdit ani pro Pippu, ani pro plukovníka. Nedokážu tolik shodit.“

Malcom se zamra čil víc než p ředtím a zostra se na Jamieho podíval. „ Řekl bych, žes trošku výrost, ale nevypadáš jako tlu s ťoch.“

„To ne, ale poslední dostih jsem jel p řed víc než dv ěma lety. Osm měsíc ů jsem se srovnával s tím pr ůšvihem a p ůl druhého roku jsem sed ěl. Jsem v ětší.“

„Nemyslím, že t ě tam zrovna vykrmovali.“

„Dalo se to sotva žrát, ale stejn ě jsem se zm ěnil. Nejsou mi staré šaty a v koupeln ě jsem se te ď vážil. P řibral jsem deset kilo.“

„Toho by ses zbavil, kdybys cht ěl.“

Jamie pot řásl hlavou. „Už to nedokážu, vyrostl jsem. Lester Piggott p řece taky říkal, že kdyby neza čal jezdit ve dvanácti, nikdy by se nestal žokejem. Jakmile vyrosteš, je po všem. A já nestrávil ty

38

měsíce za katrem jenom proto, abych se odtamtud vyhrabal a za čal hladov ět. Ale vážn ě nevím, co budu d ělat.“

„Nemusíme sp ěchat,“ vyhrkl Malcolm. „Zrovna ses dostal na svobodu. N ěco vymyslíme. A… Tumáš…“ nap řáhl k němu ruku se složeným papírem. „ Říkal jsem si, že by se ti to mohlo hodit.“

Jamie si papír bezmyšlenkovit ě vzal a zjistil, že se dívá na šek na pět tisíc liber.

„Proboha, Malcolme…“ Na víc se nezmohl.

„Převe ď si to na ú čet, ur čit ě pen ězma neoplýváš.“

„Já si to nem ůžu vzít.“

„A pro č ne? Ty sis n ěkam ulil miliony?“

Jamie zavrt ěl hlavou. Peníze p řed nehodou vždycky rozto čil hned, jak se k nim dostal.

„Víš, ve sv ětě není nic zadarmo,“ pokra čoval Malcolm. „A pochybuji!, že ti bude Pippa platit zvláš ť moc pen ěz…“

O platu se vlastn ě zatím Jamie se sestrou nebavil. Vid ěl v sob ě především jejího dlužníka, z druhé strany tu otázku zatím nezvažoval.

„A o tomhle Pippa ví?“ zeptal se.

„Myslíš, že by m ěla? To je mezi chlapy, vrátíš mi to, až se dostaneš k pen ězům.“

Jamie ho pochybova čně sledoval, nemohl ale pop řít, že by mu peníze pomohly, pár set určit ě utratí jenom za oble čení. A za taxíky. S autem se v nejbližší dob ě m ůže rozlou čit a n ějak se p řesunovat musí. S t ěmihle pen ězi by aspo ň získal jakous takous nezávislost.

„Tak díky,“ řekl nakonec a zasunul šek do kapsy.

„Hodnej kluk. A p řed Pippou ani slovo.“ Švagr si dal ukazovák před ústa a d ůkladn ě na Jamieho zamrkal.

Jamie p řikývl. Touhle laskavostí ho zasko čil. Ob čas si se sestrou vjeli do vlas ů, ale ur čit ě ud ělala správnou věc, když se za Malcolma Priesta vdala.

„Tati?“

Z hromady pokrývek na posteli se nic neozývalo, jen tabákový zápach jasně signalizoval, že je otec vzh ůru.

čerstvý

39

Nesvítilo se tu, ale dokázala se orientovat ve světle m ěsíce a jeho tvář na b ělostném polštáři jasn ě rozeznávala. Temnotu prozá řil narudlý kroužek, jak p řiložil ke rt ům cigaretu.

„Ale ne, táto,“ vzdychla si. Nedokázala se zdržet včitek. Nejmí ý ň před dv ěma m ěsíci jí p řece svatosvat ě slíbil, že toho nechá ale to samoz řejm ě nebylo prvn ě. V posledních pár týdnech si už namlouvala, že to tentokrát myslí vážně. Ráda by věděla, odkud bere zásoby. Zřejm ě z kabelky tety Joyce, napadlo ji. A ť to pocházelo odkudkoli, podle p řepln ěného popelníku nad postelí jasn ě poznala, že předsevzetí pustil z hlavy.

Vlastn ě se mu povedlo p řestat jen jednou, na rok. Znovu za čal v den Alanova poh řbu.

Smutnýma o čima sledoval, jak se k n ěmu blíží, bere mu cigaretu z ruky a hasí ji v popelníku. P řistoupila k oknu a otev řela ho. Do zakou řeného pokoje zavanul chladný vítr a rozháněl oblaka dýmu.

„Teta Joyce tvrdí, žes zase p řestal mluvit. Zlobí se, a já zrovna tak.“

Odml čela se, aby mu dop řála čas na odpov ěď , z jeho hrdla se ale nedralo nic než t ěžký chraptivý dech.

„Už nás nebudeš mu čit ml čením, tati, už to nesnesu.“

Věděla, že mluví jako matka, do hlasu se jí vloudil neb ož čin b řitký tón. Když ona um řela, táta se takhle nechoval, uvědomila si vztekle.

Pomohla mu do sedu a vztekle zabušila do polštá řů . Ulevila si, ale jen trošku.

„Nemusela bych to d ělat,“ vyhrkla. „Nem ěla jsem všechno zkazit u zkoušek. Nemusela bych p ůl noci trávit tím hrozným úklidem. A ty bys tu nemusel takhle polehávat a pokoušet se zabít.“

Kostnatá ruka se sevřela kolem její a ona musela p řerušit stlaní. Byl urostlý, dodnes mu z ůstala spousta síly. Kdysi vlastnil autoopravnu a spoustu času se rval se stávkujícími motory, dýchal výfukové plyny v mali čké díln ě a ni čil si plíce ve jménu rodinného št ěstí. Z jeho sev ření se nedalo uniknout.

Pokra čovala alespo ň ústn ě. Když jednou spustila, t ěžko se dala zarazit.

40

„Jamie Hutchison je na svobod ě, no a co? Nic pro nás neznamená. Máme své životy a jím už jsme se užírali dost. A ty musíš p řestat kou řit, slíbils mi to tati.“

Vyschlo jí v ústech a najednou se zastyd ěla. Nikdy na otce takhle nek řičela. Nenavážela se do n ěj s adolescentním hn ěvem, ale spíš jako zodpov ědný rodi č. To jí p řipadalo ujeté.

Zdálo se, jako by jí četl myšlenky, ústa na velké kulaté hlavě se roztáhla do úsměvu. Stáhl ji k sobě a v p říštím okamžiku mu sed ěla po boku. Položil jí paži na rameno.

Nechala ho, aby si ji p řitáhl a zapřela se o jeho pevnou postavu v konejšivém h řejivém objetí. Zápachu z cigaret a chvění hrudníku pro tuhle chvíli nev ěnovala pozornost. Prsa se mu zvedala a klesala, dýchal chr čiv ě a t ěžce. Studnice vzteku v ní vyschla a nahradil ji každodenní strach. Jak dlouho kolem n ěj ješt ě dokáže takhle skákat? A jak dlouho mu ješt ě zbývá?

„Jsi dobrá holka, Marie,“ zašeptal nakonec.

Ot řásla se a přivinula se k n ěmu. M ěla by vstát a zavřít okno. Už se skoro setm ělo.

Jamie sešel dol ů k jídlu na první sest řino zavolání. Kuchyně našt ěstí zůstala ve známých barvách. Starý příborník se stejným porcelánem jaký znal, nad sporákem visela řada ut ěrek a pod dvojitým umývadlem stál odpadkový koš. Na borovém stole místo prostírání ležely d řev ěné desti čky, které kdysi sloužily v bedničkách s vínem to vymyslel strý ček Bob a ru čně malovaná salátová mísa v upomínku na dávno zapomenuté prázdniny v Portugalsku.

Připomínalo mu to d ětství.

Pippa kolem n ěj proklouzla a položila na st ůl kou řící mísu. „Posa ď se,“ na řídila mu. „A nechovej se tu jako sváte ční host, proboha.“

„Promi ň,“ zamumlal a vstal, aby jí nalil sklenici vína. V ěděl, že si na všechno brzy zvykne, jenže práv ě te ď mu p řechod z v ězení do domáckého prostředí p řipadal nemístn ě rychlý.

„Kde je Malcolm?“ zeptal se a ukázal na pouhé dvě sady p říbor ů.

„Pracuje.“ Za čala mu nandávat na talíř. „Ve čeří s majitelem n ějaké cestovky, co si chce po řídit kon ě. Po řád se tahá s někým, kdo uvažuje

41

o vstupu do dostih ů. Pokud t ě zajímá m ůj názor, on prostě pot řebuje důvod, aby odtud ve čer zmizel.“

„A jak se mu da ří?“ zajímal se Jamie. Vždycky ho zajímalo, co Malcolm vlastn ě d ělá. Agentské služby v obchodu s koňmi zn ěly sice vznosn ě, ale on m ěl obavu, že se pod touhle zna čkou schovává spousta podv ůdk ů. Malcolm vlastn ě nakupoval kon ě za peníze jiných.

„Da ří se mu slušn ě,“ odpov ěděla se Pippa. „Anebo aspo ň d ělá ten dojem. Ale po pravd ě řečeno bych asi byla poslední, komu by se sv ěř il s problémy.“

Tohle Jamie chápal. Malcolm se choval pořád stejně, dobré zprávy přijímal tém ěř se stejným optimismem jako ty špatné. V m ěsících od nehody do procesu p ředstavoval Malcolm pro Jamieho pevnou oporu, což se rozhodn ě nedalo říct o jeho bratru Richardovi, ten se ho totiž stranil.

„A má po řád kancelář v Ridgemooru?“ cht ěl v ědět Jamie. Když šel do v ězení, Malcolm podnikání vedl ze stájí svého otce.

Pippa p řikývla. „ Říkala jsem mu, a ť d ělá od nás, ale u Tobyho ma větší prostor. A navíc Tobymu po řídil do tréninku pár koní, takže mu to náramně vyhovuje.“

Jednou z povinností agenta je zprost ředkování vztahů mezi majitelem a trenérem, zvlášť pokud zahrne dohodu s trenérem do kontraktu Jamie se dohadoval, že práv ě tohle hraje roli i v p řípad ě zví řat z Ridgemooru.

„A k tob ě kon ě kupuje taky?“

Pot řásla hlavou. „Ale samozřejm ě že ne. Pokud se n ěco pokazí, a s ko ňmi si na to m ůžeš vsadit nejlepší je z ůstat nezainteresovaný.“

Ale pro č? pomyslil si Jamie. Když mohl Malcolm tahat peníze ze svého otce, pro č nepokra čoval s manželkou? Nechal si však obavy pro sebe a pokra čoval:

„Přišly n ějaké zprávy od Geoffa Lanea?“

Vypadala, jako by kousla do citronu. „Zatím nic, al e je to jen otázka času.“

Jamie pochopil, že Lonsdale Heightse už pomalu odep sala a chystala se na majitelovo rozhodnutí odvézt kon ě jinam. Po tom okázalém průšvihu ve Wolverhamptonu mu nepochybn ě synovec s manželkou nedají pokoj.

42

Pippa byla postupem času stále zasmušilejší. Dob ře ji chápal byla tím, čemu cvoka ři říkají katastrofista , za každým rohem čekala pr ůšvih.

„Podívej, Pippo, uvažoval jsem o tom, na co ses pta la o tvém tréninku…“

„No a?“ vyhrkla a zv ědav ě se na n ěj podívala.

„Zkusilas n ěkdy probírat p řípravu s atletickým trenérem?“

Zpytav ě se na n ěj podívala. „Ne. Pro č?“

„Prost ě m ě napadlo pár v ěcí, možná by se hodily i pro kon ě.“

Nalila si další sklenici vína. „A co t řeba?“ zeptala se suše.

„To p řesn ě nevím.“

Napila se a beze slova ho sledovala.

„Ale vím o n ěkom, kdo by nám poradil.“

Barney Beaufort byl chlapík, který miloval zvuk svého hlasu a taky si dokázal zajistit, aby ho slýchal často a siln ě. K tomuhle závěru došel Malcolm p ři poslechu dun ění jeho hlasu v hotelové hale. Naštěstí sed ěli schovaní v boxu daleko od st říbrovlasého pianisty, který se trápil s vlastními verzemi hitů padesátých let. Ve čeřelo tu jen pár dalších lidí, hotelová klientela už se z řejm ě odebrala do postele. Tuhle díru by si Malcolm sám od sebe nikdy nevybral.

Ale našly se tu i sv ětlejší stránky. Tak v první řad ě víno zdejší sklípek byl nejmí ň stejn ě starý jako majitelé restaurace. P říjemná byla i p řítomnost Beaufortovy pod řízené Beverley Harrisové, a rovněž dnešní d ůvod k oslav ě: Malcolm v zastoupení majitele cestovní kanceláře právě koupil čty řletého p řekážkáře.

Barney pohnut ě lí čil své začátky v cestovatelském byznysu krvavé řežby s konkurencí kolem zrodu jeho kancelá ře následované snahou zuby nehty p řežít v prvních letech. Pak p řišlo období dospívání, které dnes nahrazovala skutečná dospělost. Nepot řeboval už nic, jenom jednu mohutnou „ránu“, která by mu uvolnila ruce z té díry na severu, odkud se svým podnikáním za čínal. Do strategie Beaufortova ší ření „zna čky“ pat řily netradi ční zp ůsoby jak dostat jméno společnosti „mezi lidi“.

„A proto se rozhodl koupit kon ě?“ zeptal se Malcolm skepticky na první návštěvě v kancelá ři Beverley Harrisové.

43

„Ale ješt ě ne,“ ujistila ho a vstala zpoza psacího stolu. Pos tavila se přímo nad n ěj, zatímco se na beztvaré pohovce pokoušel nerozlít šálek kávy.

Na první pohled p ůsobila nedobytným dojmem černé havraní vlasy lemovaly nevyzpytatelný obli čej a nad výraznými lícními kostmi sed ěly brýle se širokými obrou čkami. Chodila v kostýmu se sakem tém ěř mužského st řihu a upjaté sukni ke kolen ům. Jenže jakmile se op řela o st ůl a sukn ě se o pár centimetr ů povysunula, Malcolm sv ůj první dojem za čal p řehodnocovat. Její o či, zvýrazn ěné silnými skly brýlí, m ěly sv ětle modrou barvu vyprahlé oblohy a pevná linka rt ů se stá čela do spikleneckého úsm ěvu.

„Pan Beaufort by rád našel originální způsoby jak prezentovat svou firmu lidem. Tak m ě napadlo vlastnictví dostihového kon ě.“

Malcolm si odložil kávu na nízký stole ček mezi nimi. Nebyl si jistý, kam to povede, ale momentáln ě v ěnoval veškerou pozornost jejím černým pun čochám.

„Doufám, že se nepletu? Vy p řece dokážete koupit dostihového kon ě a pojmenovat ho, jak vás napadne.“

„Jenom pokud ješt ě neb ěžel v dostihu. P řirozen ě je t řeba splnit pár dalších podmínek. Jméno nesmí být p říliš dlouhé, obscénní ani použité jinde, prostě takové v ěci.“

„Ale pojmenovat ho Beaufort Holidays nebo tak n ějak by nebyl problém, že ne?“

„Ovšemže ne.“

„A pokud bychom ho dnes koupili, jak brzy se m ůže objevit na dráze?“

Malcolm se hlasit ě zasmál. „Tak pomalu, milá dámo. Musíte mít na pam ěti pár věcí. P ředn ě jde o to, o jakém zví řeti se chcete bavit.“

„O takovém, které se dostane na dostihy v příštím finan čním roce, to znamená někdy od ledna. D řív na n ě nebudeme mít peníze.“

„A o kolika pen ězích uvažujeme?“

„Sto tisíc. V četn ě ro čních nákladů na trénink.“ Bled ěmodrý pohled ho up řen ě sledoval. „Dá se to provést?“

Dál váhat nemusel. „Jasně, bez problém ů.“

První setkání v kanceláři následovala další sch ůzka, v poledne ve vinárně. Beverley p řišla ve stejném kostýmu, ale p ři sklence

44

chardonnay si dovolila ležérn ější zp ůsoby. Za čala mu lí čit vývoj situace a naklonila se k n ěmu p řes st ůl. „Pan Beaufort tu myšlenku schválil. Vždycky se dívá na Velkou národní, a tak to celé vidí jako inven ční novinku, konec citátu.“

„Po čkejte, kon ě do Velké národní vám každý rok nepo řídím. Můžete koupit čty řletka, dát mu jméno, jaké vás napadne, ale až do šesti ho do Velké prostě nenahlásíte. A i potom bude na tak t ěžký dostih trochu zelenáč.“

Zasmála se a on zachytil odlesk stříbrného náhrdelníku na smetanové pleti. Nem ěla minule bl ůzu upnutou až ke krku?

„Netvrdím, že je to nemožné,“ dodal p řekotn ě. „Budeme pot řebovat spoustu času a št ěstí, ale za tyhle peníze se dá pořídit k ůň s velkou budoucností.“

Složila si sako na op ěradlo své židle a doplnila skleničky. Zachytil její v ůni, jakási rostlinná esence, kterou nedokázal přesn ě za řadit, jemná a přece výrazná. „Zní to dob ře, Malcolme,“ poznamenala a první použití jeho k řestního jména zd ůraznila lehkým dotekem paže. „Ale nejd ůležit ější je, aby b ěhal často, abychom maximalizovali jeho obchodní potenciál.“

„A nevadí vám, že nebude vyhrávat?“

Pokr čila rameny. Její bl ůzka padla p řesn ě na t ělo musela stát spoustu pen ěz. Tahle byznysmanka má určit ě pohádkovou postavu.

„Samoz řejm ě by to bylo skv ělé, ale doneslo se mi, že n ěkte ří nejlepší kon ě jsou vážn ě primadony. Chceme zví ře, které pro nás vypustí duši.“

Malcolm ze sch ůzky odcházel zmatený. Beverley nemohlo být víc než p ětadvacet, ale chovala se k n ěmu jako k poblouzn ěnému školáčkovi. A ur čit ě jí o n ěco šlo, což projevila p ři sérii dalších obchodních ob ědů placených podnikovou kreditkou. Byla to žena, které se zamlouvalo hrát si na mocnou plánovačku velkých obchod ů, a Malcolm ji p ři téhle činnosti s gustem pozoroval. Vždycky se pokoušel v jednání se ženskými mít navrch, jenže že ny v jeho život ě obvykle nedisponovaly pen ězi spole čnosti, dokonce ani Pippa do téhle kategorie nepatřila. A tak s chutí hrál Beverley Harrisové druhé housle a užíval si sledování její show.

45

Uvažoval o obchodu, který navrhovala. Z hlediska sp ole čnosti to snad dávalo smysl. A nechyběly tu ani zajímavé stránky pro něj samotného. Pak p ředest řel její požadavky otci.

„O dostizích nemají nejmenší tušení, ale cht ějí se zbavit sta litr ů za zví ře, co bude pravideln ě b ěhat.“

Tobymu se hned rozsvítilo. „Takže po tob ě jenom cht ějí, abys to všechno rozfofroval.“

„Jinak bych nesplnil svou povinnost, tati.“

Trenér zamyšlen ě pot řásl hlavou. „To bys byl špatný kluk, Malcolme.“

Jaká pravda! Dokonce ani jeho otec netušil jak špatný, i rodi čovská podpora m ěla totiž podle Malcolma své meze.

Usmál se na něj. „Tak pom ůžeš mi?“

Toby otázku zvažoval. „Navrhoval bych koupit kon ě z ciziny.“

„Uvažoval jsem o Irsku.“

Toby nesouhlasil. „Radši N ěmecko. Jestli chceš, n ěkoho ti tam seženu.“

Kontakt nebyl zadarmo, jenže p řesn ě jak Malcolm čekal, dostavil se nanejvýš uspokojivý výsledek. V otcov ě doprovodu strávil pár příjemných dní v Bavorsku ve spole čnosti chlapíka jménem Hans Jürgen Bach. P řed odjezdem zajistil za eura kon ě v cen ě osmi tisíc liber, za kterého naúčtoval firm ě Beaufort Holidays osmdesát tisíc a Sle čna čty řoká nemohla pojmout ani nejslabší podezření o tom, jak vydatnou provizi mu vlastn ě poskytla. P řirozen ě, o p ůlku výd ělku se musel podělit s Tobym, který se uvolil zví ře vzít do tréninku. I tak ale Malcolm dojednal nejlepší obchod v život ě, a p ři nadutosti mladé dámy ho zvlášť t ěšil.

Mezitím se ovšem nadutá dáma vymanila před Malcolmem ze svého drahého upnutého obalu a prošla podrobným průzkumem p římo v posteli svého domku na River Branch. Nyní tedy se d ěl v O řechovém salonku hotelu Fountain a naslouchal sebev ědomému žvan ění Barneyho Beauforta a oddával se blaženým pocit ům z tlaku stehna jisté marketingové ředitelky, která se o něj pod stolem d ůvěrn ě opírala.

Jako jediná vada na kráse mu připadala skute čnost, že to dnes nebude on, kdo Beverley doprovodí do pokoje. P ředem mu vysv ětlila,

46

že po obchodní ve čeři pan Beaufort z ůstane v hotelu a čeká ji jako asistentku pro ne čekané p říhody.

„A co kdybych si tu taky vzal pokoj?“ navrhl. „Mohl a bys ho ukonejšit a pak se stavit u m ě.“

V pomn ěnkových o čích se chladn ě zalesklo. „Víš, pan Beaufort není žádný pitomec. A navíc t ě p řece doma čeká žena, nebo ne?“

Na to se t ěžko hledala odpov ěď a Malcolm usoudil, že dnešní noc rad ěji vypustí.

„Dobrá dobrá, kluci a holky,“ rozezvučel se Barney Beaufort tónem signalizujícím, že svou denní dávku pohostinnosti naplnil už tém ěř po okraj. „ Řekl bych, že pro p říští minuty máme každý své plány.“

Malcolm jeho náznak pochopil. „To nepochybn ě,“ p řikývl a sebral list papíru, na který cestovní agent v potu tvá ře vykreslil barvy dresu své nové dostihové akvizice jménem Beaufort Bonanza. „Promluvím si s otcem a domluvím vám návštěvu v Ridgemooru hned, jak to půjde.“

S rukou bolavou od drtivého sev ření Beaufortovy pravice se vydal chytit taxi. Od východu se ohlédl a koutkem oka spa t řil, jak Beaufort manévruje Beverley do výtahu. N ěč emu se smáli. Malcolmem zacloumal vztek. Jakým právem si ten starý kozel p řivlast ňoval o třicet let mladší dívku? Svrb ěly ho ruce odhodláním přihnat se k nim a vyprostit ji ze sev ření.

Ale neprovedl to. Sebeovládání je setsakra důležité. Emoce se musí potla čovat. Malcolm si dob ře uv ědomoval své destruktivní schopnosti a dovedl je ocho čit ve sv ůj prosp ěch. Pár lidí by o tom mohlo dlouze vyprávět. Jestli ovšem z ůstali dodnes naživu.

Pipp ě se ten nápad ani dost málo nezamlouval, to Jamie p oznal na první pohled. „Jakže se jmenuje?“

„Dave Prescott.“

„A m ěla bych ho znát?“

Odpo čívali uvelebení na pohovce v obývacím pokoji a pozo rovali tanec odražených plamen ů na strop ě. Pomalu se probírali vším, co měli na srdci.

47

„Před n ějakými patnácti lety to byl nejlepší st ředotra ťař. Pat řil ke generaci nástupců Coea a Crama.“

„A co se mu stalo?“

„Před barcelonskou olympiádou se zle zranil, a tím jeho kariéra skon čila.“

Pippa ho š ťouchla bosou nohou do žeber. „Já myslela, jak se mu přihodilo, že skon čil v base?“

Dave Prescott, muž, kterého Jamie Pipp ě doporu čoval jako atletického konzultanta jejích tréninkových metod, s ním šest týdn ů sdílel v Garstonu stejné odd ělení.

„Drogy.“

Pippa nasadila odmítavý výraz. „Tak toho tu nechci, Jamie.“

„Ale nešlo o heroin nebo n ěco t ěžkého,“ protestoval.

„Bylo to dost t ěžké na kriminál, Jamie.“

Jamie si ostatn ě ani nebyl jistý, jak se to ve skute čnosti seb ěhlo. V Garstonu si vyslechl dlouhou řadu variací p říb ěhu jak-jsem-se-sem- dostal, a v ur čitém smyslu se všechny vzájemně podobaly. N ěkdo někoho jiného zradil. Byla to past. Porota rozhodla zaujat ě. Pokaždé to zn ělo jako mimo řádná křivda.

V Davov ě p řípad ě vedl jeho bratr v londýnském East Endu posilovnu, na jejíž p ůdě často m ěnily majitele r ůstové hormony a podobné drogy. Policie Dava zadržela se dv ěma zásilkami, v jedné našli steroidy a ve druhé pistoli, po které vyhlásili pátrání. Dave Jamieho informoval, že prost ě roznášel balí čky na základě bratrových instrukcí. Jak jinak.

Jamie se rozhodl historku o zbrani vynechat. „Je v po řádku, vážně. Vždy ť to býval špi čkový atlet.“

Sblížili se p ři b ěhání. Hned své první ráno v Jamieho křídle se Prescott postavil u dve ří cely a sledoval, jak b ěží na míst ě a buší nohama do podlahy, dokud mu tvář nezalil pot. Davovi to nap řed připadalo šílené, ale pak se p řipojil a b ěžel mu po boku. Jamiemu nejd řív p řipadalo, jako by si z n ěj d ělal blázny, a tak ho zdvořile požádal na garstonské pom ěry tém ěř serviln ě , a ť odejde. Dave mu nev ěnoval pozornost a bez nejmenší námahy mu svou frekvencí daleko utekl. Teprve pak se Jamie dov ěděl, kdo je tenhle nováček.

48

V p říštích týdnech spolu hráli badminton pokaždé, když se jim povedlo dostat se do staré polorozpadlé tělocvi čny. Jamiemu chyb ěla soupe řova vyt říbená technika, jenže nesnášel prohry a po hřišti kmital jako blázen. Dave se usmíval i tomuhle. Jamieho moc mrzelo, když běžce propustili.

Pippa vstala a p řiložila polínko. A pak poznal z jejího výrazu, že už se rozhodla. „Jak myslíš, tak ho tedy p řive ď, ale pod jednou podmínkou.“

Jamie v ěděl, k čemu se schyluje. Malcolm se jí sv ěř il s obsahem jejich p ředchozího rozhovoru a ona se nepochybn ě chystá ude řit s otázkami o jeho budoucnosti. Zopakoval jí své rozhodnutí nechat ježd ění a když vyrukovala s protinávrhem, rezolutn ě odmítl. Jenže ona nepat řila k ženám, které se lehko vzdávají.

„Promluvím si s Davem Prescottem, ale jenom když ty navštívíš Ros Bradeyovou.“

Ros jezdívala parkury a nyní vedla nedaleké stáje, kde u čila kon ě skokanskou abecedu. Jezdila rovn ěž k ostatním trenér ům a zaškolovala jejich kon ě ke skok ům p římo na míst ě, pokud se téhle činnosti necht ěli nebo nemohli v ěnovat sami. Jamie od sestry v ěděl, že pro Ros má slabost i Toby Priest a to ve všech smyslech slova a ona pravideln ě dojíždí školit na p řekážkách i ridgemoorské koně.

Pippa Jamiemu navrhovala, aby za čal skákat, tam mu rostoucí váha tolik vadit nemusela.

„Už jsem ti to p řece říkal v ůbec mi to nep řipadá jako dobrý nápad, Pippo.“

„A co si hodláš po čít se životem? Ježd ění je to jediné, v čems zatím n ěco dokázal.“

Jamie v poslední chvíli zadržel jadrnou odpov ěď , která se mu drala na jazyk. Držet emoce pod pokli čkou se za m řížemi nau čil dokonale. Kdo se v Garstonu moc roz čiloval, obvykle si vykoledoval řádně pošramocený obli čej.

Pippa ho nenechala vydechnout, místo toho zatla čila na pilu.

„Čeho se bojíš? Snad nemáš strach, že by sis ublížil? “

Pomalu se nadechl a pokoušel si v duchu srovnat vše chny logické námitky. Ježd ění v rovinových dostizích mu odjakživa p řipadalo jako maximální dostihový zážitek. Zápolil o nejvyšší dotace na t ěch

49

nejkrásnějších závodištích. Jezdil v legendárních dostizích jako Guineas, King George, L’Arc de Triomphe a dalších. Co mu mohly nabídnout p řekážky? Tak nanejvýš obrovský chaos zvaný Cheltenham, který se nejlíp sledoval z domácí pohovky v bezpe čí p řed nametenými sázka ři zpoza Irského mo ře. Jinak ale v ětšinou jenom kulhavé vyčerpané p řekážkáře, kte ří se brodí bahnem bezvýznamných závodišť a pachtí se za sm ěšn ě nízkými dotacemi. Pokud by p řirovnal roviny k formuli jedna, dostihy se skákáním se rovnaly mr ňavé okresní rallye.

A navíc tomu se nedalo uniknout vám na p řekážkách podstatně naléhav ěji hrozilo nebezpe čí vážného zranění.

Jenže na druhou stranu, co vlastn ě bude d ělat? Pippa se nepletla nic krom ě ježd ění prost ě neum ěl.

Vrátil sestře její ocelový pohled. „Tak jo.“

„Jsme dohodnuti?“

„Zkusím to, Pippo. Slibuju.“

Jamie se rozhlížel po kapli krematoria. Jak se dalo čekat naplnili ji lidé, které znal. Sotva si dokázal představit místo, kam by se mu po propušt ění cht ělo mí ň, jenže dnes sem prost ě musel. S Mandy Parkinovou se nikdy nepoznal nijak d ůvěrn ě, matn ě si vybavoval svéráznou pěknou dívku, která se zamilovaně starala o své kon ě. Těžko se v ěř ilo, že práv ě ona leží na pódiu v rakvi. K vražd ě došlo sice už p řed m ěsícem, policie však vydala t ělo až nyní.

Jeho problémy mu teď p řipadaly nepodstatné. Nikomu tady nep řipadal zajímavý, všichni p řítomní se soust ředili na neš ťastný osud dívky, která před pár týdny byla jednou z nich. Jamie nechápal už to, pro č se v ěč ně optimistická milovnice koní Mandy zamilovala do dr og, a tohle už bylo p řesp říliš. Ale v Garstonu sám párkrát viděl, co mají drogy na sv ědomí, a tak ho její smutný konec tolik nezasko čil.

Richard po jeho boku vypadal sklesle. Jamie se mu pokusil podívat do o čí v okamžiku, kdy si nau čeným gestem odsunul pramen pískových vlas ů z čela, jenže Richard se jeho pohledu vyhnul. Nelíbilo se mu tady o nic víc než Jamiemu. Z Richar dovy druhé strany na n ěj významn ě mrkl Malcolm. Jako by cht ěl říct Seber se, kámo. Naléhal na Jamieho, ať je doprovodí, tvrdil, že tu potká spoustu

50

známých tváří a ukáže jim, že se znovu dostal do ob ěhu. „Zabiješ dv ě mouchy jednou ranou,“ p řesn ě takhle to řekl. Za t ěchto okolností to nezn ělo dvakrát sm ěšn ě. Jamie se ale jenom pousmál.

Malcolm se na ostatní díval ze své výšky svrchu, ale nevid ěl na tom nic zvláštního. Jestliže m ěř íte metr devadesát a trávíte život mezi žokeji, zvyknete si na p řehled. U východu z kaple se však díval do cizího obli čeje ve své výšce. Pozoroval ho široce rozev řenýma o čima pod napomadovanými vlasy a nad pošramoceným nosem. Nikdy toho muže nespat řil, ale okamžit ě si ho dovedl za řadit. Mezi hosty se zpráva o přítomnosti detektiva vyšet řujícího Mandyinu vraždu ší řila jako blesk.

Malcolm neodolal. Stísn ěně se na policistu usmál. „Hr ůza, co?“ poznamenal. „Byla to skv ělá holka.“

Jeho prot ějšek návnadu spolkl a zareagoval. Proč by sem taky jinak chodil?

„Zřejm ě byla nesmírn ě oblíbená.“ Welšský p řízvuk zajímavé. Malcolm m ěl Welšany vždycky za hlupáky. „Znal jste ji dob ře?“

Malcolmovi se poda řilo vložit do hlasu nevinné p řekvapení. „Já myslel, že budete z rodiny.“

Jeho prot ějšek pot řásl hlavou. „Inspektor Leighton Jones. Přešet řuji okolnosti smrti sle čny Parkinové.“

„Aha, vy jste od policie,“ hrál nadále překvapeného. „Malcolm Priest. Mandy d ělávala u otce ve stájích.“

Jonesovi zazářily o či. „Není to náhodou Toby Priest?“ Malcolm přikývl a detektiv neskrýval nadšení. „Váš tatík mi k dysi vyhrál pěkných pár babek. Klisnu Gregory’s Cottage do 1000 Guineas p řece chystal on, nebo ne?“

Policajt tedy kon ě sledoval. T řeba se na n ěj obrátí pro nějaké tipy. Tahle myšlenka Malcolma dráždila. Ur čit ě by policii pár zajímavých tip ů dodat dokázal.

„A co vás sem vede, inspektore? Copak je to jako v detektivkách, kde policista chodí na h řbitov a najde tam nejd ůležit ější d ůkazy?“

Jones jako by ztratil nit hovoru. „Jsem tu na p řání rodiny zesnulé, přišel jsem jenom vyjádřit soustrast.“

51

„To mi spadl kámen ze srdce, už jsem se bál, jestli nás tu všechny nepodezíráte.“

Po inspektorov ě tvá ři p řelet ěl lehký úsm ěv. „To sotva. Není to žádné tajemství, naše stopy vedou zatím jiným sm ěrem. Řekl bych, že kdyby se sle čna Amanda držela spole čnosti lidí od koní, mohla tu s námi zůstat dodneška.“

Malcolm na n ěkolik okamžik ů zatoužil rozmetat ten blahovolný výraz na policajtov ě tvá ři a nalít mu čistou pravdu, místo toho se ale jenom zdvo řile rozlou čil a vykro čil. Než došel k Jamiemu čekajícímu u auta, uv ědomil si, jak moc se mu potí záda. Tenhle rozhovor ho pěkn ě vy čerpal. A uspokojil. Ti pitomci št ěkají na docela jiný strom.

52

3

Jamie s nevysloveným protestem nechal Pippu, a ť ho odveze do stájí Ros Bradeyové. Aby splnil svou část dohody, strávil celé dopoledne u telefonu hledáním Dava Prescotta. Neviděl se s b ěžcem p ůl roku, od okamžiku, kdy ho narychlo p řes noc p řevezli, n ějaká úřednická nicka rozhodla o míst ě v jiném ústavu. Ani nem ěli čas, aby si řekli sbohem, a od toho okamžiku o Davovi neslyšel. Ve v ězení to takhle chodilo. Mohli jste strávit s někým celá léta téměř doslova ruku v ruce, jenže pak jste se vzbudili a už nikdy jste ho nespat řili. N ěkdy ovšem práv ě to znamenalo pravé požehnání.

Jamie o Davovi nev ěděl víc, než že mu tehdy do propušt ění zbývaly sotva dva m ěsíce, pokud ovšem neztratil zvýhodn ění za dobré chování. Tohle vám hrozilo vždycky. Stačila úplná pitomost, která vás rozčilila, t řeba když se p řed vás někdo nacpal ve front ě na telefon. A všechno, o co jste usilovali, zmizelo v pr ůběhu p ěti minut vzteku. Jenže Dave si dokázal všechno srovnat v hlav ě mnohem líp než Jamie. Párkrát se mu dokonce podařilo uhasit žokejovy ohnivé reakce v poslední chvíli.

Jamie se pustil do práce a napřed se spojil s v ěznicí v Garstonu. Z toho pokusu se vyklubala naprostá ztráta času. Striktn ě odmítli jakékoli informace o v ězních, sou časných i minulých. Jamie si v duchu spílal mohl p řece p ředstírat, že je blízký p říbuzný, jenže ani tak by se s nejv ětší pravd ěpodobností k požadovaným informacím nedostal. Vedení v ěznic m ělo neochotu v popisu práce, to bylo něco docela jiného než zavolat do staré dobré školy.

53

Zvažoval možnost hledání na internetu, našla by se tam ur čit ě spousta spojení na atletické kluby a debatní kroužky p říznivc ů sportu. Sta čilo by mu zasít pár semínek a nepochybně by se do čkal vytoužené odm ěny.

Sv ěř il se s tím plánem Pippě, a ta se zeptala: „Vypadá to na pěknou maka čku. Co kdybys zkusil zavolat do té bratrovy posilovny?“

Jamie nechápal, proč to nenapadlo jeho. Z řejm ě ho n ějak podv ědom ě tížily obavy z té zbran ě A navíc se p řece Dave zap řísáhl, že už nikdy nevkro čí nikam na dohled svého bratra. I tak to ale dávalo smysl.

Po p ůlhodin ě p řipojení k internetu a n ěkolika telefonních rozhovorech držel v ruce seznam t ělocvi čen a masážních salon ů v jihovýchodním Londýn ě. N ěkteré mohl škrtnout hned, třeba ty pod hlavi čkou velkých řet ězc ů, jejichž t ělocvi čny nepochybn ě plní lehkonohé cvičenky. Posilovna Davová bratra zřejm ě bude pat řit k těm potírnám pro pravé chlapy, kde se nikdo neunavuje vytíráním kapek krve. Prost ě n ěco na zp ůsob Garstonu.

Volal na r ůzná čísla a cht ěl k telefonu Davová bratra, pokud se pamatoval, jmenoval se Christopher. Reakce se do čkal na pátý pokus.

„Jo? Kdo ho chce?“ Mužský hlas cockney ho jako pole no nezn ěl ani trochu p řátelsky.

Takže to místo p řece jenom našel. „Já chci vlastn ě jeho bratra Dava. Jsem jeho p řítel.“

„To sem netušil, že má ten chcípák eště kámoše,“ zavr čel hlas a zopakoval kontaktní údaje, jak mu je Jamie nadiktoval. „A jak se jako s Davem znáte?“

„Setkali jsme se loni, byli jsme spolu v…“ Jamie se odml čel. „Řekn ěte mu, že jde o zam ěstnání,“ dodal a najednou si uv ědomil, jak podez řele to musí znít.

„Vy teda máte nervy,“ vyprskl hlas a sluchátko se zarachocením přistálo na stojanu.

A tak tu te ď stál na zápraží u Ros Bradeyové a netušil, jestli se někdo bude unavovat s p ředáním jeho vzkazu. Starou farmu někdo nedávno renovoval. Bílý nátěr na dve řích vypadal čerstv ě a klepadlo se jen lesklo. Boty r ůzných tvar ů pro nejr ůzn ější ú čely stály pečliv ě vyrovnané na zápraží a o zahrádku se někdo staral s viditelnou láskou.

54

Z okna po jeho pravici se nesla klavírní melodie, nějaká klasika, nic podle jeho gusta. Ne že by m ěl po život ě v kakofonii h řmotu garstonského ghetta gusto obzvlášť vyt říbené.

Chystal se zaklepat, když rytmus zpomalil, hudba se odml čela a spustila znovu od za čátku celé věty. Jamie tedy neposlouchal nahrávku, ale skutečného člov ěka, který na nástroj hraje. To mu zaimponovalo. Nemohl by p řísahat, že se mu proud tón ů kolem zamlouvá, ale působilo to zatracen ě impozantn ě. Neodvažoval se zaklepat, dokud hudba neskon čila.

Jamie se s Ros Bradeyovou nikdy nesetkal, usadila se tu až po jeho zat čení, ale pokud po ní jel Toby Priest, dokázal si ji dost dob ře představit. P ředevším bude ur čit ě tak mladá, že by mohla být Priestovou dcerou. Plukovník už vyprovodil t ři manželky a p řed šedesátkou se zhlédl v mládí. V Ridgemooru se šuškalo, že se ve stájích vždycky najde místo pro pomocnici, pokud je dostate čně hezká a ochotná převzít i n ěkteré další povinnosti, jaké obvykle do popisu práce ve stájích nepatří. Fluktuace ženského stájového personálu ve stájích byla skutečně vysoká, a ť už z jakéhokoli d ůvodu.

Dve ře mu ale neotev řela žádná holka ze stájí. Její věk si nedovolil odhadnout. Jemná a štíhlá, se širokýma hnědýma o čima a spoustou kaštanových vlas ů sepnutých sponkou, aby nepadaly do tvá ře. Nepoužila make-up a o či zvýraznila jen lehkou linkou v koutcích. Měla široké lícní kosti a hlavu držela zp říma jako škola čka. Díval se na nep řehlédnutelnou ženu.

Byla tu sice nová, ale nepochybně o n ěm n ěco vyslechla. I tak mu ovšem bez zaváhání potřásla rukou. Neusmála se, jen ho bez hnutí brvou zkoumala zpytavým pohledem.

„Tak se podíváme, z jakého jste těsta,“ oznámila a sundala z věšáku zimní bundu. Ukázala na zahradní cestičku.

Jamie se neodvažoval zmínit o hudb ě. D ůrazn ě za sebou přibouchla dve ře a on se nemohl zbavit pocitu, že zavírá i za tou částí své osobnosti, do které mu nehodlá nechat nahlédnout. Kdyby se zmínil o klavíru, dopustil by se p řestupku porušení jejího soukromí.

Provedla ho kolem domu a brankou z latí. Nabídla se mu vyhlídka na louku s r ůznými p řekážkami. N ěkolik koní na nich právě

55

absolvovalo práci. Pak si všiml dalších, mířili k n ěkolika stodolám s jezdeckou halou uprost řed.

„To je má jízdárna,“ vysvětlila Ros, jak se k ní blížili. „My si ale vysta číme venku.“

„Kolik tu máte koní?“ zeptal se, když vstoupili mezi staré d řev ěné stáje.

„Pokud si m ůžu vybírat, neberu jich víc než dvacet. Ob čas to o trochu p řekro čím. N ěkdy se t ěžko odmítají.“ Poslední slova zd ůraznila tak, až Jamieho napadlo, jestli necht ěla odmítnout taky jeho výuku. Musel se za n ěj n ěkdo p řimlouvat? T řeba Toby, na Malcolmovo naléhání?

„Vezmeme si Brambla,“ zavolala jedné dívce, která odsp ěchala do stáje pro mohutně stav ěného starého ryzáka. „Držíme ho tu jako školitele. Vodí problémové koně a lidi jako vy u čí skákat,“ vysv ětlila. „Už jste n ěkdy skákal?“ Opovržlivý tón signalizoval, že odpov ěď zná. Jamie by hádal, že nesnáší každého, kdo se vydává za jezdce a p řitom v život ě nezakusil skoky.

„Nikdy.“

„Myslíte, že na to máte nervy?“

Tuhle otázku si Jamie v poslední době kladl často, a jak se dnešní trénink blížil, odpov ědí si byl jistý čím dál méně.

„Ale ovšem.“

„Caroline, prosím, pomoz Jamiemu do sedla.“

Dívka mu pomohla na kon ě a on automaticky sáhl po t řmenech, aby je zkrátil.

„Co to vyvádíte, člov ěč e?“

Jamie se na ni p řekvapen ě díval. Nikdy nejezdil jinak než s krátkými třmeny.

„Vyndejte si nohy a t řmeny svažte zp ředu p řes sedlo. Chci vid ět, jestli umíte jezdit, nebo ne. Ve skocích nikdy nic nezvládnete, pokud nedokážete zvíře svírat nohama. A taky nechci, abyste nám přepadl koni p řed čumák.“

Jamie splnil její instrukce. S nohama voln ě plandajícíma koni po bocích si p řipadal nesv ůj jako by se poprvé rozjel na kole bez stabilizátorů. Pár okamžik ů trvalo, než zjistil, jak v nové pozici najít rovnováhu.

56

„Dobrá, teď si zaklusejte a zkuste si ho osahat.“

Jamie vyklusal od stájí k nedaleké ohradě a Ros na n ěj volala jednu instrukci za druhou. „Narovnat ramena! Pevn ěji držte! Nechte mu prostor,“ a podobn ě. Po deseti minutách klusání bez třmen ů si připadal unavený a vzteklý. Kdyby te ď n ěkdo Ros poslouchal, usoudil by, že u čí naprostého jezdeckého nováčka. Necht ěla po n ěm ale nic zbyte čného a on začínal cítit, že se pomalu zlepšuje.

„Dobrá, teď zastavte a odpo čiňte si.“

Vnit řek stehen m ěl jako v ohni. Dokonce, i kdyby s ježd ěním nikdy nep řestal, sotva by se vyrovnal s jejími požadavky. Ros na řídila Caroline, a ť p řipraví k p řekážce síť. Ze sít ě se vyklubala soustava lat ěk, které Bramble musel p řekra čovat a které ho naváděly na skok. Byly rozmíst ěné právě v takových vzdálenostech, aby zajistily správný rytmus cvalu a on odsko čil na tom pravém místě.

Ros se znovu obrátila na Jamieho.

„Chci, abyste odklusal na konec louky a sítí se dos tal k odskoku. Nechte mu prostor, nevo ďte ho za hubu, a když odsko čí, p ředklo ňte se.“ Vytáhla dva kapesníky a nacpala je mezi sedlo a jeho kolena. „Ať vám ani jeden nevypadne.“

Jamie se obrátil a pustil se naznačeným sm ěrem. Povýšeným chováním ho tak naštvala, že docela zapomn ěl na strach nebo nervozitu. Pokusil se koncentrovat na nadcházející výstup.

Bramble už tenhle úkol z řejm ě plnil nejmí ň stokrát, jenže když ho srovnal, p řesto sklopil uši a pustil se do cvalu. Jamie se ho pokusil zadržet, jenže zví ře už se rozhodlo. Mezery mezi kolíky byly vyměř ené pro poslušn ě klusajícího kon ě, jenže Bramble ve cvalu sotva p řekonal jeden a musel se řádně snažit, aby se vyhnul dalšímu. S třetím to bylo ješt ě horší a Bramble od toho okamžiku mezi otvory provozoval podivný krok-suns-kok i s Jamiem, který se v sedle držel jako o život, zatímco kapesníky ho dávno opustily.

Ros jeho vystoupení nezaujalo. „ Říkal jste mi, že jste nikdy d řív neskákal, ale zapomněl jste se zmínit, že jste v ůbec nesed ěl na koni.“

Za dávných dob by na ní po tomhle nenechal nitku suchou, jenže v Garstonu se nau čil schovávat rebelské myšlenky pro sebe. A ostatně před chvílí si rozhodn ě neud ělal tu nejlepší reklamu, i když tohle poznání tlumil hluboko v sobě.

57

„Zkusím to ješt ě jednou,“ zavr čel.

Ros mu beze slova vrátila kapesníky na místo.

Tentokrát se na Bramblovu snahu cválat dobře p řipravil. Ko ňský veterán poslušně klusal ideální stopou a p řesko čil p řekážku se sklopenýma ušima. Jamie zkontroloval pohledem, jest li jsou látkové kousky stále na místě.

Ros ani nepohnula brvou. „Prove ďte to ješt ě jednou, a pak to zkusíte bez sedla.“

Jamie ke svému p řekvapení pochopil smysl takového cvičení, přestože bez sedla mu to šlo ješt ě h ůř . Cítil, jak mu nohy kloužou po Bramblových bocích a rytmus pohybu zví řete se stal čiteln ější. Lehké pohyby vp řed a vzad, jak se zví ře vzepjalo ke skoku a zase p řistálo, mu p řipadaly p řirozen ější.

„To nepochybn ě,“ stroze ho ujistila Ros na otázku, zda po n ěm chce další pokus. „Jenže k ůň už toho asi bude mít dost, i když vy jste jako rybi čka.“

Jamie vd ěč ně p řijal chvilku oddechu, P řipadalo mu, že si na první pokus vedl znamenit ě. Jeho u čitelka ho však nenechávala na pochybách ona podobný názor nesdílela.

Po lekci ho odvezla do Ridgemooru, p řesn ě jak se p ředtím dohodli. Odtud se mohl Jamie bu ď p řipojit k Malcolmovi a dojet s ním zpátky, nebo zavolá Pippě. Ros z řejm ě čekala tréninková lekce s jedním z Toby ho p řekážkářů .

Cestovali ml čky. Ros řídila rychle a ve tváři se jí zra čila hluboká koncentrace. Vyjížd ěla zkratkou zadem, a Jamie si ani nebyl jistý, kam se vlastn ě dostali. Na hlavní silnici se p řipojili za zídkou a jeho sev řela náhlá tíseň. Poznal to tu v okamžiku, kdy se dostali p řes vrcholek kopce a silnice se pustila dol ů prudkou pravoto čivou zatáčkou. V dlouhých m ěsících p řed procesem se Jamie za každou cenu pokoušel téhle cestě vyhnout vyhnout se scén ě nešt ěstí, které stálo život Kirkstalla a jemu sebralo p ůldruhého roku svobody.

Vůz minul zídku a řídký lesík a Jamie zachytil červenobílý odlesk kytice vadnoucích karafiátů p řipevn ěných k nov ě vyzd ěnému plůtku. Někdo tu u silnice vybudoval pomní ček. A jemu se zvedl žaludek.

„Jste po řádku?“

58

Přikývl, ale nebyl schopen slova. Ne čekal, že bude vnímat jeho pocity. Možná byla hodn ě tvrdá, ale z řejmě jí uniklo jen máloco.

Na ridgemoorském parkovišti je uvítal Toby osobn ě. Jamie předpokládal, že ho sem vede p ředevším zájem o Ros, jenže on ji sotva letmo políbil na tvář a zam ěř il pozornost na n ěj.

„To je fajn, že jsi zpátky, mladíku. Chyb ěls nám tu.“

„Díky, plukovníku,“ opá čil Jamie pon ěkud zmaten ě.

„Mrzí m ě, že už se nesvezeš na rovinách,“ pokra čoval Toby. Pak se obrátil k Ros. „Nejlepší u čedník, jakýho jsem m ěl. Bez problém ů z něj vyškolíš špi čkovýho p řekážkovýho jezdce.“

„Pokud to p ůjde jako dosud, tak sotva,“ odpov ěděla upjat ě.

Toby se zasmál, ale Jamie se k němu nep řipojil. Dob ře si uv ědomoval, že ona nevtipkuje.

„Tak kde máš toho kon ě, co si ho mám vzít do parády?“ zeptala se Tobyho.

„Čeká v jednom ze zadních boxů. Je to p ěknej cvok, dokonce i po vykastrování.“

Trenér se obrátil a vedl je kolem stájí dozadu za hlavní budovy. Ros ho následovala a Jamie se stáhl zpátky, dobře si uv ědomoval, že tohle není jeho v ěc.

„Jamie,“ k řikl za ním sp ěchající Toby. „Poj ď sem, a ť je z tebe trochu užitku.“

Vykro čil se za nimi. Tak to možná p řece jenom bude jeho v ěc.

Blížili se k zadním stájím a vítalo je dun ění dutých úder ů a zvon ění, jako by podkovy narážely do stěn.

„Slyší, jak se blížíme,“ vysv ětloval Toby. „Poslední čty ři dny se to tu snaží rozkopat na t řísky.“

Dorazili na dlážd ěnou plochu lemovanou stájemi natřenými černou a bílou barvou. Jamie se dov ěděl, že ješt ě p řed deseti lety bylo tohle místo srdcem ridgemoorského života, jenže Toby od té doby rozšířil své podnikání a ustájil koně v modern ějších domovech.

Jamie nejd řív v ůbec nedokázal určit, ve kterém boxu zu řivé zvíře stojí, ale pak zahlédl v nejbližších dve řích pohyb následovaný ránou a tupým nárazem, pod kterým se d řev ěná konstrukce jenom otřásla. V příštím okamžiku se na n ěj dívala velká černá hlava, žíly na krku se jí

59

nadýmaly. K ůň p ři pohledu na n ě ztuhl a sledoval je o čima černýma jako uhlí protkané červenými žilkami.

„Ale Toby, ten je krásný,“ dojat ě vyhrkla Ros. Její pohnutí Jamieho zasko čilo. T řeba p řece jenom není tak ledová, jak se zdálo.

„Je krásnej, to je fakt,“ uznal trenér. „Malcolm ho z řejm ě koupil právě proto. Majitelé nemají tuchy o tom, jak to v dosti hách chodí, a vzhledu si moc cení.“

„Jak se jmenuje?“

„Beaufort Bonanza, Beaufort je totiž jméno cestovní kancelá ře. Malcolm ho po řídil v N ěmecku, a tak mu holky říkaj Adolf. Docela to sedí k osobnosti. Dávej si bacha, Ros, jinak ti ukousne ruku, ani se nenad ěješ.“

Ros se koni p řiblížila na dva metry. Mluvila k n ěmu hlubokým konejšivým hlasem. Slov ům Jamie nerozum ěl. Adolf se na ni zpytav ě díval. Jako by jí naslouchal. Jamiemu se poda řilo zachytit jedno nebo dv ě slova a pochopil, že s ním mluví n ěmecky. Tímhle tedy zabodovala, docela ur čit ě byl na tenhle jazyk zvyklý.

Spole čně sledovali, jak se Ros natáhla a poplácala zví ře po pleci. Adolf proti kontaktu nic nem ěl. Naopak, jako by se mu zamlouval.

Ros se ani neodvrátila a zeptala se Tobyho: „Tak co je s ním?“

„Prost ě se nedá zkrotit. Pokaždý, jak jde na p řekážku, upaluje, jako kdyby ho honila sme čka lv ů. N ěkdo tomu chudákovi musel pěkn ě pošramotit fasádu, že se chová takhle.“

„Možná by se mu hodila lekce k uvoln ění té negativní energie. Už na n ěm dnes n ěkdo jezdil?“

„Ješt ě ne. Je to s ním t ěžký. Když se na n ěj v čera jeden kluk posadil, hodil ho až ke stájím. Málem si zlomil klíční kost. Pár dní ho v práci neuvidíme.“

Poprvé za dobu jejich známosti se Ros na Jamieho usmála. „Tak to máme štěstí, že jste tu s námi, nebo ne?“

„Chcete, abych ho jezdil?“ jeho slova mu samotnému zn ěla cize a vystrašen ě.

Elegantní obo čí se spiklenecky zkrabat ělo. „A pro č ne? Pokud si vzpomínám, dožadoval jste se pokra čování.“ Nad jeho rozpaky se zřejm ě královsky bavila.

„Dobrá,“ souhlasil. „Jenom si sko čím pro helmu.“

60

Když se vrátil, stájnice Adolfa před stájí sedlala k ježd ění. Ve volném prostoru p ůsobil klidn ěji než ve stájích.

Toby pomohl Jamiemu do sedla a on cítil, jak se zvíře pod jeho váhou nespokojeně pohnulo.

„Co s ním hodláš provádět?“ zeptal se trenér Ros.

„Máte tady n ěkde ješt ě ty ty če s pneumatikami?“

„Ovšem, jsou u seníku.“

„Poj ďme ho vzít k nim,“ podívala se na Jamieho. „Deset m inut ho zkuste jen tak zah řát. Pár koleček na ob ě strany.“

Stájnice je vedla a Jamie koně pevn ě držel celou cestou na louku za stájemi. Sem se dostal zřídka i v dobách, kdy ještě na Ridgemooru pracoval. Tady se školili p řekážkáři, a to mu tehdy bylo ukradené. Je to psina, jak se časem m ění názory. Pustil se do ježd ění p řesn ě tak, jak si Ros p řála, hodlal její instrukce dodržet do puntíku, zvláť š poté, co se plukovník p ředtím zmínil o jeho schopnostech. Nehodlal dopustit, aby se za n ěj bývalý zam ěstnavatel musel styd ět.

Ros k řikla: „Te ď vám ukážu jak zabránit koni, aby na p řekážkách dělal všechno po svém. Sta čí jediná jednoduchá lekce. Toby, pomůžeš mi, prosím?“

Jamie s Adolfem se postavili stranou a Ros od budovy odm ěř ila šest krok ů do louky. Pak se pustila do stav ění p řekážky z latí a desek. Když skon čila, obdivn ě si prohlížela výsledek. P řekážka nebyla vysoká, sotva něco pod metr, ale vypadala pevn ě.

„Tak, to by mu m ělo sta čit,“ poznamenala a podívala se za překážku k hrbolaté stěně stodoly. „Jestli za p řekážkou sko čí i p řes vrata, možná p řijdeš o žokeje, ale ur čit ě ses v takovém p řípad ě dostal k zatracen ě dobrému p řekážkáři.“

Jamie ji sledoval z povzdálí, teď už s docela konkrétní p ředstavou, o co jde. Podle Tobyho by m ěl Adolf p řekonat p řekážku a pak se zbavit jezdce a utéct. Ros mu ale postavila p řekážku p římo proti st ěně a výrazn ě tak redukovala jeho únikové možnosti. Nutila ho z ůstat pod kontrolou. Teoreticky.

Obrátila se k němu s pokynem, a ť kon ě dovede k nim. Do Adolfa vjeli všichni čerti v okamžiku, kdy spat řil p řekážku. Jamie ho poplácal a tiše k n ěmu mluvil stejným stylem, jaký vid ěl u Ros. Jenže on ho

61

uvolnit nedokázal. Cítil, jak se zvíře pod ním chv ěje v touze uvolnit nast řádanou energii.

„Dobrá, Jamie,“ k řikla Ros. „Prost ě ho nave ďte p římo na skok. Nezkoušejte ho po doskoku zbrzdit a nenechte ho otočit. Musí jít po řád proti zdi, aby pochopil, že sko čit nedokáže, vy mu to usnadn ěte.“

Jamiemu neunikla krátká výměna pohled ů mezi Tobym a děvčetem ze stájí. Podle potřesení hlavou soudil, že plukovníkovi se tenhle Rosin postup dvakrát nezamlouvá, rozhodl se ale do její procedury nevstupovat. A protože Toby obvykle nepatřil k lidem, kte ří nedokážou prosadit svou, z řejm ě jí v ěř il. Tak či tak on nebyl tím, kdo se požene v sedle proti zdi.

Přede dv ěma hodinami Jamie pat řil ješt ě k t ěm, kdo se v sedle kon ě nikdy neodlepili od zem ě. Nyní m ěl pár metrů od kamenné st ěny skákat se zvířetem, o kterém v ěděl, že ho nedokáže udržet. Nemít svou pýchu, řekl by Ros docela p řesn ě, kam si tenhle pokus m ůže str čit. Nechovala se k n ěmu férov ě.

Blesklo mu hlavou, že pokud se n ěco pokazí, mohl by na tom vyd ělat aspo ň zdravotní dovolenou jako bolestné od majitele kon ě. Jenže tu by bohužel z řejm ě p ředcházel pobyt v nemocnici.

Obrátil Adolfa k překážce. Sotva ho stačil srovnat, a k ůň vystartoval jako raketa. Jamie nesta čil umístit pod kolena kapesníky, ale i tak jeho stehna z ůstala ke zví řeti jako p řikovaná.

Jezdil v dostizích dost dlouho na to, aby pochopil, kdy si k ůň umane n ěco, co prost ě nezvládne. Adolf pod ním ale nevykazoval žádný z charakteristických znak ů, zvedl se p řes p řekážku a p řistál s nosem pár desítek centimetrů p řed kovovým krytem st ěny stájí.

Jamiemu na n ěkolik okamžik ů p řipadalo, jako by se chystal k dalšímu skoku, jenže on se místo toho prudce sto čil vlevo. Uchopil do ruky h řívu a na n ěkolik okamžik ů se ob ěma nohama octl na bezpe čné stran ě kon ě. Narazil do st ěny jenom ramenem. Síla nárazu ho usadila zpátky do sedla a on se chopil hřívy d řív, než ho zví ře sta čilo set řást.

„Říkala jsem vám, ať ho nenecháte oto čit.“

Jamie Rosin výk řik zaslechl a usilovn ě se pokoušel získat nad zví řetem zase kontrolu.

„Odklusejte zpátky a zkuste to znova.“

62

Cítil, jak se pod helmou za číná potit důsledek p řemíry snahy a obrovských nerv ů. V rameni mu po nárazu brnělo a v jeho t ěle zahajovaly sérii protestů svaly, o jejichž p řítomnosti nem ěl v posledních m ěsících tušení. Krev v žilách mu ale divoce bušila. Od ěrky s bolestí počkají, právě pro takovéhle okamžiky p řece kdysi žil.

Znovu kon ě srovnal a soust ředil se na p řesný sm ěr. Tentokrát manévroval zdařileji. K ůň se zase sto čil pry č, le č tentokrát mnohem pomaleji. Po dvaceti minutách se Jamie sice koupal v potu prýštícím ze všech t ělesných pór ů, ale m ěl zví ře pod kontrolou. P řenesli se p řes překážku a po p řistání zastavili slabý metr od stěny.

Ros je poslala na další skok, tentokrát p římo uprost řed volné plochy. K ůň se za ním hned pustil do út ěku, zdaleka však ne s původní vehemencí. Ros Jamieho vrátila k překážce u stáje. Adolf se pokusil zopakovat útěk po svém, jenže tentokrát narazil na připraveného jezdce plného odhodlání zůstat v sedle, dokud zví ře nep řesv ědčí, aby plnilo jeho instrukce.

Nakonec se po další p ůlhodin ě Adolf umoud řil natolik, že neprojevoval zaje čí úmysly za žádnou z překážek. Teprve potom je Ros zavolala dom ů. Jamiemu p řipadalo, že se za poslední p ůlhodinu o ježd ění dov ěděl víc, než za celou p ředchozí kariéru. Byl však smrteln ě unavený.

Rosina nabídka odvozu na Shelley Farm Jamieho zaskočila. Nejd řív se chystal odmítnout, ale po Malcolmovi nebylo vidu ani slechu a ne připadalo mu správné tahat sem sestru, když se mu najednou nabízela jiná možnost dopravy.

Cestou zpátky málem usnul. Pokoušel se za mřížemi udržovat ve form ě, jenomže nic ho nemohlo vytrénovat k ježd ění zví řat, jako byl Adolf. P řipadal si jako po n ěkolika kolech v ringu s Mikem Tysonem

„Takže zítra ve stejnou dobu,“ lou čila se Ros, když zastavili na příjezdové cestě. „Setkáme se ve stájích, nemusíte pro mě chodit dom ů.“

Přikývl. Nap ůl čekal návrh, ať si najde na výuku n ěkoho jiného, a ani by mu nevadil. Dívala se na n ěj jako na mén ěcenného, možná v

63

něm ješt ě cítila Garstone. Pokud s ním ale nadále hodlala tr énovat, nemínil vyklízet pozice. Slíbil to p řece Pipp ě.

Ale na jedno se zeptat musel.

„Jestli se m ůžu zeptat, Ros, kolik si ú čtujete?“

Elegantní rysy znovu zbrázdil ten znechucený výraz.

„Víte,“ pokra čoval… „Rád bych v ěděl, na kolik m ě to všechno přijde.“

„Na zlomený vaz, řekla bych. Aspo ň pokud se nenau číte ovládat rebelské zákazníky, jako je Adolf.“

Jamie nem ěl náladu na vtípky. „Rád mám všechno v pořádku. Na konci týdne mi p ředáte účet, souhlasíte?“

Odpov ěděla ne čekan ě rozpa čit ě. „Jamie, není pot řeba. Dlužím Tobymu pár laskavostí a vaše lekce jsou p ředem domluvené.“

Únava z n ěj najednou spadla. Nahradil ji vztek.

„Jakých laskavostí? Mn ě se netýká nic z toho, co mezi sebou máte. Dáte mi účet a já vám zaplatím jako každý jiný.“ Prudce otev řel dví řka a vysko čil. „Myslíte, že jako bývalý v ěze ň pot řebuju n ějakou charitu?“

„Tak to není, Jamie.“

Nev ěnoval jí pozornost a trpce do otev řeného okénka vedl svou. „Vy ale máte nervy, madam milosrdná. Nezajímá mě, jaké laskavosti si vym ěň ujete s Tobym nebo s n ěkým dalším, mezi námi p ůjde o řádný obchod. Jste pro?“

Chladn ě si ho m ěř ila. „Jestli to tak chcete, tak prosím. Za lekci účtuju t řicet liber plus da ň. Vystavím vám fakturu, jakmile si řeknete.“

„Výborn ě.“ Jako člov ěku, který za práci ve v ěze ňské kovárně inkasoval v posledních m ěsících pod deset liber týdn ě, mu to připadalo pon ěkud drahé. Ale aspo ň v ěděl, na čem je. A pro první týdny m ěl k dispozici Malcolmovu p ůjčku. Vztek ho opustil stejn ě rychle, jak se ho zmocnil. „Promi ňte, Ros, necht ěl jsem být hrubý.“

Přikývla a nastartovala motor.

Šoural se do domu. Už se zase cítil k smrti unavený . Vykoupe se a sko čí rovnou do postele.

Richardovi se do toho telefonátu nechtělo, ale nem ěl na vybranou. Malcolm ho stále pobízel, s čímž se ješt ě dokázal vyrovnat, jenže pak

64

se p řidal i Toby. Jejich tlak mu p řipadal nesnesitelný. Ani po všech úsp ěších na závodištích se Richard ješt ě nenau čil jak odmítnout otci jeho p řání.

Toby se do n ěj pustil dnes ráno při tréninku. „Malcolm tvrdí, že sta ří kamarádi by teď m ěli dohlížet na Jamieho, když se nám vrátil.“

Richard vztekle vylet ěl. Uprost řed pastvin p řed otcem aspo ň nemusel nic p ředstírat. „Pro č se sakra vrátil? V jeho k ůži bych si našel místo co nejdál odtud.“

Toby si povzdechl. Tohle už d ůkladn ě probrali. Všichni t ři by se nezlobili, kdyby se Jamie zavrtal n ěkam do díry, na které mohli postavit mohylu. Jenže Pippa cht ěla mít brat říčka zpátky pod křídly a oni se s tím museli smí řit. Malcolm jejich strategii pojmenoval „eliminace možných škod“. Richard si dob ře uv ědomoval, jak hroziv ě by se celá situace mohla rozvinout.

Malcolm se našt ěstí kolem Jamieho motal od za čátku, vítal ho doma a zajistil mu nezištn ě peníze, takže Jamiemu ur čit ě mohl připadat jako ten nejlepší p řítel, ke kterému se m ůže dostat. Ten had se v takových v ěcech vyznal.

Jenže te ď cht ěl otec i po něm, aby Jamieho pomáhal udržovat v blažené nev ědomosti.

A tak si p řichystal tenhle rozhovor. Doufal, že se svým gestem spoluspiklenc ů na čas zbaví.

Jamie se vy čerpan ě zhroutil na kuchy ňskou židli a popíjel čaj, když ho Pippa zavolala k telefonu. Byl to Richard, lákal ho dnes na ve čeři a nehodlal se smí řit s odmítavou odpov ědí.

„Ty prost ě p řijdeš, kámo. Bez námitek.“

„Promi ň, Richi, dneska ne.“

„Podívej, dostal ses z basy. Trocha zábavy ti neuškodí A krom ě toho už jsme objednali st ůl a Vanessa umírá touhou poznat mého sv ědka.“

„Cos to povídal?“

„To jsem ti ješt ě ne říkal? Na mé svatb ě, p říští rok v kv ětnu. Budeš sv ědek.“

„Richi…“ Odml čel se. Pro č by n ěkdo cht ěl za sv ědka bývalého vězn ě? A zvlášť takového, který je s Malcolmem p ři té nehod ě vezl

65

bývalého v ězn ě, který je málem zabil. „Nevím, co ti na to říct,“ zablekotal.

„Ale jist ěže víš. Sta čí ano. A v osm se nachystej.“

A tak pustil z hlavy spánek se slepicemi. Nacpal se do starého obleku a chystal se na ve čeři s Richardem a jeho p řekrásnou snoubenkou, tou, kterou nem ěl nijak znát, to si musel připomenout.

Richard pro n ěj p řijel sám. Vanessa se s nimi setká přímo v podniku Roman Arms, vysv ětloval. Jamiemu na tom nep řipadalo nic podez řelého až do chvíle, kdy vstoupili do baru. Vanessu na vysoké barové stoličce spat řil okamžit ě, s dlouhýma nohama a spoustou plavých vlas ů. Vedle ní sed ěla další dívka, brunetka s nohama možná ne tak dlouhýma a možná taky s trochou masa navíc na kostech, ale nepochybn ě ze stejného t ěsta. Ob ě se na n ě obrátily s rozzá řenýma očima.

„To je Georgie,“ oznámil Richard. „Chodily s Vanessou na stejnou internátní školu, kde musely všechny nosit zelené kalhotky.“

„Richarde!“ ohradila se Vanessa s p ředstíraným nesouhlasem.

„Vlastn ě jsme se obvykle s kalhotkami nezdržovaly,“ poznamenala Georgie a pevn ě pot řásla Jamiemu rukou. „Určit ě ne od šesté třídy.“ Sledovala ho s úsm ěvem plným b ělostných zub ů a špatn ě skrývanou zv ědavostí. Jamie si vzpomn ěl, jak mu na dostizích Vanessa slíbila, že ho seznámí s n ěkterou svou známou. Neztrácela ani minutu.

V nezávazném povídání vyšel ze cviku, ostatní naštěstí podobný problém nesdíleli a on se zapojil aspo ň ko ňským dialogem s Richardem a p řitom si zvykal na p řítomnost cizí ženy, která je z řejmě k mání.

Zblízka si názor na Georgie musel poopravit. Nijak zvlášť se Vanesse nepodobala. Vypadala starší než její p řítelkyn ě, stíny pod očima nedokázal ukrýt ani make-up. Mluvila p říliš rychle, její jižní přízvuk drn čel mezi yorkshirskými hlasy tak d ůrazn ě, až se k ní stá čel nejeden pohled. Jamiemu p řipadala stejn ě nervózní, jako je sám.

V restauraci šum ěly hlasy veselých host ů a pobíhání personálu. U stolku Jamieho usadili po bok Georgie a on vzápětí zaznamenal pod kv ětovanou sukní její stehno v lesklých pun čochách.

66

„Vám dv ěma to ale sluší,“ poznamenala nevinn ě Vanessa z prot ější strany stolu. Ta potvora.

Marie odložila telefon a vkro čila do pokoje, kde otec sledoval Chcete být milioná řem . Jakmile ji spat řil, ztlumil zvuk na minimum.

„Jdeš ven, hol čičko?“

Zavrt ěla hlavou a svezla se k n ěmu na pohovku.

„V tvém v ěku m ě v pátek v noci doma nic nezadrželo. B ěž a užívej si života.“

„Jsem v pohod ě, tati, necítím se na to.“

Televize zabrala detail utrápené tváře sout ěžícího.

„Otázka za dvaatřicet tisíc. Pro takovou starou páku jsou to slušný prachy,“ zachrapt ěl Clem Kirkstall. „Nerozešla ses s Colinem?“

Colinovi se p ěkných pár týdn ů vyhýbala a necht ěla o tom mluvit právě p řed tátou, kterého si získal. Colin by ideálně plnil jeden obtížný úkol mohl tu s otcem sed ět a debatovat o dostizích. To ale neznamenalo, že by si ho musela vzít. Nebo snad ano ?

„Ne, to v ůbec ne,“ zalhala. „Jenže nemá smysl chodit ve čer ven, když musím v p ět ráno vstávat.“

Totéž p řed okamžikem řekla do telefonu Gail, která ji lákala do klubu v Leedsu. Párkrát se vydala do práce po prohýřené noci a sotva svou sm ěnu p řežila. P řátelé si o ní muse jí říkat, že je s ní p ěkná nuda. Stárne už takhle zamlada.

„Tak jim to řekni, ty troubo, to ví p řece každej. Patnáctej únor 1971,“ zachr čel Clem na televizi. „Ten machr o sob ě tvrdí, že u čí ekonomii a p řitom nemá tušení, kdy jsme p řistoupili k decimalizaci.“

Marie se zasmála. Už vzdala snahu p řesv ědčit tátu, ať se do sout ěže p řihlásí. Znal všechny odpov ědi. Ale jestli se domnívala, že zm ěnil téma, to se tedy pletla.

„Nemusíš se hnát na n ějakou divo činu, vždy ť víš. Zavolej Colinovi, a ť t ě n ěkam vezme, t řeba jenom na hodinu nebo dv ě.“

Ovšemže by Colinovi zavolat mohla. Z řejm ě by zm ěnil plány a na první písknutí by stál za dveřmi. Jenže copak stojí žena práv ě o tohle? On byl prost ě až moc oddaný.

67

„Mám ještě n ěco,“ ozval se otec. „Trochu jsem se poptával. Na chirurgii chybí pomocná síla. Povídal mi to Gooding, když se tu stavil.“

Doktor Gooding byl Clemovým starým p řítelem i jeho lékařem. Bývaly časy, kdy se mu Clem zase staral o auto recipro ční p řátelská výpomoc, říkával tomu její otec. Dnes už z ůstala jen jednostranná.

„Já ale nejsem doktorka, tati. A jestli se nenau čím na zkoušku, tak ani nikdy nebudu.“ Marie odjakživa toužila po studi u medicíny, jenže te ď její ambice podkopala zpackaná zkouška z chemie právě kv ůli ní opakovala ro čník.

Clem si její poznámky nevšímal. „Když se jim povedlo uvést do chodu po číta čovou sí ť, pot řebujou ut řídit záznamy ze zdravotních karet. Ur čit ě tam mají chaos a pot řebujou na to brigádníka. Máš mu prej ráno zavolat.“

„Aha,“ poznamenala Marie a zpracovávala jeho informaci. Instinktivn ě se cht ěla zachovat jako v Colinov ě p řípadu nesnášela, když jí n ěkdo organizoval život.

„Jak chceš, jestli se ti líbí cídit prkýnka v dob ě, kdy ostatní sv ět spí, je to tvá věc.“

To tedy je , cht ěla vyhrknout, nakonec nic podobného nevyslovila. Tak hloupá nebyla. Vyhlídka na jinou práci než tu s košt ětem zn ěla příliš lákav ě.

„Jestli ti m ůžu radit, tak mu zavolej,“ dodal.

„Provedu to hned ráno,“ rukou nahmatala jeho dla ň a sev řela ji „Díky, táto.“

Beze slova znovu zapnul televizní zvuk.

Konverzace se nevyhnuteln ě sto čila k jeho pobytu ve v ězení. Zdálo se, že Georgie o n ěm ledaco ví a hodlá zjistit ještě víc. S každou vypitou skleni čkou vína její zv ědavost rostla.

Vyptávání začalo v okamžiku, kdy se objevily jídelní lístky. Jam ie mu p řipadal výb ěr neuv ěř itelný. Jednou ho v Garstonu spoluv ěze ň varoval p řed jedním z nejv ětších problém ů p řivykání na život potom na p řevzetí odpov ědnosti za rozhodnutí každodenního života. „Tady za sebe nerozhodneš nic. Všecko ti nalajnujou. Kdy spíš, kdy makáš,

68

kdy si dáchneš. Nem ůžeš si sám ani otev řít dve ře. To ti povídám, venku zažiješ řáckej šok.“

Jamie p řejížd ěl po jídelním lístku pohledem tam a zpátky a připomínal si jeho slova. Po chvíli si uv ědomil, že nad ním stojí číšník a čeká na objednávku, zatímco ho ostatní sledují.

„Omlouvám se,“ vyhrkl. „Trochu jsem vyšel z praxe.“

Georgie se k n ěmu p řisunula a pramen havraních vlas ů mu p řejel po tváři „Nejlepší, co tu mají, je stejk. A p ředtím cibula čka.“

„Hmm, tak dobrá.“

„Dá si totéž, co já,“ oznámila, sebrala mu lístek z ruky a vrátila ho číšníkovi.

Jamie jí byl vd ěč ný, zárove ň si ale p řipadal jako blázen. Takhle žen ě asi nezaimponuje. Pokusil se o vysv ětlení, a v p říštím okamžiku už byl jeho pobyt ve v ězení hlavním tématem rozhovoru, i když se ho pokoušel sto čit jinam.

„Tak povídej, Jamie,“ naléhala Vanessa. „Jak je to za m řížemi se sexem?“

Sed ěla p římo proti n ěmu a husté vlasy skrývaly d ůvěrný pohled před Richardem.

„Ale ano, povídejte,“ p řidala se Georgie. „Jak se všichni takoví nadržení chlápci jako vy vyrovnají s tím, že nejsou k mání žádné ženské?“

Na okamžik se cht ěl zvednout a odejít. Ve v ězení to bylo t ěžké a ponižující. Od prvního do posledního dne se cítil v ystrašený a osam ělý. Soust ředil se na p řežití a veškerou energii v ěnoval nesmírn ě náročnému úkolu dostat se ven takový, jaký byl. Za cel ou dobu mimo se jeho sexuální apetit ani jednou neprobudil. Pomyšlení na ženy tam spojoval s pocity tepla a bezpe čí, jakou skýtá v noci přivinuté tělo. Myšlenka na sexuální kontakt nehrála roli. Nemohl soudit, jak na tom byli jeho spoluv ězni, ale soudil, že jejich pocity nebudou daleko t ěm jeho. V místech jako Garstone se smyslová představivost ztrácela jako pára nad hrncem.

Ale te ď nebyl ten pravý čas na rozbory skute čné situace. Už se sta čil dost spole čensky shodit i bez toho. Te ď už byl na svobod ě a jako ten nejlepší d ůkaz cítil dív čí stehno, které se výmluvn ě t řelo o jeho. Staré pudy se probraly k životu. A chtěly se co nejd řív uvolnit.

69

„Nechodí to tak, jak byste si mysleli,“ vysv ětlil. „Nikdy m ě tam ve sprše nikdo neznásilnil. Ale je fakt, že jsem si dával zatracen ě pozor, abych neupustil mýdlo.“

Vtip p řinesl zamýšlenou odezvu. Dvojice proti n ěmu se smála a Georgie nadšen ě vybuchla. P řitáhla se k němu s rozzářenýma o čima a rukou mu sev řela paži. Jamie zaznamenal, že Vanessa je pozoruje se zřejmým zadostiu čin ěním.

A pak si za jejími zády všiml servírky středního v ěku, která se blížila s jejich prvním chodem Taky ho pozorovala, ale s docela jiným výrazem v tu čné růžové tváři. Nenávist, čistá a nezam ěnitelná. Tam, odkud p řišel, jí vid ěl spoustu.

„Vrahu,“ vyk řikla a poprskala ho vodopádem slin. „Nikdy tě nem ěli poušt ět!“

Jediným pohybem masitého zápěstí svalila všechno, co bylo na stole, na Jamieho s Georgií. Špinavé talí ře, lahve i sklenice s vínem se rozlet ěly kolem.

„Ten parchant mi zabil synovce,“ k řičela p řed udivenými zraky přítomných. „Zni čil život mého bratra a te ď si m ůže b ěhat po svobod ě s takovouhle courou. A kde je spravedlnost? Za to, co ud ělal, by m ěl shnít ve v ězení.“

Jamie bez hnutí sed ěl a sledoval, jak všechno kolem vybuchlo. Skupinka číšník ů se shlukla kolem servírky, která se usedav ě rozplakala a nechala se odvést pryč. Georgie s naprosto špinavými šaty se dala do jekotu. Vanessa s Richardem vysko čili stejn ě jako spousta dalších host ů. Muž v motýlku z řejm ě zdejší vedoucí, domýšlel si Jamie se zjevil v doprovodu dalších z am ěstnanc ů restaurace. Ve vzrušených rozhovorech ze všech stra n se ozývalo jeho jméno. O či všech, kdo se na n ěj dívali, jako by se chystaly vypadnout z důlk ů. Ozval se dokonce povrchní potlesk z řad t ěch, kte ří se evidentn ě stav ěli za ve řejné ponížení opilých vrah ů za volanty, kte ří vyvázli se sm ěšnými tresty.

Vanessa Georgii pomohla ze stoli čky a pevn ě ji objala, aby hysterickou p řítelkyni uklidnila.

„Moc se omlouvám,“ zakoktal vedoucí, zatímco číšník se marn ě pokoušel dostat jejich st ůl z nejhoršího. „Nic takového se nám ještě nestalo, ujiš ťuju vás. Přejete si, abych zavolal policii? Ud ělám to,

70

jestli máte zájem, ale řekl bych, že to dokážeme vy řídit mezi sebou. Dejte nám pár minut, a všechno bude zase v pořádku, to vám zaru čuju.“

Jamie se postavil. „Nechci policii, díky. Poj ďme, Richarde, je nejvyšší čas.“

Vedoucí kolem nich poskakoval a oni se blížili k vý chodu. Georgii ny vzdechy se mísily s hukotem konverzace od ostatních stol ů. Všichni p řítomní je sledovali.

„Panebože,“ ulevil si Richard. „Mohls ji hnát k sou du.“

„Ne,“ opá čil Jamie. „Hlavn ě m ě odtud dosta ň, Richi, nejrychleji, jak dokážeš.“

Dom ů cestovali v tichosti, každému z nich v hlav ě rezonoval příval vlastních myšlenek.

Známé brumlání automobilového motoru na příjezdové cestě Marie slyšela z řeteln ě ze své ložnice v podkroví, kde zrovna studovala periodickou soustavu prvk ů. Mrkla na hodinky. Ješt ě nebylo deset. Teta Joyce se z práce v Roman Arms ještě vracet nem ěla.

Za okamžik se vchodové dve ře otev řely a vzápětí zabouchly se za dun ěním, které celým domem ot řáslo. Mariina únava byla rázem ta tam.

Něco se stalo.

Než seb ěhla dol ů, sed ěla teta Joyce v k řesle proti tátovi. Zůstala v kabátu a její tvář vyjad řovala hluboké pohnutí. Z řejm ě ze sebe nesvedla vypravit souvislá slova.

„No tak klid, d ěvče,“ naléhal Clem. „Odpo čiň si trochu.“

„Ten smrad p řišel dnes ve čer do restaurace. Vtipkoval a bavil se s nějakou šlapkou, co na n ěj koukala jak na boha. Nemohla jsem tomu věř it. P ěkn ě m ě to rozhodilo.“

„Kdo se tam vlastn ě objevil, Joyce?“ naléhal otec.

„Přece on, Jamie Hutchison. Poznala bych tu slizkou tvář kdekoli. Když jsem s ním skon čila, už nevypadal tak spokojen ě, tomu v ěř .“

„Co tím myslíš, teti čko?“

„Hodila jsem po n ěm tu jeho ve čeři a p řede všemi jsem zak řičela, co je za č vrah, co nás p řipravil o Alana.“

„To snad ne.“ Clem udiven ě zamrkal.

71

„Měl shnít v lochu, to jsem jim řekla. Nem ěli ho v ůbec poušt ět.“

„Panebože, Joyce, ty jsi ale ženská.“ Clem se usmív al od ucha k uchu. „A co on na to?“

„Nic. Prost ě jen sed ěl a zíral, jako by ho p řistihli se staženejma kalhotama. Škoda, žes ho nevid ěl, Cleme. Moc mu prosp ělo, že ho někdo takhle odhalil.“

Za čal se smát. Hluboko v hrdle se rodily chrčivé zvuky, a Joyce se k n ěmu p řipojila. P řiložila si k zarudlé tváři tit ěrný kapesník, v jejích obrovských rukách p ůsobil pon ěkud nepat řičně.

Marii její jednání zdaleka tolik nezaimponovalo. Myšlenka na Jamieho Hutchisona na svobod ě ji sice net ěšila a p řipomínala jí nespravedlnost života a jejich ztráty, jenže házet po n ěkom na ve řejnosti jídlem jí p řišlo d ětinské. A oba jí teď p řipadali ve svém nadšení jako malé zlé děti. Skv ělý párek p řerostlých frack ů, uvažovala a sledovala otce, jak jim ob ěma nalévá skleničku likéru ze sk řín ě. Obvykle pili meru ňkovici jen o Vánocích, dnes se ovšem nabízela příležitost ke speciální oslav ě. Necht ěla jim brát radost, ale přece jenom se zeptat musela.

„A co se stalo pak, teti čko? Nem ělas s tím problémy?“

Joyce se na ni strnule podívala se skleni čkou p řed ústy. „Pan Duggan m ě na míst ě vyrazil. Vyplatil mi dnešní noc a prý a ť už m ě nevidí.“

„Ach, teti čko.“ Joyce pracovala v Roman Arms o pátcích a sobotách už šest let. A za tu dobu tam strávili nejeden hezký ve čer.

Joyce vyprázdnila skleničku a nap řáhla ruku k dalšímu dopln ění. „Víš, co se říká? Za všechno se platí. Zatracen ě dob ře vím, že to za tu psinu stálo.“

Clem pomalu pevným krokem stoupal k lavi čce s vyhlídkou na údolí. Bylo to skv ělé místo, odkud se nabízel výhled na vesnici i její obyvatele, jak sp ěchají do obchod ů na High Street. N ěkdy se mu sem ráno vystupovalo těžce, jenže on byl odjakživa umín ěný chlap. Do dneška svému tělesnému rozkladu neustoupil nikdy, pokud ho od výstupu neodradilo mizerné po časí.

Dnes ráno ale nemyslel na to, co se děje p řed jeho zraky, na po časí, a dokonce ani na své neduhy. P řemítal o událostech včerejšího

72

ve čera a sest řin ě vypráv ění. Joyce se stala hrdinkou, dala Jamiemu Hutchisonovi na ve řejnosti co proto beze strachu z následků. Byl na ni vážn ě hrdý.

Jenže v chladném denním sv ětel její okázalé gesto připomínalo spíš akci momentálního dopadu. Co z ní získá v dlouhodobé perspektiv ě? Zajistila vrahovi rozpa čité p řijetí na ve řejnosti a ú čet z prádelny jenže ten ur čit ě rádi zaplatí z Roman Arms. Nep řestával ji obdivovat, jenže neud ělala nic víc než gesto a ješt ě ji to stálo práci.

Kdyby se jen dalo vymyslet jiné zadostiu čin ění, p římo na tom Hutchisonovi. Clemovi se v duchu vybavila žokejova tvář. Ty široké oči a nevinné pohledy zmateného kluka. Jak rád by mu tuhle líbivou fasádu upravil pořádnou ranou pěstí. Clem kdysi úderem své obří tlapy složil stodvacetikilového chlapa. Poslal ho k pánu jedinou ranou. Možná by to svedl i dnes, vlastn ě o tom ani trochu nepochyboval. Kdyby m ěl p řed sebou Hutchisona právě te ď, poslal by ho p ěstmi plnými spravedlivého hn ěvu na onen sv ět.

A provedl by to navíc bez obav z následků. Co na n ěm ostatn ě záleželo? Stejn ě je vy řízený, nemoc ho pomalu rozežírá. Joyce nem ěla přinášet oběti, m ěl to provést on, dokud mu zbývaly síly.

Vítr ho ude řil do tváře, chladný a vlhký. Musí se vrátit. Pomalu se postavil a najednou vy čerpan ě zalapal po dechu. Unaven ě se svezl na lavi čku a celý se t řásl.

Na co si to hrál, když uvažoval o pomst ě? V tomhle stavu už mu nezbývalo nic než ty sny.

73

4

14. ledna 2002

Inspektorka Jane Culpepperová bleskově zhodnotila situaci na přecpaném služebním parkovišti a zaparkovala za rohem u automatu. Našla peníze na maximální možnou dobu stání. Netušila, jak dlouho se zdrží, ale nehodlala nic riskovat.

Ani trochu se net ěšila na obnovení styk ů se superintendentem Keithem Wrightem. P řede dv ěma lety si vzájemně plakali na rameni po zjišt ění, že se oba vzpamatovávají z následků rozvodu. Jenže on ji pak vmanévroval do svého objetí a ona utekla na záchod a bylo jí strašn ě zle. Od té doby se nevid ěli. S trochou št ěstí na tuhle p říhodu sta čil zapomenout.

Hned ji k n ěmu zavedli. „Čeká na vás,“ oznámil jí policista na příjmu. To nev ěstilo nic dobrého.

Zub času si na superintendentovi od jejich posledního setkání nemilosrdn ě zapracoval. Vypadal zchátrale a unaven ě, a vlas ů mu ješt ě ubylo. Úp ěnliv ě zadoufala, že si sama vede líp než on.

„Mělas hezké Vánoce, Jane?“ zeptal se. Nepůsobil dojmem někoho, koho zajímá odpověď . Pohledem neopoušt ěl složku na stole před sebou.

Posadila se na místo, kam jí ukázal, ke stolu proti n ěmu.

„Moc p ěkné, d ěkuju, pane,“ odpov ěděla a trochu si p řitom upravila skute čný stav v ěcí, Vánoce a Nový rok v pe čovatelském dom ě Palma se sotva daly nazvat hezké. Personál tvo řily sice tém ěř

74

svaté sestry, ale pobyt s matkou, odsouzenou po posledním záchvatu na vozí ček, byl pro Jane t ěžký.

„Předpokládám, že Robbie ti se vším pomáhá.“

V duchu p řed Wrightem smekla. Dokonce i v takhle t ěžkých dobách si zjistil jméno jejího syna. Její zvědavost rostla.

„Ale vždy ť víte, jak to chodí s teenagery, pane,“ odpov ěděla, aby si udržela tvář.

Popravd ě řečeno v posledních dvou týdnech syna tém ěř nevid ěla. Nehodlala čtrnáctiletého chlapce nutit k vánočnímu pobytu v sanatoriu, a tak strávil svátky s otcem a macechou. A ti ho pak poslali na Nový rok na lyža řský zájezd do Švýcarska dali mu p ěkn ě okázalý dárek. Bez jeho společnosti strávila svátky v deprimujících náladách, které vyústily v obavu, jako by se m ěla každou chvíli sama stát obyvatelkou Palmy.

Jenže nic z toho nebyla superintendentova v ěc.

Sledoval ji o čima protkanýma krvavými žilkami. Kone čně jí věnoval plnou pozornost. „Slyšelas o Leightonu Joneso vi?“

„Ovšem, pane.“

Jak by mohla neslyšet. Šéfinspektor Jones, nejvýraz n ější osobnost zdejší kriminálky, byl v čera na hodinu suspendován až do uzav ření vyšet řování Komise pro disciplínu a stížnosti. Kolem d ůvodu vyšet řování se vyrojila řada fám. D ělal n ěco pro protidrogové odd ělení a šuškalo se, že dosp ěl až k p říliš d ůvěrnému vztahu s dv ěma chlápky, kteří řídili v téhle oblasti distribuci. Jenže kdo ví? Leighton byl st řelec, který se pokouší využít každou šanci. Takový snadno šlápne vedle.

„To už ses tedy asi taky domyslela, pro č jsem si zavolal tebe,“ pokra čoval.

To tedy nev ěděla, nejasn ě ale tušila, že bude vypomáhat ve zmatku, který po sob ě Leighton zanechal. Ur čit ě ji ne čeká nic dobrého, na to se Wright chová příliš zdvo řile.

„Šéfinspektor Jones vedl vyšet řování dvojité vraždy. Rád bych, abys v tom p řevzala jeho roli.“

Dolní čelist jí klesla, ale honem ústa zav řela. V pr ůběhu své kariéry se dostala k n ěkolika vyšet řováním vraždy, a v zastoupení vyšet řujícího inspektora jednou vedla výslechy. Sama však nikdy

75

takový p řípad na starost nedostala. Tohle bylo poprvé. A nazna čovalo to řadu dalších v ěcí.

Wright její reakci zaregistroval. „Ned ělej si p řehnané nad ěje. Jsou lidé, kteří by tenhle p řípad prost ě odložili, semlelo se to už p řed pár měsíci. Dva mrtví fe ťáci a vypálená chalupa.“

V hlav ě se jí rozezn ěl vzdálený zvonek. „To jsou Vraždy pod oh ňostroji?“

Wright p řikývl. „Koukám, že čteš East Lancaschire Journal. Nechápu, proč se toho nechopil n ějaký celostátní bulvár. Má to všechno, po čem jdou, vražda, fet, mu čení. Až na sex, p řirozen ě.“ Poslal k ní ostražitý úsm ěv. Takže si vzpomínal. Škoda.

„Mu čení?“ zeptala se. Tohle slovo v článku nezaregistrovala. „Na to si nevzpomínám.“

„Na to se p řišlo až pozd ěji. Simon Bennett t ě se vším seznámí. Je to vlastn ě byl Leighton ův zástupce.“

A te ď ho zd ědila ona.

„Skv ělé.“ Nadšení nemusela nijak p ředstírat.

Wright se postavil a ona ho následovala. „Logický postup by velel postavit do čela vyšet řování Simona. Je k tomu kompetentní. Jenže…,“ významn ě se na ni podíval. „Chci v téhle v ěci čerstvé nápady. A proto jsem tě povolal výkonná šéfinspektorko.“

Srdce jí blažen ě zatlouklo. Výkonná šéfinspektorka. Tuhle šanci jí snad seslalo samo nebe.

„Děkuju, pane. Nezklamu vás. Slibuju.“

„Prost ě ud ělej maximum, Jane. Nic víc nesvede nikdo z nás.“

Byl to inspirující povel do zbran ě, její nadšení ale ani trochu nezchladil.

V Haydock Parku bylo vlhko, z Irského mo ře sem putovala t ěžká mra čna, aby se nad severozápadní Anglií zbavila mokrého nákladu. Návštěvníky dostih ů v soukromé lóži číslo 13 na tribun ě Tommyho Whittla v jejich nadšení nezchladilo. Hosté spole čnosti Beaufort Holidays se p ři téhle první p říležitosti rekrutovali p ředevším ze zasloužilých zam ěstnanc ů a po vydatném ob ědě s řádným ob čerstvením ve sklenicích se nyní t ěšili, kolik pen ěz vyhrají p římo na koních. A t řešni čkou na dortu jim podle št ědrého hostitele bude první

76

vystoupení vlastního kon ě firmy jménem Beaufort Bonanza. Líbivý černý valach se poprvé s dostihovým ruchem m ěl seznámit v posledním dnešním dostihu pro nováčky. Barneyho nadšení za pomoci brandy už zbarvilo hostitelovy tváře doruda. Malcolm doufal, že jeho klient dnešní odpoledne ve zdraví p řežije. Jedno v ěděl jist ě, pokud ten páprda dostane infarkt, určit ě to nebude Malcolm, kdo mu poskytne um ělé dýchání. Tohle rád přenechá Beverley, která se pro dnešek chopila role hostitelky.

„Mrzí m ě, že nep řišla vaše paní,“ řekl Malcolm p ři ob ědě Barneymu. Bylo to od n ěj podlé, ale obchodník se jen pousmál.

„Ona nikdy nikam nechodí,“ opá čil. „Můj úkol je obstarat n ěkde venku peníze, ona sedí doma a rozhazuje je. Že je t o tak, Beverley?“

Malcolm k tomu muži mimod ěk pocítil obdiv. Doma má puťku, která vede domácnost, a na veřejnosti se ukazuje s ženskou o t řicet let mladší.

Na po čest dnešní události se Beverley oblékla do jednoho ze svých mén ě st řízlivých model ů. Jeho pastelov ě modrá barva jí ladila s očima, dnes zarámovanýma oválnými brýlemi s úzkým orámováním. Kabátek m ěla v pase sepnutý, pod ním se vlnil v záhybech. Malcolm zaznamenal n ěkolik obdivných pohled ů tím sm ěrem z řad p řítomných muž ů. Barney se dotýkal její ruky a otíral se jí o boky pokaždé, kdy se mu naskytla šance. Tu a tam k Malcolmovi vyslala spiklenecký pohled. Užívala si tu s gustem každou vte řinu.

Jakmile zjistil, že se s Beverley nem ůže po dostizích se jít, pokusil se z Barneyho akce vykroutit.

„Znám na cestě pár p říjemných hotel ů,“ oznámil jí p ři poslední návštěvě její ložnice. „Stavíme se tam.“

Zvedla hlavu z jeho hrudi a smutn ě se na n ěj podívala. „To nejde. Vezu Barneyho dom ů.“

„No tak až ho vyložíš. Pojedeme n ěkam blíž.“

„Ješt ě nevím, kdy s ním skon čím.“

„Takže si ho t řeba p řivezeš sem?“

Místo odpov ědi mu p řitiskla své široké rty na ústa, aby ho umlčela. Malcolm si pomyslel, že nájem za její domek platí zřejm ě Barney. Možná p řes ú četnictví spole čnosti. A bohatý šatník plný model ů z

77

drahých salon ů s nap ěchovanými zásuvkami drahého prádla jakbysmet. Nebylo divu, že tak vášniv ě hájila zájmy spole čnosti.

Nazít ří se po telefonu pokoušel vykroutit z návštěvy mítinku, jenže ona pro n ěj nem ěla pochopení.

„Snad ti nemusím p řipomínat, žes uzav řel s Beaufort Holidays celkem významnou smlouvu. Pokud se nezú častníš dostih ů p ři prvním startu našeho kon ě, pana Beauforta to ur čit ě nepot ěší.“

Ovšemže ji mohl poslat n ěkam, ženy s ním p řece takhle nemluvily. Ale na druhé stran ě ho stále p řitahovala, a jemu p řipadalo vzrušující pod řizovat se jejím náladám.

„Ano, paní,“ hlesl s v ědomím, že ironický podtón téhle v ěty si ona ani v nejmenším neuv ědomí.

A tak tu te ď sed ěl ve spole čnosti patolízal ů z firmy, mezi tlustými kancelářskými ú ředníky a telefonistkami, kte ří prahli po sázce na vít ěze. A on jako uznávaný odborník na kon ě jim m ěl vít ěze představit.

Malcolm se rád prezentoval jako tipař koneckonc ů mu jeho profese velela vyznat se v koních. Dnes se mu ale nevedlo ani trochu.

Po t řech jeho mizerných tipech na n ěj ude řil nejtlustší a nejhlu čnější z firemních patolízal ů. „Tedy o vašich tipech si myslím své, pane agente. Barney, doufám jen, že ve výb ěru koní se vyzná líp, jinak se vaše Bonanza nedostane ani na start.“

Malcolm zvažoval, zda toho tlustého šaška n ěkam nepošle, jenže to by p řirozen ě nebylo dvakrát moudré.

„Mrzí m ě to,“ zavr čel tak vst řícn ě, jak dokázal.

Beverley se b řitce chopila slova. „A co bys v ěděl ty, Rolande! Kancelářská krysa jako ty nerozezná dostihového koně od houpacího koníka, dokud jí n ěkdo neporadí.“

Roland se k Malcolmov ě údivu nad její poznámkou rozesmál. Natáhla se k němu a položila mu ruku na kolena. „Musíš hledat kon ě s nejv ětšími kopyty. Vidíš, jak je dráha mokrá? S velkými kopyty prost ě není tak pravd ěpodobné, že upadnou nebo za čnou klouzat.“

Tenhle d ůmyslný argument vyslechli všichni kolem a n ějakým řízením osudu kon ě s nejv ětšími kopyty vyhráli oba následující dostihy. V okamžiku, kdy se Beaufort se svou veselou spole čností vydal dol ů k padoku, sebev ědomí mu nebezpe čně narostlo. Malcolm

78

se modlil, aby se Adolf za t ěchto podmínek p ředvedl v co nejlepším sv ětle.

Poslední dostih mítinku však nebyl d ůležitý jen z hlediska úvodního startu Beaufortova kon ě. Jamieho čekal první dostih po návratu z vězení a také premiéra na překážkách. Ode dne své nehody a vítězství na Morwenstowovi se v dostihu nesvezl. Haydock v nánosech lednového bahna na nevypo čitatelném zmetkovi jako Adolf m ěl k zářijovému Ascotu nesmírn ě daleko. Jenže dostih je dostih a ten dnešní p ředstavoval krok zpátky na cestě k profesi, která byla jeho životem.

„Vyhrál jsem tu na rovin ě,“ sv ěř il se Ros v padoku, kde jim tváře bi čoval chladným v ětrem posílený déš ť.

„Já vím,“ opáčila. „Ve Sprint Cupu na Samant ě.“

Jamie se podezíravě zeptal. „To vám prozradil Toby?“

„Vlastn ě se o tom zmi ňoval, ale já si vzpomínám, jak jsem to sledovala v televizi. V posledním furlongu jste získal deset délek. Od učedníka to byla obdivuhodná jízda.“

Udiven ě na ni zíral. P ři všech jejich lekcích ani trochu nedala najevo, že by brala v úvahu jeho p ředchozí zkušenosti. Slyšet n ěco takového z jejích jindy chladných rt ů mu p řipadalo stejn ě ojedin ělé jako teplý slune ční paprsek uprost řed zimy.

Te ď se ale usmívala a v koutcích o čí se jí objevily roztomilé vrásky. „Patřil jste k nejlepším mladým žokej ům, jaké jsem vid ěla. Měla jsem radost, když jste se ke mn ě p řišel u čit.“

„Nikdy jste se o tom nezmínila.“

„A pro č bych m ěla? M ěl jste se u čit. A tak jste to d ělal.“

Jamie si spokojen ě mnul ruce. Na časovala si to perfektn ě. Blížil se jeho první start, a to nebude žádná legrace, každé pozvednutí sebev ědomí se te ď hodilo.

Toby si nep řál s Beaufort Bonanzou startovat takhle brzy, jenže majitelé na n ěj podle Malcolma neuv ěř iteln ě naléhali. Adolf si na sebe musel vyd ělávat stejně jako všichni ostatní ve firm ě Beaufort Holidays. A ukazovat se na ve řejnosti bylo pro n ěj d ůležit ější poslání, než pilovat doma své dovednosti.

79

„Pokud jde o zájmy Barneyho Beauforta, hlavní je jméno v programu,“ uvažoval Malcolm. „Pak si m

hostit tam nějaké nádivy.“

nasv ědčovalo tomu, že m

ůže na mítink objednat lóži a

Proto se dostali do Haydocku a Jamie se právě chystal nastoupit zpátky na kolotoč v sedle temperamentního nová čka. Všechno

ěkká půda bude Adolfovi vyhovovat. Dešt ě prom ěnily povrch dráhy v bahniště a už tak dost náro čné závodiště se stalo nebezpe čně kluzké. Jamie v duchu doufal, že se dostihy budou odkládat, ale takové štěstí ho nepotkalo. Ú

charakterizovala jako m ěkký. Nem po čínat.

řední zpráva podklad ěl tušení, jak si na n ěm bude Adolf

ě. K ůň ani žokej

Jedna v ěc mluvila v jejich prosp ěch šlo sice o dostih podle překážkových pravidel, jenže konaný na rovin

nebudou nuceni už dnes testovat své nov ě nabyté p řekážkové

schopnosti.

Po trávníku se k nim blížila skupinka svátečních návštěvník ů dostih ů s Malcolmem v čele. Jamie Barneyho Beauforta poznal stejn ě, jako ženu, která ho do Ridgemooru provázela před Vánocemi k prohlídce koní. Blížili se Adolfovi majitelé.

„Trochu m ě mrzí, že se tu neukázal váš šéf,“ vpálil Barney Ro s na

uvítanou.

Jamie zaznamenal, jak p řes její tvář p řelet ěl stín. Nikoho, ani Tobyho, neuznávala za svého „šéfa“. Ale brzy se dala dohromady.

„Bohužel musí plnit dlouhodobé závazky a odjel do Sou ťhwellu,“ odpov ěděla s úsm ěvem. „Strašn ě ho mrzí, že sem nemohl p řijet, to vás

ujiš ťuju.“

„No na dvou místech najednou se dá být t ěžko,“ neochotn ě

připustil Beaufort.

Adolf se mezitím dostavil do padoku pod vedením ridgemoorské stájnice Trish. N ěkolik člen ů Beaumontovy skupinky jeho zjevení vítalo nadšeným voláním, za které si vysloužili znechucené pohledy ost řílen ějších majitel ů. Adolf se blížil se vzpouzením a Jamie sledoval, jak se k n ěmu majitelé vydali. Zvíře instinktivn ě ustoupilo.

„Můžu si ho pohladit?“ zvolala jedna z žen.

„Vypadá p ěkn ě nervózn ě,“ poznamenal muž.

80

„Můžete nás pustit, prosím?“ p řek řičela Ros jejich hukot. Rychle Jamiemu pomohla do sedla. „A šup s ním na dráhu, pr y č tady od t ěch cvok ů.“

Jenže Barney si tohle p ředstavení zaplatil a hodlal si v n ěm odehrál sv ůj hlavní part. Chopil se Adolfovy uzdy a zah řměl: „Te ď m ě poslouchejte, všichni. Na téhle dráze běžel sv ůj poslední dostih Red Rum a já jsem hrdý, že právě tady absolvuje Beaufort Bonanza svou premiéru.“ Vzhlédl k Jamiemu v sedle. „Hodn ě št ěstí, mladíku, nesete na svých bedrech odpov ědnost v historickém momentu.“

Pěkný nádiva, myslel si Jamie ještě v okamžiku, kdy vedl Adolfa ven.

Jak čekali všichni krom ě rozjásané Beaufortovy spole čnosti, Adolfovy první pocity na dráze nebudily velké naděje. Znechucen ě se blížil ke startu dvoumílového dostihu a kluzká tráva mu evidentn ě ned ělala nejmenší radost. Chystali se k poslednímu dostihu odpoledne, a ty p ředchozí se na jejím stavu d ůkladn ě podepsaly.

St řečkoval s Jamiem u startu, vrážel do vedlejších koní a v okamžiku, kdy startovní gumy vyst řelily k nebi, vrhl se na dráhu jako k ohni.

„Uklidni se, ty cvoku,“ zbyte čně vyk řikl Jamie a zap řel se do třmen ů nejsiln ěji, jak to zvládl, aby aspoň částečně zabral koni u huby. Jenže Adolfova hlava let ěla vp řed se za ťatými čelistmi a mocné zvíře se nedalo zbrzdit. Dokonce i cihlovou st ěnu by se dnes z řejm ě pokusil prorazit.

Dostali se daleko do čela, snad o šest délek, Jamie se neodvažoval riskovat ohlédnutí. Právě po takové pozici v dostihu toužil, jenže furlong, dv ě st ě metr ů p řed cílem, nikoli hned od startu.

Těžká dráha si brzy začala vybírat da ň a lepivé bláto Adolfovi upíjelo síly. Za čal se trápit, a než se dostali do poloviny trati, ostatní se dostali p řed n ě. Te ď se trápili vzadu, s každým skokem ztráceli kontakt.

Jamie kon ě posunul od bariéry na lepší podklad, rozdíl byl nepatrný. Pobízel Adolfa koleny a rukama, pak ho ko pal pod žebra a po plecích ho vzal bi čem. Mohl si ušet řit snahu. Dnešní zkušenost kon ě už dostate čně otrávila a on se nemínil poušt ět do závodění. Po půli druhé míle už se jim ostatní ztráceli z dohledu. Jamie Adolfa

81

zastavil a vydali se na dlouhý pochod k tribunám. Uvažoval, co pro všechno na sv ětě řekne Barneymu Beaufortovi. Zapome ňte na Red Ruma, Adolf se s ním nikdy srovnávat nebude.

V lóži spole čnosti Beaufort Holidays se hr ůza mísila s k řečovitým humorem. Když se n ěco pokazí, není nejlepší se nad tím pousmát?

„To nevadí, Barney,“ ozval se oblastní vedoucí z Cl itheroe. „Prožili jsme tu stejn ě perfektní den.“

Jenže Barneymu to siln ě vadilo, to Malcolm vy četl ve výrazu namíchnutých o čí, které se po n ěm tázavě dívaly. Pokusil se kon ě co nejlíp omluvit za využití všech ot řepaných dostihových frází. Jenže když řekl, že na dnešním podkladu se nedalo b ěhat, že dostih p řišel po příliš krátkém tréninku a že se tahle zkušenost určit ě v budoucnu hodí, nezbývalo už co dodat.

Barney strnule p řikývl. „P říšt ě jim to nat řeme,“ zavr čel.

„Aspo ň se nám koník vrátil celý,“ poznamenala Beverley, v sunula mu ruku pod rameno a do ucha mu špitla n ěkolik slov, která nezachytil ani zv ědavý Malcolm. Navztekané obchodníkovy rysy zm ěkly a on jí sev řel dla ň. „Je čas k dalšímu p řípitku,“ zavelel všem na doslech. „A doufejme, že p říšt ě bude líp.“

„Dívej se na to z té lepší strany, Barney,“ ozval s e Roland. „Příšt ě ho budou nabízet v lepším kursu.“

Malcolm by to strašn ě rád vid ěl podobn ě. Jenže v n ěkterých sázkařích d římá neuvěř itelná porce optimismu.

Poslední drink odmítl. Své si splnil a čekaly ho další povinnosti. Beverley se k n ěmu p řipojila cestou z tribuny.

„Copak, snad sis to nerozmyslela?“ vyhrkl, když ho vzala za paži. „Spole čnou noc n ěkde v hotelu bychom ješt ě stihli.“

„Kéž by,“ odpov ěděla a vmáčkla ho stranou od odcházejícího davu. „Zmizela jsem, abych se s tebou rozlou čila.“

„Vážn ě?“ její ruka se mu te ď schovala pod kabát a sunula se mu k pasu, její tvář se k n ěmu p řiblížila na malý kousí ček. „Tak ahoj,“ doplnil a naklonil se k polibku. St řelila mu jazykem do úst a celým tělem se k n ěmu p řimáčkla.

82

Dělali p ěknou hloupost, muchlovali se jako teenage ři p řed zraky stovek dostihových divák ů. Mohl je vid ět každý, dokonce i Barney. Malcolm by p řísahal, že slyší jeho hlas, a rozhodn ě ne z velké dálky.

Odtrhla se od n ěj s rudými tvá řemi. „Musím se vrátit.“

„Vykašli se na Barneyho, proboha. Řekni mu, že ti není dob ře, nebo n ěco takového.“

„To nejde,“ opá čila jednoduše a vykro čila sm ěrem, z kterého se vyno řila.

Malcolm ji sledoval, jak mizí v dob ře st řiženém kostýmu, který tak zd ůraz ňoval její p řednosti. Nepat řil k žárlivým muž ům, ale myšlenka na to, že ho odmítla kv ůli padesátiletému narcisovi, v něm probouzela hluboké emoce, které se ani nepokoušel zařadit.

Cestou do auta dosp ěl k názoru, že si potřebuje uvolnit nahromad ěné pocity, které v něm probraly Beverleyiny ohnivé doteky. Nebyla to p řece jediná ženská k mání. Sáhl po mobilním telefonu.

Pippa dostihové výsledky slyšela v rádiu, když se pokoušela uklidit v kanceláři. Sekretářka ji opustila o Vánocích a nechala za sebou pěkný chaos. Jenže ona si momentáln ě nebyla jistá, jestli si m ůže dovolit zam ěstnat její nástupkyni. V listopadu přišla o kon ě Arabelly Childsové, pak je podle o čekávání následoval i Lonsdale Heights, a tyhle ztráty jí důkladn ě prov ětraly pen ěženku. Popravd ě řečeno by se ani trochu nezlobila za nové klienty.

Dnes odpoledne žádný z jejích koní nestartoval, a zpráva o dvou Tobyho úsp ěších v Southwellu zn ěla tím nep říjemn ěji. Jamieho telefonát o mizerném vystoupení jeho koně dnešní splín jen potvrdil. V poslední dob ě se nic neda řilo.

Prohrabovala se nevy řízenou korespondencí v ětšinou ú čty v přihrádce pro došlou poštu a pak kancelář zamkla. Cestou p řes dv ůr si p ři vší únav ě a skleslosti slíbila, že se svými stájemi n ěco provede. Všechny silné řeči o p řehodnocení tréninkových metod zatím skon čily bez odezvy. Jamie jí slíbil pomoc, jenže te ď ho zcela zam ěstnávala rekvalifikace v p řekážkového žokeje a dvakrát ku prospěchu jí nebyl. Nedokázal splnit ani svůj slib, že jí sežene experta na atletiku.

Bez nálady došla do kuchyně. P ředpokládala, že dá dohromady něco k ve čeři, než se vrátí manžel a bratr v o čekávání, že je doma

83

někdo nakrmí. Pro č jen se žádný z nich nespokojil ve čer s polévkou, ale vyžadovali teplé jídlo?

Ačkoli v pracovní dny obvykle jen vytahovala z mraz áku hluboce zmražená jídla. Jamie ob čas p řipravil k ve čeři dobré špagety a Malcolm jí pomáhal se sobotními nákupy potravin. A ona ostatn ě většinou ráda prostírala sama a často odmítala jejich nabízenou pomoc.

Jenže dnes by se jí pomocná ruka vážně hodila. Nejlíp taková, která by jí nalila drink a nakázala někam se posadit aspo ň na tak dlouho, dokud neprovede nezbytná kouzla s hrnci a pánvemi. Právě vyndávala z ledničky mražené pizzy, když se rozdrn čel telefon.

„Ahoj, miláčku.“ Malcolm ův hlas zn ěl p řátelsky a mile. „Co bys řekla jednomu krásnému nočnímu výletu?“

Zrovna dnes by řekla ne, ale jeho otázka ji potěšila. Než se domluvili, mizerná nálada byla ta tam. Podle jeho instrukcí si připravila dlouhou koupel. Sta čila jí vyhlídka na p říjemný ve čer s manželem, a nálada se vrátila. Nedokázala si představit lepší místo pro pojídání pizzy, než je postel.

Jamie by rád věděl, kam se Malcolm po dostizích zašil. Nap ůl čekal, že ho hodí dom ů, byl ale zároveň i trochu rád, že se m ůže vrátit s přepravním boxem ve spole čnosti Ros a Trish. Ros na rádiu navolila jakousi stanici s klasickými melodiemi.

„Nevadí vám to?“ zeptala se. „Pomáhá to v koncentraci.“

„Řidi čka jste tu vy,“ opáčila Trish a na Jamieho vrhla útrpný pohled. Z řejm ě by si rad ěji naladila úpln ě jinou muziku.

„Je to p ěkné,“ dodala nahlas. I ty pokrytče, pomyslel si Jamie, komu se tu snažíš zaimponovat?

„Tak jaké to bylo?“ zeptala se ho Ros.

Dob ře v ěděl, jak svou otázku myslí. Návrat do vážnice mu dělal velké starosti. Netušil, jak se mu povede vrátit se do starých kolejí. Přirozen ě, p ři p řekážkových mítincích se bude setkávat s jinými lidmi. Z minulosti jich znal jen pár, ostatní tváře kolem mu nic ne říkaly. Připadal si jako na praný ři, všichni totiž nepochybn ě v ěděli o jeho nedávných problémech.

84

Realita ukázala, jak byly jeho obavy neopodstatněné. Dostalo se mu v řelého p řijetí, p řestože si z n ěj pár nových koleg ů p ěkn ě utahovalo.

„Zasloužíš si uznání, že ses nakonec dal na skute čný ježd ění,“ hlaholil Tom Dougan, rudovlasý jezdec z Limericku.

„Tohle je jiná hra než roviny, kámo,“ dodal jeho přítel Josh Keane. „Být tebou, sehnal bych si náhradní zadek, a ť máš na čem sed ět.“

Všichni mu ale p řáli úspěch a on se s nimi smál jejich vtípkům, dokonce i t ěm o v ězení a své nehod ě.

„O jedno t ě musím poprosit, Jamie,“ ozval se znovu Tom. „Nenabízej mi spolujízdu cestou z dostih ů.“

Tahle část odpoledne proběhla nad o čekávání dobře. Kamarádství lidí ve vážnici mu vážně chyb ělo.

„Bylo to fajn,“ odpov ěděl Ros. „Trochu jiné, ale fajn.“

Když uvolnil pás, kolena mu vypověděla službu a on se zchvácen ě posadil na lavi čku v šatn ě. Po hodin ě v saun ě z ůstal slabý jako kot ě, ale musel n ěco shodit, aby splnil p ředepsanou váhu do odpoledních dostih ů. I když ztrácet sílu dokázal taky u ženských. Zvlášť ta poslední. Vanessa, v ěděla zatracen ě dob ře, jak z chlapa dostat všechno, co v n ěm je.

V duchu se usmál. Šampa ňské se sexem určit ě nepat řily k doporu čené p říprav ě na velký dostih. Kdyby se to dov ěděl plukovník, roztrhne ho jako hada. Ale kdo by mu to řekl? Mladá slečna Zlatovláska se mu nesvěř í, na to p říliš touží po druhém kole.

„Uvidíme se v padoku, milá čku,“ lou čila se, když ji kone čně dostal ze své hotelové postele.

„Rad ěji tam, kde odsedlávají vítěze,“ odpov ěděl.

Koneckonc ů, i kdyby se plukovník n ěco dov ěděl, co si s ním po čne? Starému pánovi se krásné dívky taky líbily, na to by dal ruku do ohn ě. A p ři Jamieho jezdecké fazón ě se ur čit ě nenajde žádný d ůvod ke stížnostem.

Postavil se, aby se vyvlékl z kalhot, a nohy se pod ním znova rozt řásly. Musel se zapřít o st ěnu.

„Všechno v po řádku, Jamie?“ zavolal na n ěj p řes šatnu pomocník.

85

„V pohod ě, Pate.“ Vložil do hlasu tolik energie, kolik jí v sob ě našel. Starému Patovi nic neuniklo a o všem v ěděl. „Vsadil sis na mého kon ě v Diadem Stakes?“

„Dobrejch dvacet let jsem nesázel.“

„Tak si ud ělej radost. Dneska nem ůžeme prohrát.“

Jeho prohlášení p řineslo bou řlivou odezvu ostatních hlas ů v místnosti. Nikdo s ním z řejm ě nesouhlasil.

Pak Jamieho napadlo n ěco, čemu nedokázal odolat. Vystoupil na lavici, kalhoty položil na zem, a obrátil se k ostatním zády. „Mrkn ěte se na m ůj zadek, vy všichni. Budete ho sledovat celý odpole dne.“

Rozlet ěly se k n ěmu hlasité výk řiky a pár ponožek. Žokejský veterán v opačném rohu se bez úsm ěvu odvrátil. K čertu s ním, s nádivou, naštval se stejn ě jenom proto, že pozná, kdy slyší pravdu.

Prorazil si cestu k toalet ě a t řesoucí se rukou za sebou zamkl. Možná to nebyl nejlepší nápad, takhle před nimi šaškovat. Ale pro č by se m ěl styd ět za trochu smíchu? Ke všemu si p řipadal jako vyma čkaný citron, a to ho čeká pět dostih ů, všechny na kvalitních koních, od jejichž start ů se dnes ledaco čekalo. Do Ascotu našla o té p říjemné podzimní ned ěli cestu spousta lidí. Rýsoval se den, kdy si stoup ající devatenáctiletá hvězda vybojuje slušnou reputaci. Nemohl si dnes dovolit nikoho zklamat ani sám sebe.

Ješt ě že mu zbylo pár pilulek. Nyní si je vzal, polkl je nasucho a sed ěl na záchodovém prkénku, dokud nezačnou p ůsobit. Za pár minut bude čerstvý jako vánek. A pak se spustí ta pravá bitva. Všichni ostatní ho ur čit ě budou sledovat zezadu.

Jane Culpepperová si strašně p řála nenávidět Cliveovu novou manželku Susan vždy ť by ji na jejím míst ě nesnášela každá žena. Susan byla mladší tém ěř o deset let, s perfektní postavou, a Janina manžela svád ěla p ři všech t ěch rozma řilých ob ědech v pracovní dob ě a takzvaných golfových výletech. A krom ě toho se mohla chlubit dobrými soukromými školami i dostate čným zázemím pocházela z rodiny majitel ů řet ězce drogerií. Ironií osudu ji tedy na kliniku, kde Clive p ůsobil, nedohnala ekonomická nutnost. Jenže pro č se zrovna ona, pro všechno na sv ětě, zahrabala jako dentální hygienická a

86

nahlížela do páchnoucích úst stovek lidí, když vlastn ě celý život nemusela sáhnout na žádnou práci? Tohle Jane nechápala.

Když ale na Cliveovo rozhodnutí o konci jejich manž elství dopadal prach a ona si uv ědomila, že Robbiemu nový stav v ěcí nevadí, rozhodla se zajít za Susan. Díky bohu, že t o provedla. Susan se strašn ě cht ěla sp řátelit a stát se Robbiemu tak dobrou náhradní matkou, jak to jen bude možné. Možná z ní mluvilo provin ění n ěkoho, kdo si uv ědomuje svá privilegia, každopádně se chovala neuv ěř iteln ě vst řícn ě. Jako t řeba když si Jane uv ědomila, že se nedostane z Deacon Parade v čas, aby vyzvedla Robbieho z po číta čového klubu. Prostě tedy zavolala Susan a ta ochotn ě souhlasila, že ho vyzvedne, p řipraví ve čeři a dohlédne na jeho úkoly.

„Chceš, abych ti ho pak dovezla?“ zeptala se. „Jest li máš moc práce, mohl by u nás zůstat p řes noc.“

Ta ženská byla poklad, dumala Jane. A potuteln ě v duchu dodala je tu ješt ě šleha čka na dortu, ta ženská v ůbec není hezká. Nemá bradu ani prsa a kulaté safírové oči leží pod ú česem z roku pivo. Já jsem ale potvora, pomyslela si a odložila p řecpaný kuf řík na pohovku. Vykro čila k ledni čce, po všech dnešních ústrcích si zasloužila panáka ginu.

Zjistila, že jí docházejí zásoby ledu i toniku, a právě v tom okamžiku zazvonil mobil. S Robbiem i svou matkou už mluvila, a tak si pohrávala s myšlenkou volání ignorovat. Číslo na displeji jí nezn ělo povědom ě.

„Šéfko?“ Hluboký mužský hlas. „Tady Simon Bennett.“

„Zdravím vás.“ V ětšinu dnešního odpoledne strávila právě s ním, doprovázel ji při r ůzných setkáních kolem p řípadu Vražd pod oh ňostroji. Ale o co mu ješt ě jde?

„Nejdete n ěkam na ve čeři?“

Podívala se do ledni čky p řecpané špagetami a párky, které tak miloval Robbie, a na poloprázdnou láhev toniku v ruce.

„To se vsa ďte,“ odpov ěděla.

„Parkuju p řed vaším domem, šéfko. Pot řebujete se p řipravit? Můžu tu po čkat.“

87

Na to zapome ň, je p ůl deváté a já od rána neměla v puse. Hlad ji svíral. A dokonce, i když Šimonovi ur čit ě šlo o n ěco víc, jí se otvírala šance nahlédnout pod pokličku nového p řípadu.

„Přijdu hned,“ oznámila a zaklapla dveře do lednice. „Jenom jednu poznámku.“

„Ano?“

„Vynechte dnes ve čer tu šéfku, ano?“

Až do dneška slyšela Jane o Simonu Bennettovi p ředevším dv ě v ěci. Že ho drží v hrsti Leighton Jones, a že po ženských jde jako liška po slepicích.

V restauraci se posadila proti n ěmu a musela uznat, že druhé tvrzení se dost dob ře mohlo zakládat na pravdě. Blížil se čtyřicítce o rok nebo dva starší než ona, ale znaky stárnutí ve tváři mu dodaly prohnaný výraz, jaksi ubíral na ost ří jeho dosud tém ěř chlapeckému úsm ěvu. P řidejte si husté černé vlasy, nepokojné zelené oči a hluboký hlas jako samet, a jeho reputace dávala smysl. Vsadila by se, že Simon pat ří k t ěm chlap ům, kte ří jsou s v ěkem po řád atraktivnější. Kéž by se něco podobného dalo říct o ní.

Zvolil malou italskou restauraci. Po četní hosté se v klidu zaobírali především vlastní ve čeří. Z kuchyn ě se valil proud vo ňavých jídel, roznášených dv ěma číšníky st ředního v ěku. Po čínali si tak efektivn ě, jako by m ěl každý navíc další ruku. Jeden z nich jim naplnil sklenice hustým italským vínem a druhý mezi n ě na b ělostný škrobený ubrus umístil mísu s míchaným salátem.

„Vůbec jsem netušila, že tu máme takhle skvostnou restauraci,“ poznamenala. „A to bydlím za rohem.“

Simon se spokojen ě pousmál a pozvedl sklenici.

Jane jedla a pila s chutí, nabídl se jí ne čekaný požitek. Dali si různé saláty, uzenou rybu a olivy se zeleninou v jemné omáčce, která se rozplývala na jazyku a jejíž chu ť nebyla schopna ur čit.

„To je caponata,“ vysv ětlil Simon, když ji p řevalovala na jazyku už dobrou minutu. „Smažený baklažán v cibuli a cele ru. Pochází to ze Sicílie.“

„Vy va říte?“

„Ob čas.“

88

Přirozen ě va řil. P ředstavila si intimní ve čeři, kterou pro ni muž připraví. N ěco takového figurovalo v jejím seznamu technik svádění hodn ě vysoko. Ne že by si vzpomínala, kdy naposled bylo n ěco podobného určeno jí.

Pili t ěžké víno, jehož síla se z řejm ě podepsala i na její další v ětě: „Takhle balíte ženské? Jako kucha ř, který je pak svlékne?“

Pohled zelených o čí se p řitvrdil. „Jak to myslíte?“

„Slyšela jsem, že jste na ženské,“ pokra čovala p řihlouple. „Víte, takový Romeo policejního sboru. Co má na kontě p ěknou řádku zlomených srdcí.“

Jeho tvář z ůstala kamenná. „Já o vás taky ledaco zaslechl.“

„Vážn ě?“ pokoušela se zachovat žertovný tón. „A co t řeba?“

Natáhl se k ní. Poskakující plamínky v očích m ěnily jeho rysy. „Třeba že jste superintendentova bokovka a že s vámi žije od okamžiku, kdy mu odešla žena.“

Netušila, jak na to odpov ědět. Na okamžik si dala pohov, nechala se ukolébat vínem, jídlem a jeho bezstarostným vystupováním, a teď se probrala s nožem mezi žebry. V prvním okamžiku s e cht ěla sebrat a odejít, a možná mu ještě p ředtím vylít víno do tváře. Ale pak v sob ě vztek potla čila.

„Mezi mnou a superintendentem Wrightem nic není,“ z asy čela.

„Dob ře.“ Op řel se a znovu rozehrál nevinný úsm ěv. Tentokrát už mu nev ěř ila. „Ur čit ě, když to říkáte.“

„To tedy říkám.“ Ani jí samotné to neznělo dvakrát přesv ědčiv ě.

„Ale potom mi tedy n ěco vysv ětlete jak to, že jste k n ěmu prost ě vpadla, a odešla s p řid ěleným p řípadem? Já Leightona zastupoval. Tenhle p řípad jsem vyšet řoval od prvního dne. Jestli v n ěm m ěl n ěkdo pokra čovat, byl jsem to já.“

Chápala, že její jmenování zavánělo z jeho pohledu k řivdou. Bylo to k n ěmu tvrdé. Jí se n ěco podobného v minulosti stávalo taky a cítila, že je na čase, aby se karta obrátila.

„Simon ě, je to jednoduché, vyšetřování nikam nevedlo. Nastoupila jsem, abych mu dodala čerstvý pohled. Utíká nám čas. A jestli máme tenhle zlo čin vyšet řit, pot řebujeme zm ěnit p řístup.“

Energicky zavrt ěl hlavou a vyprázdnil skleničku. „Víme, kdo to provedl. Schází nám jenom možnost je sbalit.“

89

„Jak myslíte, že víte, kdo to spáchal?“

„Byl to jeden z Petových drogových kámoš ů.“

„Jist ě to ale nevíte.“

Simon si nalil další sklenici vína. Pokusila se mu zabránit v dolití té své, ale on se nedal odradit. K čertu s tím, nemusí to p řece vypít.

„Podívejte, ješt ě jste nem ěla čas seznámit se podrobně se všemi výpov ěď mi sv ědk ů, a po celém tom dnešním zmatku se asi dvakrát neorientujete. Ale je to asi takhle: Pete byl p ředevším mali čký heroinový dealer. Vyd ělal si tak sotva pro svou vlastní pot řebu. A navíc, tu noc p řed vraždou, ho navštívil jeden z pravidelných odb ěratel ů, lan Barrable. My mu říkáme Smraďoch lan, ur čit ě si dokážete p ředstavit pro č.“

Kolem nich právě procházel jeden z číšník ů. Simon ho požádal, ať sklidí v ěci z jejich stolu a s dalším chodem chvilku po čká, jestli mu to nebude vadit. Nevadilo. A Jane jakbysmet, už te ď se cítila sytá.

Simon pokra čoval: „Podle Barrabla m ěl Pete skv ělou náladu a cht ělo se mu povídat. Chudák Smraďoch byl na dn ě a pot řeboval jenom sv ůj prášek, aby si s ním n ěkam zalezl, jenže Pete ho zdržoval a vykládal mu cosi o tom, že se právě chystá uzav řít kontrakt, který zm ění celý jeho život. Prý se zbaví pokoutního kšeftov ání s koksem a Smra ďoch si bude muset hledat nový zdroj aspo ň pokud si vzpomíná, říkal právě tohle. Nakonec ho ale Pete pustil a Smra ďoch se kolem deváté vzdálil s vytouženým zbožím. Z transu se vyno řil až za dva dny, zjistil, že Pete um řel v ohni a hned pochopil, že to nemohla být nehoda. To bylo d řív, než jsme zve řejnili zprávu o vražd ě.“

„No a?“ Jane si nebyla jistá, kam mí ří.

„Barrable si vzpomíná, že Pete mlel n ěco o nových kamarádech z východní Evropy. Prý s nimi obchoduje. A máme sv ědky, kte ří ho ten ve čer spat řili ve vlaku z Yorku. A ješt ě n ěco práv ě tam se objevil gang albánských cikánů. Jsou ochotní se namo čit do každé levoty, včetn ě drogové cesty na St řední východ p řes Turecko. To je známá trasa, ale tihle hoši jsou na scén ě noví a cht ějí si za každou cenu urvat sv ůj podíl. Nehrají podle obvyklých pravidel. Vsadil b ych se, že Peta s Amandou odpravili oni.“

„Ale pro č?“

90

„Pete se dal slyšet, že se mu kone čně povedlo dát dohromady tolik pen ěz, aby rozjel n ěco velkého. Nikdy d řív si nep řišel na tolik, aby se do n ěč eho pustil. Leighton zjistil vlastn ě my všichni zjistili , že se vydal do Yorku a domluvil si koupi v ětšího množství kvalitního heroinu od t ěch Albánců. S tím kvantem mohl popolézt po žeb říčku a pustit se do zásobování drobných dealerů, jako byl on sám. Pěkný pokrok v kariéře. Jenže jeho noví kamarádi si ho podali, dokud jim neprozradil, kam zašil prachy, a pak ho upálili.“

Tohle Jane nevon ělo. Dnes odpoledne si pro čítala pitevní zprávy ob ětí. Jasn ě se v nich uvád ělo, že vzhledem k absenci kou ře v plicích přišli Amanda s Petem o život dlouho p ředtím, než se ohe ň rozho řel. Hasi či částečně oho řelá těla vytáhli hned po svém příjezdu a rozsah jejich poškození našt ěstí umožnil patolog ům provést dokonalé vyšet ření. Oba byli svázaní a prošli mu čením. Petovo t ělo m ělo i od ěrky na nohou a mod řiny od kopanc ů, dopln ěné zlomeným kotníkem a hlubokou jizvou spáleného masa ve slabinách.

Simon se zakousl do posledního krajíce chleba. Z řejm ě se mu vrátil smysl pro humor. „Vsadím se, že kdyby se n ěkdo cht ěl propálit rozpáleným železem do kalhot vám, hned mu vyklopíte, kde jste si schovala drobné.“

„A co sousedi, zaslechli n ěco?“

Pot řásl hlavou. „Kdepak. Ale není divu, byla to p ěkn ě hlu čná noc, všude samé rachejtle.“

„Já myslela výk řiky bolesti. Eduarda Druhého zavraždili na hrad ě Berkeley rozpáleným pohrabáčem zabodnutým do b řicha. Říká se, že jeho sk řeky se rozléhaly na míle daleko.“

Šimonovi poklesla brada. „Nikdo se o ni čem takovém nezmiňoval. Panebože, vy máte ale p ředstavivost.“

„Trochu jsem se biflovala vraždy,“ š ťastn ě se usmála, t ěšilo ji, že u něj získala bodík nebo dva. „Podle vás tedy Pete doma p řechovával větší množství pen ěz?“

„Ur čit ě. Ukazoval je Smra ďochovi. Po řádný paklík bankovek v tašce s nápisem Tesco.“

„Kolik?“

„Nejmí ň dvacet tác ů, ale spíš víc. Samoz řejm ě si je nenechal přepo čítat. Jenom se mu s nimi p ředváděl.“

91

„To byl vážn ě tak pitomý?“

Simon pokr čil rameny. „Narkoman. Inteligence nebývá jejich silnou stránkou.“

„A peníze s taškou se asi nenašly?“

„Budete se divit, ale vážn ě ne. Jenže na záchod ě v pat ře jsme objevili odmontované víko od splachovací nádržky a na prkénku zůstaly stopy prachu.“

„Takže podle vás si tam Pete ulil peníze a oni ho m u čili, dokud jim úkryt neprozradil?“

Simon p řikývl. „Jist ě, není to ta nejoriginálnější schovávačka. Ur čit ě si nezaslouží trp ět za její prozrazení popáleninami třetího stupn ě, jestli chcete znát m ůj názor, sami by to tam našli do pěti minut.“

Mávl na číšníka a najednou se p řed nimi zjevila velká salátová mísa s t ěstovinami.

Simon se chopil role hostitele a naservíroval jí na talí ř jemn ě nakrájené plátky rolády nadívané škeblemi. Nasála do sebe jejich vůni. Možná se do ní p řece jenom ješt ě cosi vejde.

„A kde se podle vás Pete k těm pen ězům dostal?“

„Těžko říct. T řeba vyhrál v loterii. D ůležité je v ědět, že p ři Smra ďochov ě odchodu v dev ět byly na míst ě, a o p ůlnoci už se tam nenašly. Takže se nám nabízí jednozna čný motiv loupež.“

„Nep řipadá mi, že dvacet tisíc liber vysv ětluje vraždu dvou lidí, není to nijak moc.“

Zasmál se. „Spousta vražd se semlela kv ůli daleko menším pen ězům, ale to víte ur čit ě sama nejlíp.“

„Ale tohle je hnusné, zabít i tu holku.“

Povzdechl si. „Tihle Albánci se s tím nemažou.“

„A co jste proti nim podnikli?“

„Za čali jsme je sledovat, vtrhli jsme k nim na prohlídku a n ěkolik jsme jich zadrželi. Je to psina, jak na stanici vysychají jejich znalosti angli čtiny. Pracujeme s p řekladateli, co jsou z řejm ě s t ěmi chlapy sp řažení. Je to ko čovná společnost muž ů s karavany plnými žen a d ětí. Zatím jsme na n ě nevyhrabali nic víc než držení úto čné zbran ě. Nejvíc si libují v upravených kuchy ňských nožích.“

92

„Takže nemáte krom ě prohlášení pana Barrabla žádný d ůkaz o jejich spojení s Petem a Amandou?“

„Jsme si jistí, že Pete navštívil v den vraždy York .“ P řevracel jídlo vidli čkou. „Ale máte pravdu, nedržíme v ruce nic, co by se dalo použít. Zatím ne.“

Jane odstr čila talí ř. Povolali ji k tomuhle p řípadu p ředevším kv ůli její nezávislosti, a ona si ji hodlala zachovat. Šimon ův scénář možná sed ěl do puntíku, jenže ona se rozhodla nev ěnovat ni čemu p řehnanou důvěru. Než dojde ke konkrétnímu závěru, seznámí se kus po kuse se všemi zápisy a zprávami. Vzpomněla si na p řecpanou tašku doma na pohovce.

„Dáte si ještě n ěco?“ zeptala se a srovnala na stole prázdné talíře. S vínem už sta čili naložit stejn ě jako s jídlem.

„Kdepak, ale chci vám n ěco říct,“ ozval se hlubokým m ěkkým hlasem. „Mám dv ě bývalé manželky a dceru teenagerku, která si m ě plete s chodícím bankomatem. A taky partnerku, která se mnou žila a te ď se rozhodla žít beze m ě. Jestli takhle žije správný d ěvka ř, pak mu pomoz pánbůh.“

Nev ěděla co odpov ědět. Zn ělo jí to nebezpe čně pov ědomé, ale nehodlala to dát najevo. Na začátku večeře se nechala zlákat k příliš přátelskému tónu, a teď už stejnou chybu opakovat nehodlala.

„Tak dobrá, Simon ě, nebudu už d ělat o vaší osob ě žádné ukvapené závěry, ale slibte mi, že vy se zdržíte t ěch o mn ě.“

Poslal k ní p říjemný úsm ěv, ani trochu sv ůdnický. „Já si vlastn ě nikdy nemyslel, že mezi vámi a Keithem Wrightem n ěco bylo. Jste na něj moc vysoká třída.“

Oči se jí ve sv ětle sví ček zaleskly. Ur čit ě je nejvyšší čas odejít dom ů.

Pippin setr Matilda se hnal po potemn ělé cestě p řed Jamiem. Sest řiny stáje už sice dlouhá léta nesloužily k zemědělství, ale n ěkterá pole se pronajímala sousednímu farmáři. V zim ě tu pásl ovce a v lét ě tenhle prostor prom ěnil v kempinkový útulek letních host ů. Stan osv ětlený plápolajícím ohněm na opa čné stran ě živého plotu Jamieho p ři věnčení psa nijak nep řekvapil. Zajímalo by ho ale, jaký člov ěk se rozhodl tábořit uprost řed ledna právě na tomhle bahnitém poli.

93

Jak se blížil, vítr k n ěmu donesl zápach kouře, a pak jeho smysly zaujala ješt ě jiná chu ť. Slanina. Nem ěl za sebou zrovna vydatnou ve čeři a na slanin ě chystané pod širým nebem bylo cosi nesmírn ě lákavého. Připomínala mu výlety z d ětství, když se strý ček Bob chopil starosti o snídani.

Zastavil se u plotu a nahlédl za n ěj. Malý plátěný stan ur čit ě pamatoval lepší časy, kolem však bylo čisto a ohe ň plápolal tak, aby do n ěj nefoukal vítr. Vedle ohništ ě tr ůnila pánev na smažení s nejv ětší pravd ěpodobností zdroj oné omamné vůně, právě odsunutý z místa nad ohn ěm. Nikoho nevid ěl, ale návštěvník ur čit ě neodešel daleko.

Jamie se chystal n ěco zavolat. T řeba se stanující host pot řeboval někam dostat pro vodu nebo mléko. Než sta čil psa zarazit, čty řnohý stín vystartoval a vrhl se ke stanu.

„Matildo!“ vyk řikl v obavách, co se m ůže stát. „Ať t ě ani nenapadne… Lehni!“

Docházel mu dech. Matilda byla mladá, neposlušná a ěč v ně nenažraná. V p říštím okamžiku už stála u ohn ě a str čila pánev i s lákavým obsahem do trávy. Pak pokračovala v cest ě.

„Au!“ ozval se ze stanu bolestný výk řik.

Jamie dob ěhl ke vchodu a nahlédl dovnitř. V matném sv ětle spat řil vysokou postavu zápasící se psem, který vysokým hlasem kvílel na protest. V mužov ě ruce se objevilo n ěco kovového. N ůž!

„Nedotýkejte se jí!“ vyjekl Jamie. Dolezl k nim a p okusil se postavu zarazit a chytit n ůž do ruky. Oba se svalili a muž pod ním přitom vyrazil udivené „uff“. Jamie mu d ůrazn ě p řitiskl obli čej do trávy a ruku mu zkroutil za záda. „Pusť ten n ůž, nebo ti kost zlomím,“ zavrčel.

Muž pod ním sebou zaškubal a pak se za čal t řást, z hrdla mu přitom vycházely podivné chrčivé zvuky. Jamie p řesunul váhu z těla, ale ruku stále pevně svíral.

Ve stínu rozeznal vyholenou hlavu a po jedné náušnici v každém uchu. Zuby se blýskaly bolestí nebo snad, jak se mu te ď zdálo, v širokém úsm ěvu.

Tvář poznal hned, ale jeho mozku chvilku trvalo, než k ní p řiřadil jméno.

94

„Vidíš, a já myslel, že seš pacifista, kámo,“ prohlásil Dave Prescott. „To je fajn, že ses v base n ěco nau čil.“

95

5

Dave se zdál potyčkou v trávě mén ě poškozený než Jamie. Když sbíral ze zem ě pánev, ukázal Jamiemu sv ůj „nůž“ nebylo to nic než vidli čka s jedním chyb ějící bodcem.

„Víš, nevadí mi, že m ě tv ůj pes p řipravil o ve čeři, ale necht ěl jsem, aby po sv ětě b ěhal s mou vidli čkou v boku. Nosím ji s sebou už dlouho.“

„Promi ň, Dave,“ zamumlal Jamie už b ůhví po kolikáté. „Určit ě ti necht ěla ublížit.“

Matilda se mezitím uvelebila u ohn ě a bedliv ě sledovala pánev v Davov ě ruce. Krátce ji o čistil a pak rukou zašmátral v plastové krabici. „Myslíš, že ji dokážeš udržet, než si p řipravím novou várku?“ zeptal se.

Jamie vzal fenku na vodítko a p řivázal ji k blízkému kůlu. Matilda mu adresovala vy čítavý pohled, ale on jí pro tentokrát nev ěnoval pozornost.

„Dostals mou zprávu?“ Ta otázka zněla tady u nich pon ěkud slabomysln ě, ale Jamie se stále vzpamatovával z událostí posledních minut. „A pro čs mi nezavolal?“

Dave vzhlédl od mazání husté hnědé omáčky po krajících bílého chleba. „Já si nebyl jistý. Scházet se venku s klukama z lochu není vždycky ten nejlepší nápad.“

Jamie do puntíku souhlasil, ale zasko čilo ho, že n ěkdo te ď m ůže právě takhle uvažovat i o n ěm.

96

„To nemyslím tebe, kámo,“ dodal vyzáblý chlapík a pustil se do tvo ření sendvi čů se slaninou. „Dáš si taky?“

Ur čit ě by si dal, ale p řipadalo mu neúm ěrné dál devastovat Davový zásoby.

Dave jeho váhání rozeznal. „Nestyď se, vezmi si jeden.“

Chutnalo to báječně. Matilda na n ě od k ůlu vr čela, ale m ěla sm ůlu tuhle pochoutku neochutná.

„Ale když už sis tedy z řejm ě dal tu práci, abys m ě našel, pro č ses nakonec utábořil tady venku?“

Dave zamyšlen ě p řežvykoval. „V ěděl jsem, že nejsi doma, sledoval jsem, jak žijete. Ten chlap, co mi to tady pronajal, tvrdil, že dneska jezdíš v Haydocku.“

„Ale je tu má sestra, uvítala by tě i beze m ě.“

Dave se na n ěj významn ě podíval. „To si nejsem tak jistej.“

Při pohledu na jeho holou hlavu a tetování ve tvaru skr čeného běžce na startu kolem zátylku uznal, že po čkat na jeho p říchod možná nebylo nijak hloupé.

„Než jí n ěco řekneš, radši bych se vyspal venku,“ pokra čoval Dave. „Těžko se vyrovnávám se čty řma st ěnama.“

Jamieho by zajímalo, jak se mu povedlo p řežít v ězení. Anebo v něm právě kriminál tuhle fobii probudil?

„Já vím, co si myslíš,“ ozval se b ěžec. „Ale já bych ne řek, že jsem tak docela samotář. Spíš excentrik jako hrom.“

Malcolm se v prázdné posteli líně protahoval. Po divo čin ě v čerejší noci si ur čit ě zasloužil trochu lenošení. Pippa mu p řinesla šálek čaje, než odešla k prvnímu tréninkovému lotu, te ď už ale sta čil dávno vychladnout. I tak jediným lokem p ůl hrnku vyprázdnil. Už pil mnohem horší v ěci. V armádní služb ě po osma čty řiceti hodinách v horách beze spánku a jídla chutnal studený čaj jako rajská esence.

Vystr čil nohy z postele a kopl do čehosi malého a tvrdého. S úsm ěvem p ředm ět sebral. Knoflík od košile, ztratil ho v noci, když tu s Pippou dováděli. Bylo p říjemné vid ět, že i po dvou letech manželství ji dokáže v ložnici probrat z jejího obvyklého chladu.

Měl by skon čit s tím svým zanášením, Beverley jeho ú čelu už posloužila. Její styl panenky v kostýmu velké byznysmanky mu bude

97

chyb ět, jenže on by m ěl sekat dobrotu. K manželce by to bylo jenom férové.

A navíc musí mít na pam ěti dlouhodobé plány. Přijde p řece k pěkným pen ězům v okamžiku, kdy Pippa s bratrem prodají pozemky, na kterých te ď žijí. Z řejm ě si to vyžádá ješt ě pár let, ale nakonec ur čit ě p řijdou tak zajímavé nabídky, že je nedokážou odmítnout. A pokud se jí ani nadále nebude dařit a její zklamání poroste, určit ě se mu povede p řesv ědčit ji k prodeji jejího podílu o n ěco d řív. Podle dosavadního vývoje soudil, že den zú čtování už pomalu klepe na dve ře, povolání nějakého kriminálníka s atletickou minulostí bylo zoufalým tahem. Zbaví se téhle tíhy, a pak se jí možná povede natrénovat pár herek a získat body u jeho otce. To by m ělo starého pána nasm ěrovat k ústupu do pozadí a p řenechat jim dv ěma stáje. On by se chopil obchodu a Pippa by si vzala na starost trénink. Práv ě tam nepochybn ě leží jejich budoucnost.

Na druhé stran ě po n ěm ale nikdo nem ůže chtít, aby se staral výhradn ě o budoucnost. Muž se v život ě p řece musí bavit, aby dokázal přežít. A s dobrým dlouhodobým základem práv ě p řísady typu Beverley dokázaly hlavní jídlo řádně oko řenit. Aspo ň tak to cítil on.

Nebyl to špatný problém k řešení.

Přehrál si vzkazy na mobilu. A podívejme se, kdo by to řekl, jeden od Beverley, nechala mu ho asi p řed hodinou.

„Malcolme, musíme si domluvit další postup. Celé dopoledne jsem doma, budu čekat zprávu.“

Zasmál se a stiskl tlačítko vytáčení. Hned ale spojení p řerušil. Napadlo ho n ěco lepšího.

Za deset minut už vyjížd ěl. Vy řídí ten hovor osobn ě.

„Pippo, rád bych ti n ěkoho p ředstavil.“

Zvedla o či od špinavých hrnk ů ve d řezu a po bratrov ě boku spat řila plešatého habána v zablácených šatech.

„To je Dave Prescott.“

Ze všeho, co vyslechla, nedošla rozhodn ě k p řesv ědčení, že by se jí tenhle bývalý v ěze ň m ěl b ůhvíjak zamlouvat, a jeho zjev jí ke zm ěně názoru ur čit ě nepomohl. Jenže nehodlala brát Jamiemu

98

optimismus hned v zárodku a navíc musela přiznat, že pár nových myšlenek by se jí docela hodilo. Jenže opravdu p řijdou tady od toho bizarního individua? P řejížd ěla pohledem tetování, náušnice a obrovskou hlavu nad kostnatým t ělem. Pomáhej nám pánbůh.

Dave jí mezitím podal ruku a ona ji dost dob ře nemohla odmítnout. V jeho úsm ěvu i podání ruky postřehla n ěco milého. Podíval se jí zp říma do o čí. „Moc rád vás poznávám, paní Hutchisonová, spoustu jsem toho o vás slyšel.“

„Já o vás taky leccos slyšela.“ Nelhala. Jamie ve starých knihách vyhledal o Davovi články. Vážně b ěhal na výborné mezinárodní úrovni. Zprávy o jeho závodech často doprovázela slova jako „kontroverzní“ nebo „výst řední“. Když si ho prohlédla zblízka, poznala, že dlouhý nos a zapadlé o či z ůstaly stejné jako na záběrech z osmdesátých let, jenom vlasy dlouhé a rozpuštěné zůstaly hudbou minulosti. Ale to mu ur čit ě neuškodilo, napadlo ji.

Pippa všem p řipravila čaj a ud ělala na pracovním stole místo, aby se m ěli kam posadit. Hora papír ů den za dnem rostla. Jamie se usadil na volné židli a Dave se opíral o sk říňku. Pro všechny t ři se zdála místnost malá, museli se rozmístit, jak se dalo.

„Takže o co tedy jde?“ spustil jejich podivný host.

Jamie mu tedy z řejm ě o ni čem ne říkal. T řeba je to tak nejlepší. „Víte n ěco o tréninku koní, Dave?“

Zamrkal. Všimla si, že jeho o či se barvou odlišují. V jednom převládala zelená nad hnědou, v tom druhém právě naopak. K n ěmu to ovšem dob ře ladilo.

„Moc ne,“ p řipustil. „Vlastn ě spíš nic. Omlouvám se.“

„Ale o atletickém tréninku něco víte, nebo ne?“

Zasmál se nakažlivým hrdelním smíchem. „Ale ovšem, to je to jediné, o čem n ěco vím.“

Přikývla a zhluboka se nadechla. „No a práv ě o to nám jde.“

Zřejm ě ho zasko čila. „Vážn ě?“

„Ovšemže,“ ujistila ho s d ůrazem, který ani trochu necítila. „Zkuste na pár dní v mých koních vid ět lidi a řekn ěte nám, jak byste je trénoval.“

Tentokrát drnčel jeho smích déle.

„Ud ěláte to?“ zeptala se.

99

„Ten čas ti samoz řejm ě zaplatíme,“ p řidal se Jamie.

„Jasn ě,“ opáčil Dave a odložil hrnek. „Ale pro č?“

Pippa mu vylí čila všechno o Black Knightovi a jeho nevídaném zlepšení hned poté, co p řišel k novému trenérovi.

„Do toho dne jsem žila v p řesv ědčení, že jsem stejn ě dobrá jako ostatní trenéři. Mí kon ě ale obvykle neodcházeli k jiným trenér ům, majitelé si je nejvýš brali k ježd ění dom ů nebo na honební závody. To, co z tréninku umím, jsem se nau čila z knih a pozorování lidí při práci. Netoulala jsem se sv ětem a nepracovala jsem pro spoustu dalších trenérů. A tak mi napadlo, jestli bych nemohla využít pár nápadů zvenku. Možná sama od sebe zase tak skv ělá nejsem.“

„Moje sestra trpí krizí sebed ůvěry, pokud jsi to ješt ě nezaznamenal,“ ozval se Jamie. „Popravd ě řečeno si s t ěmi zví řaty vede skv ěle. Má nějaký šestý smysl jak vycítit, když je s nimi n ěco špatn ě. Každopádn ě bychom ti ale byli vd ěč ní za názor.“

Dave jejich vyprávění zvažoval a pak se obrátil k Jamiemu.

„Tys p řece d řív jezdil pro spoustu trenérů. Co si o tom myslíš?“

„Já vlastn ě tehdy jezdil v ětšinou jen pro jednoho. Te ď m ě to sice mrzí, ale tehdy jsem nijak zvlášť jeho metody nesledoval. Moc se mi líbilo vyhrávat, a tak jsem dělal, co se mi řeklo, aniž bych o n ěč em uvažoval. A trénování se od těch dob každopádn ě trochu zm ěnilo.“

Pippa mu sko čila do řeči. „Prost ě je to takhle, Dave: rádi bychom slyšeli váš názor. Když mi nakonec řeknete, že ned ělám nic špatně, ur čit ě to ráda uslyším.“

„A když jí řekneš, v čem d ělá chybu, nikdo ti neutrhne hlavu,“ vmísil se Jamie s úsm ěvem.

Pippa mu nev ěnovala pozornost. „Tak te ď poj ďte, ukážu vám to tu.“

Cestou si všimla, jak se Dave pokouší udržet vážný obli čej. Asi ji měl za cvoka. A možná se nepletl.

„Já m ěl za to, že hodláš probírat v čerejší dostih,“ zašeptal Malcolm a pozoroval r ůžov ě vymalovaný strop Beverleyiny ložnice závojem jejích černých vlas ů. Strop p říjemn ě ladil se vzorovanými tapetami a záclonami s květy t řešní. Tuhle ložnici by dokázal do detailu popsat

100

po pam ěti, byla to jediná místnost jejího domku, kde se obvykle zdržoval.

Lehla si vedle n ěj a schovala se mu pod paži. Nahá prsa mu příjemn ě opírala o žebra.

„Ale ovšem, jist ě.“ Řekla to, jako by se pod řizovala jeho nápadu.

„Zmínila ses o tom v telefonu. P ředpokládám, že jste to rozebírali s Beaufortem.“

„Barney byl hodn ě nespokojený.“

„To jsem si všiml. Ale já m ěl za to, že ani tak nesejde na výsledku. Vzpomínáš si? Šlo vám hlavně o jeho jméno na dostihovém programu.“

„Já to tak myslela, jenže Barney si tyhle v ěci bere moc osobn ě. Víš, kdyby Adolf aspo ň jenom prohrál. Ale on to vzdal, a žokej mu taky dvakrát nepomohl.“

Malcolm se napružil. „Jamie je provot řídní jezdec.“

„Vážn ě?“ Odtáhla se od n ěj a posadila se. „Možná p ředloni na rovinách. V čera jsme získali jedinou publicitu o bývalém tres tanci, co se vrátil a prohrál. A můžu ti říct, Malcolme, že tohle nám nesta čí.“

Udiven ě ji sledoval. Jejich d ůvěrné okamžiky se v jediném okamžiku prom ěnily v oby čejné podnikové mytí hlav, a teď práv ě přišla na řadu ta jeho. Ty pomn ěnkové o či, tentokrát bez brýlí, na n ěj sálaly chladným ohn ěm a hru ď se jí rozho řč en ě vzdouvala. Z každé situace se dokázala bleskově nachystat k boji. Vsadil by se, že spolupracovníci v kanceláři jí často mají po krk.

Plná ňadra se jí nadýmala odporem. Docela nahá žena ho poprvé v život ě propírala jako malého kluka. Nedalo se pop řít, že to neslo zna čné vzrušující aspekty.

„První dostih nic neznamená,“ vysv ětloval chladn ě. „Včera si Adolf p řipsal d ůležitou zkušenost. P říšt ě už bude v ědět, o co v dostizích jde. Ur čit ě ho p říšt ě nenecháme b ěhat na hlubokém podkladu.“

Tenká linka jejích rtů se pon ěkud uvolnila, ale ur čit ě ji ješt ě nep řesv ědčil. Když se znovu ozvala, z hlasu se vytratila bojovnost.

„Mám jenom strach, aby Barney celou tu operaci neodpískal. Byl to m ůj nápad, a jestli to najednou odstřihne, z ůstane mi máslo na hlav ě.“

101

Tohle se Malcolmovi nezamlouvalo. Nijak netoužil po tom, aby se Beaufort pokusil vyinkasovat peníze za kon ě jeho zp ětným prodejem pak by ho totiž neminulo nep říjemné p řekvapení.

„Na to je ale moc brzy, nemyslíš? Co kdyby mu otec zavolal a řekl mu n ěco o Adolfových možnostech? A ty mu dál masíruj ego, nebo co mu to vlastn ě masíruješ… auu!“

Na ženskou dokázala zápěstím švihnout p ěkn ě bolestiv ě, ale te ď se při úderu smála. Sevřel ji do objetí a p řitiskl ji k sob ě. Tohle už se mu zamlouvalo víc.

„Ono to p ůjde, ur čit ě, Bev.“

Nabídla mu tvář k polibku a on pozvání p řijal. Dob ře v ěděl, jak ji zbavit myšlenek na Adolfa.

Pozd ěji si uv ědomil, že práv ě objevil další d ůvod, aby ji zatím nepoušt ěl k vod ě. Nemohl to provést ve chvíli, kdy jí záležitost s kon ěm za čínala lézt na nervy. Prostě mu nezbylo, než se dál ob ětovat.

Jane si p řipadala nesvá, na místo činu z pátého listopadu se dostala vážn ě pozd ě. P ři všech p ředchozích vyšet řováních vražd se jí povedlo navštívit místo činu v n ěkolika prvních hodinách a n ěkdy dokonce pár minut po zločinu. V ětšinou dokonce objevila t ělo ob ěti p římo in situ. P řipadalo jí diametrálně odlišné nasávat atmosféru zlo činu z první ruky, a ť ji doprovázely jakkoli nechutné výjevy. Pat řila k detektiv ům v ěř ícím, že pocity a dojmy z první ruky mohou znamenat neocenitelnou pomoc. Člov ěk obvykle odcházel s určitými dojmy, a o ty tentokrát přišla. P řestože venkovské stavení navštívila, o událostech Vražd pod oh ňostroji se tu dnes už dov ěděla pramálo. Místo činu se všemi ruinami se koncem roku vrátilo majiteli a teď tu probíhaly stavební práce. Majitel se podle všeho pokusí o co nejrychlejší prodej.

Jane však musela uznat, že v tomhle p řípad ě by jí z řejm ě dvakrát nepomohla p řítomnost ani první den po zlo činu. Ohe ň a následný hasi čský zákrok tu totiž veškeré náznaky a vodítka spolehliv ě zlikvidovaly. Dokonce ani Leighton Jones nemohl t ěžit z výhod, které obvykle dává pohled na těla v poloze, v jaké je vrah nebo vrazi zanechali. Simon ji seznámil s vývojem událostí.

„Podle Barrabla odcházel, když v televizi za čínali vysílat Záchranáře. Amanda se cht ěla dívat.“

102

„Přitom se vypa řil?“

„Ovšem. Prý nesnáší po řady o doktorech, nem ůže vid ět injekce a krev. Od fe ťáka to zní kouzelně. Každopádn ě ale musel odejít po deváté, našli jsme si to v programu. Hasičská pohotovost přijala hlášení o požáru v deset padesát dva. Pátého listopadu se tam nenudí, ale zásahová jednotka se dostala na místo už v jedenáct nula dva, jenže vstupní halu i zbytek domu už ohe ň notn ě pošramotil. Našt ěstí se jim povedlo zachránit střechu.“

Nedalo se pochybovat o tom, že si hasi či vedli skv ěle a nenechali nic náhodě. P řipravili si hadice a dýchací p řístroje a vyraženými vstupními dve řmi se pustili do budovy. Podle soused ů se obyvatelé zřejm ě zdržovali doma, ve čer tu totiž zahlédli sv ětlo a jejich rozvrzané auto parkovalo na p říjezdové cestě. Objevit t ěla trvalo hasi čů m pouhých pár minut, hned je taky vytáhli z doutnající budovy. Okamžit ě však pochopili, že na jejich zachra ňuje pozd ě, p říčinu smrti jim ovšem odhalilo až následné vyšetření.

Místo činu bylo docela zni čené. Ze vstupní haly se nezachovalo tém ěř nic, ohe ň se z řejm ě rozho řel právě odtud. Podle vyšet řovatel ů z hasi čského sboru došlo k použití zápalné látky, pravděpodobn ě tekutého leštidla na podlahu. Majitel nemovitosti jim sd ělil, že nedávno podlahy v budově renovoval a zásobu leštidla nechal nájemníkům k další pé či.

Torzo pohrabáče ukryté v bedn ě na uhlí p řežilo žár a poda řilo se na n ěm identifikovat zbytky Petovy k ůže. Dalo se tedy soudit, že ob ěť prošla p řed smrtí krutým mu čením.

„Dobrá,“ řekla si Jane a pokoušela se dát dohromady vývoj událostí před smrtí ob ětí. Vrazi se ukázali, když zmizel Barrable. Našly se stopy po násilném vloupání? Dá se tohle nějak posoudit?

„Zadní část budovy vyvázla relativně nepoškozená. Pokud se povedlo zjistit, okna i dve ře z ůstaly zajišt ěné, a vstupní dveře museli hasi či vyrazit, aby se sem dostali.“

„Takže je Pete s Amandou museli dobrovoln ě pustit. Oni je pak svázali, zkopali a vrhli se na ně s pohrabá čem.“

„Jenom na n ěj, na Amandin ě t ěle se žádná zranění nenašla.“

„Takže Peta škva řili, aby se dov ěděli, kam zašil ty peníze, o kterých se zmínil Barrable.“

103

„A ty pak našli v nádrži u záchodu. Aspoň to tak vypadá.“

„A potom Peta s Amandou holýma rukama zaškrtili.“ S imon přikývl. Patologická zpráva zněla jasn ě. Nikdo nepoužil provaz nebo jinou pom ůcku. Skr čení odbyli rukama, z řejm ě v rukavicích, nikde se nenašly žádné otisky po prstech.

Jane uvažovala nad provedením vraždy. Bylo t ěžké ukon čit takhle něč í život, chytit člov ěka za krk a ma čkat, dokud nevypustí duši. Vypadalo to brutálně a museli jste se dívat, jak z vaší ob ěti odchází život. Nabízela se vám spousta času uvažovat nad tím, co provádíte. Ona by nikdy nedokázala zakroutit krkem ani kuřeti a nedávno dokonce sledovala, jaké problémy s tím m ěl chlap jako hora v televizní sout ěži o p řežití. Uškrtit člov ěka vlastníma rukama vyžadovalo pěkn ě pevné nervy.

„Deale ři drog se v minulosti už takhle škrtili?“

„Zatím jsem na nic podobného nenarazil,“ p řiznal Simon.

„A co ti Albánci? Chovají se takhle ve východní Evrop ě?“

Pokr čil rameny. „Te ď jste m ě dostala. Nemám tušení.“

Nenechala mu vydechnout. „Není tohle spíš metoda se xuálního zlo činu? Christie p řece tohle provedl všem t ěm ženám. Nap řed je uškrtil a pak souložil s mrtvolami.“

Simon se zatvářil neš ťastn ě. „No díky, šéfko. Tohle je dost hrozné i samo o sob ě, vy z toho ješt ě d ěláte muzeum hrůzy.“

Usmála se. M ěla radost, že se jí povedlo vyvést ho z míry. „Ale víte, na co narážím. Kdyby šlo o drogy, n ěkdo by je zast řelil, nebo jim rozsekal hlavy na kaši baseballovou pálkou. Kdyby Amandu znásilnili, dávalo by to lepší smysl.“

„Jenže k tomu nedošlo. Nepovedlo se objevit stopy s emene, poškození genitálií, prostě žádná stopa po sexuálním styku.“

„Já vím,“ povzdechla si.

„Vy ženské prost ě za vším vždycky hledáte sex.“ Te ď už se zeširoka usmíval. Získal zpátky svou tvář, a to mu d ělalo radost.

„Měla bych ješt ě jeden post řeh o skr čení,“ pokra čovala v přemýšlení nahlas. „Je to čistá metoda. Když n ěkoho zast řelíte nebo umlátíte, hrozí vám potřísn ění krví. Ale jakmile mu p řiv řete p řívod kyslíku, m ůžete odkráčet bez nejmenší známky n ěč eho špatného.

104

Možná si odnesete na rukou sliny a na ob ěti z ůstanou stopy po vašich šatech, ale nic zásadního se nenajde.“

„A naši chlapci m ěli v ětší část posledních tří m ěsíc ů na to, aby zametli stopy.“

„Vám se po řád líbí ta teorie s dealery, že je to tak?“

„Ano.“

„Přestože krom ě výletu do Yorku nevíte nic, čím byste s nimi Peta spojil? A všichni mají na pátého listopadu spolehlivé alibi?“ Mezitím se totiž sta čila seznámit s výsledky výslech ů východoevropských podez řelých.

„Dohodli se a lžou nám všichni, šéfko. Až je chytneme p ři něč em jiném, začnou na sebe nasazovat. A pak se dovíme pravdu i o tomhle. Uvidíte.“

„Zkuste mi to ješt ě jednou vysv ětlit. Pro č myslíte, že to provedli oni? Vždy ť od Peta s Amandou jim nic nehrozilo. Dokonce i kdy by je dokázali identifikovat, co by si počali? Nebrali bychom je vážn ě a s žádným konkuren čním drogovým gangem p řece spojení nebyli.“

„To je tedy fakt.“

„A p řesto si myslíte, že to provedli albánští deale ři.“

Přikývl. „Ve východní Evrop ě má život mnohem nižší cenu než v Lancashiru. M ěli jsme tu v poslední dob ě i vraždu dvou dalších fe ťáků. Leighton se domníval, že si je vzala na starost t a parta z Yorku.“

„Pov ězte mi o nich.“

„Tihle si píchali. Zpož ďovali se s placením. Vsadil bych se, že te ď už v záznamech žádná zpoždění neevidují.“

„Ale ur čit ě je nikdo neuškrtil jako Peta s Amandou, že mám pravdu?“

Simon si povzdechl. Její nechu ť smí řit se s evidentními fakty ho viditeln ě dráždila. A z řejm ě je v právu, napadlo ji. Pomalu se jí za čínala teorie s drogovými kšefta ři zamlouvat. Superintendent by si asi takhle čerstvý p řístup k p řípadu nep ředstavoval.

„Neza čínám být na kon ě moc stará, doktore?“ zeptala se Ros z l ůžka v ordinaci Lionela Goodinga. Právě v čera jí zavalitý valach jejích p řátel Spring Fever za čal mít plné zuby a bolestiv ě ji nakopl. Celé dopoledne

105

se pokoušela bolest ignorovat, ale nakonec se p řece jen rozhodla navštívit léka ře.

Ml čky jí rukama p řejížd ěl po pohmožd ěném lýtku. Zdálo se, jako by otázku ani nevnímal. Nakonec se ozval.

„Doufám, že jste si nep řišla pro komplimenty, paní Bradeyová. Jste žena v nejlepších letech a zdravá jako řípa. A kon ě na tomhle vašem stavu ur čit ě mají svou zásluhu.“

„Pokud ze m ě zrovna necht ějí vykopat všechen život,“ za ťala zuby, jak pokra čoval ve vyšet ření.

Doktor odstoupil od lehátka a sundal si rukavice.

„Pokud m ůžu soudit, nic zlomeného tam není. P řirozen ě, jestli dáváte přednost rentgenové diagnóze, pošlu vás na snímek.“

Pot řásla hlavou. „Ne, díky, doktore. P ředpokládám, že byste mohl vědět, o čem mluvíte.“

Vážn ě se na ni podíval, jako by zvažoval, jestli si z n ěj d ělá dobrý den. Tuhle hru spolu hráli pokaždé. Ros m ěla doktora moc ráda.

„Být vámi, v život ě se na žádné p ředpoklady nespolehnu, paní Bradeyová,“ řekl a posadil se ke stolu. „Pětat řicet let praxe m ůj úsudek mohlo řádně nabourat.“ Zarazil se s prsty nad po číta čovou klávesnicí. „Předepíšu vám protizánětlivé tabletky a n ěco na bolest.“

„S tím se nezdržujte, doktore, lék ům se vyhýbám, jak to jde. Jestli to není nic než škrábanec, za pár dní to bude v pořádku.“

Vd ěč ně se na ni podíval. „Výborn ě, ušet řila jste mi souboj s touhle mašinou. Nainstalovali mi nový systém a já ho ještě nezvládám.“

Ros si bolavou nohu obula a postavila se. Nastal čas k rozlou čení, doktorovy vtípky si bude muset vyslechnout další pacient. Jenže léka ř na ni dnes kupodivu nesp ěchal.

„Paní Bradeyová, doufám, že vám to nebude vadit, ale rád bych věděl, jak po četný personál je potřeba v té vaší centrále pro trénink koní?“

„Vedu jen cvi čné stáje, nemám licenci trenéra.“ Napadlo ji, že lékaři ten rozdíl mnoho ne řekne. „Každopádn ě zam ěstnávám čty ři lidi.“

„A co dobrovolníci?“

„Ale ovšem, t ěch je tu spousta. Mladí, co se zbláznili do koní, by asi byli ochotní platit mi, abych je ke zví řat ům pustila.“

106

„Aha,“ za červenal se. „Takže kdybych dal váš telefon jedné mladé dám ě, o které vím, že by se ráda vrátila do sedla, nevyrazila byste s ní dve ře?“

„Ovšemže ne, možná by se ale musela za řadit do fronty. M ůžu si dovolit zam ěstnat jenom omezený po čet rozesmátých d ěvčat.“

„To chápu.“ Jeho šedé o či se dívaly do jejích. „Marie není zrovna rozesmátá a ze školy odešla loni. Její otec je… no, řeknu vám raději, že to má v poslední dob ě t ěžké. Jezdívala na koních, a podle mého by ji návrat k téhle činnosti postavil na nohy.“

„Takže mi ji doporu čujete?“

„Jednozna čně. Momentálně nám tu pomáhá se t říd ěním všech zápisů. Up římn ě řečeno si s tím novým po číta čem rozumí mnohem líp než my ostatní.“

Tohle Ros chápala jestli ostatní zam ěstnanci sdíleli doktorovu fobii k technice, nedalo velkou práci být tu nejlepší.

„Takže platí,“ oznámila. „Vy řiďte jí, že ji čekám zítra ráno o půl sedmé.“

Gooding p řikývl, „D ěkuju, paní Bradeyová. Bude tam.“

Ros o tom nepochybovala. Rozhodující bude, jestli se zjeví i další ráno. Těžká práce s koňmi hned za rozb řesku obvykle spolehliv ě odd ělila zrno od plev.

Jane vedla v ůz do poho ří Pennin a doufala, že se tenhle výlet vyplatí. Krom ě návšt ěvy místa Petovy a Amandiny smrti trávila poslední dny na stanici rozhovory s vyšet řovateli, kte ří se podíleli na jejím p řípadu, a seznamovala se s dokumentací. Plynoucí dny a týdn y po vražd ě prohlubovaly bezradnost detektiv ů. Po číta čový systém HOLMES za tu dobu nakrmili stovkami sv ědeckých výpov ědí a fakt ů. Získali je vyptáváním v sousedství, přezkoumáním záznamů telefonát ů i pátráním po minulosti obou obětí. A samoz řejm ě i z informací Leightonova řet ězce donaše čů z drogové scény po celé zemi. Hlava jí z toho všeho t řeštila a dosp ěla k pocitu, že pro les nevidí stromy. Možná by strom nepoznala ani v okamžiku, kdy si o něj rozbije nos.

Když zavolala Amandina starší sestra, rozhodla se o djet do Harrogate a p ředstavit se jako nová vyšetřovatelka. T řeba se jí povede nahlédnout do duše mrtvé dívky rozhovorem s někým z jejích

107

blízkých. Ze dve ří domku uprost řed nové výstavby se linulo žvatlání batolat p ři h ře. Okolní stavby se honosily identicky b ělostnými dve řmi s mosaznými lucernami na zápraží. Mezi auty na ulici dominovaly vozy s náhonem na čty ři kola a malá auta, všechna s dětskými seda čkami. Takhle vypadá společenství rodin nové doby. Amandina sestra Elizabeth Jacobsová se vdala za harrogatského advokáta.

Elizabeth se ji pokusila usadit do obývacího pokoje , jenže Jane přijala nabízený šálek kávy a následovala ji do kuchyě, kde sed n ěly t ři děti, z řejm ě se sešly na sva činu. To nejmenší, ur čit ě ješt ě v plenkách, bryndalo z pohárku džus na balíček se sušenkami, zatímco druhé dv ě se rvaly o balí ček cukroví zna čky Jaffa a ani trochu nev ěnovaly pozornost nepo řádku na stole.

Jane si vzala na starost kávu a jejich matka se pustila do nepo řádku. Elizabeth byla plavovlasá, plnoštíhlá a krásná. Pevně a laskav ě vydávala rozkazy a d ěti je plnily, což Jane fascinovalo. Z její usm ěvavé tváře Jane usoudila, že starosti s trojicí ani ne p ětiletých d ětí zřejm ě braly všechen čas na smutek z úmrtí sestry.

Elizabeth se poda řilo nastolit mezi potomky jakýsi po řádek a vmanévrovat je do vedlejšího pokojíku. Jane zaznamenala její západní přízvuk. Ve spisu se do četla, že rodina pochází z Cornwallu, Elizabeth se zapsala na univerzitu v Leedsu a do koní poblázněná Amanda ji následovala na sever, dala se zam ěstnat v Yorkshiru a poté v Lancashire Jejich nejmladší sestra Josephine se s batohem vydala na cestu kolem sv ěta, kterou p řerušila kv ůli Amandin ě poh řbu.

Jakmile osam ěly, z Elizabethiny tváře vyprchal veškerý optimismus. Jane se te ď nabízela možnost prohlédnout si ji po řádně, všimla si hlubokých stín ů pod jejíma o čima. Brzy pochopila, že si připisuje podíl viny na sest řin ě smrti.

„Věř ila byste, že mi Pete po prvním setkání p řipadal vážn ě okouzlující? Dob ře vypadal, choval se mile a vyjad řoval se jako moderátor z BBC. Říkala jsem Mandy, a ť po n ěm jde. Jen a ť ti neproklouzne mezi prsty, tak jsem jí to povídala.“ Trpce se usmála. „A on se z n ěj vyklubal jeden z nejv ětších budižkni čem ů na téhle planet ě.“

Jane z ůstala zticha, jen s ú častí p řikyvovala. Pete sice na ve řejné škole nijak nezářil, z řejmě ale na první dojem p ůsobil skv ěle. A ženy

108

se ho asi dlouho snažily zbavit návyku na hraní a heroin. Žádná z nich neusp ěla. Ty citliv ější pak musely trp ět v jeho spole čnosti vším, proti čemu bojovaly.

Elizabeth ale zaplatila nejkrut ější da ň.

„Um řela jenom kv ůli n ěmu. To je na tom to nejbolestiv ější. Pomyšlení, že se prost ě namotala do cesty, když si s ním ti jeho deale ři p řišli vy řídit ú čty.“

„Takže vy tomu v ěř íte, že ano?“

„Podle pana Jonese v tom šlo o obchody s drogami. B ylo to tak?“

„Je to dost možné.“

„Ráda bych v ěděla, pro č jste ješt ě nezav řeli ta zví řata, co to provedla. Pan Jones si prý byl dost jistý jejich vi nou.“

„Pan Jones už na tomhle p řípadu ned ělá. Vyšetřování teď vedu já.“

„Cože?“ Udiven ě zamrkala. „To znamená, že jste zpátky na nulovém bod ě? Takhle je ale nechytnete, nemyslíte?“

Jane ztuhla. „Neznamená to nic. A já jsem přesv ědčená, že pachatele dostaneme.“

„Ale?“ zeptala se Elizabeth ledov ě.

„Zatím nám chybí p římý d ůkaz, který by n ěkoho spojoval s vraždami. Dá se p ředpokládat, že to souviselo s Petovými drogovými kšefty. Jenže my musíme p řezkoumat všechny aspekty.“

„A proto pana Jonese odvolali a nasadili na ten p řípad vás?“

Jane by zajímalo, co p řesn ě Elizabeth na univerzit ě studovala. Ur čit ě nebyla hloupá. Už pochopila, že u ní s nabídkou po mocné ruky neusp ěje, její p ředch ůdce si tu vedl podstatn ě líp.

„Můj muž říkal, že se kolem toho moc dlouho tlachá. Povídal, že pokud byste cht ěli jít k soudu, ur čit ě byste už n ěkoho zabásli.“

Našt ěstí se právě v tom okamžiku ozval zlostný výk řik a Elizabeth odb ěhla k d ětem. Než se vrátila, Jane už se nachystala na zm ěnu tématu.

„Můžu se vás zeptat, jestli vás nenapadá někdo, kdo by cht ěl Amand ě ublížit?“

Elizabeth tím dokonale zasko čila. „Jako t řeba kdo?“

„No t řeba žárlivý p řítel, kterého pustila k vod ě.“

Zavrt ěla hlavou. „To ur čit ě ne.“

109

„Rozmyslete si to, prosím, paní Jacobsová. Nechci památce vaší sestry nijak škodit, ale pokud vím, p řed nast ěhováním k Petovi se kolem ní vyskytovalo pár obdivovatelů.“

Vyjad řovala se nejzdvo řileji, jak to dokázala. Podle lidí ze stájí, kde naposled pracovala, se Amanda chovala k muž ům stejn ě blázniv ě jako ke koním.

Elizabeth te ď zn ěla ublížen ě. „Po Mandy šli ve stájích všichni, než ji Pete zkrotil. Odjakživa se chovala spole čensky a s každým se přátelila. A byla krásná.“

Jane si vybavila snímky dív činy nap ůl spálené mrtvoly. Tyhle dvě představy k sob ě moc neladily.

Elizabeth po chvilce ticha neochotn ě pokra čovala: „Z nás tří m ěla Mandy na mužské nejv ětší sm ůlu. Já jsem se s Cliffem setkala ve své první práci a prostě jsme si padli do oka. S Jo je to stejné. Cestuje t e ď s klukem, s kterým chodí od patnácti. Mandy ale vždycky hledala toho pravého.“ Spiklenecky se na Jane pousmála. „Ale při tom hledání se ob čas poveselila.“

„Vyvíjel se n ěkterý z jejích vztah ů n ějak mimo řádně?“

„Nic m ě nenapadá, ale já bych se sotva n ěco dov ěděla. Moc jsme se nevídaly, když se odst ěhovala. Když d ělala v Yorkshiru, své p řátele sem ob čas p řivedla, do Ridgemooru je to slabých padesát kilometů.“ r

Jane p řikývla. Dostihové scéně nerozum ěla, ale Simon jí vykládal o r ůzných stájích, kde Amanda pracovala. P řipadalo jí, že ve volb ě zam ěstnavatel ů byla tém ěř stejn ě promiskuitní, jako ve výb ěru partner ů. Obou m ěla spoustu.

Přerušil je další ruch u d ětí. Jane usoudila, že se blíží čas koupání, které jejich debatu ukon čí. Netušila, zda se jí zatím povedlo Elizabeth získat, ale aspo ň už ji snad nepokládá jen za neschopného vet řelce.

Cestou ke dve řím se Elizabeth zeptala: „P ředpokládám, že netušíte, co se stalo se všemi sest řinými fotkami?“

Jane pokr čila rameny. Chalupu po požáru obrátili vzhůru nohama, všechny v ěci prozkoumali a p ředali rodinám zesnulých hned, jakmile usoudili, že pro vyšet řování nebudou potřeba.

„Kde si je nechávala?“

„V kredenci, ve staré plechovce od sušenek. M ěla je jen tak, bez alba.“

110

Jediná kredenc stála v hale pod schodištěm, v místnosti, odkud se ší řil požár. Jane p řipadalo nanejvýš nepravd ěpodobné, že by fotografie přežily.

„Prošet řím to, ale moc bych tomu nev ěř ila.“

„Já už v ěř it nebudu,“ poznamenala Elizabeth, když za ní zavír ala dve ře. „Nad ěje m ě už p řed časem opustila.“

Jamie se hnal po cesti čce a pokoušel se držet tempo s vysokou postavou p řed sebou. Bundu m ěl propocenou a tepláky hnědly od stop ko ňských koblížk ů, které tu ležely všude, kam se člov ěk podíval. Byl to Dav ův návrh, doprovodit ho na dnešním b ěhu p řes rašeliništ ě. P řed hodinou mu to p řipadalo jako dobrý nápad, jenže to si neuv ědomil, jak moc mu chybí do n ějaké formy.

Doplazil se na vršek a zjistil, že Dave klusá na míst ě, velkou hlavou schovanou v kulichu naraženém až na uši. Zub y se mu zaleskly ve veselém úsm ěvu. „To je dost, jdeš práv ě v čas,“ poznamenal a ukázal na oblohu na západě.

Mezi deš ťovými oblaky nad blaty rozehrál proud paprsk ů zapadajícího slunce scenérii jako reflektor, p řejížd ěl po vršcích a údolích a jisk řil v ledem roubené hladin ě potoka pod nimi.

„Profesionální sportovec se musí udržovat v kondici,“ šklebil se Dave. „Za katrem jsi byl v lepší form ě.“

„Já nesportuju zrovna v b ěhání,“ bránil se Jamie. „A už v ůbec ne v pacht ění do kopce s cvokem, jako jsi ty.“

Dave se zasmál do větru, který jim do tvá ří vrhal první kapky dešt ě. „Přespolní b ěh je to nejlepší, kámo. Oblaží t ělo i ducha. Podívej.“ Ukázal na horizont, kde se z oblak k zemi snášela duha.

Jamie nemohl pop řít nádheru téhle scenérie, déšť ale sílil a vítr se mu ledov ě prohryzával k t ělu. Dívali se pak, jak slune ční paprsky mizí v monotónní šedi mrak ů a duha se ztrácí z dohledu.

„Tv ůj stan by m ě dneska dvakrát nelákal, Dave. Ur čit ě se nechceš usídlit v dom ě?“

Dave se nezdržoval s odpov ědí. Prost ě zakroutil hlavou a dal se zase do b ěhu, tentokrát dolů, opa čným sm ěrem.

Jamiemu se ulevilo a p řipojil se k n ěmu. „Tak jak to vidíš, pom ůžeš nám? Řekni, k čemu ses zatím dostal?“

111

„K čemu bych se m ěl dostat?“

Dokonce i z kopce a p ři klusání se s ním držel krok jen těžko. „Vždy ť víš, co si myslíš o Pippiných koních.“

„Myslím, že jsou moc krásní.“ Dave prob ěhl louží, kterou déš ť prom ěnil v jezírko. „Ale ur čit ě ne tak jako tvá sestra.“

Jamie se cachtal za ním. „A dál?“

„Dál nic, kámo. Víc jsem zatím nezjistil.“

Možná ho namíchly Jamieho otázky, možná nedostatek rychlosti, Dave každopádn ě prodloužil krok a zmizel v kopci z doslechu. Jamie se škobrtal za ním. Toho člov ěka už p řed ve čeří ur čit ě neuvidí.

„Mámo, haló, n ěco pro tebe mám.“ Robbieho o či za širokými obrou čkami brýlí zá řily nadšením, jak se na Jane ze dve ří díval. Vzhlédla k n ěmu od stohu papír ů na stole své malé pracovny. Za posledních deset minut ji sta čil vyrušit už pot řetí. Elizabeth Jacobsová nebyla jediná žena na sv ětě, jejíž d ěti vyžadovaly pozornost.

„Já myslela, že si d ěláš úkoly,“ řekla tak stroze, jak to dokázala. Stálo před ní její jediné dítě, plod zpackaného manželství nucený sdílet dva domovy. Den za dnem se pokoušela minimalizovat dopady téhle situace.

„No jo,“ p řipustil lehkomysln ě. Až se mu pro čistí pokožka a trochu vyroste, bude z n ěj sympatický mladík, napadlo ji. Zatím byl ale trochu neohrabaný. Vlastn ě up římn ě řečeno byl zatím p ěkné nemehlo.

„Poslouchej,“ nedal se odradit. „Jsi v místnosti s t řemi vypína či a v chodb ě za dve řmi najdeš t ři žárovky. M ůžeš navolit na vypína čích jakoukoli kombinaci, ale když tu místnost opustíš, nesmíš se vrátit. Jak zjistíš, který vypína č pat ří ke které žárovce?“

Jane zavr čela. Tohle bylo pro n ěj typické. M ěl napsat slohovou práci z angličtiny, jenže on ud ělá cokoli, jenom aby nezbytnou práci odsunul. Ne že by se vyhýbal duševnímu cvi čení, prost ě ducha cvi čil v n ěč em jiném, než bylo potřeba. Miloval podobné hádanky, prapodivné v ědeckofantastické romány a počíta čové hry, které zřejm ě nikdy nijak nekon čily.

Jane se rezolutn ě postavila proti zapojení po číta če k n ěmu do ložnice, bála se, aby netrávil celé noci připojený po internetu na

112

pornografické stránky. Pak ale zjistila, že Clive mu u sebe p řístup na internet umožnil. P ěkn ě zu řila, dokud jí Susan neukázala záznam stránek, které na síti Robbie navštěvuje. Ukázalo se, že v ětšinu času tráví hraním šach ů se soupe ři z opa čné strany zem ěkoule. Nenašla nic, za čím se dala odhalit nadm ěrn ě odhalená žena. A Jane jako pravá matka s mate řskými instinkty se te ď za čala starat, jestli jejího syna děvčata v ůbec zajímají. „Tak co myslíš, mami?“

Věděla, že by m ěla být ráda. Stál před ní chytrý a pilný kluk. Některé p ředm ěty ho sice nudily, ale i s t ěmi se dokázal porvat a vedlo se mu skv ěle. A navíc, pokud v ěděla, nekou řil, nelaškoval s drogami a ani netrávil příliš času u nevhodných televizních program ů. Na druhé stran ě se však vyhýbal fyzické námaze, z ůstával raději p řed po číta čem než venku, a chyb ěly mu p řítelkyn ě opa čného pohlaví.

„No tak, mami. To si říkáš detektiv?“ Jane s hádankou nedokázala pohnout. Obvykle na jeho testy nesta čila a Robbieho její časté neúsp ěchy d ěsily. Jak m ůže vy řešit zlo čin, když nedokáže správně uvažovat? Na tohle Jane rovn ěž nenašla odpov ěď .

„Chceš v ědět, jak to má být?“

Přiznala porážku. „Asi to budeš muset vysypat.“

V o čích se mu zablýskl triumf. „Je to jasné. Zapneš dva vypína če a po p ůl minuty jeden zase vypneš. Pak vstoupíš do chodby. Jedna žárovka bude svítit to je ta, kterou jsi zapnula. Jedna bude studená ta, které ses ani nedotkla. A ta třetí sice svítit nebude, ale bude teplá. To je ta, kterou jsi rozsvítila a zhasla. Jasné jak facka.“

Bylo to jasné… te ď, když to vysv ětlil.

„Víš, mami, n ěco ti řeknu,“ pokra čoval, aby ji řádně propral. „Jsi beznad ějný p řípad.“ Oznámil jí to ale s takovou láskou, že se ani nemohla urazit.

Pak se vrátil k sobě do pokoje a ona sklonila zrak k poznámkám z vyšet řování. Pokud bude pokračovat tímhle tempem, její syn nebude jediný, na jehož otázky nenajde odpov ěď .

Marie prohrabovala hn ůj s pilinami a nasávala důvěrn ě známý zápach. V t ěch dávných dobách, kdy mívala koně, jí tahle práce nikdy nevadila na rozdíl od Alana. Dokázal být neuv ěř iteln ě líný, když se mu necht ělo d ělat. Jednoho dne usoudil, že ona se v hnoji vlastn ě

113

hrabe ráda, a veškerou práci ve stáji nechal na ní. „N ěkdo se prost ě zrodil pro hrabání v hovnech,“ říkával jí. „A ty z řejm ě k téhle sort ě pat říš.“ Její nebohý brat říček se dokázal občas chovat jako p ěkný prevít.

Ve stájích Ros Bradeyové se přihlásila přesn ě na čas, v p ůl sedmé, dva kilometry sem šlapala na kole chladným ranním d ešt ěm. Časné vstávání jí nevadilo, zvykla si na ně už jako uklíze čka. A tentokrát ji navíc čekala práce, kterou si zamilovala, i když za ní nenásledovala odm ěna.

Ros ji zdvo řile a krátce uvítala a rovnou ji poslala vyčistit ko ňská stání. Pak následovaly pokyny pro další dívky a její asistentka Marii provedla po nevelkých stájích pro dvacet obyvatel.

Marie se zatím dostala do t řetího boxu, jehož obyvatelem byl od pohledu nervózní ryzák s lysinou. Jakmile vstoupila, zacouval od ní co nejdál do opačného rohu.

Prohrabovala se nasáklými pilinami a d ůvěrn ě na kon ě mluvila, jak m ěla ve zvyku. Alan jí říkával, že se k jejich Misty chová jako cvok, jenže ona se toho zvyku nedokázala zbavit. A te ď jí navíc připadalo jako dar z nebes, že má s kým mluvit. A tak vykládala ryzákovi o tom, co a jak se jí v životě da řilo t řeba o zám ěně uklíze čské d řiny za práci u lékaře, kde m ůže získat d ůležité poznatky pro studia a navíc má ráno čas, který te ď m ůže strávit ve stájích. Vyprávěla tak dlouho, že se ani nedostala k dalším, už v ůbec ne tak příjemným záležitostem, jako že jí otec s teti čkou Joyce za čínají pěkn ě pít krev, a jak zjistila, že teti čka nechává tátu tajně kou řit, a jak se nedávno dověděla o Colinov ě nové p řítelkyni, kade řnici s piercingem v pupíku. Tohle by ji ovšem dvakrát nezaujalo, kdyby se poslem téhle novinky nestala zrovna Gail.

„Dáte si čaj?“

Ros stála ve dveřích do stání s kouřícími hrnky v rukou.

Překvapen ě k ní vzhlédla, ale Ros jí sebrala zmatené omluvy z e rt ů. „Vedete si dob ře.“

Marie si vzala jeden z hrnk ů. „Díky. Já kon ě celkem dlouho ne čistila.“

„A jak se choval tenhle?“ zeptala se Ros a ukázala na ryzáka. Pozorn ě je sledoval, jako by rozum ěl všemu, o čem se dohadují.

114

„Skv ěle. Asi m ě má za prašt ěnou husu, protože jsem po řád něco žvatlala, ale snad mu to ani nevadilo.“

Volnou rukou se natáhla k bílé lysině. K ůň se bez protest ů nechal poškrábat.

„A kdo vás k n ěmu poslal uklízet?“ zeptala se Ros laskav ě. „Chystala jsem se sem sama.“

Marie zmaten ě zamrkala. Nikdo ji sem neposlal, prost ě předpokládala, že se tu má uklidit. „Promiňte,“ zakoktala.

Ros se usmála. „Vůbec se neomlouvejte. Jednou m ě po řádně nakopl a i další d ěvčata s ním m ěla problémy, ale vy dva mi pro sebe připadáte jako stvoření.“

Marie se na kon ě udiven ě podívala. Te ď jí za čal ruku jemn ě olizovat jako n ěco nesmírn ě delikátního.

Ros je spokojen ě pozorovala.

„Jak se m ůžete zdržet?“

„Měla bych být v ordinaci do deseti.“

„Takže je spousta času, abyste ho odjezdila.“

„To ano prosím!“

„Umíte taky skákat?“

„Skákala jsem,“ p řipustila. Ve dvanácti získala v parkuru bronzovou medaili, ale od té doby tuhle dovednost nerozvíjela.

„Tak dob ře. Já ho zaškoluju pro přítele, a jestli chcete, dám vám ob ěma jednu lekci.“

To tedy cht ěla všemi deseti. Dlouhá léta nepocítila takové nadšení.

Malcolm našel Tobyho na tréninkové dráze v Ridgemooru uprost řed druhého tréninkového lotu. Venku se nabízela výborná možnost k rozhovoru, nehrozily tu žádné zvědavé uši. Na druhé straně se musel o otcovu pozornost d ělit, trenér totiž sledoval, jak si kon ě v rychlé práci vedou.

„Pot řebuju tvou pomoc s Adolfem,“ za čal Malcolm. „Lidi od Beauforta po Haydocku zrovna nezářili nadšením.“

„A co asi čekali v prvním startu?“

„Já jim to říkal taky, ale Beverley Harrisová se začíná dostávat pod tlak. Snaží se u šéfa n ějak zabodovat.“

115

Toby si s odpov ědí dal na čas a dalekohledem sledoval kon ě na cest ě v řesovišt ěm. „A co ode m ě te ď čekáš?“

„Zavolej Barneymu Beaufortovi a ujisti ho, že je vš echno v po řádku. Napovídej mu něco o tom, jak velkou budoucnost má Adolf před sebou.“

Tobby namíchnuté zavrčel.

„Takže mu kv ůli tob ě mám lhát?“

„Pot řeboval bych, abys mu situaci nastínil v nejlepších barvách, jak dokážeš.“

„Nemám rád ani Beauforta, ani jeho koně.“

„Ale proti jeho pen ězům nic nemáš, že je to tak, tati? T řicet talí řů od toho tlus ťocha Barneyho není špatná odm ěna za trochu námahy.“

Otec odložil dalekohled a podmra čen ě si ho m ěř il. Malcolm jeho jedovatému pohledu nev ěnoval pozornost. Své už si řekl. Peníze pro jeho tatíka odjakživa znamenaly strašn ě moc.

„Dobrá, spojím se s ním, když to jinak nejde.“

„Díky, tati.“

Někdy to bylo vážn ě t ěžké, ale otec nakonec vždycky pochopil co a jak.

116

6

Tváří v tvář nevypadal Smra ďoch Barrable tak odporn ě, jak si ho Jane představovala z doslechu. Aspo ň z dálky ur čit ě ne. Byl docela učesaný, s p říjemnou usm ěvavou mladickou tváří. Jeho úsm ěv pohasl, když Jane p řistoupila k rohovému stolu kavárny na dálničním odpo čívadle, kam ho inspektorka Lucy Jenkinsová vylákala na ob čerstvení zdarma. Lucy i po osmi letech ve služb ě a zisku černého pásku v judo vypadala s velikýma nevinnýma o čima jako neposkvrn ěná absolventka střední školy, což ji pasovalo na ideální kandidátku k nažhavení Barrabla do správné konverzační nálady. Jane ho samoz řejm ě mohla prost ě sbalit na ulici a p řivézt k výslechu se vším všudy, jenže drsný p řístup se n ěkdy ukázal jako kontraproduktivní.

„Nazdárek,“ vyhrkl s hutným yorkshirským p řízvukem. Vypadá jako z televizní reklamy na farmářské produkty, pomyslela si Jane a posadila se vedle n ěj, aby mu od řízla ústupovou cestu. Út ěkem by si ostatn ě dvakrát nepomohl, nem ěl se p řece jak dostat z dálničního odpo čívadla.

Zblízka Jane hned pochopila, jak p řišel ke své p řezdívce. Vydával zatuchlé aroma, ke kterému mohl přijít jen d ůsledným ignorováním osobní hygieny. Donutila se k úsm ěvu a p ředstavila se.

„Takže vy ste záplata za starýho Jonese,“ odv ětil. „Povídali, že si šel po svým.“

Lucy na Jane lehce zavrt ěla hlavou. A ť se Barrable doslechl o Leightonovi cokoli, od ní to nepocházelo. Potíže postrachu drogové

117

scény v Lancashiru, inspektora Jonese, se určit ě dostaly pod drobnohled jak mezi dealery, tak u jejich zákazníků. Barrable se svými p řáteli možná měli o vyhlídkách degradovaného detektiva lepší přehled, než jeho kolegové.

„Ur čit ě víte, o čem bych si s vámi ráda promluvila, pane Barrable,“ řekla Jane.

Smra ďoch dohnal vidli čkou poslední kousek toastu na talí ři a str čil ho do úst.

„Říkala jsem si, že se vám tu bude mluvit líp, než p ři výslechu na stanici.“

Pozoroval ji a žvýkal. Pak polkl.

„Ten se ale dá snadno zařídit,“ dodala.

Nakonec se ozval. „Máte čva ňháka?“

Jane se pokoušela jeho žádost p řeložit ješt ě v okamžiku, kdy Lucy položila na st ůl balí ček cigaret. V p říštím momentu krabi čku sev řely Smra ďochovy špinavé prsty. Mlčky sledovaly, jak strhnul celofánový obal a vsunul první kousek mezi rty.

Jsou to ruce, které vytřásly život z těl Amandy a Peta? Pro č ne? Barrable p řece sám přiznal p řítomnost na míst ě činu. Ty peníze vid ěl. Mohl to bez problém ů provést.

Smra ďoch vydatn ě nasál kou ř do plic a ušklíbl se na ni. Krabi čka zmizela kdesi v útrobách jeho uváleného kabátu.

Jane v ěděla, že on nevraždil. Jeho partnerka ho k Petovi zav ezla a čekala p řed domem, než domluví obchod. Jakmile sehnal drogy, sp ěchali spole čně dom ů a p řivedli se do extáze. Krátce nato se připojili k bujaré společnosti student ů ze sousedství. Od p ůl desáté až do rána m ěl nepr ůst řelné alibi. Dokonce, i kdyby vraždil a pak zapálil dům, ohe ň by p řed vyhlášením poplachu musel doutnat p ůldruhé hodiny, a n ěco takového p řipadalo hasi čským expert ům velmi nepravd ěpodobné.

Smra ďoch jim ale každopádn ě řekl o pen ězích, jejichž zmizení pokládali za motiv. Proč by jim o nich vykládal, pokud je pak ukradl? A pro č by si je vymýšlel, jestli v ůbec neexistovaly? Možná smrd ěl na hony, ale nikdo ho nepovažoval za úplného pitomce. A v tomhle případ ě zatím hrál velmi významnou roli. V jakémkoli proce su by na jeho sv ědectví stál celý p řípad.

118

A tak Jane nasadila tón ostražité zdvo řilosti a požádala o shrnutí událostí z pátého listopadu znovu, tentokrát pouze pro svou osobní pot řebu. „Vážn ě by mi to pomohlo,“ prosila naléhav ě.

Zdálo se, jako by její žádost zvažoval. „No tak jo,“ svolil nakonec milostiv ě a pustil se do vypráv ění.

V ni čem podstatném se neodchýlil ani od informací, které jí jako první sd ělil Simon, ani od své podepsané svědecké výpov ědi. Dorazil na místo úpln ě na dn ě krátce po p ůl osmé. Pete byl v rozverné náladě a pohrával si s ním. Napřed mu p ředstíral, že žádné drogy vlastně ani nemá, a pak se mu svěř il, že už se nehodlá zabývat mr ňavými obnosy a mizernými kšefty. Smra ďoch nem ěl na jeho žvan ění náladu, chystal se zmizet a vyzkoušet ostatní zdroje, které ho napadaly. Nato Pete zm ěnil názor, ujistil ho, že jenom žertoval a že Smra ďochovi samoz řejm ě pom ůže z bryndy. Pokra čoval ale ve vykládání o tom, jak se chystá rozšířit záběr svých aktivit. Smra ďoch už tyhle řeči znal, a tak se omezil na povytažení obo čí se slovy: „Aha, tak to jo.“ Potom sebral Pete ze stolu igelitovou tašku a hodil mu ji do klína, prý a ť se mrkne. Uvnit ř našel peníze, t ři balí čky nijak ohmataných bankovek svázané gumičkami.

„Neptejte se m ě, kolik tam bylo,“ pokra čoval Barrable. „Byly tam červený a hn ědý peníze, a bylo jich sakra dost. Víc nevim.“

„A ptal jste se, kolík tam je?“

„Ale jo, jenže on se p ěkn ě nafouk. Povídal jenom: Dost na to, abych se dostal do Orient Expressu. Myslel asi, že se chyt t ěch východoevropan ů, o kterejch po řád mluvil. V jednom kuse vykládal o Orient Expressu, a tyhle drogy se vozej p řes Turecko, víme?“

Smra ďoch si zapálil další cigaretu od p ředchozí. „Vypadalo to, že se mi chystá vysypat, kolik tam je, jenže pak se zjevila Mandy. Když mě vid ěla s t ěma prachama, mohlo ji trefit. Drapla tu tašku a za čala na něj je čet, vážn ě mu to dávala sežrat. Nap řed mi napadlo, že na n ěj řve proto, že mi ty prachy ukázal, ale on jí prej slíbil, že je bezpe čně schová, a vybod se na to.“

Tenhle detail si Jane nevybavovala. „Uvedl jste to p ři výslechu?“

„Možná ne. Jestli chcete, tak to doplním. No ale von ji pak n ějak uchlácholil. Povídal, že to hned n ěkam nacpe a ona si pustila televizi,

119

asi ji uklidnil. Pete mi dal zboží a já si řek, že bych se m ěl zdejchnout, a tak jsem se taky zdejch.“

„Asi se nezmínil, kam se chystá ty peníze schovat, že ne?“

Barrable pot řásl hlavou.

„Ani ne říkal, odkud pocházejí?“

„Povidal jenom, že m ěl trochu št ěstí.“

„A co myslíte vy, odkud se mu sypaly?“

Smra ďoch zatáhl z cigarety a rozvalil se v křesle. „Nemám tuchy,“ opáčil. „Ale n ěco vám povim, já si takle štěstí nep ředstavuju.“

Jane p řikývla. V tomhle s ním naprosto souhlasila.

„Už pro m ě n ěco máte, Dave?“

Pippu opakování té otázky už začínalo unavovat. Od p říjezdu Dava Prescotta uplynul tém ěř celý týden, a on se zatím neunavoval žádným prohlášením o svých poznatcích. Nebýt Jamieh o, který tak zoufale pot řeboval p řítele, už by ho asi dávno poslala pry č.

Vlastn ě neposlala, opravila se v duchu, protože Dave se jí samotné za čal docela zamlouvat. V jeho p říjemných zp ůsobech nacházela něco uklid ňujícího, i když na první pohled vypadal d ěsn ě. A p řestože nedodal objednané zboží, našly se pro n ěj další úlohy. Druhého dne ho Pippa p řistihla v kanceláři se sluchátkem. Předpokládala, že vy řizuje vlastní hovor, ale jak se ukázalo, on pouze odpovídal na telefonáty v dob ě, kdy v kanceláři nikdo nebyl, a sepsal jí úhledn ě seznam vzkaz ů, na které má odpovědět.

Potom už v ěnoval telefonování a vyřizování papírů každé ráno pár hodin. Um ěl být neuv ěř iteln ě precizní.

„A co je na tom zvláštního?“ podivil se, sotva se o tom zmínila. „Šestkrát jsem organizoval mezinárodní přespolní b ěh. P řijížd ěli k nám běžci z celého sv ěta, a startovné jsme odváděli na charitativní akce. Tahle vaše kancelářička je proti tomu vážn ě hra čka.“

Pippy by se jeho odpov ěď mohla dotknout, kdyby ji nedoprovodil významným mrknutím a zvednutím telefonu d řív, než sta čila otev řít pusu.

Dnes se ale usadil na opa čném konci stolu a v ruce držel list ušmudlaného papíru popsaný úhledným rukopisem, na který už si

120

za čínala zvykat. Když položila svou každodenní otázku, p řikývl a ukázal na poznámky.

„Tak p ředevším,“ za čal, „říkal jsem si hned, že jste trošku trhlí. Ur čit ě jste si všimli, že lidi a kon ě b ěhají jinak. Čty ři nohy proti dv ěma. A kon ě neum ěj mluvit, takže narážíme i na trable s komunikací. Ale vy jste inteligentní ženská, a tak jsem si řek, že to s váma přece zkusím.“

„Děkuju,“ opáčila. Zdálo se jí to vhodné.

„Po řádně jsem si prohlíd, co to tu všechno máte. P ředstavuju si to jako tréninkovej tábor někde ve východní Africe, kde se chystají nejlepší Ke ňani. Snažil jsem se nev ěnovat pozornost odlišnostem mezi běžcema a ko ňma a soust ředit se na to, co je spojuje. Takže tu máte soubor špi čkovejch atlet ů, bydlí spole čně, trénujou spolu den co den, a všichni cht ějí vyhrávat.

Jedno vám ale řeknu hned. P řipadá mi, že to vaše zvířata maj zatracen ě lehký. Po řád se kolem nich motá spousta lidí, ve dne v noci se o n ě staraj a dohlížej na n ě. A když se od nich chce, aby n ěco dělali, tak co vlastn ě? Pokud jsem to sledoval, nic moc. Zaklušete si s nima po louce a hodinku si odbydou na vzduchu, a pak zas šup zpátky na čaj a oplatky, k tomu po řád jenom oprašování a starání. Tomu se nedá zrovna říkat pracovní zátěž, nemyslíte? Kdyby to byli atleti, ud ělaj týdn ě minimáln ě sto padesát kilák ů. Řek bych,“ dodal a ke zd ůrazn ění svých slov za čal kostnatým prstem bouchat do stolu, „ řek bych, že není správn ě, když p ůltunový zví ře se čty řma nohama d ělá mí ň práce než osmdesátikilovej lidskej atlet. Uvažoval a jste o tom brát je ven dvakrát denně?“

Pippa si povzdechla. V tomhle se strefil. „Chápu, jak to myslíte, Dave, ale ono je to o nákladech. Stájníci v poledne kon čí a mají přestávku do čty ř. Kdyby tu místo p řestávky zůstávali, musela bych jim víc platit, a já už takhle sotva vyjdu.“

Běžec z řejm ě tenhle argument akceptoval, což ji uspokojilo. I p ři všem svém skepticismu doufala, že spole čně n ěco vymyslí a on n ějak pom ůže.

Znovu se ozval. „A co t řeba kdyby ve čer neuklízeli, ale místo toho brali kon ě ven? Vím, te ď v zim ě se časn ě stmívá, ale dalo by se za čínat d řív. A ť to vemu, jak chci, vaši kon ě pot řebujou víc pracovat.“

121

Pippa souhlasn ě p řikývla. To, co říkal, dávalo smysl, jenže trénink koní neznamenal jenom fyzickou kondici. Podle jejích zkušeností existovala jistá úměra mezi tím, kolik jste s kon ěm napracovali a tím, kolik toho po práci sežere. Pokud jste je v práci přetáhli, často své příd ěly nesežrali nebo vyvrhli, a to v ěstilo trable.

Někte ří trenéři dokonce tvrdili, že je t řeba kon ě nau čit správně žrát dřív, než s nimi poprvé vyrazíte ke cvalu. Jakmile do zví řete dokážete denn ě nacpat čtrnáct až osmnáct liber kvalitního krmení, třeba ovsa nebo granulí, m ůžete se pustit do tréninku s jednou jistotou. I p ři ztrátě váhy v tréninku zvířeti zbude tolik síly, aby bez problém ů p řežilo.

Pokusila se to Davovi vysv ětlit. „Spousta lidí zapomíná, že plnokrevníci se k dostih ům šlechtí už dlouhá staletí. Jsou to strašn ě háklivá zvířata, náchylná k labilitě. Nedá se jim prostě říct a ť dneska víc pracují, protože je čeká dostih.“

Dave pozorn ě naslouchal a p řikyvoval holou velkou hlavou. „A co kdybych vám udělal program tréninku pro pár slabších zvířat. Zam ěř ím se na postupnej nárůst rychlosti a vytrvalosti. Ur čit ě ukecáte čty ři stájníky, aby mi pomohli, a my budem trénovat dvakrát denně.“

Vyhlídka na vyzkoušení nového postupu Pippu lákala. A v ěř ila, že Dave dokáže o vhodnosti nového postupu přesv ědčit i ostatní. Pokud na n ěj bude dohlížet, nemá p řece co ztratit.

„Dobrá,“ p řitakala. „Tak to tedy zkusíme.“

Nap řáhl k ní ruku a ona ji přijala. Její prsty se ztratily v zajetí t ěch jeho.

„Něco vám poradím,“ dodal s úsm ěvem. „Když se z toho vyklube úplnej průšvih, m ůžete to hodit na Jamieho.“

Poznala, že za číná pracovat s někým, kdo ji dokáže rozesmát.

Při poslední návštěvě závodišt ě v Carlislu sem Jamieho p řivezl vrtulník. Vyhrál tehdy dvakrát v Riponu a sem se dostal právě v čas, aby získal poslední dostih programu. Ani si nevzpomínal, jak se tenkrát dostal ze závodiště, ale skon čil na divoké party ve m ěst ě a jasn ě si vybavoval trápení s nep říjemnou opicí na zadním sedadle taxíku p říštího rána cestou dom ů do Yorkshiru.

Dnes v Davov ě doprovodu dorazil podstatn ě voln ějším tempem ve voze s ridgemoorskými ko ňmi, za nimi se vezli Adolf a šestiletý

122

překážkářský nová ček Feeding Frenzy. M ěl je jet oba. V jeho snaze o přerod z rovinového odpadlíka v profesionálního překážkového jezdce se dnes rýsoval velký den.

Krom ě jediného dostihu v Haydocku omezil Jamie své ježd ění na lekce u Ros a na Pippiny kon ě v tréninku, nárazov ě pracoval s ko ňmi i u Tobyho. Pippa na n ěj naléhala, ať se spojí s Bertiem Brooksem a zjistí, jestli mu jeho bývalý agent dokáže shán ět jízdy i na p řekážkách, jenže on to zatím odkládal. Spolu s jinými vlastnostmi mu nehoda sebrala taky sebed ůvěru. Než se za čne nabízet, pot řeboval si být jistý tím, jak na tom jako p řekážkový žokej vlastn ě je. A trápila ho ješt ě jedna v ěc: pokud m ěl Bertie zájem o jeho zastupování, proč se s ním už dávno nespojil? Už se p řece ur čit ě doslechl, že se Jamie dostal z vězení. Podezíral ho ale, že se o tom vlastn ě ani dov ědět necht ěl.

Nabídka k ježd ění Feeding Frenzyho p řišla od dalšího trenéra z ridgemoorské oblasti, Ferdyho Gatese. Ferdy vedl malé stáje nazývané často „Gatesova všehochu ť“. Nikdo si netroufal odhadovat, jaké kon ě vlastn ě ve svých chátrajících stájích p řipravuje dokázal vyrukovat s dvouletým sprinterem stejn ě jako s utahaným veteránem, který se už po n ěkolikáté pokouší o Velkou národní.

Jamie pro n ěj kdysi jezdil vysoce cen ěnou klisnu v p řípravném dostihu pro klasických 1000 Guineas, jenže jejich v ystoupení dopadlo fiaskem. Ferdy porážku p řekousl s tvrzením, že to není jeho vina, od té doby ho ale na žádného ze svých koní neposadil. Až do dneška. Jamie netušil, kdo ho k tomu ponoukl, podezíral ovš em Malcolma. Jeden z jeho klient ů umístil k Ferdymu kon ě, a i když se švagr bránil, Jamie si um ěl dát dohromady dvě a dv ě. Malcolmovi se ostatn ě podobalo i to, že se vyhýbá dík ům.

Právě te ď stál uprost řed skupiny lidí nat ěšených na druhé vystoupení Beaufort Bonanzy v dostihu. Jamie ve spole čnosti nadutých byznysman ů rozeznal Barneyho Beauforta a zadoufal, že tentokrát zůstanou ušet řeni nadutých projev ů ve stylu „vít ězství nebo smrt“. Dnes ovšem s kon ěm cestoval Toby a Beaufort z řejm ě rád přenechal hlavní slovo trenérovi a omezil se na p řikyvování, když plukovník instruoval jezdce pro dostih.

Jamie vlastn ě už p řed hodinou obdržel pokyny od Ros, když se přišli s Davem podívat na Adolfa do boxu.

123

Předala mu své rady typickým v ěcným stylem.

„Ať se d ěje cokoli, nepoušt ějte ho do čela,“ řekla mu. „Minule vyrazil jako dráha a pak zhasnul. Jestli ho to necháte provést znova, zasloužíme si všichni vyhazov na dlažbu.“

„Bude v po řádku,“ ujistil ji Jamie. „Odminule je to docela jiný kůň .“

„Mladíku, pokud já vím, kon ě se tak rychle nem ění. Doma m ůže být ze zlata, ale tady jsme na závodišti. Jde poprvé p řes p řekážky a možná zapomene na všechno, co se nau čil. Váš úkol je probrat v něm vzpomínky na práci jasné?“

„Nebojte, dám si na n ěj pozor.“

„Výborn ě.“ Než odešla, v ěnovala mu dlouhý zpytavý pohled.

Dave jejich debatu se zájmem sledoval, a když odešla, zašklebil se na n ěj. Čekal, dokud nezmizí z dohledu, a pak spiklenecky špitl: „Líbíš se jí.“

„Cože?“

Dlouhán se zachechtal. „A ona je taky docela atraktivní.“

„Je dost stará, aby byla mojí matkou,“ zaprotestoval Jamie. Jenže Ros vážn ě vypadala výborn ě, o tom se nedalo dohadovat. A to mu nahánělo čím dál víc strachu.

Připomn ěl si Davová slova v okamžiku, kdy se Ros objevila před kon ěm a na okamžik se chopila uzdy. „Vzpome ňte si, co jsem vám říkala,“ špitla.

Přikývl a sledoval, jak se její temn ě hn ědé o či vpíjejí do jeho pohledu.

„Tak hodn ě št ěstí,“ zavolala a on se s kon ěm pustil ke startu.

Carlisle je malé závodiště se spoustou terénních vln. V silném chladivém v ětru od Irského mo ře a slune čních paprscích, které si hrály na schovávanou v těžkých mra čnech, tu na kon ě s jezdcem čekala spousta práce. Zvlášť na nervozitou sršícího Adolfa, který se m ěl poprvé vypo řádat s překážkovým dostihem. P řesn ěji řečeno na n ě čekaly dv ě míle a jeden furlong, t ři tisíce čty ři sta metr ů dostihu se šesti p řekážkami, které museli zdolat. Pro Jamieho i tenhle po čet znamenal až dost.

124

Připojili se ke skupince koní klusajících na start a Jamie te ď dokonale pochopil Rosino poselství. Adolf totiž nep řipomínal kon ě, na kterém pravideln ě jezdil v Ridgemooru. Vrátila se mu stará nervozita, Ros pro ni použila termín „poblázn ěnost“, a zví ře jako by všechno cht ělo mít za sebou.

Startovací guma vylet ěla a Adolf vyrazil jako Linford Christie.

Kdepak, to nesmíš, pomyslel si Jamie a zap řel se vší silou do uzdy. Kon ě to p řibrzdilo, ale Jamie s ním musel znovu bojovat, jakmile se k nim dostali ostatní ú častníci dostihu. Tím za čala bitva, v jejímž pr ůběhu se Jamie všemi silami pokoušel brzdit a Adolf se snažil naslouchat svým instinkt ům a divoce prchnout daleko od všech.

Blížili se k první p řekážce a Jamie si uvolnil horní ruku. Čekal je nebezpe čný okamžik, po doskoku se Adolf ur čit ě pokusí zbavit jakékoli kontroly.

Přenesli se p řes prout ěnku a jakmile se dotkli zem ě, Adolf se zap řel siln ěji než d řív. Jamiemu p řipadalo, že mu ruce odtrhne od t ěla. Zaklel a tvrd ě p řitáhl koně u nosu, dokud nezpomalil. Ostatní účastníci je minuli, první z nich hrál s žokejem nepochybn ě podobnou hru na šílený tanec, kterou prožíval Jamie. Cválali te ď na konci vedoucí skupinky a Adolf se za čal uklid ňovat. To už bylo nad ějn ější. Pokud máme uspět, je t řeba ho udržet v pozadí, opakoval si Jamie. Nesmí mu dopřát výhled na volný prostor, p řesn ě jak to slíbil Ros.

Skupinka host ů Beaufort Holidays nev ěděla nic o taktice, kterou m ěl Jamie jejich koni diktovat, nicmén ě vzrušen ě sledovala dosavadní vývoj událostí.

„Vedeme!“ vyk řikla manželka jednoho z host ů. „Ale ne,“ zakvílela za pár vteřin, jak Beaufort Bonanzu míjeli ostatní kon ě.

„Díky bohu za ty dary,“ špitl Malcolm do ucha Bever ley. Neodpov ěděla, ale z tlaku její nohy poznal, jak ho vnímá. V tla čenici na terase tribuny se mu povedlo najít si místo p římo za ní. Pozornost ostatních se soust ředila na dráhu a on zatím nenápadně vsunul ruku pod její krátký kabátek a jemně jí p řes silonovou bl ůzku hladil záda. Znovu se dostavila v úchvatných šatech, tentokrát meru ňkové barvy. Rád by věděl, jaké p řesn ě exotické prádlo se pod nimi skrývá.

125

Po Adolfov ě posledním startu se odehrála vzrušená debata Barney ho cht ěl vid ět co nejd řív znovu na startu, Tobymu šlo o pravý opak. Plukovník se domníval, že start v Haydocku ja sn ě nazna čil pot řebu spousty další práce, než se s kon ěm znovu odváží na dráhu. Tahle názorová neshoda vedla Malcolma s Beverley k ěkolika n nevyhnutelným sch ůzkám, na kterých se informovali o názorech svých šéf ů. Pokud se Malcolma týkalo, mohla hádka pokra čovat dlouho, všechny debaty se totiž odehrávaly mezi ložním prádlem růžové ložnice.

Nakonec ale zvít ězil Beaufort ův názor přirozen ě, protože on koneckonc ů platil, a Toby koni našel slušný dostih na prout ěných překážkách pro nováčky na jednom z nejlíbiv ějších závodiš ť severní Anglie. Plukovník navíc souhlasil s Malcolmovým návrhem, aby se tentokrát osobně zú častnil. Právě stál po Barneyho boku a autoritativním hlasem mu popisoval, co se v dostihu d ěje.

Malcolmova ruka se posunula záhybem Beverleyina boku, pak ji v postupu zarazilo sev ření jejích prst ů.

„Bonanza vypadá výborn ě,“ poznamenal jeden z p řihlížejících s dalekohledem u tváře.

Malcolm na opa čné stran ě závodišt ě zaregistroval fialovobílé Beaufortovy barvy za skupinou vedoucích koní líp se to vyvíjet nemohlo. Všechno vycházelo jako na drátkách, docela opa čně než p ři prvním startu.

Přiblížil rty k Beverleyin ě uchu. „Jestli vyhraje, tak t ě dneska na oslavu v posteli umo řím. A nechci slyšet žádné výmluvy.“

Dob ře taky v ěděl, kde by své mo ření prováděl. Znal diskrétní hotýlek nad Coniston Water, široké pohodlné postele a diskrétní obsluha.

Místo odpov ědi mu sev řela prsty. To p řece muselo znamenat souhlas.

Znovu za čal v ěnovat pozornost dostihu.

Jamie si právě za čínal v ěř it tenhle pocit už vážn ě dlouho nezažil. Celý první okruh svád ěli s Adolfem nelítostný souboj, k ůň p ři každé příležitosti testoval jeho sílu a koncentraci. Jamieh o trápilo i to, jak musel urostlé zvíře s tendencí na p řekážkách bočit doleva vést po

126

dráze s ostrými pravými zatáčkami. Ale zvládl to. Dlouhé hodiny strávené u Ros na jejím cvičišti nesly plody.

Až dosud se mu da řilo držet Adolfa schovaného za ko ňmi bez vyhlídky na volný prostor. Od první p řekážky sledoval mohutn ě stav ěného hn ědáka jménem Jericho. Za ním ho vedl i do zatáčky p řed cílovou rovinou. Adolf absolvoval další dva skoky. Už je čekala jenom jedna jediná překážka. Jakmile ji p řekonají, Jamie kon ě vytáhne bokem a ukáže mu volnou cestu. Pak už to bude jen a jen na něm. Podle dosavadního pr ůběhu, Adolfova tempa a cvalového rytmu soudil, že jeho k ůň skupinku v čele snadno porazí. Ostatní museli tla čit na tempo a on na nich pozoroval z řetelné známky únavy.

Pocítil návrat známých dávných emocí a vzrušení, o kterém pochyboval, že se v n ěm ješt ě n ěkdy probere. On dnes tenhle dostih vyhraje! A ur čit ě by to dokázal, kdyby Jericho p řed nimi docela nezpackal p řípravu na další skok a nerozplácl se na trávu se zoufalým hrabáním nohama.

Adolf p řekážku p řesko čil a instinktivn ě sebou škubl doleva, padlému koni se nicméně v žádném p řípad ě vyhnout nemohl. Jerichovo kopyto ve vzduchu zasáhlo Adolfa do nohy a v p říštím okamžiku se řítili k zemi a Jamie nedobrovoln ě opoušt ěl palubu.

Ležel pouhých pár vte řin, rychlost, s jakou se to celé odehrálo, ho notn ě zasko čila. Vzpomínal, jak skv ěle se p řed pár okamžiky cítil, a pak ho najednou sest řelili a p řipravili o zasloužené vít ězství v poslední chvíli. Bez téhle vzpomínky by se byl klidn ě obešel.

Pád jejich koně provázel užaslý vzdech z řad Beaufortových host ů. Následovaly nespokojené výkřiky a rezignovaná pokrčení rameny v podání cyniků vždy ť ten pád se p řece dal čekat a starost o osud kon ě a jezdce.

„Už je na nohou, díky bohu,“ ozval se muž s dalekoh ledem. „A žokej bude taky v pohod ě.“

„To je ale pech,“ zadun ěl Tobyho hlas a všechny p řítomné tak informoval o oficiálním stanovisku k dění na dráze. „Jenže dostihy už jsou takové, p řátelé.“

Tyhle reakce Malcolma dvakrát nezajímaly. Tlak na jeho noze zmizel a Beverley od n ěj odstoupila.

127

Pohled, kterým po n ěm st řelila, p řetékal vztekem. Už se v jejích prudkých zm ěnách nálady začínal orientovat. Když se n ěco pokazilo, nejd řív ze všeho pot řebovala najít n ěkoho, na koho se dá svalit vina. Nejlíp toho, kdo stojí nejblíž.

Hotýlek v Coniston Water bude z řejm ě muset po čkat.

Jamie bez hnutí sed ěl ve vážnici. V levém boku mu po pádu brnělo, ale našt ěstí ho doktor po prohlídce nechal jet i Feeding Frenzyho. Kdyby p řišel o další jízdu, to by byl pech na druhou.

Víc než od ěrky ho ale bolelo umytí hlavy od plukovníka. „Na co s to zas myslel, když ses posadil tak blízko za Jeric ha? Na tu p řekážku jste m ěli celou ší řku dráhy.“

Jamie se namíchl, ale dnes už dokázal nedat na sob ě nic najevo. „Schovával jsem ho za kon ě, plukovníku, p řesn ě jak jsme o tom mluvili.“

„Jist ě, ale bylo p řece vid ět, že ten mrzák p řed tebou padne. Mlel z posledního to bylo vid ět i z tribuny.“

Po pravd ě musel p řiznat, že kondice kon ě p řed sebou si vážn ě dvakrát nevšímal. Zcela se soustředil na Adolfa a na to, jak a kudy se dostanou k vít ězství. P řed ostatními str čil hlavu do písku.

„Mrzí m ě to, plukovníku,“ vyhrkl.

Trenér si ho p řem ěř il od hlavy k pat ě. „Beaufortovi a jeho lidem jsem n ěco nabulíkoval o sm ůle. V téhle h ře reálně existuje nebezpe čí pádu přes soupe ře, jenže já nemyslím, že bys v tom dneska jel docela nevinn ě, bez tebe byste tak neskon čili. Doufám, že si z toho vezmeš ponau čení.“

„Ovšem, pane,“ opá čil. P řipadal si, že mu je šestnáct, tehdy totiž pro Tobyho jezdil poprvé.

Ros sledovala jejich debatu bez jediného slova s neproniknutelným výrazem. Nepochybn ě mu to dá ješt ě slíznout za sebe. Už se nemohl do čkat.

„Jsi v pohod ě, kámo?“

Jamie vzhlédl a díval se do tváře Robinu Priceovi, který v jeho dostihu vyhrál. Mířil k n ěmu p řes vážnici.

„Pěkn ě jsi to schytal, že jo?“ Robin se posadil na prot ější lavi čku.

128

„Kdepak, je to jen škrábnutí.“ Jeho zájem ho ale poěšil. t „Mimochodem, blahop řeju.“

„Díky.“ Robinovu tvá ř projasnil široký úsm ěv. Vypadal, jako by se ješt ě skoro nepot řeboval holit. „Vyhrál jsem prvn ě.“

„Skv ělé.“ Jamie zjistil, že se také zeširoka usmívá. Chlapcovo nadšení bylo nakažlivé. „Doufám že to řádně oslavíš.“

„To se vsa ď. Podívej, co mi dal majitel.“ Zvedl ruku s padesátilibrovou bankovkou. „S bonusem za vítězství to dává dvě st ě padesát liber. Strávíme nádhernou noc.“

Před okamžikem si Jamie p řipadal jako malý kluk, a te ď se naopak cítil jako pán středního v ěku.

„Na tvém místě bych to investoval, chlap če,“ říkal Desmond Hartley a vsunul Jamiemu do ruky obálku. „Kdybys potřeboval poradit, brnkni mi do kanceláře.“

„Díky, pane, možná se vám vážně ozvu.“

Obálka na ohmat vypadala naditá třítisicov ě naditá a on ji nedo čkav ě zkoumal b říšky prst ů. S procenty vít ězné dotace za Diadem Stakes mu nakonec dostih vynesl tém ěř deset tisíc na ruku. Bohatí majitelé jako Hartley se dokážou chovat velmi uznale.

„Skv ělá jezdecká práce,“ dodal majitel. Vanessa po jeho boku sledovala Jamieho o čima plnýma obdivu a nov ě zažehnutého veselí. Jestlipak by Hartley byl taky takhle uznalý, kdyby m ěl tušení, jak si Jamie zároveň užívá z poháru vst řícnosti jeho dcery? „P říšt ě ale nenechávej ten závěr na tak pozd ě,“ dodal Hartley. „Ned ělá to dobře mému zdraví. Musíš mít vážně nervy z ocele.“

Jamie se rozesmál a ostatní se k němu p řipojili. Nechal si závěre čný finiš na poslední chvíli, to si dob ře uv ědomoval, ale ani na okamžik nepochyboval o úsp ěchu. Dnes p řišel jeden z t ěch dní, kdy prost ě všechno muselo dopadnout dob ře.

Před startem na Morwenstowovi odjezdil dva vít ěze v dostizích na sedm furlong ů a na míli. V obou p řípadech po čkal do posledního a v pravém okamžiku minul vedoucího kon ě tak, až triumf vypadal jako ta nejleh čí v ěc na sv ětě a ono to i tak bylo. V Diadem Stakes p řišlo něco jiného. Tentokrát stál proti silným soupeřů m a Morwenstow byl

129

pěkný nervák, hned po startu se s ním tedy schoval až za startovní pole.

Čekal je krátký dostih, šest furlong ů, sotva osmdesát vteřin v sedle. Nezbýval mu čas, aby se s kon ěm pokoušel dohodnout a staral se o jeho nálady. Musel mu prostě vnutit svou v ůli a vyvést ho z letargie. Uhodil Morwenstowa po pleci a pustil se do práce. Kůň provedl všechno, co po n ěm cht ěl, jinou šanci prost ě nem ěl.

Tři furlongy p řed cílem se p řed nimi vytvo řila st ěna z t ěl soupe řů . V polovin ě trati z ůstával poslední, ale v koni už zažehl ohe ň, a ten se musel nechat rozho řet. Vrhl se mezi ostatní. Na n ěkolik okamžik ů se mu zdálo, jako by se kolem něj svírali z obou stran a on se tém ěř dotýkal jezdc ů po stranách. Skupina se kolem svíjela jako mnohano há příšera. Ale pak soupe ři odpadli a jemu se otev řel prostor ke cvalu.

Furlong, tedy dv ě st ě metr ů p řed cílem ztrácel na vedoucí skupinku dv ě délky. Čty ři soupe ři cválali bok po boku. „Ale no tak, chlapci, ud ělejte mi místo.“ A pak ho spat řil. Otev řela se mu skulinka mezi bariérou a ostatními ko ňmi.

Jamie Morwenstowa srovnal a d ůkladn ě ho pobídl. Vlet ěli do uvoln ěného prostoru, užšího, než Jamiemu p řipadal p řed chvílí. Vedlejší jezdec se po nich oto čil a Jamie sledoval, jak rychle nasadil udivenou grimasu. Pokusil se skulinu uzav řít, ale už bylo pozd ě. Morwenstow se vytla čit nenechal. N ěkolik vte řin cválali bok po boku a cíl se rychle blížil. Jamie vymá čkl ze svého kon ě poslední zbytek sil.

Vyvolání cílové fotografie trvalo celé věky, jenže Jamie z ůstal klidný. O ni čem nepochyboval. Podle oficiálního výroku vyhrál Morwenstow o krátkou hlavu, výstižn ěji by skute čný stav v ěcí vyjad řoval výrok o nozdry.

„Zasloužil sis to, chlap če,“ ukázal Hartley na obálku v jeho ruce. „Máš nadání odpánaboha.“

Vážn ě m ěl nadání? uvažoval Jamie, když se s Feeding Frenzym cválali podívat na první překážku p řed startem pátého dostihu, dvoumílové steeplechase s jedenácti skoky. Zamlžený výhled na skupinky dostihových nadšenc ů čelících mrazivému v ětru m ěl nesmírn ě daleko k dokonalým trávník ům ascotského závodiště s masami britských jižan ů v nejlepších šatech. Bývaly doby, kdy se

130

Jamie stával miláčkem bohatých, ale jak si povede p řed zemitými diváky z Cumbrie? Dnes zůstal odkázaný na podobné mítinky jako tenhle, s minimálními dotacemi a venkovskými diváky a musel za tuhle šanci být vd ěč ný.

„Je to pohodář,“ vysv ětlil mu Ferdy Gates, když ho seznamoval s tím, co ho na Feeding Frenzym čeká. „Ale nikdy po n ěm nebudou bláznit davy.“ Jamie na jeho koni už sed ěl v tréninku a dob ře v ěděl, kolik pravdy na Ferdyho názoru je.

Gumy vylet ěly a kon ě se pustili do závod ění. Jamie toho svého usadil na konci devíti členného pole. Dob ře si uv ědomoval, že poprvé startuje v druhém dostihu za jedno odpoledne. P ředtím se potýkal s prout ěnými p řekážkami, teď postoupil na t ěžké skoky ve steeplechase pro nováčky. Jenom se modlil, aby se mu tentokrát povedlo aspo ň dostih dokon čit.

Feeding Frenzy ho vezl docela jinak než p ředtím Adolf. P ředevším vykonával všechno, co se po něm cht ělo, a navíc bez protest ů. A ješt ě důležit ější bylo, že se s podobnými p řekážkami už mnohokrát vypo řádal. Totéž se nedalo říct o Jamiem, který na Ferdyho tréninkové dráze sice dvakrát zdolal suchý příkop, ale s vodním se zatím nesetkal A te ď skákal p řes vodu p římo p řed tribunami s kulisou výk řik ů vzrušených sázka řů , které se nesly p řes dusot kopyt i ostatní zvuky uhánějících koní.

Mohl bych si na to zvyknout, uvažoval, když se op ět sto čili od tribun. Ulevilo se mu, že sedí na zví řeti s pevnýma nohama. Minul s ním pár odpadlíků a s pot ěšením se blížil k další p řekážce.

Po chyb ě na Adolfovi te ď nep řestával sledovat ostatní koně. Ferdy si prostudoval program a jasn ě mu řekl, na které si má dávat pozor. Ur čit ě by mu nesloužilo ke cti, kdyby se nechal srazit n ějakým poblázněným soupe řem.

Kůň , který cválal vedle u bariéry, skončil na vodním p říkopu, a on se soust ředil na dva další soupe ře p řed sebou. Cválali bok po boku a blížili se do zatá čky, která je vedla k cílové rovině a dalšímu suchému příkopu. Nejbližší k ůň v n ěm škobrtl a katapultoval jezdce ze sedla. Jamie si v duchu blahop řál, že svého koně vede tak zeširoka, Feeding Frenzy se p řes p řekážku dostal bez potíží a získal délku na dalšího ze soupe řů .

131

Držel se čtvrtý, po čítal, do cíle chyb ělo pár set metrů a jeho valach cválal bez známky únavy. Na vedoucí koně jim chyb ělo p ět délek a zbývala spousta času, aby se k nim p řiblížili.

Pobídl Feeding Frenzyho bi čem, bylo na čase pohnout zadkem. Kůň mu ale nev ěnoval pozornost a svým tempem se blížil další překážce.

Jamie ude řil znovu. Tak se pohni, ty lenochu, ukaž, co v tob ě v ězí!

Zkusil na n ěj všechno, co dokázal, jen aby ho probral a přim ěl ke zm ěně tempa. Když vystoupali na terénní vlnu p řed cílovou rovinou, vedoucí skupinka nasadila k finiši. Jamie pochopil, že jeho partner cválal celou cestu nejrychleji, jak um ěl. A ť byl na skocích sebejist ější, rychleji prost ě cválat nedokázal. Davy po n ěm šílet nebudou, p řesn ě jak říkal Ferdy.

Ale aspo ň si splnil sv ůj cíl dostih tentokrát dokon čili.

Jamie s Davem p řihlíželi nakládání koní a chystali se nasednout, když se p řed nimi objevila Ros.

„Můžete na okamžik?“ houkla na n ěj.

Jamie ignoroval Dav ův inkvizitorský pohled a následoval ji ke stájím. Dost dobře si uv ědomoval, co ho čeká. Další rány k plukovníkov ě kritice jeho jízdy na Adolfovi. A navíc to te ď schytá chladnokrevn ě, dlouhé hodiny po dostihu. Jak typické, to byla celá Ros.

Obrátila se k němu s nepr ůst řelným výrazem. „Asi si ani neuv ědomujete, co jste dnes ud ělal,“ za čala.

Dobré nebe, co všechno vlastn ě zpackal? A ť to bylo cokoli, nepochybn ě to na n ěj za chvilku vysype.

„Když jsem souhlasila s vašimi kursy, v ěděla jsem o vašem talentu s ko ňmi. Ale vy jste se u čil na rovinových koních, nepot řeboval jste nic než krátkou jízdu, p ři které jste je vedl rovn ě k cíli. Skoky jsou o něčem jiném. Žokejové musejí být siln ější, chyt řejší a schopní m ěnit strategii v pr ůběhu dlouhého dostihu.“

To všechno sed ělo, už se o tom za čínal sám přesv ědčovat. P řál si, aby se co nejd řív dostala k v ěci.

„Up římn ě řečeno, na rovinách jste to m ěl snadné a já nevěř ila, že v sob ě pro p řekážky najdete trp ělivost a inteligenci. A taky odvahu.“

132

To ti tedy d ěkuju, pomyslel si a potla čil touhu oto čit se a odejít. V Garstonu se ale nau čil, že k nep říteli se nesmíte otáčet zády.

„Ráda bych, abyste v ěděl, že jsem se pletla,“ řekla.

Zůstal na ni zírat. Slyšel správn ě?

„Toby má právo na svůj názor k vašemu ježd ění, ale já s ním nesouhlasím. Podle mého jste ho vedl p řesn ě na pozici, odkud jste vaše první proutky mohl vyhrát. A steeplechase jste zvládl na výbornou. Vy v ůbec nemáte nervy, že ne? Prostě jdete za vít ězstvím.“

Položila mu ruku na rameno. „Jenom jsem vám cht ěla říct, že s dnešním odpolednem m ůžete být moc spokojený. Já tedy jsem. Vedl jste si dob ře.“

Na své místo v autě se posadil jako opa řený. Dave na n ěj divoce mrkal a on v ěděl, že ho čeká cesta plná šťavnatých narážek na jeho účet.

Nijak ho to nevzrušovalo. Ros možná p řece jenom není takový studený čumák.

Simon Bennett vypadal ješt ě zma čkan ější než obvykle, rozvaloval se na svém stole s hlavou uloženou na jedné ruce. V té druhé t římal pero a u lokte mu ležela hromádka cédéček.

„Jdu nevhod?“ zeptala se, když k ní vzhlédl.

Zakroutil hlavou a ona se mu posadila naproti. Ukázala na disky, na prvním z nich se usmívala Britney Spears. „Ta je na vás trochu mladá, nemyslíte?“

Ušklíbl se. „To je fakt psina, šéfko. Tak mi řekn ěte, co mám koupit nafoukané malé teenagerce, co má všecko, ale myslí si, že nemá nic.“

Hned svého p řihlouplého vtípku zalitovala. Pozd ě pochopila, že chystá dárek k narozeninám pro dcerku. Tanye bude čtrnáct a Jane soudila, že s ní mohutn ě cloumá puberta. Simon se s dcerou vídal o víkendech a p říležitostn ě taky p ři jejích útěcích z domova po hádkách s matkou, nebo když pot řebovala ráno odvézt domů ze zakázaného klubu nebo party. Jinými slovy si ur čit ě prožíval své. Jane si blahop řála, že p řivedla na sv ět chlapce. I p ři všech dohadech totiž dodržoval daná pravidla.

133

Odložil pero a zpytav ě ji sledoval. Te ď už se mohla v ěnovat případu.

„Mluvila jsem s naším kamarádem Barrablem. Myslím, že mu věř ím. Ale prost ě bych ráda v ěděla, kde se k tolika pen ězům Pete dostal.“

„Možná m ěl št ěstí na koní čkách.“

„Mluvím vážn ě, Simon ě.“

„Já taky, Pete na kon ě sázel, práv ě tak se potkal s Mandy. Docházel do stájí a sháněl tipy.“

Jane tuhle informaci n ěkolik okamžik ů zvažovala. „A p řešet řil to někdo? Navšt ěvoval stálého bookmakera?“

„Používal ú čet k sázení po telefonu, než ho vyloučili pro dluhy. Ukázali jsme jeho snímek bookmakerům v okolí, dob ře ho poznávali.“

„No a?“

„Znali ho jako takové sázkařské malé pivo. Všechny výhry, hned prosázel, jako my ostatní. Co je na tom tak k smíchu?“ vyzvídal p ři pohledu na její úsm ěv.

„Víte, pokud si vzpomínám, nikdy v život ě jsem nesázela.“

Op řel se v k řesle a usmál se taky. O či mu zářily a dokonce i ve sv ětle rozbité kancelářské zářivky vypadal neskute čně hezký.

„No vy jste tedy nevi ňátko, paní inspektorka Ctnostná,“ zažertoval. „Jednoho dne si vás vezmu na starost.“

Jane vysko čila. Bylo na čase tenhle rozhovor ukon čit. „Zkuste o tom p řemýšlet, ano? Tedy nad tím, kde vzal Pete peníze,“ dodala rychle, zatímco on se na ni dál usmíval.

„Ale ovšem, šéfko.“

Na p ůl cest ě ke dve řím si vzpomn ěla ješt ě na n ěco. „Nezjistili jste, co se stalo s Amandinými fotkami?“

Překvapen ě zamrkal. „Ne.“

„Podle sestry p řechovávala Amanda sbírku fotografií dole v zásuvce. Neříká vám to nic?“

Pot řásl odmítavě hlavou. „Z řejm ě vzaly za své v tom ohni.“

„Já myslela, že obsah skříní ten požár p řežil.“

Podle zprávy z místa činu plameny starou masivní sk říň t ěžce poškodily, ale její obsah se zachoval talí ře, sklenice i porcelán, dokonce i balí čky karet a krajky.

134

„To je fakt, ale na žádné fotky se nepamatuju.“

„Elizabeth tvrdí, že byly v krabici od sušenek.“

„Aha.“ Simon vytáhl celofánovou obálku z poličky a vysypal na st ůl n ěkolik fotografií. Znázorňovaly halu poté, co se podařilo uhasit ohe ň. Spálený nábytek byl označený, jeho části se ale daly rozeznat, i když byly černé a oho řelé. Stůl, židle, police.

„Tady je máme,“ ozval se a ukázal na černý p ředm ět p řed krbem, hned pod nádobou na uhlí. Část se žárem zkroutila a pomačkala, ale zbytek si zachoval p ůvodní tvar. Tvar krabice na sušenky.

„Takže v kredenci nebyly,“ poznamenala Jane, aby si informaci zd ůraznila. „Museli ty fotografie vyndat a ty pak sho řely.“

„Ve zpráv ě o požáru je myslím i zmínka o poz ůstatcích n ějakých fotek.“

Jane p řikývla. Tak takhle to tedy bylo. Aspo ň m ůže Elizabeth informovat, co se s t ěmi snímky stalo octly se mimo sk říň a nakonec je strávily plameny.

Ráda by věděla, kdy dokáže p řinést té nebohé ženě taky n ějaké dobré zprávy. Upřímn ě doufala, že ke zlomu dojde brzy.

135

7

Marie vzhlédla od svého stolu v zastrčené místn ůstce za ordinací. Většinu místa tu plnily kovové kancelářské sk řín ě a po obou stranách tr ůnily stohy olivov ě zelených složek. Zanášení údaj ů o pacientech do po číta čového systému byla pěkná dřina.

Lionel Gooding ji sledoval ode dve ří. „M ůžu vás na chvilku vyrušit?“

Vlastn ě tu jako starší spole čník téhle lékařské praxe určoval pravidla a nemusel se ptát. Přesto vstoupil do místnosti se zdráháním a Marie byla ve st řehu. Jindy jako t řeba když pot řeboval ud ělat po řádek v chaosu na svém počíta či se sem v řítil, jako by mu tu všechno pat řilo, což byla koneckonc ů pravda.

„Je všechno v po řádku, pane doktore? Já vím, trochu jsem se zpozdila s t ěmi záznamy, ale vy jste je vážně naskládali všude možn ě. Víte, n ěkteré dokonce…“

Zarazil její povídání tlesknutím. „Vedete si jedinečně, Marie, a všichni si vaší práce vážíme. Já bych ale chtěl probrat n ěco osobního. Můžu…?“

Ukázal na volnou židli a ona z ní sundala n ěkolik složek, aby se mohla posadit. Všimla si, že za sebou zav řel.

„Dnes ráno jsem navštívil Ros Bradeyovou.“

Tak takhle to bylo. Všechny díly ve skládačce dokonale zapadaly na místo. Ur čit ě cht ěl v ědět, pro č p řestala do stájí docházet.

„Řekla bych, že Ros se na m ě trochu zlobí.“

136

„Trochu se zlobí, a trochu ni čemu nerozumí. A já taky ne. Říkala jste mi p řece, jak moc vás potěšil návrat mezi koně, a Ros na vaše jezdecké schopnosti p ěla hotové ódy.“

Zhluboka se nadechla. „Dlužím vám vysv ětlení.“

Zarazil ji. „Kdepak, Marie. Ani Ros Bradeyové nic nedlužíte, říká, že už si zvykla na to, jak mladá d ěvčata m ění svá rozhodnutí, aniž by se obt ěžovala n ěkoho informovat.“

Dost dob ře si p ři t ěch slovech dokázala Ros představit.

Doktor Gooding se postavil. „Jenže ona taky tvrdí, že je tu ješt ě někdo, komu byste vysv ětlení odep řít nem ěla. K ůň jménem Spring Fever by prý moc rád v ěděl, kam jste se pod ěla.“

Ach ne!

Malcolm nesnášel, když ho n ěkdo po telefonu posílal od čerta k ďáblu. Celé dopoledne strávil v marné snaze dovolat se Beverley, jenže na její lince mu nadutý hlas neustále jen opakoval, že je „na jednání“. Dívka na druhé straně spojení mu nedokázala říct, jak dlouho m ůže takové jednání trvat, a když se v půl druhé p řece jenom domohl n ějaké konkrétní reakce, cítil, že si s ním n ěkdo zám ěrn ě zahrává.

Do debaty o Adolfov ě v čerejším vystoupení se mu sice dvakrát necht ělo, ale Beverley s ním po dostihu sotva ztratila slovo. A když se jí po skon čení mítinku pokusil zastoupit cestu nápad s tím hotýlkem ho totiž nesmírn ě lákal , prost ě ho odstr čila. „Zavolej mi zítra, Barney už čeká,“ vyhrkla a zmizela cestou k parkovišti bez jediného ohlédnutí.

Její nálady už ho za čínaly unavovat, na druhé stran ě ji ovšem dělaly zajímav ější, než byla v ětšina žen, s kterými m ěl zatím co d ělat. Většinu žen ve svém život ě řadil do kategorie rohožek, sta čilo mu o ně párkrát ot řít boty a jít. Pippa byla jednou z řídkých výjimek a Beverley druhou. Musel p řipustit, že se v ní nevyzná. Jednou jí prohledal kabelku a objevil lék zvaný Fluotextin. Stimulant, který by postavil na nohy kon ě, jak se informoval na správných místech. Tahle utajovaná informace ho potěšila superbystrá manažerka tedy nebyla víc než nadopovaný uzlí ček nerv ů. Ur čit ě stála za námahu. A on to s

137

ní nehodlal vzdát, dokud si nebude jistý, že u ní dosáhl maxima možností.

Nakonec se mu povedlo zastihnout aspo ň její osobní asistentku, rozcuchanou ošklivou dívenku jménem Karen, která mimo jiné odposlouchávala jejich hovory, na to by dal ruku do ohn ě. Karen svou představenou zbož ňovala. Malcolm se mohl spolehnout, že z tónu jejího hlasu pozná, jak si dnes u Beverley stojí.

Te ď s ním hovo řila v ěcn ě a obchodn ě. „Obávám se, že slečna Harrisová se ještě stále nevrátila z jednání s ředitelem, pane Prieste. Voláte kvůli n ěč emu naléhavému?“

„Cht ěla, abych se ozval, že si domluvíme sch ůzku. M ůžete jí vy řídit, že bych se dnes ve čer mohl stavit na drink?“

Karenina odpov ěď mu dodala nad ěje. „Podívám se, jestli vás v jejím programu n ěkam vmáčkneme.“

Malcolm nepochyboval, že by se takhle nechovala, kd yby se situace nezlepšovala.

Jenže v p říští v ětě bylo veselí fu č a ona nasadila p řísn ě ú řední notu. „Říká, že si pro vás najde deset minut v kanceláři, dnes v p ět. Jinak prý musíte po čkat do p říštího týdne.“

Malcolm tedy souhlasil a pokusil se tlumit vztek. Ten si uchová, dokud se s Beverley nesetká osobně.

Marie se vydala k Rosiným stájím na kole hned, jak v ordinaci za čala polední p řestávka. Nem ělo smysl to odkládat. Na cestu jí svítilo slunce a ona zjistila, že s vyhlídkou na jízdárnu uprost řed zelených pastvin šlape o n ěco rychleji. Ranní návštěvy jí scházely a vůbec si nep řála, aby s nimi musela skončit. Jenže co jiného se za téhle situace dalo d ělat?

Všechno kolem stájí bylo v pohybu, z dálky sledovala kon ě p řed stájemi a jiné, kteří na cvi čišti absolvovali výcvik. Hledala mezi postavami Ros, nemohla ji ale objevit.

Objela budovu a kolo odložila. Všechna stání byla prázdná, s výjimkou jednoho. Známá bílá lysina ji vítala jiskrou v oku a za řehtáním.

„Jak se vede, kamaráde?“ vyhrkla a natáhla se k Spring Feverov ě hlav ě, aby ho pohladila. „Scházela jsem ti?“

138

„A co si myslíte?“ ozval se hlas za jejími zády.

Ros se k Mariin ě úlev ě usmívala. Čekala vodopád výčitek, a možná ještě p řijdou, jenže te ď šlo nepochybn ě o n ěco jiného.

„Ukázala jste se p řesn ě v čas, nemám nikoho, kdo by ho jezdil.“

„Ale…“ Na tohle se Marie nep řipravila. Oblékla se do kanceláře, nikoli do stáje.

Ros jako by jí četla myšlenky, ale nehodlala si dát zkřížit plány. „Ve skladu mám šaty naježd ění. B ěžte si je zkusit.“

Za necelých p ět minut už se Marie ocitla na Spring Feverovi a jemn ě ho p řipravovala k absolvování série překážek, kterou jim Ros nachystala. Nad první z nich si p řipadala š ťastn ější než kdykoli v pr ůběhu posledních dní. Vlastn ě si p řipadala nejš ťastn ější od chvíle, kdy na tomhle koni sed ěla naposled.

„To je pravá láska,“ poznamenala Ros, když koně odsedlali a zavedli ho zpátky do boxu. „S vámi skáče v pohod ě a nikoho dalšího k sob ě nepustí ani na pár metr ů. Nemohla byste s ním p ředvést cval jeho majiteli? Jenom aby vid ěl, že od n ěj neberu peníze pro nic za nic?“

„Já bych moc ráda, Ros, jenže…“

Zarazila se. Uv ědomovala si, že se k tomuhle bodu jednou dostane, a toho okamžiku se d ěsila. Pak ale spustila to o svém bratrovi a nehod ě, která mu vzala život. A jak se nemohla posadit na Rosiny kon ě od okamžiku, kdy se dov ěděla, že na nich jezdí taky muž odpov ědný za bratrovu smrt, Jamie Hutchison.

Ros ji zavedla do místnosti plné harampádí, která sloužila jako kancelář, odpo čívárna i kuchyňka, a uva řila čaj. Když se ve dve řích objevila Caroline v doprovodu dalších d ěvčat, poslala je pry č. „Tak předpokládejme, že bych vám zaručila ježd ění jenom tehdy, když se tu Jamie nevyskytuje.“

Tohle Marii p řekvapilo. Copak by Ros byla vážn ě ochotná m ěnit sv ůj denní plán jenom kvůli ní? N ěco takového by od ní nečekala.

„Anebo vám d ělá problémy už to, že se s ním stýkám?“ pokra čovala Ros.

„Ale v ůbec ne, takhle to necítím. Tátovi s tetičkou by to možná vadilo, ale já jsem jiná. Nemyslím na Jamieho Hutchisona jako na svého nep řítele nebo tak n ěco. Já prostě…, d ěsí m ě p ředstava, že bychom se m ěli setkat. Víte, t řeba kdyby za mnou p řišel, abych mu

139

osedlala kon ě. To by p řece nebylo správné. Nemůžu sem chodit s obavou, že se najednou n ěkde zjeví.“

Ros odložila hrnek. „Nezjeví se. M ůžeme pracovat n ěkde jinde. Pokud se tu bude vyskytovat, dohlédnu na to, abyste u toho nebyla vy.“

Zalil ji pocit neskute čné úlevy. Přirozen ě si mohla najít jiné stáje a za čít jezdit tam, jenže tady jí všechno vyhovovalo. Ob líbila si Ros, ostatní dívky, i zdejší kon ě. A te ď by mohla pokra čovat jako d řív. Široce se usmála. „To je skv ělé.“

„Takže se zítra uvidíme?“

„Ale ovšem. Moc vám d ěkuju, Ros. V ůbec se mi nechce v ěř it, co jste pro m ě ochotná podstoupit.“

Ros uložila hrnky do d řezu a vykro čila ke dve řím. „Nic si nenamlouvejte, Marie. Jde mi jen o mé kon ě.“

Tím líp, říkala si Marie, když s radostí šlapala po silnici z pátky k městu. P řipadala si, jako by jí Ros právě složila ten nejv ětší kompliment.

Beverley Malcolma nechala čekat v recepci, p řesn ě jak od ní očekával. Už se stačil zbavit polední nechuti a p řipomínal si, že s Beverley hrají hru, jejíž výsledky jsou ku prosp ěchu jim ob ěma. Beverley se v posteli chovala jednozna čně sobecky, a on by p řísahal, že touží po dalších hrátkách. A celá tahle komedie s rezervovaným přístupem a čekáním v kanceláři neznamenala víc než další z tah ů v téhle h ře, n ěco jako duševní p ředehru v ěcí p říštích. Odehraje ji podle přání, výsledek určit ě všechny ústrky vynahradí.

Pak ho ale zasko čila, Beverley mu totiž zjevn ě nehodlala dop řát svou p řítomnost mezi čty řma o čima. Když ho Karen kone čně uvedla k ní do kanceláře a usadila ho ke stolu, sama se posadila do rohu a otev řela zápisník určit ě p řesn ě tak, jak m ěla nakázáno.

Beverley sáhla ke svému nejodpudivějšímu chování. Nabídla mu krátké formální potřesení rukou a ukázala na rohovou pohovku, na níž se p ři jeho první návštěvě spole čně obdivovali. Tentokrát ale z ůstávala pevn ě za svým stolem a chovala se odm ěř eným stylem. „Požádala jsem Karen o zápis z našeho rozhovoru, jen tak pro naše spisy.“

„Já nev ěděl, že si vedete spisy,“ poznamenal.

140

„Vy p řece nebudete nic namítat proti zápisu z našeho jednání, že ne? Bude to tak pr ůkazn ější. A koneckonc ů, ur čit ě ho ocení ob ě strany.“

Malcolma napadlo n ěkolik peprných odpov ědí, ale z ůstal rad ěji zticha. Jeho zv ědavost p řebila v téhle chvíli obavy.

„Ur čit ě chápete, že jsem využila první p říležitosti, abych s panem Beaufortem probrala vývoj kolem Beaufort Bonanzy ve sv ětle včerejšího neuspokojivého vystoupení.“

Te ď už se Malcolm neudržel. „Ale to snad ne, jak m ůžete tvrdit, že bylo neuspokojivé. Proti Haydocku se zatracen ě zlepšil.“

„Těžko to mohlo být horší.“

„Všichni víme, že Haydock se nepovedl, v čera ale prezentoval skute čnou formu.“

„Upadl, Malcolme, a podruhé za sebou nedokon čil dostih. Takže…“ Karen energicky psala do zápisníku každé sl ovo. Pohled na ni ho vyváděl z míry. „… pokud vezmeme v úvahu sumu pen ěz, kterou do tohoto kon ě naše spole čnost investovala a veškerá ujištění, které jsme dostali o jeho možnostech, domníváme se, že nám nezbývá, než jeho řízení p řevzít do naší kompetence.“

„O čem to mluvíte?“ Malcolm se blížil hranici své trp ělivosti. „Já vás přece v souvislosti s Adolfem o ni čem neujiš ťoval.“

„Přesn ě si vzpomínám na vaše slova, že za osmdesát tisíc l iber se dá pořídit k ůň , v jehož možnostech je do dvou let nastoupit do Ve lké národní.“

„To jsem ne řekl!“

Beverley mu v ěnovala mrazivý úsm ěv. „Vidíte aspo ň, pro č se neobejdeme bez oficiálního zápisu.“

Malcolm se nedal odbýt. „A co myslíte tím svým p řevzetím do kompetence? Budete mu s Barneyem do stájí chodit kydat hn ůj?“

Zdálo se, že nad jeho návrhem vážně uvažuje, nikdy nem ěla velký smysl pro humor. „Ne, tohle jsem zrovna nemyslela. Abych mluvila jasn ěji, chceme sami vybírat data a charakter p říštích start ů kon ě bez trenérova veta. P řirozen ě vezmeme jeho názor v úvahu, ale pouze v té mí ře, pokud se týká fyzické kondice zvířete.“

„To se otci zamlouvat nebude,“ namítl Malcolm. Beve rley jeho poznámce nevěnovala pozornost. „A požadujeme rovn ěž naprostou

141

volnost ve výb ěru žokeje. A jedno vám řeknu najisto, Jamie Hutchison se na našeho kon ě už neposadí.“

Malcolm otev řel ústa k dalšímu protestu, pak si ho ale rozmyslel. Pěkn ě si ho tu smažila. „A ješt ě n ěco?“ zeptal se.

„Momentáln ě ne.“ Beverley se podívala na hodinky a postavila s e. „Omlouvám se, Malcolme, ale mám zpoždění na další sch ůzku.“

Karen se postavila rovn ěž, v koutku drobných úst jí pohrával úsm ěv.

To je tedy páreček satorií.

Časté rozhovory se superintendentem Keithem Wrightem Jane signalizovaly, že se blíží konec jejího m ěsíce hájení. Vyšetřování Vražd pod oh ňostroji s jejím „ čerstvým p řístupem“ zatím nep řineslo žádné výsledky. A jako by nebylo dost na Wrightov ě evidentní netrp ělivosti, narážky z řad jejího týmu jí jednozna čně signalizovaly, že už se za ni nikdo naho ře nepostaví. P řišla už o dva detektivy, převelené na naléhavější p řípady, šuškalo se také cosi o uzav ření celého vyšetřování. A ť šlo o dvojitou vraždu nebo ne, vždycky se našel limit, kam až lze vést takové bezvýchodné vyšet řování.

Jane v ur čitém smyslu ani nevadilo snižování počtu lidí, které m ěla k dispozici. Nem ělo smysl živit celou armádu, pokud se pochodovalo nepravým sm ěrem. A p ři všem, co o Leightonu Jonesovi zatím zjistila, si nebyla ani trochu jistá, jak správně své lidi ve vyšet řování vedl on.

Kde jenom Pete p řišel k t ěm pen ězům?

Tahle otázka ji doslova mořila. V ětšina zlo čin ů p řece n ějak souvisela s pen ězi. A navíc tu m ěli žhářství zlo čin, který obvykle provázel doby ekonomické stagnace a skomírajících malých firmi ček, jež hledaly řešení ve spálení všeho majetku s vidinou tu čného šeku od pojišťoven. Tentokrát se důvod žhářství p římo nabízel v zamaskování vražd, záhadu Petovy tašky s pen ězi ale ani zdaleka nevy řešil.

Leightonu v tým kolem Peta pátral do hloubky. Pocházel z pivovarnické rodiny s ko řeny v Anglii a Severním Irsku, vzd ělával se na veřejných školách a z univerzity ho vyhodili na p ůl cesty za titulem z historie. Stal se učitelem, a když p řestal se školní výukou, ud ěloval soukromé lekce. Posledních pár let zůstával z technického hlediska nezam ěstnaný, ale vyšet řování odhalilo několik místních rodin, jejichž

142

dětem Pete pomáhal s přípravou. Podle sv ědk ů si nevedl špatn ě, nedalo se však na n ěj pokaždé spolehnout, ob čas se prost ě neobjevil. Lidé z těchto rodin a n ěkolik smutn ě proslavených známých tvo řili jedinou kulisu jeho poh řbu.

Jane zajímalo, kde p ři poh řbu z ůstala jeho rodina. Rodi če už byli po smrti, ale z ůstal po n ěm bratr a nes četné tety, strýcové i bratranci. Poznámka na složce o telefonických hovorech s bratrem ji informovala, že rodina si nad ním umyla ruce už p řed n ěkolika lety a on nad nimi jakbysmet.

Jen jedno pojítko k rodin ě mu z ůstalo m ěsí ční výplata tisíce liber, p řeváděných z Irska na jeho ú čet. Jak jim prozradilo další šet ření, byl to Pet ův podíl na rodinném bohatství, vyplácený podle děde čkovy závěti. Tohle aspo ň objas ňovalo, jak si mohl dovolit placení nájmu i svých drahých návyků, když krom ě podivných soukromých lekcí a drobného obchodu s drogami nem ěl jiné p říjmy.

Jane netušila, jestli mu ta tisícilibrová apanáž vůbec p řinesla n ěco dobrého. „Chudák kluk s apanáží,“ posteskla si.

Ale co kdyby si vyd ělal obchodem s drogami a povedlo se mu všechno dob ře vsadit? Místní bookmake ři o n ěm sice nem ěli vysoké mín ění, ale p řes Amandu se p řece mohl dostat k dobrému tipu. A kdyby sázel uvážlivě, mohl si peníze st řádat. Takhle to aspoň předpokládal Leighton, pokud tedy vůbec n ěco p ředpokládal.

Jenže Jane to nep řesv ědčilo. Copak by Pete p řed Smra ďochem vykládal o tom, jak se mu změní život, místo aby se pochlubil obrovskou výhrou? To p řece sázkaři obvykle d ělají. A čkoliv ona si sotva mohla hrát na jejich psychologa. Možná by se vážn ě m ěla zajít se Simonem podívat na dostihy.

Rychle tu myšlenku zaplašila a za čala se v ěnovat Amandiným financím. Její záznamy se v zadním pokoji v patře zachovaly beze škody. Jane se dívala na obvyklý p řehled finan čních výdaj ů a p říjm ů mladé ženy. Ú čty za nákup kreditkami, bankovní výpisy i zprávy o běžném účtu. Všechna čísla s výjimkou spo ření byla aktuálně v červené, i když tomu tak nebylo po řád. Výpisy jasn ě vypovídaly, kdy to s ní za čalo jít z kopce p ůl roku p řed smrtí. Ahoj, Pete a sbohem, peníze. To se dalo čekat.

143

Až do toho okamžiku se Amanda rvala se životem úsp ěšn ě a da řilo se jí držet hlavu nad vodou. Od zam ěstnavatel ů chodily pravidelné příjmy a výdaje odpovídaly b ěžným životním náklad ům s ob časným úletem. Jenže po ukon čení pracovního pom ěru finance za čaly rychle vysychat. Spo řitelní záznamy to dokumentovaly nejlíp. Až do lo ňského léta na účtu držela kolem sedmi tisíc liber, od té doby si ale pravidelnými výb ěry zredukovala majetek sotva na stovku. Balík pen ěz ze sv ědectví Smra ďocha Barrabla tedy nutn ě pot řebovali.

Jane spo řitelní záznamy vsunula do desek s celou historií jejího styku s bankou, Amanda si ú čet p řed sedmi lety otev řela s padesáti librami. Pak každý m ěsíc p řidávala kolem deseti nebo dvaceti liber. Dalo se p ředpokládat, že si je dávala stranou z výdělku, aby se časem zhodnotily a ona získala slušnou sumu. Nechápala ale, jak se jí s takovými vklady povedlo dát dohromady sedm tisíc.

Odpov ěď našla v říjnu 1999, kdy Amanda uložila deset tisíc liber. Kde k nim p řišla?

Jane se podívala na hodinky. Bude ve t ři čtvrt ě na šest Elizabeth Jacobsovou rušit? Mohli zrovna ve čeřet, koupat nebo ukládat ke spánku děti, vyrušení p ři každé takové činnosti znamenalo nep říjemnost. P ři t řech malých d ětech v byt ě se dala jen t ěžko vyžadovat mat čina plná pozornost. Přesto vyto čila její číslo.

Telefon zvedla po pátém zazvonění. „Haló,“ ozval se slabý hlásek. Z pozadí slyšela d ětské hlasy a zp ěv rozeznala melodii z filmové Knihy džunglí.

„Můžu mluvit s maminkou?“

„Haló,“ opakoval hlas. „Haló.“

Stalo se n ěco se spojením?

Jane svou žádost zopakovala. Hlas odpovídal jednotvárně: „Haló. Haló. Haló.“

Právě se chystala zav ěsit, když do sluchátka zavolal ženský hlas: „To jsi ty, Cliffe? Posp ěš si a p řij ď, už mi p ěkn ě lezou na nervy.“

Jane se p ředstavila a poté následovala rozpačitá odmlka. Teď ur čit ě nebyla vhodná doba na rozhovor.

„Vadilo by vám, kdybych se zítra dopoledne zastavila? Řekn ěme kolem p ůl desáté?“ zeptala se.

144

„Nezaru čím ale, že nám dají šanci si trochu…“ Elizabeth se odml čela a zavolala n ěco na d ěti. Ozvala se rána a do sluchátka se doneslo sílící vzlykání. Elizabeth spěšn ě vyhrkla. „Jo, to bude v pohod ě. Musím jít.“

Někde v dom ě se zvedlo další sluchátko. „Haló,“ spustil známý hlas. „Haló, haló, haló…“

Jane zav ěsila.

Malcolm si vybral stanovišt ě v podniku U bílé r ůže, p římo naproti kancelářím Beaufort Holidays. Nap řed si objednal velkou skotskou, aby zchladil rozbou řené nervy, a pak se u stolu pod oknem zabýval velkým pivem. Vid ěl odtud p římo na parkovišt ě zam ěstnanc ů. Za posledních dvacet minut se plocha vyprázdnila, většina kancelářských sil opustila zam ěstnání úderem šesté. Nablýskaný bentley Barneyho Beauforta tam ale z ůstával stejně jako Beverleyin citroen. Nejvíc te ď Malcolma trápila možnost jejich společného odchodu. On se pot řeboval dostat k Beverley o samot ě.

Vchodové dveře se otev řely a zjevila se mohutná postava v zapnutém kožichu. Vykro čila k bentleymu. Díky bohu bez doprovodu. Aspo ň n ěco se dnes povedlo.

Malcolm dob ře v ěděl, jak Beverley funguje. P ředpokládal, že se zdrží sotva p ět minut, nanejvýš deset. V jejím hodnotovém žeb říčku byly dojmy p řinejmenším stejn ě d ůležité jako činy. Dnes zabodovala tím, že z ůstala v kanceláři po odchodu šéfa, a te ď mohla v klidu zmizet.

Nezklamala ho. Šest minut po Beaufortov ě odjezdu stála u citroenu s klí čky v ruce.

„Ne tak rychle, madam Harrisová,“ vyhrkl Malcolm a postavil se jí do cesty.

Nezdálo se, že by ji svým p říchodem zasko čil. „Ty tu ješt ě slídíš, Malcolme? Co si p řeješ?“

„Co myslíš, Beverley? Rád bych slyšel vysv ětlení té odpolední šarády. Kdo si sakra myslíš, že jsi? Pol Pot v sukních?“

Neutrálně ho pozorovala, její tvá ř neodrážela žádné dojmy.

„Nastup si,“ na řídila a otev řela dve ře. Ud ělal, co mu řekla.

145

Nesmírn ě pe čliv ě vycouvala z parkovišt ě, což se jejímu obvyklému stylu řízení v ůbec nepodobalo, a po stu metrech zastavila u obrubníku v temném místě mezi lampami. Sundala si brýle, odložila je na palubní desku a obrátila se k němu.

„Beverley,“ za čal znovu. „Na co si to sakra hraješ?“

Vrhla se k n ěmu d řív, než sta čil pokra čovat, p řitáhla si jeho hlavu a otev řenými rty ho za čala líbat.

Pokusil se ji odtáhnout, vztek z něj ješt ě zdaleka nevyprchal. Cht ěl od ní vysv ětlení, cht ěl vyjádřit své dojmy. Jenže ona ho ma čkala blíž a blíž, s jazykem v jeho ústech a s nohama kolem jeho pasu.

Nakonec sev ření uvolnila a položila mu hlavu na rameno, rukou h o hladila po hrudi.

„Tohle jsem cht ěla ud ělat celé odpoledne,“ zašeptala.

„A pro č jsi to neprovedla? Karen by ti v rozvrhu pár minut našla.“

Zasmála se. „Na parkovišti máme bezpečnostní kamery. Proto jsem s tebou musela odjet sem.“

Už ho zase manipulovala, jemn ě, ale ú čelov ě.

„Beverley, ty jsi hrozná čarod ějnice. Poje ďme k tob ě.“

„Tak dlouho čekat nevydržím.“

„Ve m ěst ě je taky hotel.“

„Hmm, to je.“

„Tak rychle, pojedeme. Budu řídit.“

Uvolnila sev ření a posadila se rovn ě. „Jak chceš, Malcolme. Ty jsi tu šéf.“

To tedy sotva.

To je prost ě ten m ůj pech, pomyslela si Pippa. První, na koho narazila v southwellském padoku, byla osoba, které se chtěla vyhnout ze všech nejvíc. Arabella Childsová. Black Knighta od ní sice odst ěhovala p řed víc než šesti m ěsíci, jenže styl jejího jednání po řád bolel. Když si všimla jména jejího kon ě mezi p řihláškami pro dnešní dostih, n ěkolik okamžik ů zvažovala, jestli by svému May Day Warriorovi nem ěla najít jiný start. Ale brzy ten nápad zaplašila. Vede profesionální stáje a nem ůže si v nich dovolit osobní antipatie.

Paní Childsová se ji chystala minout bez povšimnutí, jenže to se Pipp ě nezamlouvalo. „Jak se vede, Arabello?“ zeptala se.

146

Starší žena se na ni sotva podívala. „Te ď nemám čas, drahoušku,“ opáčila. „Musím probrat s Tobym strategii.“

Pippa z ůstala stát s otevřenou pusou.

Dave vybran ě od ěnou dámu pozoroval na odchodu a špitl Pippě do ucha: „No co, strategie koktejlovýho ve čírku po dostihách, to je sakra důležitá v ěc.“

Zjistila, že se jeho vtípku sm ěje jako blázen. „Ale no tak, Dave, nesmíte m ě takhle rozesmávat, p řicházejí majitelé.“

Dvojice zakladatel ů softwarové firmy s partnerkami se k nim skute čně blížila.

„No nazdar,“ ucedil David. „Obr s Goliášem.“

„Nechte toho, Dave,“ naléhala a potla čovala smích. Netušila, pro č se chová takhle uvolněně. Z řejm ě to m ělo n ějakou souvislost s jejím vtipným spole čníkem a taky a tohle myslela vážn ě se skute čností, že je dnes neprovázel Jamie. Nebyla to jeho chyba, ale ší řil kolem sebe nakažlivý splín.

Majitelé May Day Warriora p řišli veselí, dnes si hodlali odpoledne především užívat. Jejich dobrou náladu už evidentn ě podpo řilo několik drink ů. Pippa se p řesto p řichystala k odpov ědi na obvyklé otázky o šancích jejich kon ě. Minule p řišel druhý a ona si vybavovala, jak jim p ěkn ě hloup ě tvrdila, že pro p říšt ě v n ěm vidí jistého vítěze. Vůbec se net ěšila na okamžik, kdy jí její hloupou poznámku připomenou, jenže záchrana p řišla z ne čekaného sm ěru.

Ten malý a kulatý po formálním p ředstavení dlouze cloumal Davovou rukou. „Nem ůžu tomu uv ěř it,“ vyk řikoval. „Vy jste ten Dave Prescott! Vid ěl jsem vás v Crystal Palace, když jste p řekonal britský rekord na p ět kilometr ů.“

Dave se neutrálně usmál. „Jenže to se odehrálo v temným dávnověku, kamaráde.“

„Ovšem, tehdy jsme ješt ě m ěli vytrvalce sv ětové třídy. Já chodil tenkrát do školy, a vy jste byl m ůj hrdina. Hej, vy všichni!“

Pippa p řekvapen ě a s rostoucím pot ěšením sledovala, jak se celá skupinka soust řeďuje na Dava. Dob ře v ěděla o sportovním duchu obou pánů, ani jejich partnerky v nastalém nadšení nehodlaly p řijít zkrátka. May Day Warrior a jeho jezdec se ve veselé atmosfé ře do čkali jen bujarého rozlou čení a nikdo se nezajímal o jejich šance.

147

„Díky, Dave,“ řekla svému společníkovi cestou na tribunu. „Ve čer se budou mít čím bavit a nezáleží na tom, jak dostih dopadne.“

Jamie mohl Pippu s Davem do Southwellu doprovodit, jenže vyhlídka na čty řhodinovou cestu autem ho nijak nenadchla. Pád v Carlislu jím ostatn ě ve skute čnosti ot řásl víc, než si byl ochoten p řipustit. Krom ě nových šrám ů mu p řipomn ěl taky ty dávné bolesti z dob autonehody.

Dřímal na pohovce, a když se ozval telefon, dostal se ke sluchátku až po chvilce.

„Jste v po řádku, Jamie? Mluvíte jako v posledním tažení.“

„Jsem v pohod ě, Ros.“ Nehodlal svou bolest projevovat p řed nikým, a p řed ní ze všech nejmí ň. Zabodoval u ní p řece svou odvahou a ani za nic nehodlal ty body hned zase ztratit.

„Jamie…,“ odml čela se a najednou p ůsobila nejist ě. „Máte rád hudbu? Myslím tím klasické orchestrální skladby?“

„Ale ovšem,“ vyhrkl bez p řemýšlení. „Tedy vlastn ě…, líbí se mi, ale moc toho o ní nevím.“

Ty lháři. Nemáš o té muzice nejmenší tušení.

„Pot řebovala bych zítra doprovod na koncert, bude v uzavřené spole čnosti s p řáteli. Nezajímalo by vás to?“

„Ur čit ě,“ odpov ěděl a ihned toho zalitoval. Stráví večer se skupinou nádivu a bude poslouchat hudbu, které nerozumí ani za mák, zatímco své protestující tělo vyladil na docela odlišnou tóninu. „Díky, Ros. Moc rád bych jel.“

Ale pro č řekl tohle, pro všechno na sv ětě?

Kon ě se na odvrácené stran ě závodišt ě řadili ke startu a Pippina rozverná nálada se rozplývala. S trpkým pocitem sledovala dalekohledem, jak se startovací boxy zavírají za Black Knightem. Pat řil k jejím oblíbenc ům a odvedla s ním kus dobré práce, když pe čovala o jeho bolístky a dokázala ho pokaždé nachystat do dostihu. Vyhrála s ním v Lingfieldu, a při dalších t řech vystoupeních se umístil, což v ůbec nebylo špatné. Nebýt Tobyho, ur čit ě by ho nasedlala i do dnešního dostihu. To nebylo fér.

148

Dave se na ni povzbudiv ě usmál a ona ud ělala maximum, aby mu úsm ěv dokázala vrátit. O pozadí dnešního dostihu ho informovala už cestou.

„V podstatě je to takhle, Dave. Trénovala jsem Black Knighta s May Day Warriorem a nem ěla jsem nejmenší pochybnosti o tom, že právě May Day Warrior je lepší. V ůbec by m ě nenapadlo hlásit ty dva do stejného dostihu. Jenže Black Knight si u Tobyho vede moc dob ře. Vyhrál ve Wolverhamptonu a handicaper mu přidal dvanáct liber. Dnes nás čeká velký test. Jestli se Black Knight vážně tak zlepšil, budu vědět, že svou práci ned ělám dobře.“

Dave jí naslouchal beze slova komentáře a pak ukázal na sofistikované hodinky na svém zápěstí. „Chcete, abych ten dostih stopnul?“ zeptal se, a byl to ten nejrozumn ější návrh, s jakým mohl přijít. Pro č ji to vlastn ě nenapadlo?

Kon ě vyrazili v mírném tempu. M ěli p řed sebou p řes dv ě míle, na pískové dráze to znamenalo jeden a půl okruhu, a nikdo se nehodlal hned v úvodu zvlášť unavovat. Když vzala Pippa v úvahu ostatní soupe ře, našlo se mezi nimi pár slušných koní, žádný by ale nem ěl May Day Warriorovi d ělat nep řekonatelné problémy. Ú častníci poprvé minuli cílový sloupek a namí řili si to od tribun do druhého okruhu. Warrior se mezi osmi ko ňmi držel čtvrtý, v dobré pozici na bariéře, Black Knight cválal hned za ním.

Přemýšlela, jestli jeho žokej švagr Richard stíhá Warriora zám ěrn ě. Na opa čné stran ě závodišt ě dvojice vypadala, jako by k sob ě byli nalepení. Po dvou kilometrech n ěkterým z ú častník ů za čaly docházet síly a vedoucí trojice tempu May Day Warriora nesta čila. V zatáčce se dostal do vedení a do roviny už získal p řevahu p ěti délek.

Pippa se chovala jako vždycky poskakovala, a jako uzlí ček nerv ů očima tla čila svého kon ě k cíli. Jenže ten za sebou sice nechal zbytek startovního pole, Black Knighta však zatím nep řekonal. Z oblouku už to čili spole čně a m ěli p řed sebou dlouhou rovinu.

Při domácích trénincích by Pippa věděla, že Warrior soupe ře bez námahy setřese. Te ď ale nechápav ě sledovala, jak Richard pobídl nohama svého kon ě, a ten se hladce dostal do čela, aby se pak bývalému tréninkovému kolegovi každým skokem vzdaloval.

Zvít ězil o čty ři délky.

149

Malcolm v posteli hotelu Starlighter, p ět kilometr ů od kancelá ří Beaufort Holidays, nabýval dojmu, že se Beverley k n ěč emu chystá. Ležela mu v náru čí, p řitiskla se k n ěmu zády, takže jí nevid ěl do obli čeje. Zašeptala: „Nem ůžu tu z ůstat p řes noc, víš?“

„Vy ženské jste všechny stejné. P řijdete, vezmete si, co chcete, a pak chlapa necháte na dně.“

„Mluvím vážn ě, Malcolme. Personál m ě tu zná, po řádáme tu občas konference. Nesmím se tu nechat spat řit, jak se ráno odhlašuju.“

Pochopil, co ji trápí. Ostatně sám se taky musel mít na pozoru. Rozdávat si to s jinou ženou dvacet minut jízdy od manželského domu se dalo sotva klasifikovat jako to nejmoud řejší chování. Naštěstí bylo ješt ě brzy, Pippa se vrátí ze Southwellu až hodn ě pozd ě.

Políbil ji zezadu na krk a pak líbal níž, na nejvyš ší páteřní obratel. Znovu se k n ěmu p řitiskla takže ješt ě nem ěla dost.

„Ale já tě te ď nepustím, ur čit ě ne po tom grilování, cos se mnou rozehrála dnes odpoledne.“

„Dělala jsem jen svou práci.“

„To mi chceš nakukat, žes to všechno myslela vážn ě?“

Obrátila se na záda a podívala se mu do očí. „To ur čit ě ano.“

„Takže Barney hodlá vybírat dostihy a Jamie si má sbalit kufr?“

„Přesn ě tak.“

Zblízka mu její pomn ěnkové o či p řipadaly bezedné.

„Máš nejkrásnější o či, co znám.“

„Nezkoušej m ěnit téma, Malcolme. Musíte s tím kon ěm n ěco provést. Jestli brzy nevyhraje, Barney bude chtít peníze zpátky.“

„Beverley, vždy ť p řece víš, že takhle to v dostizích nefunguje. Nikdo neza řídí, aby k ůň vyhrál.“

„Dobrá, ale m ěl by aspo ň dokon čit, nejlíp mezi prvními t řemi A toho žokeje z kriminálu se zbavit m ůžeš. Pov ěsti naší spole čnosti dvakrát nelichotí. Navíc ostatně není žádný zázrak, tvrdí to dokonce i tv ůj otec.“

Malcolm se o tomhle dohadovat nehodlal. M ěl na práci naléhavější záležitosti.

„V po řádku, madam Harrisová. Souhlasím, ale pod jednou podmínkou.“

Tvář se jí podezírav ě zkrabatila. „A jakou?“

150

„Vezmeš si brejle a já ti to zase ud ělám.“

Pippa netušila, jak by bez Davida ten ve čer p řežila. Obvykle nepropadala pla čtivým náladám, jenže jakmile ji objal kolem ramen, zmocnil se jí pocit, že ho v p říštím okamžiku smá čí tím nejmohutn ějším slzotokem.

Dave se jí zblízka díval do o čí a zkoumal, jak hlubokou depresí prochází. Setřásla by ho, kdyby se choval jako ostatní a vydával soustrastné zvuky. Fráze typu: „Nevadí, byl to jenom dostih, p říšt ě to bude lepší,“ a další dob ře mín ěné banality ji nutily k výbuchu. Signalizovaly, že dnešní porážka nic neznamená, a že život p řináší důležitější záležitosti. Jenže pro ni dnes nic d ůležit ějšího neexistovalo, tak to aspo ň Drav ě cítila.

„Já to nechápu. Jak mohl Black Knight tohle dokázat?“

Prorazil jí cestu davem. „Nechme si poh řební řeči na pozd ějc, nap řed se vypo řádáme s Dlouhým a Širokým, nemyslíte?“

Souhlasn ě p řikývla a pustila se do p řípravy na debatu s majiteli. Ur čit ě je taky naštve, že jejich zástupce jasn ě nesta čil na kon ě s podstatn ě nižším handicapem.

Jenže pokud se to vážn ě domnívali, nedali to najevo jediným slovem. Dave je znovu rozveselil a blahop řál jim k druhému místu za skv ělým vít ězem.

„Jednou si m ě na patnáctistovce vychutnal Seb Coe,“ p řiznal se. „Vypadalo to p řesn ě takhle. Do roviny jsme šli bok po boku a najednou mi frnknul. Projel jsem to asi o tolik, jako váš kůň dneska.“

Jedinou v ětou dokázal zm ěnit téma konverzace z dostih ů na atletiku. Pippa se tém ěř nemusela ozvat.

Nad skleni čkou vína v baru se ho pozd ěji zeptala: „To s tím Coem byla pravda?“

„Ovšemže byla.“

„Jak jste se cítil, když vás takhle ometl?“

„Asi p ůl hodiny mi bylo na um ření. A pak mi došlo, že je prost ě lepší.“

„Jenže já jsem si jistá, že Black Knight není lepší než May Day Warrior.“ Dopila skleni čku a odložila ji. „Stopoval jste ty časy?“

151

Vyndal z kapsy obálku a ukázal jí zapsané hodnoty. Black Knight: 3:50,2, May Day Warrior: 3:51,9.

„To je sm ěšné,“ vyhrkla. „Black Knight prost ě není o čty ři délky lepší.“

„Možná to tomu vašemu dneska tak docela nesedlo.“

Pot řásla hlavou. „Warrior si vedl skoro p řesn ě tak, jak jsem čekala. Tady v t ěch podmínkách zaběhl dobrý čas. Jenže Black Knight už se zase zlepšil. Sakra!“ Bouchla ob ěma rukama do stolu, až se po nich oto čilo n ěkolik hlav.

Dave položil svou velkou dla ň na její. „Jen klid, d ěvče, a ť nás kv ůli vám nevyvedou.“

„Já prostě zu řím, když vidím, co Toby dokáže s mými zví řaty. Musím proti tomu n ěco vymyslet.“

„Proto jste si m ě p řece pozvali, nebo ne?“ S úsm ěvem vyprázdnil sklenici pomeran čového džusu. „Jen po čkejte, až skon čím s tou svou kůrou. T řeba budou taky o dv ě vte řiny rychlejší.“

Z jeho pohledu ale jasn ě v ěděla, že se ji jenom neúsp ěšn ě pokouší rozveselit. Pokud by Dave, který o dostizích nev ěděl zhola nic, dokázal její koně zrychlit, jenom by to potvrdilo její obavy, že jak o trenér nestojí ani za starou bačkoru.

Povzdechla si. Smutn ě, od srdce. „Necht ěl byste dnes ve čer řídit mé auto, Dave?“

„Ale klidn ě, pro č ne?“ Ukázal na skleni čku. Ve čtení jejích myšlenek si za čínal vést slušn ě.

„Dám si jednu velkou,“ up řesnila.

152

8

Na druhou návštěvu rodinného hnízda Elizabeth Jacobsové se Jane vybavila dokonale. Byla vyzbrojená videokazetou s disneyovkou, velkým sá čkem želatinových zví řátek a především na to spoléhala nejvíc pe čliv ě vybranými zákusky z Elizabethina oblíbeného cukrářství. P ři první návštěvě ji pozorovala p ři zametání drobků z dětského stolku po čaji, sladkosti si tehdy cpala do pusy. Hostitelka tedy z řejm ě neopovrhne sladkým pot ěšením stejn ě jako d ěti.

Její dárky se sice dočkaly p řekvapeného a vd ěč ného p řijetí, ukázalo se však, že byly pom ěrn ě zbyte čné. Tentokrát se totiž objevila pomocná ruka, s jejíž pomocí se poda řilo držet d ěti na uzd ě. Nad varnou konvicí v kuchyni stála žena středního v ěku, kterou Elizabeth představila jako svou tchýni. Byla vybran ě oble čená a ledově zdvo řilá. Jane napadlo, že její spole čenská návštěva jí z řejm ě velkou radost ned ělá. Ale komu by koneckonců d ělala?

Paní tchýn ě jim naservírovala kávu na podnosu do p ředního pokoje. P ři odchodu za sebou d ůrazn ě zaklapla dve ře, aby vylou čila možnost dalšího vyrušování. Ob ě to p řijaly s úlevou.

„Pokoušela jsem se ud ělat si obrázek o tom, jak Amanda vlastně žila,“ za čala Jane, zatímco Elizabeth rozmís ťovala zákusky na tác. „Ráda bych v ěděla n ěco o tom, jaká byla před setkáním s Petem.“

„Zdravá, hodná holka, pracovala těžko a milovala život. Taková byla, než potkala toho zmetka,“ opá čila jedovat ě Elizabeth a zakousla se do meru ňkového dortu.

153

„To si dokážu p ředstavit.“ Jane cht ěla dát najevo dobrou vůli, taky si ukousla r ůžek zákusku a pustila se do vyptávání. „Až do těch posledních m ěsíc ů byla vždycky zam ěstnaná na plný úvazek, nebo se pletu?“

Elizabeth p řikývla a čelistmi drtila sv ůj pamlsek.

„Podle spo řitelních záznam ů jsem zjistila, že si každý m ěsíc dávala stranou trochu peněz.“

Elizabeth zpomalila p řežvykování a na širokém čele se zjevil mráček. Bylo jasné, že nemá tušení, kam tahle poznámka sm ěř uje.

Jane bez p řerušení pokra čovala: „Netušíte, jestli se jí n ěkdy poda řilo p řijít k v ětším částkám peněz?“

„Holky ze stájí neberou velké peníze. Mandy se tomu v ěnovala jenom proto, že kon ě milovala.“ Elizabeth skon čila se svým prvním kouskem a vybrala si další, rybízové kole čko s polevou. „Ale řekla bych, že dostávala taky odm ěny.“

„Za co?“

„Když si vedl dob ře k ůň , kterého m ěla na starosti, majitel se jí odm ěnil. Anebo dostala odm ěnu za nejlíp upraveného kon ě v padoku.“

„A kolik pen ěz to tak mohlo vynést?“

Elizabeth se zarazila uprost řed polykání. „Ned ěláte náhodou bokem pro ber ňák?“

Jane zavrt ěla hlavou. To byla d ěsivá představa.

„Mohla si p řijít tak na padesát liber. Možná na stovku.“

„A co t řeba pár tisíc?“

Elizabeth se rozesmála a drobečky se rozlet ěly kolem. „Vy si děláte blázny! Sestra si přišla se vším všudy sotva na tisíc m ěsí čně!“

Jane si vzala zápisník a otevřela ho. „Měla byste tedy n ějaké vysv ětlení, jak se na její ú čet v říjnu 1999 dostal vklad 10 000 liber?“

Elizabethin rozesmátý obličej jako by zamrzl. „Tolik pen ěz nikdy v život ě nedala dohromady.“

Jane jí podala fotokopie záznam ů, které p říslušný vklad dokumentovaly.

Elizabeth na n ě zírala beze slova. Nakonec vydechla: „O tomhle jsem nem ěla nejmenší tušení.“

154

„Napadá vás, odkud se ty peníze vzaly? Třeba z n ějakého dědictví? Nebo jako dárek někoho z rodiny?“

Naléhav ě pot řásla hlavou. „V naší rodin ě se nic takového nestalo, o tom bych se ur čit ě dov ěděla.“

„A nemohla vyhrát na kon ě?“

„Pochybuju. Sice dodávala tipy, v ětšinou se ale ukázaly k ničemu. Myslela si, že každý k ůň , s kterým pracovala, bude vyhrávat, ale povedlo se to jen z řídka.“

„Takže si na vít ěze vsadit mohla?“

„Za tolik pen ěz ur čit ě ne. Nikdy nesázela víc než v desítkách.“ Elizabeth podnikla nový útok, tentokrát na sladkou kuli čku. „Bůh ví, jak k t ěm pen ězům p řišla. Nikdy se mi o nich nezmínila. A pro č vás to vlastn ě zajímá?“

To byla trefná otázka. Jane si sama nebyla úplně jistá. Zvolila cestu up římnosti.

„Víte, momentáln ě naše vyšet řování nijak zvlášť nepostupuje, a já se pokouším p řešet řit všechny možnosti. Došli jsme k názoru, že motivem vraždy byla krádež. Detektiv Jones vás o tom už ur čit ě informoval. Podle našich informací se v té chalup ě nacházelo zna čné množství pen ěz, p řinejmenším dvacet nebo t řicet tisíc liber. Žádné peníze jsme ale nenašli, a dá se tedy dost dob ře p ředpokládat, že se k nim dostal pachatel, který p řipravil Amandu s Petem o život a založil požár…“

Elizabeth se mezitím vypo řádala s dalším kouskem a pečliv ě si čistila prsty. Pak odložila papírový ubrousek a nade chla se. „Já myslela, že to byl n ějaký drogový gang. Mluvili jsme o tom s panem Jonesem, a posledn ě taky s vámi. P ředpokládám, že začnete znova probírat její p řátele. Musím říct, že tohle se mi dvakrát nezamlouvá, inspektorko Culpepperová. Je jasné, kdo to provedl, ale vy nedokážete dát dohromady důkazy, a tak št ěkáte u všech strom ů, co se namanou. Všechny ty řeči o její spo řiteln ě jsou p ěkný žvást.“

Jane zalitovala své d ůvěry v tuhle ženu. Navíc už se jí nejevilo jako dvakrát bystrá myšlenka ani donesení zákusků. Navztekaná Elizabeth se pustila do čtvrtého. P řipomínalo to p ředání láhve alkoholikovi nic dobrého to s sebou neneslo.

155

Pokusila se dál stát na svém. „Chápu vaše obavy, paní Jacobsová, jejich oprávněnost se nedá vyloučit. Chci jenom říct, že u sebe m ěli velké množství pen ěz. A já bych ráda věděla, jak se k nim dostali, třeba jenom proto, abychom získali komplexní obrázek.“

„Nebyli žádní oni,“ vyprskla naléhav ě Elizabeth. „Ty peníze m ěl Pete, vyd ělal je prodejem drog. S Mandy to nic nemá.“

Jane si vzpomn ěla na vyprávění Smra ďocha Barrabla o tom, jak Amanda Peta sjela, že peníze neuložil do bezpe čí. Dob ře o té sum ě věděla a p řála si její uschování. Dokonce i jestli je vydělal Pete, cítila se spolumajitelkou.

„Tím si nem ůžeme být jistí. To je jediný d ůvod, pro č bych ráda přišla na kloub tomu, kde se vzalo t ěch deset tisíc na ú čtu vaší sestry před pár lety. Možná to nijak nesouvisí s loňskými událostmi, ale ráda bych to sama posoudila. Pokud nám pom ůžete aspo ň trošku osv ětlit tuhle záhadu, m ůže nám to pomoct.“

„Můžu vám prozradit jenom jedno,“ řekla Elizabeth neochotn ě. „V říjnu 1999 odešla z Yorkshiru. Opustila Ridgemoor a našla si práci v Lancashiru.“

Její touha po informaci se do čkala aspo ň částečného uspokojení. Kone čně.

Otev řely se dve ře a objevila se paní Jacobsová starší. „Dáte si ješě t kávu?“

„Ano, prosím,“ ujistila ji sp ěšn ě Jane. Stálo ji spoustu úsilí dopracovat se aspo ň sem, a ona te ď nehodlala nikam sp ěchat.

Oknem své nevelké kanceláře v Ridgemooru sledoval Malcolm dv ůr s hlavní budovou, impozantní venkovskou stavbou, kde žil jeho otec. Dnes tu sídlily Tobyho vlastní luxusní kanceláře, ale kdysi sloužila za domov farmářov ě rodin ě. Po odchodu v po řadí t řetí paní Priestové investoval Toby spoustu pen ěz do p řestavby interiéru tak, aby ladil s jeho novým životním stylem byznysmana. B ůh ví, jak si to mohl dovolit, pomyslel si Malcolm. Jenže Toby si často s pomocí svých majitelů s nejlepšími styky dokázal vždycky poradit a dos tat se k zajímavým pen ězům.

Vůz Ros Bradeyové stále parkoval na příjezdové cestě. Vzhledem k tomu, jak naléhav ě si Malcolm pot řeboval s otcem promluvit, p ěkn ě

156

ho tam její auto dráždilo. Pokud se starý pán stýkal s madam Bradeyovou z romantických p říčin a kdo by se mu divil? možná tu zůstane bubnovat prsty do stolu dost dlouho. Na druhé stran ě ale dob ře v ěděl, že otce čeká v Doncasteru schůzka s ob ědem, kterou žádné miliskování s Ros odložit nemůže. Už u n ěj strávila přes p ůl hodiny.

Malcolm se pustil p řes dv ůr, p řetékal netrp ělivostí, aby se svého problému co nejd řív zbavil.

S odcházející Ros se setkal ve vchodových dve řích. Nevypadala jako žena, která se právě vymanila z milencova objetí. Vlasy m ěla vyčesané do d ůmyslného drdolu a stála proti němu v rajtkách a pe čliv ě vylešt ěných jezdeckých botách. Chovala se rázně. Poda řilo se jí nasadit upjatý úsm ěv, když jí podržel dve ře. „Dobré ráno, Malcolme,“ pozdravila a cestou ven dodala: „A hodn ě št ěstí.“

Co tím m ěla na mysli? Ml čky nezaujat ě obdivoval její odcházející postavu. Ženy jeho otce ho často p řitahovaly, a ob čas se na n ěj i usmálo Štěstí. Jenže momentáln ě m ěl starostí až nad hlavu a ani kdyby m ěl zájem, další rozptylování by nezvládl.

„Ahoj, táto,“ pozdravil už ve dve řích kanceláře. Byla spojená se zahradou francouzským oknem s panoramatickým výhled em na tréninkové dráhy s kopci v pozadí. Novým návštěvník ům tahle vyhlídka vždycky imponovala. Malcolm jí sotva v ěnoval pozornost.

Toby stál za stolem s rukama v kapsách. Zabručel cosi na přivítanou.

Tak proto ta Rosina poznámka. Otec byl bez nálady. Malcolm zauvažoval, jestli dnešní rozhovor neodloží, ne, ro zhodl se proti celé dopoledne p řece na tuhle možnost čekal.

„Máš pro m ě chvíli?“

Toby mu nabídl divadýlko s pohledem na hodinky. „Mu sím odtud odjet za deset minut. Mluv, a já se budu převlékat.“

Malcolm ho následoval nahoru do místnosti, kterou užíval jako šatnu. Oblek s kravatou na n ěj čekaly nachystané práce jejich hospodyně Janet. Malcolm krátce nahlédl do otcovy ložnice a zjistil, že Janet zapracovala i tam. Postel ustlala tak, jako by cht ěla dodržet nějaké vojenské normy. Kdyby potřeboval další d ůkaz, že se tu neodehrávaly žádné techtle mechtle, měl ho p řed o čima.

157

„Vid ěl jsem, že se tu stavila Ros,“ poznamenal Malcolm. „Jak se jí vede?“

Otec se na n ěj ublížen ě podíval. „Hle ď si svýho.“

„Jenže tohle s tím souvisí. Aspo ň pokud se rozhodneš vzít si ji za ženu.“

Toby se zarazil s rozepnutými kalhotami. „Kdo tu ml uví o svatb ě?“

„Já se snažím p řemýšlet dop ředu. Vím, jak dokážeš vyvádět, když se jim nedokážeš dostat do kalhotek. Proto sis p řece vzal tu poslední.“

Tobyho manželství číslo t ři p řed p ěti lety nep řežilo ani pár m ěsíc ů, vydrželo p řesn ě tak dlouho, jak jeho zájem o d řív nedostupné tělo. Následné pokusy předm ětné dámy o „zušlechtění“ dostihového trenéra narazily na o čekávané nepřekonatelné p řekážky z jeho strany.

„Dávej si bacha na jazyk,“ zabru čel Toby a oblékal si čistou košili.

Malcolmovi tahle slovní p řest řelka ud ělala dob ře. Sex pat řil k jedné z mála oblastí, při kterých si p řipadal s otcem jako rovný s rovným. Sdíleli v tomhle ohledu stejné požitkářské pocity. Toby vzal Malcolma v den jeho šestnáctých narozenin ke krásné prostitutce a pak se s údivem dov ěděl, že syn o panictví p řišel už dva roky p řed onou památnou nocí. Když dostal stejný dárek k narozeninám jeho nevlastní bratr Richard, z ůstával po něm dlouhé týdny jako v transu. Malcolm i Toby si z n ěj proto často utahovali.

Malcolm se chopil nové šance. „Chci n ěco k Adolfovi, tati…“

Toby zavr čel: „Te ď ne, pro boha živého. Namluvím o tom zví řeti víc, než o všech ostatních dohromady.“

„Já vím, ale tohle je d ůležité.“

„Není, pro m ě ne. A necht ěj po mn ě, abych zabil t řeba jenom jediné další odpoledne obveselováním toho paňáci Beauforta. Já už si své odehrál, a teď si to s ním musíš vy řídit sám.“

„Já to zvládnu, slibuju. Jenže… Sešel jsem se po Ca rlislu s Beverley Harrisovou a…“

Toby mu znovu sko čil do řeči. „Beverley Harrisová je p ěkná bestie. S p ěknou prdelkou, ale jinak plná jedu.“

„Jak myslíš, tati.“

158

Trenér zápolil s manžetovými knoflíčky, o čima p řitom stále zkoumal Malcolmovu tvář. „Doufám, že sis s ní n ěco neza čal?“ zeptal se podezírav ě.

„Udržujeme čist ě obchodní vztahy.“

„Pitomost, čtu si v tob ě jako v knize. Jsi pitomec, Malcolme. Máš zatraceně dobrou ženu u sebe doma, a bylo by na čase, abys s ní za čal dělat d ěti místo muchlování s takovou mrchou, jako je ta zatracená Beverley Harrisová.“

„Nenechám se od ní zničit, to ti slibuju. A nem ěj péči, brzo se staneš d ěde čkem. Piln ě na tom s Pippou pracujeme.“ Otec se na n ěj beze slova díval a po chvilce vzdal boj manžetami.

„Po čkej, tati, zapnu ti je.“

Toby nechal syna, aby si jeho zápěstí vzal na starost. „Tak o co jde Beaufortov ě sme čce tentokrát?“

„Příšt ě musí vyhrát.“

„Zkus mi říct n ěco, co nevím.“

„Myslím to vážn ě, tati, musí dob ěhnout nejh ůř do t řetího fleku.“

Toby si navlékl sako a zkontroloval sv ůj vzhled ve vysokém zrcadle na dve řích šatní sk řín ě. Vypadal vznešen ě, noblesn ě. V ůbec ne jako n ěkdo, kdo dopuje kon ě.

„Můžu ti ješt ě n ějak pomoct?“ dorážel Malcolm.

„Promyslím si to.“

„Prosím, tati. Budu ti moc vd ěč ný.“

„Hmm.“ Toby vykro čil ke dve řím. „Zase tak extrovní ta prdelka není, abys v ěděl.“ S t ěmi slovy ho opustil.

Jane se na Elizabeth povzbudiv ě usmála a srkala z nového hrnku kávy. „Máte tušení, pro č Amanda práci v Ridgemooru opustila?“

„Našla si lepší místo.“

„V jakém smyslu lepší?“

„Znáte to, v ětší odpov ědnost, víc pen ěz. Mrzelo nás, že odešla pak už jsme se tak často nevídaly. A p řišli jsme navíc o nejlepší ch ůvu.“

„Takže ona odešla z vlastní v ůle?“

„Ale ovšemže. Tedy aspo ň pokud já vím. Je to d ůležité?“

159

„Prost ě m ě to zajímalo. T řeba už ji nepot řebovali a mohli jí vyplatit ur čitou částku jako odstupné. Třeba by se tím vysv ětlilo t ěch deset tisíc liber.“

„Kdepak.“ Elizabeth nevypadala jako n ěkdo, kdo bere její slova vážn ě. „Vy z řejm ě nemáte tušení, jak to chodí v dostizích. Pochybuju , že holky ve stájích jsou n ěkdy nadpo četné. A pokud to tak je, m ůžou mluvit o št ěstí, když jim n ěkdo zaplatí lístek na autobus a sva činu na cestu.“

Jane nepochybovala, že Elizabeth mluví pravdu. Term ín Amandina odchodu z práce a zisku deseti tisíc musel ladit čist ě náhodně. Neochotn ě zm ěnila téma hovoru.

„Vyptávala jsem se na ty fotografie, které vás zajímaly.“

„No a?“

Strašn ě nerada brala Elizabeth další kus nad ějí. „Mrzí m ě to, paní Jacobsová, ale jsme přesv ědčeni o jejich zni čení p ři požáru. Ze snímk ů místa činu jsme identifikovali poz ůstatky krabice, ve které je přechovávala.“

„Ale…“ Elizabeth se nadechla k dalším slov ům, pak si to rozmyslela. Viditeln ě se pokoušela ovládnout své pocity. Nakonec se ozvala: „To je škoda.“ Evidentn ě by ráda n ěco dodala. „Vy ovšem nějaké sestřiny snímky ur čit ě máte, nebo ne?“

Elizabeth p řikývla.

Jane se v náhlém hnutí mysli zeptala: „Mohla bych je vid ět?“ Nezdálo se jí správné právě te ď se zvednout a odejít.

Její hostitelka vstala a po chvíli se vrátila s několika zelenými obálkami z fotolaboratoří. „Vždycky si říkám, že je se řadím do alb, ale ješt ě jsem se k tomu nedostala,“ vysv ětlovala.

Za čala Jane podávat jeden snímek za druhým, každý s kr átkým vysv ětlením co a jak. Naservírovala jí n ěkolik várek, pořízených p ři různých p říležitostech v posledních t řech či čty řech letech. Na h řišti s dětmi, p ři vánočním ob ědě, na v řesovišti s dít ětem na zádech v batohu.

Jane n ěkolik snímk ů poznala, Elizabeth je z řejm ě dala k dispozici pro vyšet řování. Tady jich ovšem vid ěla víc Amanda v roli ch ůvy, rozšklebená v komické póze nad sklenicí vína, u kolébky se spícím nemluvn ětem. Amanda byla vážn ě krásná. Všichni ostatní od d ětí po

160

dosp ělé v četn ě Elizabethiny tchýn ě na ni hled ěli s obdivem. Její návštěvy se tu ur čit ě t ěšily velké oblib ě.

Komentář k fotografiím skon čil.

„Musí vám moc chyb ět,“ poznamenala Jane. Byla to duchaprostá poznámka, ale potřebovala vyslovit n ěco osobního. Sotva si mohla prohlížet záb ěry š ťastné rodiny s milovanou nebožkou a neprojevit účast.

Elizabeth neodpov ěděla, místo toho se dala do nepokrytého vzlykání. Slzy jí tiše stékaly po tváři a ona se ani nepokusila je set řít. Jane z kuf říku vyndala n ěkolik papírových kapesník ů a rozrušené žen ě je nabídla, ta je však ignorovala a místo toho chytla Jane za ruku.

Sed ěly beze slova dlouhé minuty, až se inspektorka neochotn ě zvedla, ale mladší žena jí naléhav ě sev řela ruku v návalu bolesti. Nakonec se pramen slz zastavil, jako by n ěkdo vypnul kohoutek, a sev ření ruky se uvolnilo.

„Už budu v po řádku,“ ujistila ji Elizabeth v ěcným tónem a otírala si obli čej. „Ob čas to na m ě takhle p řijde. Snažím se neplakat aspo ň před d ětmi.“ Hlasit ě se vysmrkala.

„Po řád ještě nev ědí, že je po smrti. Koupila jsem jim od Mandy vánoční dárky a řekla jsem jim, že musela na n ějaký čas odjet. Stejn ě jako teta Jo.“

„Pomáhá vám někdo?“

„Myslíte jako psychologická poradna? Jak p řekonat smutek?“ zeptala se podrážd ěně. „Ne, díky, to zvládnu sama.“

„Já myslela spíš program na pomoc ob ětem násilí. Třeba by vám pomohlo promluvit si s jinými lidmi v téhle situaci.“

Elizabeth se pustila do sbírání fotografií rozložených po stole. „Uspo řádáme smuteční ob řad pro Mandy, p řišla byste?“

„Moc ráda.“

„Pošlu vám pozvánku.“ Složila snímky do balíčků a nacpala je do obálek. „Ráda bych pozvala co nejvíc jejích známých z práce. Z Ridgemooru se ale na ob řad dostane jen málokdo, ten prevít Toby Priest jim nedá ani den volna.“

„Kdo je Toby Priest?“

Elizabeth sebrala obálku, ze které zatím Jane nic neukázala, a vyndala jeden ze snímk ů. „To je on.“

161

Jane si fotografii prohlédla. Stála na ní skupinka muž ů, n ěkte ří na slunci svle čení do půl t ěla. Zdáli se zpocení, se zarudlými tvářemi, jeden z nich m ěl u nohy mí č.

Elizabeth ukazovala na staršího muže v pozadí. M ěl hranaté čelisti a pe čliv ě zast řižené vlasy prokvétaly šedinami. Na fotografii pózoval s píš ťalkou p řed rty. Jane p řipadal odn ěkud pov ědomý.

„Toby je nejúsp ěšn ější dostihový trenér ze severu Anglie,“ vysv ětlila Elizabeth. „Stáje v Ridgemooru patří právě jemu.“

Tím se vysv ětlovalo, pro č ho Jane odn ěkud znala. Ur čit ě se každou chvíli mihl ve zprávách.

„A ta fotka je odkud?“ zajímala se.

„V Ridgemooru se často hrál fotbal. Toby jim občas pískal.“

„Amanda se dívala?“

„Mandy s dalšími holkami hrála s nimi.“

Jane sáhla po dalších snímcích ze stejného balíčku. Cht ěla v ědět, jak vypadal Amandin život ve stájích. T ři další obrázky byly identické.

„Nemáte jiné záběry ze stájí?“ zeptala se. „Tyhle jsou všechny stejné.“

„Zbytek sho řel, právě jste mi to řekla. Tyhle jsem v laborato ři dostala na lístek z její kabelky.“

Jane si na n ěj vzpomn ěla ze spis ů. „Napadá vás, proč by si dávala přid ělat zrovna tuhle fotografii?“

Elizabeth pokr čila rameny. „Nemám nejmenší tušení, asi ji cht ěla rozd ělit mezi známé.“

„Vždy ť ur čit ě není nová, z Ridgemooru p řece odešla p řed víc než dv ěma roky. Pro č by to d ělala po takové dob ě?“

Amandina sestra si povzdechla. „Líbí se mi myšlenka , že se rozhodla k cest ě zpátky. Víte, hodit toho Peta p řes palubu i s drogami a vrátit se k starým p řátelům. Mohlo by se n ěco takového stát, Jane?“

Poprvé použila její k řestní jméno. Jane to dojalo. Položila jí konejšiv ě ruku na paži. „Ale ur čit ě.“

Nastal čas k odchodu. Postavila se s jednou z fotbalových fotografií v ruce. „M ůžu si ji p ůjčit?“

„Nechte si ji, mám jich spoustu.“

162

Na ve černím setkání s Ros Jamieho trápila spousta věcí. Pat řila mezi ně i vyhlídka na skupinu lidí kulturních a nadšených hudbou, které nerozumí ani za mák. Jako rovinový žokej vycházel se všemi typy, zvlášť z kategorie zámožných majitel ů. Jenže tehdy byl jiným člov ěkem mladým, p řidrzlým a žádaným zárove ň. Po dvou a p ůl letech se mu ovšem život rozpadl na st řepy a jejich slepování dohromady dalo strašnou práci. Tak to aspoň vysv ětlil Davovi.

Běžce Jamieho p řístup pon ěkud zasko čil. „Díváš se na to ze špatnýho úhlu, kámo. Nečeká tě nic hroznýho, a otvírá se ti šance ukázat se mezi lidma, živej a zdravej.“

Jamieho to p řesv ědčit nedokázalo. „Všichni ur čit ě v ědí, že jsem šel za katr za zabití toho kluka. P ůlka z nich m ě bude p ředem nenávidět.“

„Možná, ale s tím se musíš nau čit žít. V ětšina z nich má určit ě hrozný št ěstí, že nikdy v život ě nedopadla jako ty. Vsadím se, že jestli po tob ě n ěkdo vyjede, bude už trošku nalitej.“

Jamie se usmál. Dave se zřejm ě nemýlil. A taky ukázal na n ěco, o čem se sám bolestně bál t řeba jen uvažovat. Za starých dobrých dní trávil podobné večery jako úsp ěšný a žádaný mladík da řilo se mu v čemkoli, co se mu zacht ělo. Ve v ězení si slíbil, že se už nikdy nedotkne drog a alkoholu, a hodlal se tím řídit. Možná si pro formu vezme do ruky sklenici vína, ale jen pro formu. V důsledku toho ovšem dnes bude muset čelit ve černí zábavě naprosto st řízlivý.

A bude doprovázet Ros, což byl další d ůvod jeho nap ětí. Pro č ho vůbec pozvala? Vážn ě se jí líbí, jak se domníval David? Až donedávna mu připadala chladná a přezíravá. Hluboké hnědé o či ho sledovaly s p řísným smyslem pro každou chybi čku v jeho ježd ění. A její ústa jako by pouhá jeho přítomnost dokázala přim ět k nespokojenému úšklebku a snůšce rozkaz ů. Možná mu p řipadala fyzicky atraktivní, jenže on už p řed dlouhými týdny došel k názoru, že její jedinou životní vášní z ůstává práce. Jenže dnes už si nebyl docela jistý.

Dave si ho p řirozen ě dobíral a mluvil o dnešku jako o „jeho velkém rande“.

„To není žádné rande,“ bránil se Jamie. „Musí přijít v n ěč ím doprovodu a já jsem se prostě hodil.“

163

„Provázíš dámu na večerní koncert plnej romantiky. Mn ě to jako rande p řipadá.“

Jamieho i tak Dav ův zájem z jistého hlediska těšil.

„Jak se tam vlastn ě dostanete?“

„Ros bude řídit.“

Dave zavrt ěl odmítav ě hlavou. „To je mizernej nápad. Já vím, že to máš zakázaný, ale m ěl bys jí ušet řit starosti s dopravou a objednat něco s řidi čem. A ť se nemusí unavovat. Pak by si mohla dát víno, jestli se jí zachce, a tob ě v jejích o čích aktivita ur čit ě taky píchne.“

Jamie si v duchu vyhuboval, že na tak jednoduchou věc nep řišel, a rychle se podle jeho rady za řídil. Našel si jméno vyhlášené firmy a objednal na ve čer nejluxusn ější volný v ůz s řidi čem. Pak s gustem zavolal Ros a p řes všechny protesty ji ujistil, že o dopravu se dne s postará on.

„Nevadí mi, když musím řídit,“ ustoupila nakonec. „Ale jestli na tom trváte…“

Trval.

A te ď ze zápraží svého domu s údivem pozorovala limuzínu zna čky Mercedes. Uniformovaný šofér se Jamieho zeptal, jestli má jet v čepici se štítkem a Jamie p řitakal.

Ros se zasmála. „Ud ělal jste na m ě velký dojem.“ Její úsm ěv pat řil do kategorie udivených. Copak provedl n ěco špatn ě?

Přišel v dokonale nažehleném obleku na výb ěr nového šatníku dohlédla Pippa a jeho kravata ladila k temn ě modrému kapesníku, povytaženému z náprsní kapsy.

„Vypadáte neuv ěř iteln ě dob ře,“ poznamenala. „P řipadám si jak Popelka.“

Pod kabátem m ěla krémovou blůzu a skládanou černou sukni. Měla slušné nohy vlastn ě je do dneška ani nezahlédl a vlasy jí tentokrát splývaly voln ě jako temný oblak. Vypadala výborn ě, ale ur čit ě se neoblékala na žádný galave čer.

Řidi č jí podržel dve ře a ona se vd ěč ně uvelebila na koženém sedadle. Potají se vesele usmívala.

„Kam to bude, pane?“ zeptal se řidi č ze svého sedadla.

„K dív čí škole v Clayton Valley, prosím,“ pospíšila si Ros .

164

Šoférovi sloužilo ke cti, že nedal najevo sebemenší p řekvapení. „Jak si p řejete, madam,“ odtušil a vedl v ůz na silnici.

„Je to výro ční koncert k deseti let ům školy,“ vysv ětlovala Jamiemu. „Dcera mých p řátel hraje sólo.“ Položila ruku na rukáv jeho nového hedvábného obleku. „Omlouvám se, není to zrovna Glyndebourne.“

Jamie se pousmál, pokoušel se o co nejstatečnější výraz.

Připadal si jako dokonalý pitomec.

Nakonec prožil docela jiný ve čer, než jaký si p ředstavoval, i když jeho pr ůběh m ěl ke katastrof ě daleko. Školní budovy ležely mezi zalesn ěnými kopci uprost řed rozlehlých luk upravených pro sportovní aktivity a hry. Mercedes projel k čestnému místu na parkovišti a soust ředil na sebe zna čnou pozornost dívek v modrobílých školních uniformách. Řidi č p ředstavil se jako John si jí vykoledoval ješt ě víc, což se mu dozajista zamlouvalo.

Ros brzy vystopovala své známé, pár středního v ěku, na první pohled sympati čtí roztržití lidé. Domyslel si, že Tom je n ějaký léka ř a v Joann ě se upamatoval na parkurovou jezdkyni, zamlada ji d okonce vídal v televizi. Díky bohu oni o jeho identit ě nem ěli nejmenší tušení.

„Rychle, poj ďme se posadit,“ pobízela je Joanna, jakmile dokon čili p ředstavování. „Musím sed ět n ěkde vep ředu.“

„Madam je nervózn ější než Poppy,“ špitl Tom, když následovali jeho ženu zástupem dalších otc ů a matek i strnule rozšklebených mladších bratr ů dnešních sólistek.

Našli si místa se slušným výhledem na jevišt ě a dívali se, jak si členové školního orchestru chystají nástroje. Jamie usoudil, že ve zdejší hale se školní shromážd ění konají často. Svezl se na nepohodlnou židli s tvrdým op ěradlem s neblahým mrazením kolem žaludku. Vzpomínky na podobné místnosti si spojoval s nudou a te ď rezignovan ě o čekával její další porci.

S p řekvapením však musel konstatovat, že školní orchest r svižn ě odehrál několik sérií kratších skladeb. V každé vystoupili různí sólisté. Ros po jeho boku mu pokaždé krátce zhodnotila jednotlivá vystoupení i schopnosti hráčů , což mu pomohlo v orientaci. N ěkte ří z nich p řipadali Jamiemu vážn ě dob ří, ale co on o nich mohl soudit?

165

Poppy, dcera Torna a Joanny, vystupovala až jako poslední. Byla to tmavovlasá dívka s nasupeným výrazem. N ějak se jí poda řilo vyvolat dojem, že p řítomným prokazuje velkou milost už samotným zasednutím ke klavíru. Zdráhavě se pustila do hraní a vzáp ětí chybovala. Její rodi če spole čně vydechli.

„Tohle je dost náro čný kus,“ špitla Ros Jamiemu do ucha.

Sledoval vzteklý úšklebek v dív čin ě tvá ři, jako by si uv ědomila, jak moc si svou chybou uškodila. Nabub řelost najednou jako by se vytratila a ona se za čala soust řeďovat. A hrála jako vym ěněná. Sálem lehce poletovaly její tóny a zvuk orchestru dotvá řel skv ělou atmosféru. Dokonce i Jamie poznal, že se hraje jiná hudba, než jaké byl sv ědkem dosud.

Sledoval zaujetí v dív čin ě tvá ři a poznával ho. Veškeré pochybnosti a nespokojenost i pubertální vztek si vybíjela tou jedinou věcí, kterou mistrovsky zvládala. Vzpomínal si, že v jejím v ěku si po čínal stejn ě práv ě tehdy za čal jezdit dostihy. Hudba pokra čovala a všichni v sále jí fascinovan ě naslouchali. Jamie náhle pochopil, že musí získat zpátky své někdejší zanícení. Po nehod ě se z n ěj stal uzlí ček nerv ů bál se života a hrál v n ěm na jistotu, bál se věř it sám sob ě. Dobré nebe, jestli patnáctiletá školačka dokáže takhle hrát, proč by on nemohl vyhrát pár dostihů?

Poppy si vysloužila bou řlivý potlesk, dokonce i z řad znud ěného zástupu mladších bratrů. Klan ěla se, rozjásaná a šťastná, docela jiná než to nafoukané d ěcko, které na jeviště p řišlo. Její rodi če prošli podobnou zm ěnou. Tom se usmíval od ucha k uchu a Joanna jako by nedokázala zavřít pusu.

„Byla jsem p řesv ědčená, že to zkazí. P ři té chyb ě hned na za čátku se mi zastavilo srdce.“

Proudící dav je s sebou nesl až na parkovišt ě. „Co to bylo za hudbu?“ zeptal se Jamie Ros.

„První v ěta Rachmanivovova Druhého klavírního koncertu. Je to nádhera, nemyslíte?“

„Je.“ Jamiemu se cosi dralo na mozek, zatím ale net ušil, jak to pojmenovat. A pak si najednou vzpomn ěl, kde už tuhle melodii zaslechl. „Ale vy umíte na klavír taky, že ano?“

Udiven ě na n ěj zamrkala: „Jak to víte?“

166

Usmál se. „Slyšel jsem vás za dveřmi, když jsem poprvé p řišel do stájí.“

„Aha.“ P řipadalo mu, že se poprvé cítí nejistá. „Strašn ě ráda bych to um ěla jako Poppy,“ p řiznala nakonec.

V tom okamžiku se objevila mladá dáma osobně, evidentn ě dosud okouzlená vlastním úspěchem a nadšením publika. Jamie se p řidal s uctivým blahop řáním, jenže ona se celou dobu strnule dívala na jejich šoféra Johna u mercedesu.

Jamie dostal nápad. Rose ho předem informovala, že se te ď všichni vydají k Tomovi a Joann ě na slavnostní ve čeři. Jamie tedy Poppy ukázal k mercedesu.

„Speciální doprava pro hv ězdu ve čera,“ zavtipkoval.

John s poklonou otev řel zadní dví řka.

„To je super,“ vyhrkla Poppy. „Fakt?“ a bez dalších řečí nasko čila dovnit ř.

„Díky, to jí ud ělalo dob ře,“ pod ěkoval Tom. „Uvidíme se u nás doma,“ a odvedl manželku k zablácenému volvu dál na p říjezdové cest ě.

Jamiemu se ve čer v jejich spole čnosti sice líbil, ale po řád si nedokázal odpov ědět na otázku, proč sem byl vlastn ě pozván. Ros se s touhle rodinou evidentn ě dob ře znala a doprovod nebyl zapot řebí, a nep ředváděla ho ani jako svého nového přítele o tom, že by chystala něco takového, nem ěl nejmenší tušení. V ěci se vyjasnily, až když unavená a vláčná Poppy po spoustě dort ů a n ěkolika skleni čkách šampa ňského na oslavu odešla spát.

„Vypráv ělas Jamiemu o našem Gates of Edenovi?“ zeptala se Joanna a rozlévala víno z láhve do pohárků.

Ros pot řásla hlavou. „Kdepak, je to váš kůň , nechám to na vás.“

Jamie si nebyl jistý, jestli správn ě slyšel. „Cože? Já p řece Gates of Edena znám, jezdil jsem ho pro Tobyho.“

Naposled na n ěm sed ěl toho dne, kdy v sedle Morwenstowa vyhrál Diadem Stakes. Tehdy to byl jediný k ůň , s kterým se nedostal mezi první t ři v cíli. Dob ře si ho pamatoval, mohutný b ělouš bezproblémové povahy, jenom ne dost rychlý ve společnosti, která se tenkrát v Ascotu sešla.

167

„Jenže tenkrát jste jeho majiteli nebyli, že ne?“ J amie si vzpomn ěl na Ameri čanku s Tobym v padoku p řed dostihem. Ve v ětru jí tenkrát málem uletěl klobouk.

„Kdepak. Koupili jsme ho od paní Truscottové, než se vrátila do Států.“

Paní Truscottová, teď si ji vybavil. Řekla mu, že v rajtkách vypadá k nakousnutí. V ůbec se nepodobala Joann ě.

„Vlastn ě mi šlo o druhého kon ě z její stáje, z toho se klubal nad ějný parkurák, ale ona si umínila prodat jenom oba najednou. Říkala jsem si, že se Gates of Edena zbavíme, jenže on si natrhl šlachu a než jsme ho vykurýrovali, už jsme ho nedokázali dát pryč. P řirostl nám k srdci, vážně.“

„To říkáš ty,“ dodal Tom.

Ros se rychle postavila. „Joanna by ho ráda zkusila na prout ěných překážkách a poprosila mě, abych mu dala pár lekcí. A protože vy se s ním znáte, zajímalo by nás, jestli mi s ním pomůžete.“

„To se vsa ďte,“ vyhrkl Jamie tém ěř d řív, než sta čila zav řít ústa. Gates of Eden se vždycky snažil, možná mu p řekážky budou vyhovovat. Pocit zkrocené síly pod nohama ho ovládl. „Moc rád bych se na n ěj zase posadil.“

Joanna se zaradovala. „Doufali jsme, že řeknete právě tohle.“

„S Gates of Edenem je jedna potíž,“ prozradila mu R os cestou k sob ě dom ů. „Necht ěla jsem o tom mluvit p řed Joannou. Poj ďte ke mn ě na kávu, vylíčím vám to. A váš šofér už nás má určit ě dost, m ůžete ho propustit a já vás pak hodím domů.“

Vyplácel Johnovi peníze a snažil se mu p řitom vy číst z tváře jeho pocity. Když p řál Jamiemu dobrou noc, docela určit ě na n ěj spiklenecky mrkl. Odkdy ale znamená pozvánka na kávu n ěco víc?

S výjimkou krati čkého nahlédnutí do haly před n ěkolika m ěsíci se Jamiemu naskytla první p říležitost spat řit Rosin domov. Cestou do kuchyn ě na opa čné stran ě haly vid ěl starožitný nábytek a st ěny plné obraz ů, d řevem obložené pohovky s bílými tkanými polštá řky, vázy s květinami a p řecpané knihovny. Kuchyn ě byla zase plná vystaveného porcelánu s košíkem ovoce uprostřed d řev ěného borového stolu.

168

Jamie Ros pozoroval, jak dává vařit vodu a mele kávu. Připadala mu jako jeden velký rozpor. I když pracovala s ko ňmi, nikdy jim neříkala „herky“. A p řestože bydlela na venkov ě, tady mezi svými obrazy a knihami p řipomínala spíš m ěstskou pani čku. Pro dnešní ve čer zam ěnila stájovou paní dobře nalad ěná a chápavá společnice. A taky krásná.

Jamie si dob ře uv ědomoval, že své pocity nedává najevo. Od příchodu z v ězení se vyhýbal novým p řátelstvím. A určit ě neuhán ěl žádnou ženu. Jeho smyslový život se p řed dv ěma a p ůl roky zmrazil. Tehdy se choval jako divoký kluk, s kterým šili vši chni čerti, který se životem bavil bez pomyšlení na následky. A když se všechno sesypalo, pokusil se na své n ěkdejší já co možná zapomenout.

Jenže ani to nebyla odpov ěď . Staré pocity se neztratily a bylo na něm, aby je probral k životu po vzoru Poppy a jejího klavíru. Musí to znovu risknout. Jezdit rychlé kon ě. A najít si ženu žádnou š ňů ru mladých dívek, ale ženu, se kterou by sdílel život.

A co t řeba Ros?

Postavila p řed n ěj hrnek a posadila se ke stolu.

„Co by řekla vaše sestra ustájení Gates of Edena v jejích stájích?“ zeptala se.

Zaplašil své osobní myšlenky a soust ředil se na obchod. Touhle otázkou ho zaskočila. „Copak si ho tu nem ůžete nechat?“

„Pokud má startovat v dostizích, tak nem ůžu. Nemám trenérskou licenci.“

Přirozen ě, k ůň mohl b ěhat pouze u trenéra s licencí.

„A nebylo by to lepší v Ridgemooru? Plukovník p řece pár překážkám trénuje, u Pippy stojí jen rovinoví koně.“

„S Tobym jsem to dnes ráno probírala, ale…,“ rty se jí mimovoln ě ušklíbly, „nedohodli jsme se na podmínkách. M ůžu se zeptat p římo vaší sestry, ale p řes vás mi to přišlo výhodn ější.“

Jamie si její slova promyslel. Rád by Pippě pomohl i z obchodní stránky a dobře v ěděl, že jí zbývá pár prázdných stájových boxů.

„A co jeho trénink? S tím Pippa nemá zkušenosti.“

„Nemáte to daleko do skokanského střediska, nebo máte?“

Na tohle Jamie nepomyslel. Do ve řejné jízdárny dole za městem docházela řada lidí s ko ňmi.

169

„Zítra si s ní promluvím,“ řekl. „Zní to jako dobrá myšlenka.“ Usmála se. „To je skv ělé!“ A pak se jí obli čej zase zakabonil. „Jamie,“ řekla tiše. „Doufám, že vám nebude vadit…“ Slova ji opustila.

Její ruka na stole se blížila k té jeho.

Jdi to toho, pomyslel si. P řesta ň p řed n ěč ím utíkat.

Sev řel jí prsty. M ěla malou a p říjemnou ruku. Obrátil ji dlaní vzh ůru a pozvedl ke rt ům.

Sledovala ho široce rozev řenýma o čima. Nedokázal v nich číst citová hnutí, ale když z ůstala zticha, políbil ji na svaly t ěsn ě pod zápěstím.

Vydala zvláštní zvuk, rychle nasála vzduch, a rukou ho objala kolem krku. Oto čila mu hlavu tak, aby se jí díval do o čí. Už se zase usmívala.

„Cht ěl byste m ě, Jamie?“

„Jo,“ opá čil up římn ě.

Zasmála se. Prsty ve vlasech ho začala lehce škrábat. Asi tak, jako shovívavý pejska ř hladí svého milá čka. Chichotání přerostlo do hlasité salvy smíchu.

Odtáhl se od ní. Katastrofálně se spletl, zariskoval, a te ď padl přímo na nos.

„Jamie, nevztekejte se, mn ě to moc lichotí.“

„Ani nápad. Máte mě za cvoka.“

„To není pravda.“

„Tak co je tady k smíchu?“

„No když to musíte v ědět…,“ zaváhala. Že by si na n ěj vymýšlela nějakou báchorku? „Zkuste to brát jako hysterii středního v ěku. Žen ě jako já se nestane každý den, aby jí dva muži d ělali návrhy.“

Dva muži?

Ve tváři mu vy četla zmatek. „Půl dnešního dopoledne jsem unikala Tobymu Priestovi. A ť si každý myslí, co chce, ale já ani trochu nemám zájem o vztah s člov ěkem, jako je on.“

„Anebo já.“

„Nemyslete si, že m ě to neláká. Jste mladý, máte talent a skv ěle vypadáte.“

„Tak pro č?“

170

„Možná jsem staromódní, ale m ěl byste mít p řítelkyni ze své generace.“

Neodpov ěděl. Po řád se nedokázal smířit s odmítnutím.

Tentokrát ho vzala za ruku ona. „Nem ůžu si dovolit vztah k muži o půlku mladšímu. Chápete to?“

Nadechl se. „Vlastn ě ne. Muži s mladými ženami chodí.“

„No práv ě.“ Řekla to znechucen ě. Odtáhla ruku a postavila se. „Poj ďte, hodím vás dom ů.“

Jamie už se nehádal. Následoval ji do haly, ale cestou se pokoušel vyjasnit ješt ě n ěkolik skute čností. „Ale co se stalo s Tobym? Kv ůli tomu nem ůžete Gates of Edena ustájit v Ridgemooru?“

Navlékla si kabát. „Říkal, že si kon ě vezme do práce, když s ním strávím víkend. Odmítla jsem, jenže on nedokáže odmítnutí p řijmout. Je jiný než vy.“

Cestou k autu ho vzala za rameno. Už se cítil o n ěco líp.

Na temných silnicích se zase rozhovo řila. „Mám ještě n ěco, co byste m ěl v ědět. Snažila jsem se vám to p ředložit už p ředtím.“

Předtím, než se zachoval jako blázen.

„Tak spus ťte,“ vyhrkl. Po tom všem, co práv ě prožili, už ho p řece nemohla ni čím p řekvapit. Jenže to se pletl.

Sv ěř ila se mu, že zam ěstnala Marii Kirkstallovou.

171

9

Jamie nemusel Pippu prosit na kolenou, aby Gates of Edena p řijala do tréninku. Po nedávných odchodech několika koní prost ě zatím nenaplnila stáje a m ěla n ěkolik stání k dispozici. A protože Ros slíbila účast na jeho p řekážkovém školení, radovala se z nového přír ůstku.

Nazít ří se mohutný b ělouš dostavil v Rosin ě p řepravníku z jejích stájí, kde prošel úvodní partií překážkového tréninku. Vesele vklusal do své nové stáje a namířil si to p římo ke žrádlu.

„Pane čku, podívej, jak se cpe,“ komentoval to Dave. „Už t e ď je pěkn ě vyžranej. Pytel otrub s ocasem.“

Jamie poplácal zvíře po pleci a usmál se. „Před t řemi ned ělemi ses zap řísahal, že o koních nevíš zhola nic, Dave, a te ď se z tebe stal expert.“

„Jenže on má pravdu,“ vmísila se do rozhovoru Pippa. „Není to žádný chudinka.“

Jamiemu neuniklo, jak si setra s jeho bývalým spolu v ězn ěm rozumí. Čty ři kon ě, které mu dala do p řípravy, nevykazovali žádný znatelný pokrok, jenže na výsledky bylo zatím brzy. Dave nesliboval, že je nau čí b ěhat rychleji, najisto však v ěř il ve zlepšení jejich vytrvalosti.

Ať se jako konzultant tréninku vyplatil nebo ne, ukaz oval se jako neocenitelná výpomoc v kanceláři, jako řidi č a hlavn ě jako zásobník dobré nálady. Porážka May Day Warriora Pippu řádně zasáhla, jenže po ní nepropadla chmurám, místo toho jako by zesílila její chu ť znovu

172

se prosadit p řed Tobyho. Jamie tohle chování oprávněně p řipisoval Davov ě optimistickému p řístupu.

A zaregistroval i vliv, který má jeho sestra na Dava. Té noci, kdy hustý déš ť vyplavil mali čký stan, mu nabídla st řechu nad hlavou. Upozornila ho, že nemá smysl uhnat si nemoc, a dala mu vybrat mezi pokojem u nich v dom ě a ubytovnou pro stájníky. Dave jí tvrdohlav ě odmítl, zmizel a vrátil se s oznámením, že si našel odstavený karavan. Jamie do n ěj bezvýsledn ě hu čel celé dva týdny, a ť se ze stanu odst ěhuje, te ď sta čil jediný rozhovor s Pippou, a výsledek byl na sv ětě.

Příchod nového kon ě Jamiemu kompenzoval ho řký pocit z v ěcí, které se nevyvíjely zrovna uspokojiv ě musel se nap říklad vyrovnat s pr ůběhem trapného večera s Ros.

„To je všechno tvoje chyba,“ vyjel na Davida, když mu lí čil, co se seb ěhlo.

Dave si náramně užíval. „Já ti p řece říkal taxi, ne řízenou limuzínu.“

Jenže s b ěžcovými dob ře mín ěnými vtípky se dokázal vypo řádat v pohod ě, horší to bylo s pocitem, který v n ěm hlodal po rozhovoru s Malcolmem krátce poté, co se objevil Gates of Eden.

„Mrzí m ě to, Jamie, ale majitelé cht ějí mít p říšt ě na Adolfovi jiného žokeje.“

Jamie si vzpomn ěl, jak se Toby tvářil posledn ě v Carlislu. „Chceš tím říct, že m ě nechce plukovník,“ poznamenal. „Po řád ho štve, jak jsme minule skon čili.“

„Jak myslíš, kámo. Ale nemusíš mít vztek, ur čit ě p řijdou jiné jízdy, nebo ne?“

V tom se nepletl. Jeho vystoupení v Carlislu p řilákalo dost pozornosti, a další trené ři z regionu projevili p řání, aby pro ně jezdil. Hned zítra ho tedy čekal mítink v Doncasteru a otvíraly se i další možnosti. T ěšil se na n ě, ale to samoz řejm ě neznamenalo, že by ho ztráta Adolfa těšila.

Sv ěř il se s tím Ros, sám netušil, jakou roli v jeho vyhazovu ze sedla hrála. A věděla to už tehdy ve čer? Pokusila se ho ukonejšit.

173

„Se mnou to nemá nic společného, Jamie. A mimochodem, já už jsem taky mimo scénu, Toby se dal slyšet, že si na Adolfa už dohlédne sám.“

Po tomhle se cítil aspo ň o n ěco líp, Ros tedy odvolali taky a to znamenalo, že ho z řejm ě nemají za jediného viníka neúsp ěchu.

Jako by uhodla, na co myslí.

„Jamie, zbavují se nás prostě proto, že jsme už ud ělali svou práci. Prom ěnili jsme beznad ějného paličáka ve zvíře, které se p řinejmenším může zú častnit dostihu.“

„Na tom n ěco bude.“

„Ale p řirozen ě, p říšt ě z řejm ě zazá ří a smetanu slíznou jiní, pak to teprv zabolí. Slibte mi, že se s tím nebudete zat ěžovat.“ Prosebn ě se mu zav ěsila do ramene.

„Dobrá,“ p řikývl.

Jejich vztahy se od toho neš ťastného večera zm ěnily. Často se ho dotýkala, ale bez sexuálního podtextu, rukama ho konejšila a pobízela spíš jako matka. Líbilo se mu to.

Jako rozhodující se nakonec neukázalo jeho neúspěšné svádění, ale to, co jí ve voze řekl potom. Když mu vysv ětlila sv ůj p řístup k Marii, vyprávěl jí všechno o své nehod ě aspo ň všechno, co si pamatoval a taky o tom, jaký tehdy býval.

„Když o tom tak p řemýšlím dnes, prost ě se to jednou stát muselo. Up římn ě řečeno jsem rád, že se n ěco stalo. Pobyt v nemocnici a ve vězení m ě zm ěnil, dalo by se říct, že jsem na tom vyd ělal. Jenže ten kluk um řel místo m ě. Chápu, proč m ě jeho rodina nenávidí.“

„Marie v sob ě nenosí nenávist, Jamie, prost ě jenom nechce riskovat setkání. A já jí slíbila, že to tak zařídím.“

Přikývl. „To mi p řipadá fér.“

„Prost ě ke mn ě necho ďte hned brzo ráno, ona od deseti pracuje u doktora. A navíc se te ď budeme vídat u Pippy, naše spolupráce bude pokra čovat.“

A právě tak se to našt ěstí stalo. Jeho jezdecké schopnosti se zásluhou Ros znatelně zlepšovaly. Po dlouhých hodinách na koni bez sedla si te ď p řipadal s každým dalším plnokrevníkem tém ěř slepený. Ros do n ěj napumpovala poznatek, že pro p řekážkové ježdění je nejd ůležit ější pozice hlavy. „V klidu a co nejníž,“ to byla je jí mantra.

174

Dobrých dv ě st ě p řekážek p řekonal s tím, že si její slova opakoval, pak mu vešla do krve. Za p řekážkou se pak nemusel zoufale chytat uzdy, nohama se dokázal bez problémů udržet v optimální pozici.

Klidná hlava mu pomohla hlavně k lepšímu úsudku p ři najížd ění na p řekážku. Čím víc skákal, tím se mu líp vedlo a líp chápal každého nového kon ě, na kterého se posadil. Ros mu to ostatn ě často opakovala praktický výcvik nic nenahradí.

Dave zaparkoval Pippin otlu čený landrover vedle nalešt ěného vínového dvousedadlového citroënu na ridgermoorském parkovišti. Dostal se sem poprvé a podle velikosti výb ěhů i nov ě omítnutých budov kolem cesty pochopil, že se dostal do v ětšího tréninkového st řediska, než jaké vedla Pippa. P řipadal si jako dezertér, anebo možná špion v nepřátelském táboře. P ři normálním stavu věcí by se p řece takové individium jako on nikdy nemohlo procházet právě tady.

Vystoupil z vozu a rozhlédl se. Dostal za úkol dovézt Malcolmovi mobilní telefon, dnes ráno si ho zapomněl doma. Pippa m ěla spoustu práce a Dave se nabídl, že tuhle poch ůzku obstará.

Te ď pot řeboval Malcolma najít. Jak čekal, potkal cestou spoustu lidí u stájí postavených v americkém stylu i kolem koní, ale p římo v centru areálu neviděl nikoho. Uvažoval, kam se vydá, a vtom zpoza hlavní budovy vyšel muž v bílém plášti.

No nazdar, tady mají i vlastní v ědce, pomyslel si.

Když muž Dava spat řil, zarazil se. V o čích mu blýsklo podez ření Dave sám věděl, jak neortodoxn ě na ostatní obvykle p ůsobí. Když ovšem oznámil Malcolmovo jméno a vysvětlil, pro č je tady, chlapík se uvolnil.

„Můžete mi to nechat,“ ujistil ho. „Malcolm je dole na dráze s lidmi z Beaufort Holidays.“

Jenže zmínkou o Beaufortovi probudil jeho zv ědavost. Usoudil, že pracují s Adolfem, a na toho by se moc rád podíval. „Nechci se vás dotknout, kamaráde, ale myslím, že bych ho m ěl p ředat osobn ě. M ůžu se tam mrknout?“

Návrh nepadl na úrodnou půdu. „Nezam ěstnané tady nesmíme nechat toulat, kam je napadne, to ur čit ě chápete. Máme tu pár zatracen ě drahých plnokrevník ů.“

175

Dave sv ůj úsm ěv o chlup rozší řil a chystal se nasadit ješt ě prosebn ější tón, tak totiž podle svých zkušeností nejspíš z ískal to, co cht ěl. Objevila se druhá postava v bílém.

„Ale sakra!“ vyjekl nový chlapík hned, jak na n ěj zb ěžn ě mrkl. „To je Dave Prescott!“ Podal mu ruku a oto čil se k prvnímu. „Já ho sice znám, ale on si na m ě sotva vzpomene.“

Dave si ho prohlédl po řádně. M ěř il tém ěř tolik co Dave, rozzá řené oči a ustupující vlasy. Vte řinu nebo dv ě si ho za řazoval a p řimýšlel si vlasy, a pak taky brýle na nose. Ur čit ě se nepotkali dobrých deset let.

Nov ě nalezený p řítel vyslovil jméno, které Davovi v pam ěti po řád unikalo. „Walter Clark. Kdysi jsme spolu závodili,“ dodal na vysv ětlenou svému kolegovi.

Dave vzal Waltrovu ruku a vroucn ě jí pot řásal. „Ty starej neřáde,“ řekl vroucn ě. „Co tu vyvádíš?“

„Jsem veterinář. Pracujeme te ď s týmem p římo u koní.“

Dave rychle vylí čil Waltrovi své poslání. První chlapík se mezitím podíval na hodinky. Walter ho pochopil. „Jen b ěž, Juliane, já Davovi ukážu cestu.“

Na okamžik se zdálo, jako by se Julian chystal k n ějakým výhradám, ale pak se s neup římným zahu čením: „Rád jsem vás potkal,“ k Davovi a s významným gestem ke kolegovi vzdálil.

Walter ukázal, kudy se pustí: „Julian je fajn chlap, jenom trošku cimprlich, když jde o p ředpisy.“

„Tys takovej nebejval, Walt ře.“

Veterinář se na n ěj spiklenecky usmál. „Zm ěnil jsem charakter. Tak povídej, co a jak. Četl jsem, že t ě zabásli.“

Dave pokr čil rameny. Na tom nebylo nic k vyprávění.

Obešli řadu staromódních stájí a Walter otev řel bránu k dobře udržované cvalové dráze.

„Strašn ě m ě to tenkrát žralo. Sportovce by zavírat nem ěli.“

Dave se mu podíval do v ětrem ošlehané tváře. Zdálo se, že mluví up římn ě. „Díky, kámo, ale zákony platí pro všechny stejně. Pořád mi to tam opakovali.“

Došli na k řižovatku, kde se cesta d ělila. Walter ukázal doleva. „Měl bych se vrátit a píchnout Julianovi, radíme se s plukovníkem o

176

ky člích n ějakého drahého zvířete. Ješt ě padesát metr ů a uvidíš staré stáje. A tam někde budou.“

Znovu si pot řásli rukama. „Ještě b ěháš?“ zeptal se Dave.

„Jasn ě, musím se držet v kondici.“

„Dej mi číslo a n ěkdy vyrazíme spolu.“

„Fakt?“ Waltra návrh dojal. „Tenkrát jsem ti přece nikdy nesta čil.“ Pak nahmatal v kapse malou bílou vizitku a podal mu ji.

Dave cestou uvažoval o ne čekaném setkání. Když Waltra naposledy vid ěl, byl špinavý od bláta a kmital nohama jako šílený . Poslední, co z n ěj vid ěl, byl cop, který mu poskakoval po zádech, když Dava p ředběhl v poslední míli p řespolního b ěhu. P řipadalo mu, že b ěží jako zajíc, a závod nakonec vyhrál nejmíň o délku fotbalového hřišt ě. Bylo to p ěkn ě nep říjemné. Právě toho dne si Dave uv ědomil řadu mladších a lepších atlet ů, kte ří b ěhají s ním. P římo mu to potvrdili další t ři z nich, kte ří ho v závěru stejného b ěhu sta čili dostihnout.

Přehrával si v pam ěti útržky vzpomínek a kráčel kolem stájí, ke kterým ho Walter poslal. Zaslechl dusot kopyt na tr avnaté dráze a za rohem spat řil kon ě, ve kterém poznal Adolfa s jezdcem, vzdalovali se od n ěj po tréninkové dráze.

Za poslední cvi čnou p řekážkou stály dvě postavy a sledovaly, jak se k ůň to čí ke skok ům. Stály k Davovi zády, ale Malcolma poznal okamžit ě. Po boku mu stála tmavovlasá žena, zřejm ě jeho host. P řišla sem v krátkém kabátku a džínách pořízených nepochybn ě v hodn ě drahém módním obchodu. Pod stylovým kabátkem Dava zaujala Malcolmova ruka, která nepochybně zkoumala skryté obliny. Beze sp ěchu polaskala hýžd ě zleva a pak pokra čovala na druhou stranu v jistot ě vlídného p řijetí. Malcolm tu za plného sv ětla ohmatával nějakou ženu a podle toho, jak se o n ěj opírala, nem ěla ta žena proti jeho péči žádné námitky.

Dave vylekan ě ustoupil za zídku stájí, myšlenky na Waltra a přespolní b ěhy se mu v jediném okamžiku vypa řily z hlavy. Tahle scéna mohla signalizovat jen jedno jediné. Pippu manžel s n ěkým podvádí.

Pokusil sám sebe přesv ědčit, že se prost ě plete. T řeba to ani nebyl Malcolm, koneckonc ů jeho obli čej nevid ěl.

177

Pak zaslechl hlasy. Dusot kopyt vyst řídal rozhovor t ří lidí. Vykoukl zpoza rohu a spat řil Adolfa s jezdcem u lidí, které vid ěl předtím. Už se nedotýkali, s kon ěm mezi nimi by to ostatn ě šlo t ěžko, bylo rozumn ější mu v rámci možností ustoupit.

Pustil se k nim p řes trávu s křečovitým úsm ěvem ve tváři. Muž se na n ěj p řekvapen ě obrátil.

„Zapomn ěl sis mobil, Malcolme,“ řekl Dave na vysv ětlenou svého příchodu. „Pippa si říkala, že ho možná budeš pot řebovat.“

Malcolm Davovi pod ěkoval a jeho tvář nezra čila ani nejmenší stín podez ření. Ale vždy ť ho p řece muselo p řinejmenším zamrazit vyslovení manžel čina jména. Pokud ano, nedal to ani v nejmenším najevo. Obrátil se, aby představil svou spole čnici.

Dave ji poznal, vid ěli se na dostihovém mítinku v Carlislu, kolem ní se tehdy houfovali muži v oblecích. Za řadil si ji jako šéfovu favoritku a když mu v ěnovala lhostejný pohled, rozeznal v jejích očích vypo čítavost. Nedívala se na n ěj dlouho, nepat řil k její zájmové skupin ě, stejn ě jako ona nepat řila k té jeho. Pro č jenom se Malcolm zahazoval s touhle, když m ěl doma Pippu? Dave marn ě pátral po důvodu, i když up římn ě řečeno ho ani necht ěl znát.

„Nevadilo by vám, kdybychom se stavili u m ě?“ zeptala se Jane, když sjel Simon Bennett z okruhu kolem m ěsta a zamí řil do centra. Strávili právě dv ě neplodné hodiny na stanici výslechem prestonského dealera s drogami, stejn ě malé ryby jako byl Pete. P řes svého právníka jim oznámil, že ví, kdo odpovídá za Vraždy pod ohňostroji, jenže pak je od za čátku nenechal na pochybách, že se jenom snaží nějak vykoupit z vlastního trestu.

„Ta malá krysa by prodala svou babičku, kdyby jí to pomohlo z lochu,“ zabru čel Simon, kterého mrzelo ztracené odpoledne.

„Jenom bych cht ěla kouknout na Robbieho,“ pokra čovala. „Přesv ědčit se, jak je na tom s úkolem.“

„A že vám neni čí parádní potahy s třídní sexbombou?“

„Takový není,“ ujistila ho.

Nadechl se. „Všichni jsou takoví. Sta čí jim nepatrná šance. A já bych to m ěl v ědět, jsem otcem t řídní sexbomby.“

Proto byl tedy tak naštvaný? Tanya ho n ěč ím vyvedla z míry?

178

„Víte, Robbie vlastn ě žádné holky nezná.“ Což je ale spíš škoda, pomyslela si. Nahlas se mu ovšem nesv ěř ila.

Jane vsunula klí č do zámku a už za dve řmi slyšela televizi. Cítila, jak jí škube v koutcích, Simon nasadil potm ěšilý úsm ěv. Pane čku, musí te ď vypadat jako stará semetrika.

Její syn p řirozen ě sed ěl s nohama na kávovém stolku a se sáčkem mexických chips ů. Sledoval jakousi hlu čnou v ědeckofantastickou podivnost. Mávl na ni, přitom sotva spustil o či z obrazovky.

„Robbie,“ zaje čela do zvuku televizního výbuchu. „Vypni to!“ Ch ňapla po dálkovém ovládání dřív, než se mohl podle jejího p říkazu zachovat.

„Co je, mami?“ zeptal se nebezpe čně otráveným tónem. „Hm, ahoj,“ dodal, když zaznamenal Simona.

Jane potla čila vztek a p ředstavila je. Robbie se zvedl, aby návštěvě podal ruku, a ona došla k názoru, že tentokrát přest řelila. Možná byl lenoch, ale choval se zp ůsobn ě a navíc po škole p řece m ěl nárok na chvíli odpo činku.

Věděl, co se jí honí hlavou. „Ješt ě deset minut,“ řekl a ukázal na televizi. „Pak se musím vrhnout na matiku a d ěják.“

„A pro č se na n ě nevrhneš hned?“ zeptala se. „ Čím d řív za čneš, tím d řív skon číš.“

Klišé z ní vypadlo tém ěř reflexivn ě. Robbie obrátil oči v sloup a šoural se ke dve řím, sáček s chipsy ledabyle držel v jedné ruce a sypal za sebou drobe čky. Ne řekla mu ani slovo.

„Ješt ě se potkáme, Robbie,“ lou čil se Simon.

„Jo, ur čit ě. Vlastn ě…“ Chlapec se zastavil. N ěco ho ur čit ě napadlo. „Oba jste p řece takoví ost řílení policajti…“

„Robbie!“ Její hn ěv se stup ňoval. Už od p ěti let si syn ve výmluvách vedl skv ěle, a ona netušila, jak se s tím vypo řádat.

„Tohle je bleskovka,“ vyhrkl nevinn ě. „Sejdou se t ři v ězňové, které povolali do guvernérovy kanceláře.“

Jane nevrle zavr čela. Zas jedna z t ěch jeho nemožných hádanek.

„Guvernér jim ukáže čty ři kule čníkové koule, tři červené a jednu černou. Každému z nich dá jednu do ruky, jenže oni nic nevidí mají totiž ruce svázané za zády. Chápete?“

179

„Já tedy ano,“ p řikývl Simon.

„Pak jim guvernér řekne, že ten, kdo drží červenou, m ůže z jeho kanceláře odejít jako svobodný muž. A ten, kdo se bude poko ušet zmizet s černou, dostane ješt ě rok v ězení navíc. A vysv ětlí jim, že už spolu nesmějí o koulích mluvit.“

Tak si posp ěš, říkala si Jane.

„Vězňové tedy stojí kolem guvernéra a netuší, co si počít. Jeden z nich vidí, že ti druzí drží červené koule, a tak se rozhodne a odejde volný. Jak ale v ěděl, že zrovna on nedrží černou kouli?“

Jane neměla nejmenší tušení. Ur čit ě to muselo souviset se zp ůsobem, jakým pracoval její mozek, neporadila si ani s komplikovanými k řížovkami. Robbie naopak taková duševní cvi čení miloval a rád se s nimi vytahoval. Teď na ni hled ěl s triumfální jiskrou v oku.

„Řeknete mu to vy, šéfko, anebo to mám udělat sám?“ zeptal se jí Simon.

„Tak spus ťte, Simon ě, a ť se dostaneme z bryndy.“

„Je to jasné, Robbie. Kdyby držel černou kouli, druzí dva by ji vid ěli a odešli by. Jenže oni váhali, takže musel držet červenou. Je to tak?“

Robbie p řikývl. „No kone čně policajt s n ěč ím v hlav ě. Máma to nerozlouskla, jak vám m ůže d ělat šéfa?“

Jane nem ěla slov. Jak se opovažuje takhle ptát? Simon se jenom pousmál. „Chytrost sama tě dovede jenom na ur čitou hranici, Robbie, pot řebuješ i nadhled, a já bych řekl, že tvá matka je mnohem moud řejší než my dva.“

„Hmm,“ vydechl Robbie. Ur čit ě ho nep řesv ědčil o své pravd ě, jenže te ď už nebyl schopný své pozice bránit. „Ješt ě se uvidíme,“ zabru čel a vypochodoval ze dve ří.

Simon se po ní podíval: smál se od ucha k uchu.

Dave strávil celé odpoledne jako ve zlém snu a zjistil, že se jen sotva nutí do práce se svými čty řmi ko ňmi. Dokonce k řičel na Rosie, jednu z dívek, která se rozhodla dobrovolně mu pomáhat ve volném čase.

Schytala od n ěj pár zlých slov, když po ostrém cvalu nenechala svého kon ě dostate čně uvolnit a vydechnout. Všiml si jejího pohledu,

180

který říkal co-se-to-s-ním-děje a ona ho vyslala po Mickovi, jednom z dalších stájník ů.

David ovšem dob ře v ěděl, co ho trápí, a nem ělo to nic spole čného s dováděním kolem čty ř koní, p ři kterém stájový personál plnil jeho někdy řádně zmatené instrukce. Dnešní dopolední odhalení Malco lma se v jeho pam ěti hned tak nerozplyne, t řebaže by si to moc p řál. Vidina jeho velké tlapy, jak jezdí po cizí žen ě, ho prost ě bude strašit dlouho. Za jiných čas ů by to celé možná m ěl za sm ěšnou historku, o kterou se musí pod ělit s p řáteli, ale tohle bylo něco jiného. Nebyl to vtip. A řádně ho drásalo v ědomí, že sta čí pár slov a podminuje Pippě celé životní št ěstí.

Nem ěl nikoho, komu by se mohl sv ěř it. Jamie tu byl jeho nejlepším p řítelem, ale sotva si mohl dovolit naservírovat mu informaci o nev ěř e jeho švagra anebo mají p řátelé za povinnost sd ělovat si podobné d ůvěrné informace?

Ať tak či tak, rozhodl se, že se do ni čeho nebude míchat. Nebyla to jeho v ěc. A krom ě toho se možná naprosto pletl a v Pipp ě se mýlil. Třeba o Malcolmových aktivitách všechno v ěděla. Možná žili v takovém svazku, o jakých se čte, v jakémsi „otev řeném“ manželství. V takovém p řípad ě by stál první ve front ě t ěch, kdo by paní Priestové cht ěli pomáhat se splněním její části dohody. Jenže tomu nev ěř il ani na okamžik. O otev řených manželstvích psaly ned ělní bulvární listy jako o n ějakém spln ěném snu, on v nich ale vid ěl manželství, jejichž lo ď se práv ě chystala najet na skálu.

Minulý týden se mu Pippa ve slabé chvilce sv ěř ila, že pokud se její trenérské výsledky neobrátí k lepšímu, hodlá se zřejm ě v ěnovat rození dětí tak, jak si to p řeje Malcolm. To nevypadalo na slova muže, který není s manželkou spokojený. Explodovala v n ěm nová myšlenka: Co když se dal dohromady s Beverley Harrisovou práv ě kv ůli d ětem?

„A co te ď, Dave?“ k řikla na n ěj Jill, která obvykle cestovala s ko ňmi na dostihy, a když jejich kon ě p řes zimu nikde nestartovali, zůstávala mu k dispozici.

„Hmm…“ Tréninku mnoho pozornosti nev ěnoval. „Co myslíte?“

„Myslím, že Stickleback má dost, ta rána nad kotníkem ho po řád bolí. Ale nechcete, abychom si s ostatními dali mlaskavou?“

181

Narážela na jeho mluvu, pokaždé když se v tréninkové rychlé práci blížili k cíli, k řičel totiž jako smysl ů zbavený: „Mlaskni mu to, mlaskni ho.“

„Jo, to by mohlo být to pravý. Jd ěte to říct ostatním.“

Provedla, co si p řál a když společně sledovali kon ě krá čející k horizontu, zeptala se: „Jste v po řádku, Dave?“

Jenže odpov ědi se nedo čkala, myšlenky se mu toulaly b ůhví kde.

Jamieho nepotkal strach prvn ě. Jako u čedník se p ři prvních jízdách s profesionály řádně nervoval noc p řed dostihem obvykle nedokázal usnout a zvracel do toalety, v padoku potom nedokázal vyslovit kloudnou v ětu. Cestou ke startu našt ěstí hrozivé p říznaky zmizely. Tam býval chladný a instinktivn ě se rozhodoval rychleji než kdokoli ze soupe řů .

Nap řed si říkal, že po prožitém utrpení v sedle už musí p řijít kýžená efektivita. Jenže pak narazil z dvaceti jí zd nevyhrál ani jednou. A když si k ůň usmyslí, že dostih nepob ěží, nic mu nedokáže zm ěnit koncentraci.

Právě v čas vypil tenkrát první drink s lékem „na uklidnění nerv ů“. Pracoval dokonale, uklid ňoval jak jeho divokou dostihovou krev, tak motýly, kte ří se mu slet ěli kolem žaludku. A navíc za čal znovu vyhrávat. Došel k přesv ědčení, že to nem ůže být náhoda. Kdyby dokázal jezdit bez spánku a přemohl bolavé b řicho, ur čit ě by s použitím uklid ňujícího roztoku vyšplhal ješt ě výš. Ta lahvi čka mu dávala licenci k užívání života, a on se jí bez váhání chopil.

Ve zp ětném pohledu Jamie dob ře vid ěl, jakou kdysi býval časovanou bombou. Takovou, která jednou dozajista vybouchne, a ona vybouchla. S jejími následky se bude trápit celý život.

V doncasterské šatn ě se mu dnes zase p řitížilo a bojoval s touhou prost ě vstát a jít se vyzvracet. Místo toho se zhluboka n adechl a v duchu se za čal smi řovat s neúsp ěchem. Takovou cenu zaplatil za návrat k ježd ění, když mu na pomoc místo lektvaru z ůstaly jen jeho schopnosti.

Pochopil i d ůvod, pro č má nervy na pochodu: Čekal ho zatím nejv ětší test schopností jako p řekážkového jezdce, a on se najednou cítil osam ělý.

182

Do Doncasteru p řijel jezdit na prout ěných p řekážkách koně pro Ferdyho Gatese. Svezl se sem s lidmi z jeho stájí. Mohl poprosit Dava nebo Ros, t řeba by sem s ním zajeli, jenže oba m ěli svých starostí dost a on už se jednou musí postavit na vlastní nohy.

Dvoumílový dostih nakonec prob ěhl bez zajímavých událostí, jeho kůň b ěžel na jistotu a výdrž k šestému místu z t řinácti. Jamie v něm nenašel nic, s čím by ho posunul k lepší pozici. K ůň se ani jednou nedostal na kontakt s nejlepšími, i p řes všechnu žokejovu snahu.

„Příšt ě bych s ním zkusil startovat na delší trati,“ radil pak Jamie Ferdymu. „Kdyby to šlo, moc rád bych ho zase jezdil.“

Po tomhle nijak vyda řeném zážitku Jamie seděl ve vážnici a masíroval si lýtka. Čekal, až ho n ěkdo odveze dom ů. Náhle před ním stála žena s v ětrem ošlehanou tváří a cht ěla s ním mluvit. Jmenovala se Irene Boltová a odkázal ji na něj Ferdy.

„Pot řebuju náhradu za žokeje,“ oznámila mu. „Vůbec se tu neukázal, už toho prevíta nechci vid ět. Máte zájem?“

A tak p řed Jamiem najednou byla jízda v sedle High Sierry, sedmiletého steeplového nováčka v handicapu na dv ě a p ůl míle.

„Nem ůžu říct, že by u nás ve stájích patřil k t ěm nejoblíben ějším,“ upozornila ho Irene. „Je p ěkn ě tvrdohlavý, ale n ěco v něm ur čit ě je.“

„Bejt tebou, tak si dávám bacha,“ houkl na něj jiný žokej, když si Jamie v šatn ě oblékal dres. Varovalo ho i pár dalších. Irene Bol tová zřejm ě trénovala stáje plné tém ěř neovladatelných koní. Zdálo se, že Jamie je v celé zemi jediný, kdo neví, do čeho se v sedle jejích potrhlých zví řat žene.

Jenže te ď už s tím nic nezm ůže. Do padoku Jamie kráčel zdráhavě, plný obav. Nem ěl ani čas, aby si vyhledal p ředchozí starty svého kon ě sotva se stihl p řevléknout do správných barev, a teď byl zv ědavý, k čemu se to vlastn ě zavázal.

High Sierra nevypadal nijak mimo řádně, oby čejný svalnatý k ůň bez čehokoli zvláštního. Pohrdav ě se díval kolem a mával ocasem. A siln ě se potil.

„Dávejte bacha, ať se nesnaží kopat do ostatních,“ vesele mu radila Irene a vyhodila ho do sedla. „Když s tím za čne, nic jiného ho nezajímá.“

„Pěkný hulvát, co?“ zeptal se Jamie.

183

„Někdy je vážn ě strašný. Říkáme mu Magor Sierra. Charakter jak víno.“ I tak se to dalo vyjád řit, napadlo Jamieho. Už se nedivil, že se jeho žokej rad ěji ani neukázal.

Kůň se s ním cestou na start rval a pokoušel se utéct. Jamie ho pevn ě držel zkrátka, aby neutekl. Kdyby se mu to povedlo , s takovým zví řetem mohlo jít o život.

High Sierra se nakonec neochotn ě podrobil, Jamie nicmén ě tušil, že nemá daleko k další rebelii. P řipomn ěl si trenérčina slova o jeho agresivit ě k ostatním a pokoušel se mu držet z dohledu nejbli žšího bělouše. High Sierra chvilku poslouchal, pak náhle usko čil vlevo. Bělouš ův žokej zaklel.

„Hlídej si toho prevíta, málem nakop mýho kon ě!“ k řikl na Jamieho.

Zatracen ě! Na co to jenom nasedl? Zavedl High Sierru od ostatních, aby se vyhnuli dalším incident ům. V tom okamžiku vylet ěly gumy k nebi a zbytek startovního pole se pustil do závodění.

Horší start si Jamie nedokázal p ředstavit. Pobídl svého paličáka za ostatními a myslel p řitom na jeho vraždu. Zví ře i žokej o sob ě v té chvíli z řejm ě uvažovali naprosto shodn ě, napadlo ho.

Měl skoro radost, že na závodišti tvaru nepravidelné elipsy v dostihu nesli tak říkaje koncová světla. Ostré oblouky mohutn ě stav ěnému Sierrovi nesed ěly a Jamie hlavn ě dával pozor, aby do nich nevbíhali p říliš rychle. Nedával si jiný cíl než udržet zví ře na trati a dát jeho skákání určitý rytmus. Jestli se jim povede dostat se vcelku do táhlé zatáčky p řed cílovou rovinou, m ůže teprve za čít uvažovat o tom, jak se dostanou do samotného cíle.

V p řekážkových dostizích se jezdilo docela jiným stylem , než na jaký si zvykl na rovinách. Ros se v ůbec nemýlila strávit nad překážkami tém ěř p ět minut vyžaduje docela jiný mentální p řístup než minutové uhánění na sprinterské rovin ě.

Nyní sed ěl na zví řeti, které uvažovalo o cvalu a skocích, a až na dalším míst ě pro n ě stálo vít ězství nad ostatními, zví řeti, které se plynule sunulo k cíli. Možná se ale Magor Sierra hodlal jen p řiblížit ostatním, aby si na nich pak mohl zchladit žáhu.

Ať ho k tomu vedlo cokoli, k ůň se nyní celou sílou v ěnoval ukázněnému cvalu. Do konce protilehlé roviny k volnějšímu oblouku

184

hruškovité elipsy už dohnali a p ředehnali dobrou polovinu ostatních. Když se Sierra rozhodl v ěnovat dostihu, docela jist ě to zvládal na výbornou. K ůň se p řenesl p řes suchý p říkop v zatáčce a hrav ě zdolal první p řekážku na cestě do roviny. Ostatní ú častníky míjel se stejnou rychlostí, s jakou ukrajoval zbývající vzdálenost. Jamie se náhle přistihl, že hodnotí svou pozici v dostihu. Zbývalo p řed nimi p ět koní, a do cíle z ůstávaly čty ři skoky. Vzápětí mohutným skokem dohnali další dva ze soupe řů , a p řed nimi už cválali jen poslední dva.

Vedoucí trojice si vybojovala n ěkolikadélkový náskok a její členové bojovali tém ěř bok po boku. Jamie svého kon ě vedl širokým obloukem od bariéry a v duchu se modlil, ať vydrží ješt ě pár furlong ů. Pokud by se jim povedlo porazit aspo ň jednoho z t ěch p řed nimi, vybojovali by umíst ění mezi t řemi nejlepšími, a to by bral jako velký úsp ěch.

Jenže síly trojice ani trochu nepohasínaly a Sierra se k ní nijak neblížil. Jamie ho p řed p ředposlední p řekážkou pobídl bičem a cítil, jak se pod ním vzchopil. Koutkem oka zachytil nejbližšího kon ě zavadil o p řekážku, na kterou se se Sierrou právě chystali. P ři p řistání klopýtl a oni se kolem n ěj p řehnali jako vítr. Byli t řetí fantazie!

Před dalším skokem se dostali až ke druhému koni. Jamie mrkl vlevo a poznal, že jeho jezdec ho vyjíždí až na dor az, aniž by z n ěj dostával cokoli navíc jeho zvíře se z řejm ě p řeorientovalo na autopilota.

Sierra mu pod rukama taky vadl, to Jamie cítil. Poslední p řekážku zvládli jen se štěstím. K ůň za ní na okamžik zaváhal a on m ěl strach, že spadne, pak se mu ale Sierr ův nos poda řilo zvednout a udržel ho na nohách. Ztratili tím šanci na vítězství, ale dokon čili nakonec o šest délek druzí.

Irene zářila nadšením. „To je super!“ vítala je. „V ěděla jsem, že v něm n ěco je, ale prost ě se s ním t ěžko vychází. Vy dva jste pro sebe jako stvo ření!“

Jamie vydal jakýsi nekonkrétní zvuk a usmál se. Nehodlal jí kazit její radostné okamžiky.

„Vy jste se prost ě hledali!“ pokra čovala urostlá žena v chvalozp ěvu. „Pojedete ho i p říšt ě, že ano?“

185

Před p ěti minutami by všechny Jamieho instinkty nahlas d ůrazn ě křičely, že to nep řipadá v úvahu. Ale jízda byla jízda, a mohl si v situaci na startu nové kariéry nějak vybírat? A navíc up římn ě řečeno jakmile se jeho k ůň uklidnil, neud ělal už nic špatn ě. Pokud chci vyšplhat v téhle p řekážkové hře n ěkam vysoko, nezbude mi než jezdit všechna zví řata, nejen ta dobrá, uvědomil si.

„Budu se t ěšit,“ odpov ěděl.

„Zatracen ě dobrá jízda, ten Magor, kámo,“ zhodnotil ho Ferdyh o vrchní stájník Padraig, když se p řepravník s ko ňmi vydal na cestu k dálnici A1. „Dal bych na n ěj pár peněz, kdybych to v ěděl p ředem.“

„Věděl co?“

„Že ho pojedeš ty. Zjistil jsem to pozd ě.“

„Vážn ě?“ Jamie se zaradoval. Jestli o n ěm m ěli takové mín ění lidi, kte ří se vyznali a Padraig k nim ur čit ě pat řil , pak si snad nevede tak docela špatn ě.

Cesta jim rychle utekla. Po p ůldruhé hodin ě zabo čili do ridgemoorského údolí, kolem historickými pov ěstmi op ředené hosp ůdky Lord Nelson. P ři pohledu na viktoriánské stavení se Jamie zachmu řil. Na tuhle cestu nem ěl dobré vzpomínky.

Jamie prudce sto čil v ůz na ve řejné parkoviště a zacouval vedle ot řískaného mondea. Z Ascotu na sever absolvovali dlouhou vzrušující cestu, a od okamžiku, kdy zabo čili na Leeds, v sob ě živil p ředstavu po řádného drinku na jejím konci.

Podíval se na nové hodinky zna čky rolex a obrátil se k pasažérům. „Dv ě padesát šest,“ oznámil hrd ě. „Já vám říkal, že se to dá stihnout pod t ři hodiny.“

„ Řídíš jako maniak,“ zabru čel Richard ze zadního sedadla. Jeho tvář ve zp ětném zrcátku nabyla poněkud nazelenalou barvu. Rich se někdy choval jako p ěkný páprda. „Možná maniak, ale vyprahlý,“ zachechtal se. „Dlužíte mi pivo, pánové.“

„Já myslel, že chlast jde na tebe.“ Malcolm otev řel dví řka na své stran ě. „Tys p řece dneska vyhrál, co se dalo.“

To byla celkem pravda. V Ascotu byl u cílového sloupku první hned t řikrát a navíc si odpoledne osladil skvělým výkonem ve

186

vrcholném dostihu. V zadní kapse cítil p ěkný dárek od zámožného majitele. A ten nezahrnoval ráno v posteli s jeho dcerou. Dnešní den se povedl, a na cest ě životem ho čeká spousta dalších, podobných.

Objednal si velké pivo a Malcolm ho následoval. Richard se spokojil s malým tonikem. Panebože.

„Ur čit ě nechceš pít jako chlap? Prober se, člov ěč e, žij pro nebezpe čí.“ Rich se ani nezasmál. Dnes ve čer se necítil dob ře. Co se dá dělat, k čertu s ním.

„Víš, co je tv ůj problém, Richi? Bojíš se riskovat. V tom posledním dostihu se ti otev řel prostor, ale ty ses tam nevrhnul. A tím ses připravil o možnost.“

Richova tvář se zkrabatila. Vypadal jako kluk, kterému upadla zmrzlina a Jamie poznal, že se mu dostal až na kost .

„To máš jako se ženskýma. Chvilku si to nehlídáš, a nahradí t ě nov ěj objev.“ Jamie se obrátil na Malcolma. „Jako t řeba já.“ Oba se rozchechtali.

„Ale vážn ě, kamaráde,“ pokra čoval Jamie. „Musíš se víc prosadit. Myslím, že pro tebe by te ď bylo nejlepší vykašlat se na práci pro tvýho starýho, zrovna k tomu uzrála ta správná doba.“

„Jak to s tím souvisí?“

„D ělat pro ta ťku, to není nejlepší vizitka, víme? Lidi si po řád budou říkat, jak moc t ě asi chce prosadit. Myslím, že by ses m ěl sebrat a najít si kon ě jinde, jen tak, abys ukázal, co v tob ě je. Co myslíš, Malcolme?“

Připadalo mu, že se Malcolm na bratrových rozpacích k rálovsky baví.

„Jamie má možná pravdu, Richarde,“ p řidal se. „Vsadil bych se, že bys tím zaimponoval i tátovi.“

Richard na n ěj beze slova zíral. „Ty jsi ten pravý. Bez jeho souhlasu se ani neuprdneš.“

„Já strávil šest let v armádě, kámo.“

„A hned z ní jsi p řib ěhnul k ta ťkovi.“

Jamie nev ěř il vlastním uším. Tak to by sta čilo.

„Nekažte mi m ůj velký ve čer, chlapci.“ Vytáhl padesátilibrovou bankovku a mávl jí na barmana. „Já přesedlám na vodku. A co vy?“

187

Richard samoz řejm ě odmítl a Malcolm se rozhodl pro skotskou. Jamie se rozhlížel po n ěkom dalším, koho by zahrnul svou p řízní. Dnes se cítil královsky.

Naproti v rohu zahlédl n ěkolik stájníků z Ridgemooru, chlapce i dívky, kte ří se d řeli dlouhé úmorné hodiny skoro zadarmo. Když se dostavily drinky, podal Jamie bankovku barmanovi. „ Nech si ji u sebe, ano, Charlie? A všechno, co si dají támhleti, jde dneska na m ě. A ty si dej taky.“

Charlie se usmál. „Dám si malé pivo, díky.“

Jamie si do vodky nalil kolu samoz řejm ě lehkou, musel si p řece dávat pozor na váhu. „A dej mi vědět, až dojdou peníze, mám dneska spoustu dalších.“

„M ěl jste úsp ěšný den, co?“

„Dalo by se to tak říct. A p řijdou další.“

Richard si šel popovídat se známými ze stájí a k Malcolmovi se připojila jedna známá z Ridgemooru, blondýna se sklonem k tloustnutí. Jamie se k nim rychle p řidal, hodlal si splnit bratrskou povinnost a dohlédnout na sestřina p řítele. I když jejich vztah nebyl věcí, do které by se m ěl motat.

Zbytek ridgemoorské skupinky se k nim p řipojil a zahrnul Jamieho blahop řáními inspirovanými ascotským vystoupením a p ředevším zaplacenými drinky. Stal se pro n ě mužem okamžiku, a cítil se zatracen ě dob ře.

Vodka ho skolila za čtvrt hodiny. Chystal se právě na toaletu, ale hned se zase posadil. Sv ět se s ním motal a hlava d ěsiv ě t řeštila. Nebylo se čemu divit, celý den žil naplno. M ěl by se n ěkam uklidit a doplnit baterie. Jenže on se p řece královsky bavil.

Potíž byla v tom, že už mu došly kouzelné pilulky, a on právě te ď pot řeboval řádný cloumák. Chlast mu šel k duhu, v určitém smyslu se přesto nedal srovnat s chemickým stimulantem, který c hlapa udrží v chodu jako motor. Rozhlížel se, kdo by mu pomohl. Lidi kolem nebyli dostate čně bohatí na používání toho, po čem právě toužil. Jejich představa divoké noci se omezovala na alkoholové opojení.

Rozhlédl se po baru a na opa čné stran ě zahlédl dvojici d ěvčat. Št ěstí ho neopoušt ělo samoz řejm ě. Opatrn ě p řešel p řes sál zvládl

188

to dokonce bez jediného zavrávorání. Mířil k dívce ve skládané blůze s vyšívaným vzorkem a kožené bund ě. P ředstírala, že ho nevidí.

„Ahoj, Cassie,“ pozdravil.

Vzhlédla k n ěmu s hraným p řekvapením. Její p řítelkyn ě Helen se na něj podívala taky, a ozvala se: „Radši hned zase zmiz .“

Jamie tu protivnou husu ignoroval. Netušil, pro č proti n ěmu vyjíždí zrovna ona, na ni se p řece nevykašlal.

„M ůžeme si promluvit, Cassie?“

„To sakra nem ůžete,“ vyjela Helen. „Ublížils jí už dost.“

Jenže Cassie si jí nevšímala a postavila se v ěděl, že ho poslechne. Objal ji kolem pasu a vedl ze sálu.

„Máš tu n ěco?“

Nechápavě na n ěj zírala.

„Prášky, perník, cokoli, co m ě postaví na nohy.“

Cítil, jak ztuhla. Panebože, snad si ta blbá kráva nemyslela, že ho zajímá ona?

„Cassie, promi ň, neber si to blb ě. Po řád nějakej sp ěch. Chystal jsem se ti zavolat.“

„Chystal?“ Její rysy zm ěkly. „Vážn ě?“

Před t řemi týdny spolu strávili p ěkn ě divoký víkend. P řesn ě tak dlouho, aby si Jamie užil všeho, co tahle holka nab ízela, a uspokojil se. Problém byl v tom, že ji tím víkendem teprve správně nabudil, jak se zdálo ze zpráv a telefonátů, kterými ho od té doby pronásledovala.

„Podívej, dneska tu mám hosty, ale co zítra? M ůžeme si vyrazit na ob ěd nebo na pizzu, jak chceš.“

Viděl, jak váhá. „To bych tedy ráda,“ vyhrkla nakonec.

„Fantazie. Ráno se ozvu.“ To tedy ur čit ě. „Ale te ď jsem na dn ě, Cassie, pot řebuju n ěco, co m ě postaví na nohy.“

Věděl, že s sebou obvykle n ěco nosí, tenkrát o víkendu se neobveselovali jenom alkoholem.

„Mám trošku koksu,“ p řipustila.

„Skv ělý. Koupím ho od tebe!“

„To tedy sakra nekoupíš. Co si sakra myslíš, že jse m?“ odtáhla ho stranou a vykro čila ke dve řím na záchod.

Následoval ji a v chodbě ji dohnal. Sáhla do kabelky pro sá ček a trochu odsypala.

189

„Slib, že mi zavoláš.“

„Slibuju. Zítra ve čer máme rande.“

Natáhla se k němu a do košile mu vložila plastový balí ček.

Musel ji políbit, jinou podmínku nem ěla. Byla cítit po cigaretách, baccardi, a von ěla čímsi sladkým a t ěžkým, parfém, který už znal. Nebyl špatný, a polibek taky ne. Jenže já se od té doby posunul výš, říkal si a pokra čoval ke dve řím na pány a dál do kabinky. Možná místo ní zítra zavolá Vanesse.

Záchody u Lorda Nelsona by asi nevyhrály žádná ocenění, ale aspo ň m ěly nádržku s rovným víkem. Jamie porcelán očistil rukávem košile a pe čliv ě bílý prášek rozsypal po nablýskaném podkladu. Zpracoval hromádku svou kreditní kartou a pak ji rozd ělil do dvou menších po jedné na nosní dírku. Skv ělé.

Vytáhl jednu z Hartleyových padesátek a sroloval ji do úzké trubi čky. Pane čku, p ěkn ě se na tomhle sv ětě máto ří, naposled š ňupal koks oby čejnou slánkou.

Do baru se vrátil podstatně veselejší a zamí řil ke svému stolu tak, aby Cassie s její pitomou p řítelkyní daleko minul.

Na rameno mu dopadla ruka. Richard.

„Nevid ěls Malcolma?“

„Ne.“

„Nem ůžu ho najít.“

Jamie pokr čil rameny. „No a?“

„M ůžeme vypadnout, až ho objevím?“

Tak takhle to bylo, Richard cht ěl dom ů. Jamie byl v pokušení houknout na n ěj, a ť si sežene jinou kafku na dopravu, pak si to ale rozmyslel. Napadlo ho, že nezaškodí zmizet co nejd řív z Cassieina dosahu. Až vyloží Priestovy, m ůže se ješt ě stavit U r ůže. Jejich nová barmanka byla vážn ě kus.

„Fajn, Richi, dej mi deset minut.“

Místo u stolu na n ěj čekalo, stejn ě jako nové drinky. Rozlil kolu do dvou skleni ček s vodkou a na jeden zátah je vyprázdnil.

„Díky, kamarádi,“ řekl jim, ale když se nad tím zamyslel, pravd ěpodobn ě mu je po řídili za jeho vlastní peníze. Rozhlédl se po ridgemoorské skupince. Malcolm už se objevil. Vracel se v doprovodu své blondýny zezadu.

190

„Chci n ěco říct,“ k řikl Jamie a všechny hlavy se oto čily k n ěmu. „Kon ě nem ůžou utíkat a žokejové je nem ůžou jezdit bez lidi ček, jako jste vy. Dnešek se mi sakra vyved, ale bez vás by to nešlo. Na zdraví!“ Zvedl sklenici a vyprázdnil ji.

„Skv ělá jízda, Jamie.“

„Dneska jsi jim to nat řel.“

Jamie vstal a hrábl do kapsy. „Po čkat,“ řekl a z Hartleyovy obálky vyndal čty ři padesátilibrové bankovky. „Já teď vypadnu, ale vy se koukejte po řádně namazat. Zasloužíte si to!“

Vd ěč ně mu d ěkovali. Panebože, bylo tak jednoduché získat popularitu, když platíte rundu a vykládáte lidem jen to, co cht ějí slyšet. Jenže on svá slova p řece myslel docela up římn ě.

Opustil hlu čnou spole čnost uprost řed dík ů a strkal Malcolma ke dve řím. Richard je následoval.

Vyšli do m ěsí čního svitu a on habánovi šeptl: „Nemysli, že mi uniklo tvoje zmizení s tou holkou.“

Malcolmovu odpov ěď p řehlušil nápor čerstvého vzduchu. Zasáhl ho naplno a nohy mu najednou p řipadaly jako z hadr ů. Natáhl se po Malcolmov ě ruce, aby nepadl plnou vahou hlavou na chodník.

„Jsi v pohod ě, Jamie?“ zeptal se nervózn ě Richard.

Trochu se uklidnil a zhluboka se nadechl. „Jsem v p ohod ě,“ vyslovil pe čliv ě, jeho hlas ale zn ěl odn ěkud z dálky. „Nikdy v život ě mi nebylo líp.“

A to bylo vše, co si Jamie pamatoval z noci, ve které se zm ěnil jeho život.

191

10

Není to ironie? uvažovala Jane. Musí vyklízet praco vní st ůl na Deacon Parade zrovna v okamžiku, kdy volá Elizabeth Jacobsová s pozváním na dnešní odpolední tryznu. Slíbila jí ú čast a zav ěsila, o nejnov ějším vývoji v jejich p řípadu se ani nezmínila. Odložili ho k ledu, tím by Elizabeth z řejm ě nepot ěšila.

Oficiální verdikt přirozen ě tak nezn ěl a superintendent by ji ur čit ě za takovouhle zprávu hnal. Jenže jak jinak se dalo vysv ětlit rozpušt ění vyšet řovacího týmu a p řevedení jeho člen ů na jiné úkoly? Oficiáln ě nadále vyšetřování obou vražd vedla, musela je však odložit v pořadí důležitosti za další, „naléhav ější“ úkoly. Wright ji ujistil, že p řípad zůstává nadále ve vyšetřování, jenže ona v ěděla své tém ěř všichni ostatní ho považovali za momentáln ě uzav řený. Říkali si, že Amandu s Petem odpravili východoevropští drogoví deale ři, které se možná povede nachytat na švestkách někdy p říšt ě. Jenže vraždy, vloupání a další závažné zločiny se odehrávaly i nadále a policejní zdroje lidí ani materiálu nebyly bezedné.

Jane vlastn ě nové p řípady vítala, sama byla o vin ě Albánc ů přesv ědčená tedy vlastn ě tak řka p řesv ědčená. Pochybnost v sobě možná živila jen z čist ě sobeckých d ůvod ů: poprvé vedla vyšetřovací tým u vraždy a necht ěla p řípad opoušt ět v nedotaženém stavu. Jenže ona se s p řípadem seznámila pozdě, až v dob ě, kdy p ředchozí vyšet řování vedlo do slepé uličky. Nikdo jí nem ůže p ředhazovat selhání, dokonce ani ten zatracený Keith Wright.

192

„Není to tvoje chyba, Jane,“ ujistil ji na záv ěr rozhovoru. „Nezajdeme si po práci na drink, abys to ze sebe dostala?“

Pokoušela se vykroutit, jak nejlíp dovedla. Nehodlala se nechat dovléct do n ějaké zastrčené hosp ůdky a znova se pustit do vzájemného vylévání srdcí a líčení rozvodových historií. Pokud by už klesla k takové potřeb ě, našli se jiní partne ři, se kterými by si povídala rad ěji.

„Tak zatím, šéfko,“ lou čil se Simon. Právě na n ěj tím myslela.

„Pro boha živého, nechte si ty řeči o šéfech, nem ůžu je ani cítit,“ ohradila se.

„Promi ňte,“ usmál se. Jak jen dokáže udržovat takhle bílé zuby? „Uvidíme se brzy?“

Co tím m ěl na mysli? P ředstavivost ji pon ěkud unesla, nedalo se tomu vyhnout. „Ehm…,“ zachr čela a najednou nev ěděla jak pokra čovat. To nebylo zrovna obdivuhodné.

Jeho úsm ěv se vytratil. „Myslel jsem kv ůli tomuhle p řípadu. Nem ěli bychom ho úpln ě smést ze stolu.“

„Výborn ě,“ opáčila. „Zavolejte mi…“

Sledovala, jak jeho široká ramena mizí za dveřmi. Ani jí to nemusel p řipomínat, sama nem ěla nejmenší úmysl na Vraždy pod oh ňostroji zapomenout.

Joyce Kirkstallová mohla sotva tvrdit, že by jí práce na poštovním úřad ě a v obchod ě smíšeným zbožím p řipadala n ějak úchvatná. Starala se o sekci s potravinami v p řední části prodejny, zatímco pan a paní Jenningsovi se vzadu zabývali d ůležit ějšími úkoly od rozd ělování penzí po vážení balíčků. Moc pen ěz to nevynášelo a starý Jennings za zády byl pravá pohroma. Celý život pracoval u Britských železnic, naposled jako p řednosta stanice, a od kolejí si p řinesl nechutn ě vyvinutý smysl pro detail. A taky posedlost „pravid ly“, která navíc většinou stanovil on sám.

Práce v nejrušn ějším obchod ě na High Street však nesla i své výhody. Na pošt ě se čas od času stavil tém ěř každý a spousta lidí nem ěla na práci nic lepšího, než se chvíli zdržet a ší řit klepy. Joyce byla za každý rozhovor vd ěč ná, čas jí pak lépe utíkal, i když se pod dohledem Jenningsových o čí musela mít na pozoru. Paní Jenningsové

193

ovšem nikdo nic na řizovat nemohl, a ta se taky ráda dověděla nejžhav ější novinky.

Od nástupu do zam ěstnání Joyce vyslechla spoustu zvěstí o lidech, o kterých dosud v ěděla málo. Nedalo se přeslechnout, o čem se lidé baví u poštovní p řepážky. Obchod nebyl velký a ona od svého pultu dob ře rozum ěla každému slovu. Nikdy se nepovažovala za n ějakou drbnu, tady ji však nep řestávalo bavit naslouchání všem těm místním usedlíkům, i když t řeba p řesn ě nev ěděla, o kom se zrovna vede řeč.

Mezi oblíbené náměty rozhovor ů pat řila „ta Ros Bradeyová“, kterou p řed dv ěma týdny dokonce sama spat řila týpek namyšlené dámy, napadlo ji na první pohled, v drahých šatech a s nízkým, libozvu čným hlasem. P řipadala jí až nep řirozen ě elegantní a štíhlá, zcela evidentn ě netrávila život jako Joyce, tedy obskakováním jiný ch. Jenže p ři placení se jí podívala zp říma do o čí a její díky i pozdravy zn ěly up římn ě, jako by je myslela vážn ě. Pak se Joyce doslechla, že vede stáj, kde učí zví řata skákat. Musela tedy pěkn ě tvrd ě pracovat, kon ě dokážou být na zacházení náro čnější než malé d ěti.

Když za čala Marie se svým ranním putováním za ko ňmi, Joyce se na jméno Ros Bradeyové speciálně soust ředila.

Starý Freddy Ferguson jí p ři po čítání mincí za dýmkový tabák připadal docela ztracený, když z poštovní kancelá ře zazn ěla slova: „Neuhodla byste, co je nového u Ros Bradeyové.“

Joyce netrp ěliv ě hrábla pro peníze do Freddyho otev řené pen ěženky a zaklapla pokladnu. Rozhlédla se po obchod ě a spat řila paní Hargreavesovou, lepila nálepku Air mail na velkou beztvarou obálku nepochybn ě vlastnoru ční práce, šatičky pro právě narozenou vnu čku v Austrálii, jejíž maminku tu probírali ze všech stran po dlouhé týdny.

„Sehnala si milence, úplného kluka,“ pokra čovala paní Hargreavesová. „Mohla by být jeho matka.“

„Já bych n ěkoho takového brala,“ poznamenala paní Jenningsová, za což si vysloužila manžel ův varovný pohled.

„Ale to ješt ě nevíte, kdo to je,“ pokra čovala čerstvá babička. „Ten žokej, co byl ve v ězení.“

Ozvalo se hlasité vydechnutí. „Cože? Jamie Hutchison? To snad ne!“

194

„Je to tak. Vzal ji tuhle ve čer ven, p ěkn ě to rozjel. Najal dokonce limuzínu se šoférem, v noci je vysadila u ní doma. Tohle vím docela jist ě.“

Ozval se chraptivý kašel pana Jenningse a Joyce si všimla, jak rukou paní Hargreavesové naléhavě signalizuje.

„Říkala jste Austrálie?“ vpadla jí do řeči paní Jenningsová, aby zakryla zmatek, a paní Hargreavesová se zadívala na Joyce. Její antipatie k Jamiemu Hutchisonovi nebyly tajemstvím, na pošt ě se nepochybn ě ze všech stran probírala i její listopadová scéna z restaurace Roman Arms.

Následovala srdečná konverzace o vnučce, ale ke škod ě už došlo. Joyce se naoko zam ěstnávala přerovnaváním jogurtových ty činek a prsty nep řítomn ě míchala r ůznými zna čkami. Takže Marie pracuje pro milenku chlapa, který jí zabil bratra.

Nikdy by tomu nev ěř ila.

Clem Kirkstall se díval na pero na koberci. Jak se tam mohlo dostat, pro všechno na sv ětě? st ěžoval si v duchu.

Byl v dom ě sám, nem ělo tedy smysl volat Marii nebo Joyce, aby ho sebraly. Bu ď to zvládne, nebo se musí obejít bez n ěj. Jenže on se obejít nehodlal, k řížovka z ranních novin na n ěj čekala na stole.

Uvažoval jak postupovat. Jeho stav vyžadoval d ůkladný plán. Tak plánuj, říkal si, jinak skon číš velmi oškliv ě. Kdyby se pro pero prost ě sehnul jako každý normální člov ěk a stejn ě, jak by p řed pár m ěsíci ud ělal sám , skon čil by z řejm ě bez dechu na kolenou, vzduch by mu přitom unikl z t ěla. Na takový risk prost ě nemá dost dechu.

Kdepak, musí nap řed klesnout na kolena a pak se vydat pro pero po čty řech. Mohl by ho odložit na st ůl a pak se vydrápat na židli, rukama by se jist ě vytáhl. Samoz řejm ě by se nevyhnul tlaku na plicích, ale jestli to neusp ěchá, půjde to.

Nap řed se nadýchal kyslíku. Když mu ho Gooding poprvé nabízel, nem ěl zájem. Tvrdil, že by pak vypadal jako astmatik nebo tak n ěco, a doktor se na n ěj tvrd ě nep řátelsky podíval. „A co si asi tak myslíš, že jsi?“ vyjel a Clem si pak už dával pozor na jazyk. Te ď už kyslík používal tém ěř neustále, po řád víc ho trápil napjatý pocit v plicích.

195

Pokusil se uklidnit a pokr čil pravou nohu pod židli, než klesne kolenem k zemi. Jenže noha v ponožce z ůstala uv ězn ěná v hustém koberci a dokonce i slabé posunutí židle po podlaze stálo velkou sílu. Sed ěl s rozt řesenými svaly na kraji stoli čky a t ěžce se pokoušel na čerpat špetku nové síly. Donutil se. Nadechl se, krátkým vdechem do sebe dostal trochu vzduchu bolestiv ě rozdírajícího hrdlo. Cítil, že se za číná potit.

Posunul t ělo vp řed a v p říštím okamžiku cítil, jak mu kolena klesají a on se s bolestivým lupnutím zhroutil na p odlahu. Muka pekelná. To všechno kvůli mizernému peru.

Zkroutil t ělo a plazil se k objektu, který mu zp ůsobil takovou bolest. Ležel od n ěj t ři metry, jemu to p řipadalo jako metr ů padesát. Lezl po podlaze a posunoval se po zadku. Jako p řerostlé mimino, říkal si.

Ach Alane, díky bohu, že dnes už nem ůžeš vid ět svého velkého drsného taťku!

Marie se právě chystala odejít z ordinace dom ů, když se ozval její mobil. To se často nestávalo. Volala Caroline z Rosiných stájí.

„Nemohla byste se stavit a pomoct nám se Spring Feverem? Jste asi jediná, kdo si s ním ví rady.“

„Co se mu stalo?“

„Vyvádí jako blázen. Běhá po stájích, vyhazuje a staví se na zadní.“

Marie to nechápala. „A kde je Ros?“ Ros by si se Spring Feverem rady v ěděla, vsadila by se, že Ros zvládne všechno na sv ětě.

„Odjela do Irska na dražby a pár dní se zdrží. Mohla byste se stavit, prosím?“

Marie nedokázala dělat drahoty, zvlášť pokud šlo o kon ě. Hned se na kole vydala do stájí. Ocitla se uprostřed zmatku a Caroline, která se k ní obvykle chovala trochu povýšen ě, dávala najevo kajícnou radost z jejího p říjezdu.

„Ros po nás chtěla, a ť s ním ud ěláme trochu rovinové práce na louce za stájemi,“ vysv ětlovala. „Jenže nám se ani nepovedlo ho tam dovést. Po řád se vzpíná, anebo se postaví jak beran a nenechá na sebe

196

sáhnout. Nedokážeme si s ním poradit.“ Marie se dohadovala, že se Caroline bojí, jak její po čínání po návratu zhodnotí Ros.

Nat ěšené a jen s mali čkou stopou strachu se p řevlékla do jezdeckého. Se Spring Feverovými mizernými zp ůsoby už m ěla tu čest. I p ři svém obdivu k tomu koni musela uznat, že se dokáže chovat jako p ěkný ďábel, když to na n ěj p řijde.

A te ď to na n ěj nepochybn ě p řišlo stál pevn ě zap řený ve své stáji.

„Nechali jsme ho na pokoji hned, když jsme spolu dotelefonovaly,“ vysv ětlila Caroline. „Možná se už trochu uklidnil.“

Marie s ní v duchu souhlasila a poplácala koně po bílé lysin ě. Podívala se do jeho velkých o čí.

Caroline ho vyvedla ven a vyhodila ji do sedla. Marie si uvolnila třmeny o n ěkolik dírek, cht ěla p ři jízd ě zví ře svírat nohama co nejpevn ěji. Kdyby se vzepjal na zadní, pot řebovala se cítit co nejbezpe čnější.

Pak se s kon ěm vydala pomalu kolem stáje, vytrvale ho přitom hladila po krku a mluvila k n ěmu. Dob ře si pamatovala, jak p ředtím zlobil, když s ním zamí řili k tréninkové dráze. Ve stájích se choval jako beránek, ale jakmile ho obrátili, tělo mu ztuhlo, nabral do nozder vzduch a napjal svaly, jako by se v p říštím okamžiku chystal vzepnout.

Marie ho pokaždé p řitáhla zpět a obešli další okruh ve stájích.

„Dělá si z nás blázny,“ usoudila Caroline, která stála u východu a dohlížela, aby se nikomu nic nestalo.

Marie s ní souhlasila. Spring Fever si z nich utahoval. Když znovu pocítila, jak se chystá k odporu, švihla ho bičem takovou silou, že ji samotnou p řekvapila. Jenže bi č tém ěř nesta čil dopadnout, Spring Fever se vzepjal a ona mu bezvládně visela na krku.

„Sesko čte!“ vyjekla Caroline.

Spring Fever stál téměř vertikáln ě a zdálo se, že se v p říštím okamžiku p řevalí na záda na štěrkovou cestu.

Marie se strachy nedokázala pohnout. Pevně se držela za h řívu a pokoušela se z ůstávat co nejvýš, aby udrželi rovnováhu. Pár vteřin visela ve vzduchu jako p řimražená, pak se k ůň vrátil na všechny čty ři, kopyta na št ěrku zadun ěla.

197

„Dob ře, a te ď alou z n ěj dol ů,“ vyk řikla Caroline. „A dejte ho do boxu, než vás zabije.“

Dave dovezl Jamieho k Rosiným stájím.

„Ur čit ě tu na tebe nemám po čkat?“ zeptal se.

Jamie odmítav ě zat řásl hlavou. V ěděl, že na Dava čeká namáhavé odpoledne s tréninkem koní ve stájích následované setkáním s jedním z bývalých b ěžeckých soupe řů .

„Můžu zpátky dojít. Potřebuju trochu tréninku,“ dodal k Davov ě radosti. Už celé týdny neb ěhal a p řítel na n ěj po řád dorážel.

Jamie za sebou zav řel bránu a vykročil po známé cestě. Ros sice na pár dní odcestovala, ale v kanceláři mu nechala videonahrávku z dostih ů.

Cestou zaslechl ženský hlas, evidentn ě v tísni. „Sesko čte z n ěj, vrátí se okamžitě do boxu.“

Zn ělo to jako Caroline, Rosina pravá ruka.

„Nesmíme ho p řece nechat, aby nás porazil!“

Tenhle hlas Jamie nepoznával, ale spatřil jeho majitelku, dívku v sedle toho kon ě, který dával Ros tolik zabrat. Zjevn ě se pokoušela kon ě odvést od stájí, jenže on se ani nepohnul. Stál s nohama přikovanýma k zemi, jako by na míst ě pustil ko řeny.

Najednou se vzepjal na zadní. Dívka se state čně držela. „Ne!“ vyk řikla. „Uklidni se!“

Jamie vid ěl její odhodlání nedá si od koně takové chování líbit. Zavolal na Caroline v bráně stájí. „Mohl bych n ěco navrhnout, než se někomu n ěco stane?“

Škubla sebou a p řekvapen ě zaregistrovala jeho p řítomnost. Zdálo se, že ji pot ěšila. „D ělejte, co vás napadne. Bojím se, že na ni každou chvíli nalehne.“

Tohle Jamie chápal. Ta dívka si vedla statečně, ale pokud mohl soudit, tak trochu sebevražedn ě. Zví ře téhle velikosti by ji rozmáčklo na placku.

Křikl na ni, a ť ho chvíli nechá stát bez pobízení. Rozb ěhl se do seníku a vrátil se s dlouhým kusem oranžového provazu na vázání sena.

198

„Zkuste mu zvednout p řední nohu, prosím,“ řekl Caroline. „Nechci, aby m ě nakopl, a t řema nohama to nezvládne.“

Caroline ud ělala, co si p řál.

Zlé jazyky o Jamieho strý čku Bobovi tvrdily, že v sob ě nosí cikánskou krev. Jeho maminku tyhle řeči net ěšily, jenže její bratr byl vážn ě sn ědý a urostlý, s jiskrou v temných o čích Pippa jako by ji pod ědila. Pokud šlo o kon ě, Bob každopádn ě znal n ěkolik užite čných romských trik ů, a rád se o ně pod ělil se synovcem i nete ří. N ěkdy se můžou hodit jako t řeba právě te ď.

„Co to vyvádíte?“ zavolala dívka. V hlase jí rezonovalo nap ětí.

„Přesv ědčím ho, aby se nevzpínal.“

Jamie vzal kon ě za ocas a obto čil ho jedním koncem provázku, druhý konec pak protáhl zvířeti mezi nohama a zajistil ho u koženého podb řišníku. Ocas te ď už za Spring Feverem nevlál, m ěl ho p řitažený k b řichu.

Vstal od dokon čené práce se širokým úsm ěvem. „A je to, te ď už se na zadní nepostaví.“

„Co jste s ním provedl?“ cht ěla v ědět dívka.

„Přivázal jsem mu ocas. Nevzepne se, protože by neudržel rovnováhu. Koně se nestav ějí na zadní, pokud neudrží balanc. Zkuste to s ním te ď.“

Dívka kon ě pobídla k akci a Jamie s Caroline sledovali, jak poslušn ě odchází. Docela evidentn ě by se rád vzepjal, jenže te ď už to nesvedl.

„Zkuste s ním párkrát odejít a zase se vrátit, dokud nebudete spokojená,“ radil Jamie. „Pak zkusíme ocas odvázat a uvidíme, co to udělá.“

Tentokrát se kůň zastavil, dívka ho siln ě pleskla a on zdráhav ě pokra čoval v ch ůzi.

„Díky, Jamie,“ ozvala se Carolina. „Kdyby se s kon ěm n ěco stalo, když tu Ros není, roztrhne m ě jako hada.“

„Tohle je hnusný zvyk. Když na člov ěku p řistane vzpínající k ůň , může skon čit na vozíku.“

„Kde jste se tu fintu s provázkem nau čil?“

„To je stará cikánská moudrost.“ Jamie se cítil sám se sebou nadmíru spokojený. „Kdo je ta holka?“

199

„Marie Kirkstallová z vesnice.“

Najednou už se necítil tak skv ěle.

„Palice dubová,“ pokra čovala Caroline. „Říkala jsem jí, a ť sleze, jak za čal bláznit. Ale v sedle to umí.“

„Podívejte, musím si n ěco vyzvednout v kanceláři.“ Dívka ho zřejm ě nepoznala. Možná, že se mu povede zmizet bez další ho kontaktu.

„Ale po čkejte p řece, Jamie. Ur čit ě vám bude chtít pod ěkovat. Pod tou helmou má navíc spoustu blonďatých vlas ů.“

Jenže Jamie už vykro čil. Mávl na rozloučenou rukou, ale na jezdkyni se už nepodíval.

Co tu Marie Kirkstallová dělala touhle dobou?

Jamie se pokoušel vypátrat kazetu v malém přecpaném kumbálku, který Ros sloužil jako kancelá ř. Když se ozval telefon, považoval za svou povinnost se ohlásit. Než zapsal zprávu, spatřil na poli čce obálku ozna čenou Jamie a zven čí zaslechl dusot kopyt.

To bude Marie, vrací se do stájí se Spring Feverem. Povedlo se jí ho uklidnit a odcválat tak, jak m ěl. Jestli tu pár minut vydrží, snad se mu povede zmizet, dokud ona bude u kon ě.

Donesl se k n ěmu Carolinin hlas. „Jestli chcete, postarám se o n ě.“

Jamie ztuhl. Kam má Marie namířeno? Caroline už jí ur čit ě jeho jméno řekla. Možná ji tak zaskočilo, že se rozhodla zmizet hned. Asi by tu m ěl po čkat a dop řát jí dost času na odchod. Nehodlal jí vb ěhnout v omezeném prostoru stájí přímo do náruče.

Jenže tahle kancelář byla ješt ě horší.

Objevila se ve dve řích. „Jamie Hutchison.“ Konstatování, nikoli otázka. Zaváhala, jako by uvažovala, jestli ví, kdo je ona.

Sp ěšn ě se p řihlásil o slovo. „Nečekal jsem, že tu budete. Omlouvám se.“

Stála u něj tak blízko, že se jí mohl dotknout, zády ke sv ětlu a s obli čejem ve stínu. Bledý ovál z ůstával pevně sev řený, s hlubokýma neproniknutelnýma o čima a vážnými ústy.

„Díky za pomoc se Spring Feverem,“ řekla formálně. Zn ělo to jako prohlášení, ke kterému přistoupíte pod tlakem okolností se sk řípajícími zuby.

200

„Ale to je samo sebou,“ odpov ěděl. „Už je v po řádku?“ Otázka mu ujela d řív, než si ji sta čil rozmyslet. Možná by s ní nem ěl zap řádat rozhovory.

„Ale ovšem, pak už se choval jako beránek.“ Její tv ář se drobátko uvolnila. „Asi jsem se chovala trošku pitom ě. Caroline m ě p ěkn ě sjela, že jsem ho hned neodvedla zpátky do boxu.“

„Máte odvahu,“ p řiznal. „Většina d ěvčat by s takovým kon ěm je čela, jako když je bere na nože.“

„A kluci neje čí?“ Zarputile sev řená ústa se projasnila a ona bojovn ě vystr čila bradu.

„Ale jist ě, kluci k řičí taky.“ Jamie na tenhle rozhovor nebyl připravený. V ůbec ne čekal, že m ůže být takhle krásná.

Rozpa čitou odmlku ukon čil znovu on. „Podívejte, Ros mi říkala, že tu touhle dobou nebýváte. Mrzí m ě to, p říšt ě se radši p řeptám.“ Přikývla a obrátila se. „Ned ělejte si se mnou starosti,“ špitla. Aspo ň si myslel, že řekla právě to.

Po čkal v kanceláři, dokud si nebyl naprosto jistý, že už se nepotkají.

Poslední rozlou čení s Amandou se konalo v malém kostelíku v Dalesu. Elizabeth vysv ětlila Jane, že zdejší kn ěz je velmi zadob ře s dostihovou komunitou, proto se rozhodla umístit ob řad sem. A měste čko navíc neleželo daleko od Lancashiru, kde její se stra p řed smrtí pracovala.

Na úzkých lavicích sed ěli v ětšinou mladí lidé, nep řirozen ě zaražení dnešní smutnou událostí. Z řejm ě v ětšinou pracovali ve stájích a dostali volno právě na dnešní odpoledne, kdy se nekonají dostihy.

Ob řad ji dojal. Nap řed hráli Amandinu oblíbenou pop music, pak nejstarší z Elizabethiných d ětí, Grace, ostýchav ě zazpívala s n ěkolika spolužáky d ětskou písni čku, kterou kdysi p řipravila pro tetu Mandy. Její bývalý kolega ze stájí se p řidal s veselou historkou o tom, jak Mandy hned první den v nové práci přišla majiteli p ředvést špatného kon ě, a ten si ni čeho nevšiml. Dv ě televizní obrazovky pak p řinesly videonahrávku pořízenou Amandinou mladší sestrou Jo v Austrálii. Stála na útesu vysoko nad pláží se zpěněnými vlnami a sypala do

201

větru semínka. Na závěr p řednesla svou řeč Elizabeth a kn ěz vyzval přítomné k modlitb ě. Do šedivého jarního odpoledne je provázel Elton John s písní na po čest zesnulé princezny Diany. Jane by se bez ní obešla, ale když spat řila řadu uplakaných tvá ří, nechala si sv ůj cynismus pro sebe.

Hodlala zmizet co nejrychleji, jenže Elizabeth ji dohnala.

„Nep ůjdete k nám, Jane? Připravili jsme malé setkání pro pár známých.“

„Já nem ůžu.“ Nelhala, musela stihnout poradu k čerstvému případu vraždy dít ěte a musela si pospíšit.

„V tom p řípad ě vám to řeknu hned, než si to rozmyslím.“

„Co mi řeknete?“

Elizabeth se opatrn ě rozhlédla, ale momentáln ě jim nikdo nev ěnoval pozornost. „Přemýšlela jsem o tom, jak jste se ptala na Mandiny milence, ale p řísahala bych, že byli neškodní. Vlastn ě všichni, až na jednoho.“

Jane zapomn ěla na sp ěch a nijak ji nepobízela. Na tuhle informaci čekala dlouho. Pár dalších vteřin nikoho nezabije.

„Dělala u n ěj a byl o dobrých t řicet let starší. P ředtím nikdy o nikoho takového nezavadila. Řekla bych, že ji p ěkn ě využíval, ale dneska se ten prevít ani neukázal. Jeho synové si tu práci dali, on ne.“

„Promi ňte, Elizabeth, ale nemám tušení, o kom mluvíte.“

„O Tobym Priestovi. Chlápkovi, co mu patří ridgemoorské stáje.“

Ten starší muž fotbalovém snímku. Ten rozhod čí, upamatovala se Jane.

„Skon čilo to špatn ě?“ zeptala se.

Elizabeth pokr čila rameny. „Žádné detaily jsem se nikdy nedov ěděla, jestli vám jde o tohle. Přišlo to strašn ě rychle. Jednoho dne tam ješt ě d ělala a byla samá legrácka, a nazítří skon čila a vydala se d ělat do Lancashiru. Jsem si jistá, že za tím stál Toby. Chcete vědět, kde vzala ty peníze? Vsadila bych se, že od n ěj. Tehdy byl ješt ě ženatý, a tak jí zaplatil jako n ějaké d ěvce.“

„A co když…“ Jane zaváhala. Hluboce s Elizabeth cít ila a necht ěla ji zbyte čně ranit. Jenže ono se tomu nedalo vyhnout.

„Co když co?“ naléhala Elizabeth.

202

„Nemohla být t ěhotná? Ty peníze mohly prostě znamenat bolestné…“

„Sestra by nikdy nesvolila k potratu, jestli myslít e tohle.“ Elizabeth bez mrknutí snášela její up řený pohled. „Nadšen ě obhajovala život. Zní to trochu jako paradox, ale j á jí občas oponovala.“

Jane už se nau čila nebrat v ěci takové, jak vypadají na první pohled, p řesto jí v ěř ila. Vzala Elizabeth za ruku a stiskla ji. Kolem nich se za čali trousit další hosté. „Děkuju,“ řekla. „Byl to moc hezký ob řad.“

Sp ěšn ě vykro čila k autu a dumala o Amand ě a Tobym Priestovi. Možná se nedov ěděla nic podstatného, ale určit ě drží v ruce víc než dosud.

Dave v zrcadle hodnotil své nahé tělo vlastn ě v zrcadlech, musel použít množné číslo. V odrazech sledoval p řes kondenzovanou páru ze své koupele mnohonásobný obraz kostnatého těla i jeho odrazy s odrazy odraz ů a jejich odrazy až do nekone čna. Dlaždice v modrobílé mozaice se mu zamlouvaly, stejn ě jako od pohledu drahé za řízení zd ůraz ňující italský styl. Na Itálii Dave usuzoval proto, že manželka Waltra Clarka Adriana pocházela z Říma a z řejm ě to byla ona, kdo celý d ům s láskyplnou péčí za řizoval. Její pozornosti neunikla ani koupelna „apartmá pro hosty“, v níž se práv ě Dave utíral po vydatném prob ěhnutí v řesovišt ěm po boku n ěkdejšího spolubojovníka.

Dave žil jednoduchý život, částečně dobrovoln ě a částečně z nutnosti, neznamenalo to ovšem, že se nezajímal o p ropracovan ější životní styly. Waltrovi pat řila usedlost s p ěti ložnicemi uprost řed hektarové zahrady. Na p říjezdové cestě stály toyota Lexus a sedmisedadlový ford Galaxy, p řízemní spole čenské místnosti vévodila televize s plochou obrazovkou velikosti menšího kina. M ěl taky dv ě černooké d ěti, jejichž úsm ěvy zářily ze spousty fotografií znázorňujících triumfy p ři sportovních událostech v mateřské školce. A náležela sem i výš zmín ěná manželka, sličná černovláska oslnivého vzhledu, jakou si možná za mastný peníz objednal z katalogu italských panen na vdávání.

203

Dave nikdy nebyl závistivý, docela se mu zamlouvalo, jak Walter staví své úspěchy na odiv. P řirozen ě mu k nestrannému pohledu pomohlo i to, že po podobných statcích zatím nikdy nezatoužil.

Když se s Waltrem setkal poprvé, žil jako chudý stu dent a živil se konzervovanými fazolemi. Nosil husté dlouhé vlasy, jež n ěkte ří přičítali na vrub skute čnosti, že si prost ě nem ůže dovolit holi če. Mimo atletické dráhy by o takového zpustlíka tehdy neprojevila zájem žádná aspo ň trochu slušná dívka.

Dave pochopil pravdu o vlasatém studentovi až nyní, když se na něj díval p řes st ůl u ve čeře. Dlouhé vlasy nosil, aby zakryl nezajímavou tvář. Jenže i se slabošskou bradou se propracoval k obdivuhodné Adrian ě a stal se otcem d ětí, které zd ědily mat čin zjev i otcovy atletické vlohy. Dave se radoval spolu s ním.

„Blahop řeju, kamaráde,“ řekl nad dojedeným talí řem. „Vážn ě se ti vede dost slušn ě.“

Walter se na n ěj sebev ědom ě usmál. Dave pochopil, že na jeho pochvalu čekal. T ěšilo ho d ělat p řátelům radost.

Jejich rozhovor s Adrianou v roli poslucha čky se zatím to čil kolem Dava, Walter ho naváděl k vyprávění o zašlých atletických úsp ěších. Dave se nebránil a kdykoli mohl, vložil do vzpomínek n ějakou pochvalnou narážku na Waltra. Ten však nevypadal, že by ho n ějak zvlášť t ěšily.

„V našem posledním závod ě mi váš muž p ěkn ě vyprášil kožich,“ obrátil se k Adrianě. „Na konci patnáctikilometrovýho krosu m ě chytil, jako by jel na kole čkovejch bruslích. M ěl s atletikou pokra čovat, čekala ho reprezentace.“

Její uhlov ě černé o či se rozší řily a temn ě r ůžové rty nazna čily úsm ěv, postavila se a lehce se dotkla manželovy ruky. „ Já to věděla, drahý, niohls být slavný.“ S t ěmi slovy zmizela z řejm ě v kuchyni, dohadoval se Dave.

Musel p řitom obdivovat eleganci, s níž je opustila. Nadechl se. „Děti budou stát na veterině fronty na p řijetí, jestli se rozk řikne, jak si žiješ.“

„Víš…“ Walter vypadal rozpa čit ě. „Všichni veteriná ři na tom nejsou takhle.“

„Jak to?“

204

„Já se specializuju na dostihové koně. Se špi čkovými plnokrevníky souvisí spousta pen ěz.“

„To jako že se dostaneš k tip ům?“

Walter se usmál. „Ale já nesázím. Nedělalo by dobrotu, kdybych sázel na dostihy koní, které jsem léčil.“

Dave si to promyslel. „Tvrdíš, že jsi specialista. Znamená to, že normální veterinář je n ěco jako obvo ďák, a ty drahej doktor z Harley Street?“

„Svým zp ůsobem to tak bude.“

Adriana se mezi n ě vrátila s podnosem plným naporcovaného barevného ovoce a odložila ho na stolek s kv ětinami. Pak se p řesunula k d řev ěnému servírovacímu stolku pro talířky a na okamžik zakryla výhled francouzským oknem na dlouhý trávník, který klesal až k Waltrovu potoku se pstruhy. Kdyby se Dave podíval stranou, spat řil by okraj skleníku. Na druhé stran ě ležela skalka a fontána a naproti za fotbalovým h řišt ěm v lese roubený domek pro d ěti. A tak to pokra čovalo Clarkovi ur čit ě nijak nestrádali.

Práce specializovaného koňského veterináře p řipadala Davovi podobná zisku licence pro tisk bankovek.

Clem nikdy nebýval obzvláš ť sebest ředný, ale jak nad ním jeho nemoc stahovala sí ť, d ělávalo mu potíže p řemýšlet i o n ěč em jiném než vlastním sv ětě lapání po dechu a notn ě omezené pohyblivosti. P řesto si uv ědomoval prom ěnlivé nálady žen, které s ním žily. Dělaly mu starosti n ěco jimi nepochybn ě ot řáslo.

Včera ve čer hrál s Marií karty, jak často d ělávali dlouhá léta. Nikdy nehráli nic náročného, ve dvou se ostatn ě nic zvláš ť duchaplného snad ani hrát nedá. Joyce se k nim nepřipojila to ostatn ě ned ělala nikdy.

Často s d ětmi hrával karty, když byly malé. Alan miloval hry o peníze, ostatn ě i Clem je považoval za tu nejlepší zábavu. Vzpomín al si, jak jednou hráli všichni tři poker o kuli čky. Jeho žena Edie se zlobila. „Předáváš jim své špatné návyky,“ vyjela na něj, když se snažil její kritiku odehrát do autu. „Až bude tv ůj syn zabíjet čas n ěkde v kasinu, už ti to tak zábavné připadat nebude.“

205

Ale to ses pletla, Edie. Náš ubohý chlapec už si nikdy nevsadí ani v hospodském hracím automatu.

Ale poker hrát přestali. Marie si p řed pár týdny na jejich dávný zvyk vzpomn ěla.

„Nemáš na práci něco zábavnějšího, mladá dámo?“ vrčel obvykle, ale hráli a on jí za to byl neskonale vděč ný. Jenom ob čas ho napadlo, zvlášť v zim ě, kdy v ětšina jejích p řátel zůstávala na koleji, jestli nakonec vlastn ě ned ělá službu on jí.

Včera ve čer na karty nemyslela. Tou krásnou hlavou táhly hluboké úvahy, a i když se snažil, ona je ani za nic nehodlala vypustit na sv ětlo.

Joyce se taky n ěč ím trápila, ale kdykoliv udeřil s otázkou, pokaždé ji n ějak d ůkladn ě zamluvila. N ěco ji žralo. Hodila p řed n ěj snídani, jako by ji ani v nejmenším nezajímalo, jestli si zvrhne jídlo do klína. A když ji poprosil o ovlada č na televizi, který zmizel ze svého místa na stole, vyjela na n ěj: „A co ješt ě?“ jako by ji celé ráno proháněl.

Tohle se jí v ůbec nepodobalo. Rád by věděl, jestli jí n ěč ím ublížil, tedy krom ě toho, jaký se z n ěj stal invalida. Dob ře si uv ědomoval, jak moc je na obtíž a že to bude čím dál horší…

V televizi dnes vysílali dostihy z Wetherby, pravého závodiště pro yorkshirské chlapy, jednoho z jeho nejoblíben ějších. Clem zastával názor, že pokud k ůň vyhraje ve Wetherby, dokáže pak vyhrát i kdekoli jinde. Zaplašil myšlenky na domácí problémy a otev řel dostihové noviny.

Ale ani ty mu nep řinesly útěk od řady zklamání. K ůň , který se mu už dlouho zamlouval, Senegal Sunshine v tréninku Marcuse Pinea, měl v sedle toho Jamieho Hutchisona.

Marcus Pine se pokoušel kolem sebe navodit dojem okázalého dostihového excentrika. Mluvil s akcentem zhýralého hejska, rád nosil výst řední barevná saka a kabáty, čepi čku a dlouhé kotlety, a n ěkdy to celé dokonce korunoval monoklem. Jamie m ěl za to, že celý dojem pon ěkud kalí jeho mládí ješt ě mu nebylo t řicet. Jenže televizní kamery ho na závodišti zabíraly často a jeho maškaráda tak nepochybn ě plnila sv ůj ú čel.

Našt ěstí p ři vydávání instrukcí žokejovi nemusel nic předstírat.

206

„Sunnymu se to tady zamlouvá,“ vysv ětlil mu, zatímco se Senegal Sunshine procházel po padoku. „Na skocích bo čí doleva, tohle závodiště je pro n ěj jak d ělané. A povrch by mu m ěl sed ět dokonale, má rád, když se může v tráv ě o n ěco op řít.“

Jamie p řikývl. Prostudoval si výkonnost svého kon ě. Startoval tu už dev ětkrát, jednou dokonce na rovině. „Jak bych ho m ěl jet?“

Marcus se zamyšlen ě zatahal za kotletu. „D ělejte, co myslíte, ale já bych sledoval toho ryzáka, Butterfingerse běhá výborn ě a je vytrvalý. V cíli ho porazte a bude to dobré.“

Jamie musel sv ůj názor na trenéra přehodnotit. Vypadal možná jako klaun, ale po čet trenérů schopných zhodnotit cizí kon ě se dal ukázat na prstech jedné ruky.

Jeho instrukce mu usnadnily práci, zvlášť poté, co se Butterfingers usadil hned za vedoucím kon ěm, který v úvodu čty řkilometrové steeplechase nasadil nijak p řehnané tempo. Jamie se za ním držel v dohledu a soust ředil se na to, aby jeho k ůň dob ře sledoval překážky a neabsolvoval je zbyte čně daleko od bariéry.

Už jako u čedník na rovinách se naučil, že i když nesedíte na nejlepším koni v dostihu, m ěli byste mu p řinejmenším dop řát co nejlepší šanci k vít ězství. To znamenalo vést ho nejkratší možnou cestou a o čekávat zepředu problémy.

Nau čil se jezdit s bi čem vždycky na volné stran ě nad hrazením nebo bokem p řekážky. Jakmile jezdíte těsn ě u bariéry, k ůň m ůže zamí řit mimo dráhu na únikovou cestu. Dobrý jezdec takový úmysl vycítí a pokud drží bi č ve správné ruce, m ůže se n ěkolika údery snadno spasit. Jamie byl hrdý na to, že s bi čem dokázal zacházet obouru č a nesta čil se divit, jaké problémy taková samozřejmost d ělá spoust ě jeho soupe řů .

Na Sunnym se jelo bez nejmenších problém ů, široká záda skýtala pohodlný posed jako doma v k řesle. Prout ěné p řekážky, suché i vodní p říkopy mu p řipadaly tém ěř identické a všechny zdolával s lehkostí. Jamie m ěl pocit, že si m ůže v jeho sedle dop řát třeba šálek čaje, a p ři pití mu neukápne ani kapka.

Kon ě dokon čili první okruh a Butterfingers se rozhodl s uspávacím tempem skoncovat. Protáhl se kolem vedoucího koně a prudce zrychlil. Jamie se nenechal zasko čit a pustil se do pronásledování,

207

nehodlal nechat ryzákovi rozhodující náskok. V oblouku do cílové roviny po nich Butterfingers ův jezdec st řelil pohledem zjiš ťujícím, jak se mu p řiblížili, a pak za čal kon ě tvrd ě vyjížd ět.

Jamie vymáčkl ze Sunnyho vyšší rychlostní stupe ň. Jeho partner zatím skákal lehce a zdálo se, že mu zbývá sil na rozdávání.

Blížili se k poslední p řekážce a pomalu Butterfingerse dotahovali Jamie Sunnyho pobídl ke skoku a na doskoku se ocitli soupe ři po boku Koutkem oka Jamie zahlédl, jak druhý žokej už kon ě jezdí pod bi čem.

Žádné překážky už je ne čekaly, do kopce k cílovému sloupku to bude vyložen ě rovinový dostih, Jamie podobné situaci čelil už mnohokrát. Celým tělem mu projela vlna sebed ůvěry. Zví ře pod ním sláblo, pořád v něm však z ůstávalo dost sil. Musí mu jenom pomoct sáhnout hluboko do zásobníku sil pro jejich poslední zbytky. Udržet jeho rytmus.

Cílový mezník se blížil a ryzák cválal o krk vpředu. Jamie zachoval klid. Čas jako by mu te ď b ěžel ve zpomalených frakcích, přesn ě jak na to býval zvyklý. Pobízel Sunnyho stylem rov inových jezdc ů, s rukama blízko koni u huby. Našel ten správný akcelerátor a Sunny u cílového sloupku proklouzl kolem Butterfingerse k vít ězství.

Uko řistil tedy první vít ězství na p řekážkách, radost z něj chutnala jako za starých čas ů.

Clem sledoval jeho vít ězství s vyschlým hrdlem. Tenhle výsledek mohl o čekávat a vlastn ě ho i o čekával. „Senegal Sunshine vyhraje,“ řekl by do telefonu svému bookmakerovi. Jenže on na n ěj prost ě své peníze vsadit nedokázal, určit ě ne v okamžiku, kdy se v sedle objevil Jamie Hutchison.

Rozhodl se tedy sv ůj prach zatím nevyst řílet a místo toho fascinovan ě sledoval dob ěh s jediným vroucím p řáním, aby vítězný žokej spadl z kon ě a zlomil si vaz.

Jamie prožil p ět minut nadšení p ři odsedlávání vítězného kon ě. Ukázalo se, že na závodišti zná víc lidí, než si dosud uv ědomoval. Z davu vystoupil i Desmond Hartley, Vanessin otec.

208

„Ten váš styl chy ť a je ď bych poznal kdekoli na sv ětě,“ hlaholil. „Kdybyste s tím ješt ě chvili čku čekal, tak vám ten dostih utekl mezi prsty. Moc rád vás tu zase vidím, chlapče.“

Do svého druhého startu proutěných p řekážek na dv ě míle šel tedy Jamie v nejlepší nálad ě. Potla čil ale vít ěznou euforií i ozv ěnu následujících blahopřání ze svých myšlenek. Vždy ť si je nezasloužil. Ten mladík, kterého zabil, si p řece už nikdy neužije žádný okamžik slávy, tak proč by se m ěl radovat on?

Pokusil se vyhnat pocit viny z hlavy, jenže neusp ěl. Z ůstával pořád na míst ě jako mrak, který zahalí slunce.

Zdálo se, že spousta lidí sdílela potěšení Desmonda Hartley ho z jeho vít ězství. A navíc se z krátkého telefonického rozhovoru s Pippou dov ěděl, že se ozval jeho bývalý agent Bertie Brooks, prý a ť mu Jamie zavolá. Kdyby ho Bertie začal zastupovat, jízdy se mu jen pohrnou. Tahle vyhlídka nebyla k zahození.

Přestal o ní uvažovat a soust ředil se na svého dalšího kon ě. Brindisi byl ud ělaný p ětiletý valach od Ferdyho Gatese. Trenér ho dostal do p řípravy teprve nedávno a Jamie došel k p řesv ědčení, že nikdo neví, co v tomhle zví řeti skute čně je. Pokud v n ěm d římaly dosud nepoznané vlastnosti, bylo na Jamiem, aby je v následujících čty řech minutách objevil.

Brindisi ost ře vystartoval a Jamie se s ním musel poprat, aby ho schoval v balíku koní. Ferdy mu ne řekl nic víc, než aby kon ě v úvodu nepoušt ěl do vedení. Cestou na start mu p řipadal uvoln ěný, cválal si v pohod ě bez velkého zájmu, ale jakmile startovní gumy vyle t ěly k nebi, probral se k životu a Jamie ho musel ost ře vzít zp ět.

Kůň skákal bez problém ů a až do poloviny trat ě se zdálo, že ho dnešní dostih t ěší. Jenže pak za čal vadnout. Jamie se ho pokusil trochu povzbudit, jenže Brindisiho už p ůvodní entusiasmus opustil. Z řejm ě došel k názoru, že celé tohle skákání a cválání až říliš zavání tvrdou p

prací.

Nad tím, co následovalo, mohl Jamie v důsledku v ěcí p říštích dlouze uvažovat. Z řejm ě p říliš cht ěl probrat kon ě z letargie.

Před poslední p řekážkou na protilehlé rovině na kon ě vytáhl bi čík. Brindisi se vznesl dobré dva skoky p řed p řekážkou a zoufale hrábl předníma nohama, aby se dostal p řes ni. Nepovedlo se. Jamie se v

209

příštím okamžiku vymrštil a se žuchnutím p řistál na zablácenou trávu. Zkroutil se na zemi, a v p říštím okamžiku mu hlavou ot řásl výbuch.

Clem si odpoledne u televize nijak neužíval. Dostih y, zvlášť překážkové, ho obvykle dokázaly odtrhnout od reality nemoci a čas mu p ři nich líp utíkal. Z hlediska sázek mu nešlo o nic podstatného tu a tam položil pár liber , ale jako každý sázka ř se radoval ze svých vít ězů a proklínal ty, kte ří nezvít ězili. Dnes odpoledne si do sytosti užil proklínání.

Jenže nejvíc radosti mu sebralo vít ězství Jamieho Hutchisona. Vid ěl toho žokeje poprvé od propušt ění z v ězení, a z řejm ě to nebylo naposledy. Clem dokázal poznat, co v kterém jezdci je, a nemohl tomu Hutchisonovi na p řekážkách upřít velkou budoucnost. Pomyšlení na řadu dalších odpolední, v jejichž pr ůběhu bude lapat po dechu a Jamie Hutchison bude vyhrávat jeden dostih za druhým, mu rozhodn ě ned ělalo radost. Copak mu ten člov ěk už takhle dost neublížil?

Přemýšlel o svých vyhlídkách jako mnohokrát p ředtím. Jeho nemoc mu nedávala šanci nedala se zastavit ani vyléčit. Leželo p řed ním jen postupující unikání života s bolestivou smrtí na konci. Tak daleko to ovšem necht ěl nechat dojít. V ur čitém momentu vezme v ěci do ruky, o tom se rozhodl už dávno. Jenom doufal, že do té doby Marie stihne založit své vlastní rodinné hnízdečko. Ve spravedlivém sv ětě by si ur čit ě našla slušného chlapa, pochází p řece ze slušné rodiny. A v tom okamžiku by m ěli vystaráno všichni, včetn ě jeho samotného.

Neblahé myšlenky se mu honily hlavou i v okamžiku, kdy za čal další dostih prout ěnky pro nováčky. S nechutí zaznamenal, že Hutchison je op ět u toho, našt ěstí ne na jeho favoritovi jménem Palace Party. Ten startoval v kursu 10:1 a od za čátku bez problémů cválal ve vedoucí skupince.

Ten dostih ho pomalu za čal vtahovat svým obvyklým kouzlem, a starosti jako by ve stínu vzrušujícího pr ůběhu mizely v nenávratnu. Palace Party si hlídal druhou pozici, když komentátor oznámil pád kon ě mimo kameru. Režisér st řihl záběr na kon ě bez jezdce a Clem zaklel, pak se kamery vrátily k vedoucí skupince.

210

Na poslední p řekážce p řešel Palace Party do vedení a k cílovému mezníku už docválal s p ětidélkovou p řevahou.

„Ty má nádhero,“ vykřikl Clem a vychutnával si malý okamžik triumfu v jinak mizerném odpoledni.

Záběr jásajících majitelů vyst řídal obrázek závodiště. Clem pochopil, že se tam odehrává další drama. Na obrazovce stála skupinka zdravotník ů kolem lidského balíku na zemi. Vedle už byla sanitka a ozvaly se zasmušilé hlasy. Pak se na obrazovce znovu objevil dostih se zpomaleným záb ěrem klopýtnutí kon ě na p řekážce a jezdcova pádu. Clem jasně vid ěl, jak se jezdec na zemi schoulil p řed cválajícími koňmi. Minuli ho bez nehod, ten poslední však ležícímu muži kopytem ušt ědřil ránu přímo do hlavy.

„Ho!“ vyk řikl triumfálně Clem.

Přál si, aby si Jamie Hutchison zlomil vaz a zdálo se, že se to právě povedlo.

211

11

Lékaři trvali na Jamieho osma čty řicetihodinovém pobytu v nemocnici na pozorování. Po všech zran ěních z autonehody v četn ě poškození lebky nehodlali nechat nic náhodě. Podle jejich názoru m ěl obrovské št ěstí, zdálo se, že vyvázl s několika od ěrkami a p říšern ě t řeštící hlavou.

Jamiemu jejich rozhodnutí zvlášť nevadilo, na pobyt v jedné místnosti si p řece už zvykl, jak opakoval svým častým návšt ěvník ům. Jedním z prvních byla Vanessa. Prý na závodišt ě doprovázela otce a jeho pád viděla. Sledovala sanitku do nemocnice a volala Pipp ě veškeré novinky, než ji pustili na návštěvu. Zachovala se skv ěle, vy řizovala za n ěj všechny nutné záležitosti, pravidelně informovala Pippu a vy řídila i všechny požadavky noviná řů .

„Jsi má no ční m ůra,“ vysv ětlila mu, když jí za všechno d ěkoval. „Slíbila jsem, že ti najdu p řítelkyni, a od toho hrozného večera s ubohou Georgie jsem nepodnikla zhola nic. A krom ě toho…,“ pokra čovala, „příprava svatby je n ěco tak hrozného, že jsem vd ěč ná za jakoukoli jinou práci. Vyřizovat v ěci kolem pošramoceného žokeje je hra čka proti jednání s mou matkou a vymýšlením zasedacího po řádku pro dv ě stovky host ů.“

Po návratu na Shelley Farm Jamiemu ze všech stran přáli brzké uzdravení. Jedno z nejpodivn ějších p řání mu adresovala Irene Boltová. „Jste p ěknej cvok, mladíku,“ vybafla na n ěj do telefonu. „High Sierra b ěží p říští čtvrtek v Cattericku. Asi nebude moct, jak to te ď vypadá. Anebo je možný, že by vás doktor nechal je zdit?“

212

Jamie její nad ěje uhasil s p ředstíranou lítostí. Jestliže Palace Party něco odstartoval, High Sierra to dost dob ře mohl ukon čit.

Z kanceláře Bertieho Brookse dorazila um ělecky naaranžovaná kytice. Doprovázela ji zpráva Ozvu se, až se vrátím z Dubaje naškrábaná na lístečku se zlatým záhlavím BBG. Jamie musel chvilku dumat, aby rozluštil smysl zkratky znamenala z řejm ě Bertie Brooks Group. Odkdy za Bertiem stála nějaká skupina? Před p ěti lety sotva víc než pod řadný žokej, který se pachtil po jízdách, co nikdo n ebral. Elegantní rukopis zprávy navíc určit ě nepat řil jemu, pokud si v poslední dob ě nezopakoval kursy psaní. Jamie se musel usmát.

Nejvíc ho však dojala jiná zpráva, obyčejná pohlednice z Dalesu vložená do obálky. Psalo se na ní: Zpráva o vaší nehod ě m ě mrzí a doufám, že se vaše zdraví zlepšuje. A ješt ě jednou d ěkuji za pomoc se Spring Feverem. Vaše Marie Kirkstallová.

Pro č, pro boha živého, tohle poslala?

Dave Waltrovi ukázal cestu a jeho lexus se pustil přes dlažební kostky. Do obou stran od kol šplíchaly proudy vody. Nakonec se p řed nimi objevil vytoužený karavan s v ětrem ošlehaným nát ěrem a rezavým podvozkem.

Dave v p řítelov ě tvá ři zaznamenal zd ěšení. „Tady snad p řece nebydlíš, že ne?“

„Není to tak zlé. Poj ď dál, uva řím ti kávu.“

Když na úzké poličce rozléval horkou vodu do šálků, všiml si, že se Walter cítí celý nesv ůj. Plastové závěsy a dopl ňky se dost dob ře nedaly srovnat s „tip ťop“ bytovým vybavením u Clarkových.

Dopoledne strávili ve společnosti n ěkolika Waltrových b ěžeckých známých osmikilometrovým poklusem, který zakon čili družným posezením v hospod ě. Na Davovu žádost se Walter p řed časn ě vzdálil. Na dnešním setkání trval p ředevším on, Davová společnost mu viditeln ě šla k duhu. Dave si možná myslel, že mu pobyt ve v ězení a veřejné praný řování na stránkách novin ubere na reputaci, ale pokud šlo o Waltra, jako by se nic ned ělo. Ukazoval se s Davem jako s trofejí své slavné minulosti.

Walter p řejížd ěl o čima tam a zpátky, jako by se snažil vštípit si do pam ěti každý detail ošum ělého prostoru. K Davovi se to tu hodilo.

213

Walter otev řel ústa a nadechl se, ale vzápětí si p řipravená slova zase rozmyslel. Dave ho udiven ě sledoval a uvažoval, jak dlouho mu to bude trvat.

„Můžu se t ě n ěco zeptat?“

Dave p řikývl. A je to tady.

„Jsi spokojený, že žiješ takhle?“ Walter kostnatým prstem ukázal na potrhaný plastový ubrus. „Víš, jako to myslím? J si jeden z nejlepších atlet ů, které tahle zem ě kdy m ěla. Držels národní rekordy na všech tratích od t ří kilometr ů výš. Reprezentovals na olympiád ě.“

Dave ho nep řerušoval, nejlíp bude nechat ho vymluvit.

„Lidi s polovi ční výkonností se uchytili v rádiu a televizi. Píšou sloupky do novin a vystupují s projevy na firemních prezentacích za pět tisíc na hodinu. Mohl bys být taky takový. Zkus s e aspo ň spojit s nějakým noviná řem a dejte dohromady tvou autobiografii m ůžeš přece vyprávět skv ělou historii.“

„A pro č bych to m ěl d ělat, člov ěč e?“

Jeho prot ějšek nev ěř ícn ě zalapal po dechu a vyprskl: „Aby sis přišel na trochu pen ěz, pro co jiného? P řece nechceš v tomhle sajrajtu žít nav ěky?“

Dave následující ticho ničím nep řerušil. Walter se tvářil zmaten ě, netušil, jestli se svého hrdiny n ějak nedotkl. Odpov ěď nicmén ě slyšet cht ěl, i když do naléhání už se pustil klidněji.

„Tak co s tím ud ěláme, určit ě to dokážeš, pom ůžu ti.“

Dave se napil čaje. Po pravd ě řečeno se mu líp žilo bez vlastnictví věcí, netoužil po nich, ani po celé té zátěži, kterou s sebou nese proces „kariéry“. Než se dostal za m říže, pat řila mu spousta v ěcí byt, peníze na bankovním ú čtu, p řítelkyn ě…, ale po odsouzení ho všechno opustilo. Prodal byt a peníze utratil za právníky. Dívka se s ním rozlou čila ten den, kdy nastoupil výkon trestu, od toho ok amžiku ji nespat řil, samoz řejm ě s výjimkou novinových snímk ů, které senzačně dokumentovaly jejich spole čný život.

„Díky, kámo, já se takhle cítím fajn. Nezajímá mě, jestli mám doma dv ě káry a Jacuzzi.“

Veterinář se hlasit ě nadechl, pokoušel se držet jazyk za zuby. Bylo jasné, že on se o po čet a kvalitu vlastn ěných aut velmi zajímá.

„Ale pen ězům se v principu nebráníš?“

214

Davovi se nejd řív cht ělo odpov ědět n ěco ve smyslu ale jo, bráním, jenom aby se pokochal na jeho reakci, ale necht ěl Waltra zbyte čně dráždit. Snad se aspo ň z n ěkterého z dnešních Waltrových témat nevyklube hádka.

„No jasn ě, pár peněz v kapse nikdy nezaškodí, jestli narážíš na tohle.“

Walter se uvolnil. „Díky bohu aspo ň za tohle.“ Natáhl se k n ěmu, op řel se lokty o st ůl a řekl: „Podívej, ud ělám ti takovou laskavost. Jestli si chceš pomoct, poslouchej dob ře.“

Dave zv ědav ě zamrkal. „Laskavost?“

„Nem ěl bych ti to říkat, ale zítra pob ěží v Newbury jeden k ůň …“

„Po čkej, tvrdils mi p řece, že nesázíš.“

„To je fakt.“ Walter se ošíval. „Chci ti jenom pomo ct, nic víc.“

„A toho kon ě jsi n ěkdy ošet řoval?“

„Na takové otázky nebudu odpovídat, Dave. Prostě řekn ěme, že to zví ře trochu znám, a otvírá se mu slušná šance. Jestli nemáš peníze, na tu sázku ti půjčím. Vrátíš mi to z výhry.“

„A co když ne?“

Walter pokr čil rameny. Taková možnost mu zřejm ě v ůbec nep řišla na mozek.

„Dobrá, beru. Jak se jmenuje ten zázrak?“

„Je to p řekážkový nováček ve čtvrtém dostihu, Beaufort Bonanza.“

Tak tohle Dava zatracen ě zajímalo.

Malcolm do Newbury cestoval p řesv ědčený o Adolfov ě vít ězství. Celá ta maškaráda kolem všech jeho dosavadních vystoupení na dráze bude mít aspo ň tentokrát své opodstatn ění. A až k té š ťastné události dojde, rád bude po ruce jako příjemce plod ů Beverleyiny vd ěč nosti.

Její osobní pé če mu bolestn ě chyb ěla. Prakticky se s ní nevid ěl od doby, kdy otce p řesv ědčil k ú časti lidí z Beaufort Holidays na plánech pro jejich kon ě. Jednou se stavila v Ridgemooru podívat se na nového žokeje dohodli se na nejlepším u čni ve stájích, který te ď s kon ěm intenzivn ě pracoval, a odsouhlasila Tobyho návrh, že by se Ad olf m ěl pokusit prosadit na delší trati. Barneymu se moc líbila myšlenka startu v Newbury, úsp ěch tady mohl jméno firmy šířit na jihu zem ě.

215

Jenže od posledního divokého ve čera v Beverleyin ě r ůžovém budoáru už ub ěhlo dost dní. Nejblíž se k ní dostal tehdy ve stájích. Po Adolfov ě návratu z tréninkového cvalu ji zatáhl do lesa, je nže tomu zážitku n ěco chyb ělo. Na oživení divo čin z mládí sice bylo něco lákavého, jenže dnes prostě dával p řednost manželské posteli za zam čenými dve řmi. A právě do ní by rád zamí řil dnes, jakmile Adolf ukáže, co umí.

Jamie se na Adolf ův dostih díval se smíšenými pocity. V život ě už ho sesadili z řady koní a on se nau čil nebrat si to s velkou lítostí, jenže dnes se dostal do jiné situace. V posledních m ěsících strávil s Adolfem spoustu času a bral ho tak trochu jako „svého“ kon ě. Na druhé stran ě ovšem v ěděl, že i kdyby ho m ěl dnes jet, zran ění by mu to neumožnilo. Ve Wetherby mu žokejskou licenci ora zítkovali červen ě, a nikde na sv ětě ho nepustí do sedla, dokud mu léka ř Jockey Clubu nepovolí další ježd ění a on získá modré potvrzení.

Momentálně si ostatn ě nep řipadal ani tak fit, aby se posadil na zahradní houpací sí ť.

Dave Jamieho p řekvapil, p řed dostihem si k n ěmu totiž p řisedl k televizi. Pro dnešek dokonce zkrátil svou práci s Pippinými ko ňmi.

„Tvá sestra mluví pravdu. Když je koním dob ře, m ůžeš s nima dělat, co se ti zamane,“ oznámil mu a roztáhl se na gau či. „Tři tejdny mi trvalo, než jsem zjistil, že ten b ělouš rád chodí zep ředu. Když vede, je z n ěj jinej k ůň . Lip pracuje, líp žere, no zm ěna jedna báseň.“

Jamie se usmál. Byl mu vděč ný za spole čnost a t ěšilo ho, že p řítel aspo ň v n ěč em usp ěl, i když to byla prkotina. Jedno ze zví řat, která Dave dostal od Pippy pro svá cvičení, se zranilo a minimálně šest týdn ů nebude b ěhat. Z ůstali mu tedy jen t ři kon ě, ke kterým Pippa přidala nového b ělouše Gates of Eden. Domnívala se, že zran ění kon ě pokaždé podlomí vaši sebed ůvěru. Ostatním pak uvolníte program a nic než vít ězství vás nepošle zpátky správnou cestou.

David nanešt ěstí ješt ě žádné ze svých zví řat nenechal startovat, Gates of Eden byl však p řihlášený na prout ěné p řekážky v Carlislu. Jamie doufal, že se dá dohromady natolik, aby ho mohl v tom dostihu jet. Zpráva o jeho pokrocích ho těšila, i když si nedokázal vzpomenout na styl, jakým ho jezdil na rovinách. Vlastn ě si dnes v ůbec na spoustu

216

věcí nevzpomínal, p řipadal si jako v n ějakém záhadném polov ědomém sv ětě, který kolem n ěj vytvářely pilulky proti bolesti.

„Nenech m ě usnout,“ p řikázal Davovi. „V posledních dnech sotva držím o či otev řené.“

„Neboj, nedám ti šanci. Když si vsadím na kon ě, chovám se dost hlu čně.“

Tohle Jamieho probralo. „Ty sis vsadil?“

„Jist ě. Proto se p řece na dostihy v televizi kouká, nebo ne?“

„No a?“

„Co no a?“

„Na koho?“

„Samoz řejm ě na Adolfa.“

Jamie se zakabonil. Adolf jde na t řetí životní start a zatím ani jednou nedokon čil. Navíc ho dnes čeká o osm set metrů delší tra ť než minule.

Dave se na n ěj zubil a čekal námitky.

„Ur čit ě si myslíš, že se zlepší, když už na n ěm nesedím.“

„Jestli to chceš postavit takhle… A dostal jsem tak y dobrý kurs.“

Pro Jamieho to bylo jediné, co na celé sázce dávalo smysl. Sám si k Adolfovi vypracoval zvláštní vztah, ale nepovažoval ho za žádného budoucího šampióna. Pokud se má dnes umístit, musí se proti minulému startu výrazn ě zlepšit.

Malcolm splnil své společenské povinnosti sklenkou šampa ňského, poté se lóži firmy Beaufort Holidays tém ěř celé odpoledne zeširoka vyhýbal. Koupil pár drink ů trenér ům, se kterými v minulosti pracoval, a popovídal si s investi čním bankéřem, který hodlal utratit slušnou částku za dostihového koně Malcolm ho ujistil, že po n ěč em vhodném zapátrá. Pak se přiblížila hodina Adolfova startu, a on se už do lóže musel vrátit. V krku mu narostl nep říjemný knedlík tenhle pocit postupem času p řicházel při vzpomínce na jistou osobu stále čast ěji. Nechápal, jak mohla žena jako Beverley klesnout tak hluboko, jenže ona klesla. A vyhlídka na to, že ji spat ří poskakovat kolem Barneyho, že ji ten velkohubý obchodník bude p ředvádět na ve řejnosti, Malcolma už p ředem naplnila vztekem a emocemi, jaké dosud nikdy nepocítil. Poprvé v život ě žárlil.

217

Ut ěšovalo ho jediné od Beaufort Bonanzy se dalo čekat povedené vystoupení. Podnikli pro to všechny kroky. Adolf se chystal profitovat po vzoru špi čkových cyklist ů, vytrvalostních atlet ů a jist ě i řady dostihových koní z ú čink ů drogy zvyšující množství kyslíku ve svalech. Našli se odborníci, kte ří tvrdili, že tenhle preparát na kon ě nefunguje, naopak je vystavuje nebezpe čí. Ale kam Malcolmova pam ěť sahala, otec zatím dosahoval jenom samé dobré výsl edky. Držel mu palce, aby v té bilanci pokra čoval.

V lóži nevládla zdaleka tak optimistická nálada jako v minulých případech. Hosté z jihu možná nedokázali tolik ocenit št ědrou nápojovou nabídku a soustředili se na obavu, že k ůň , který nesl vlajku jejich spole čnosti, bude čelit t řetímu krachu v řad ě. Malcolm rozeznal v Barneyho tváři nap ětí a marn ě se pokusil zachytit Beverleyin pohled, dívala se totiž p římo skrz n ěj, jako by neexistoval.

Po boku se mu vyno řil Guy Greaves, člov ěk v dob ře st řiženém obleku, kterého mu p ředtím p ředstavili. „Tak co myslíte, pane Prieste, máme dnes šanci do čkat se návratu naší firemní investice?“

Malcolm si vzpomn ěl, že Greaves sedí v dozor čí rad ě spole čnosti. Vypadal na inteligentního manažera.

„Vyhlídky jsou slušné, řekl bych.“ Jeho slova vyzn ěla víc nabub řele, než cht ěl. „Doma absolvoval n ěkolik tréninkových dávek a řekl bych, že dnes od n ěj m ůžeme čekat jenom to nejlepší.“

„A pro č myslíte, že mu bude sv ědčit delší tra ť?“

Zeptal se dob ře, ale Malcolm se na ten dotaz p řipravil. „Vypozoroval to otec p ři tréninku. Nepatří k nejrychlejším, ale má spoustu vytrvalosti. Domníváme se, že mu pár set metr ů navíc prosp ěje.“

„Vážn ě?“ Greaves neskrýval skepticismus. „Bookmake ři z řejm ě váš optimismus nesdílejí.“ Adolfa u dráhy nabízeli v kursech kolem 16:1.

„O d ůvod víc, pro č si na n ěj dnes vsadit, Guy.“ Malcolm z kapsy vytáhl svůj sázkový tiket. „Mn ě dnes m ůže vyhrát luxusní víkendový balí ček od Beaufort Holidays.“

Přitom pozoroval Beverleyiny zářivé černé vlasy. Moc dob ře věděl, koho by si na vyhraný zájezd pozval jako doprovod.

218

Jamie v novinách studoval startovní listinu. „Na Adolfovi tedy jede Carlo. Takový mladý, nap ůl Ital, víš.“

David náhodou vážně v ěděl. Carlo jezdil na Adolfovi i tehdy, když se s Malcolmovým mobilem vydal do Ridgemooru. Dave se však o tom nehodlal ší řit. Po řád se pokoušel předstírat, že Pippina muže toho dne nevid ěl, jak vyjíždí po té Beaufortov ě ženské.

„Doufám, že ho zvládne,“ dodal Jamie. „Adolf táhne jak dráha.“

Dave si dob ře uv ědomoval, že se Malcolm dostih ů zú častní jako jeden z Beaufortových host ů. Ta Beverley tam ur čit ě bude taky. P ři té myšlence se v n ěm va řila krev Pippa si takové zacházení rozhodně nezasloužila. Málem jí to celé dnes ráno u stájí vysypal.

„Nechystáte se s Malcolmem do Newbury?“ zeptal se.

„Neblázn ěte,“ opáčila. „Mám toho tady spoustu na práci.“

„Jen m ě tak napadlo… On je p řece často pry č, nebo ne? Nechce se vám někdy vyrazit si s ním?“

Pobaven ě se na n ěj podívala. „Máme oba svou práci, Dave, a já ho nem ůžu pronásledovat pokaždé, kdy mám čas. T řeba by si myslel, že mu nev ěř ím.“

Po tomhle se Dave rad ěji odml čel. Nebyla to ostatn ě jeho v ěc. Prost ě nebyla.

„Podívej, Adolf je zase p ěkn ě nabuzený. Carlo ho bude muset držet zkrátka.“

Jamieho poznámka přilákala Davovu pozornost zpátky k televizi. Kon ě se řadili ke startu dostihu na dv ě míle a p ět furlong ů, na široké dráze na levou ruku je čekaly dva okruhy s jedenácti překážkami. Dave si identifikoval Adolfovy barvy a sledoval mohutného kon ě, jak netrp ěliv ě p řešlapuje mezi ostatními.

Páska vyletěla a Adolf se vrhl vp řed, v n ěkolika skocích p římo do vedení.

„Poj ď, ty má lásko!“ vykřikl Dave.

„Zklidni se, kamaráde. Nesmíš po n ěm chtít, aby závodil takhle, vždy ť by vyst řílel náboje ještě v první p ůlce.“

„Mn ě se ale líbí vid ět své peníze vp ředu.“

Jamie se zasmál. „A to se podívejme, velký dostihový taktik. Takhle jsi b ěhával ty sám?“

219

Dave se pokoušel vymyslet peprnou odpov ěď , zatímco na dráze se z balíku koní vymotal další startující a p řehnal se kolem Adolfa. Za ním b ěžel další. Oba se evidentn ě vymkli kontrole.

„To už vypadá líp,“ pochvaloval si Jamie. „Carlo ho m ůže schovat za ty dva cvoky a zklidnit ho.“

Dave usoudil, že se Jamie neplete. „Tak poj ď, Adolfe,“ zavolal už jen pro zábavu.

Malcolm se v Beaufortov ě lóži cítil podstatn ě líp, když Adolf ův žokej získal nad zví řetem vládu a sledoval vedoucí koně ze zákrytu. Ustoupil Beverley v otázce vým ěny žokeje, protože tohle p řání se dalo lehko splnit, ale švagrovi se rozhodn ě nedala up řít v sedle obrovská síla. I když Jamiemu chyb ěly p řekážkové zkušenost, Malcolm by dnes o moc rad ěji vid ěl v sedle právě jeho. Carlo však z řejm ě hrozící bou ři v poslední chvilce zažehnal. Nyní už nemusel d ělat nic víc, než udržet ho za prvními dv ěma a další nechat na koni a jeho p řirozených schopnostech.

Kon ě se blížili do zatá čky dráhy, do cíle jim zbývala ješt ě bezmála míle. Adolf cválal bez problémů, i na p řekážkách si držel rytmus.

„Ješt ě mu v ěř íte?“ zeptal se Guy Graves vedle n ěj.

„Čím dál tím víc.“ A myslel to vážně.

„Jasn ě, ty m ůj hrdino,“ zavyl Dave a nadsko čil na židli. „Je to v kabeli.“

Půl kilometru p řed cílem se Adolf posunul do vedení, zatímco favorizovaný No Sanctuary se za čal prosazovat n ěkolik délek za ním.

„Ne říkej hop, ješt ě není hotovo. No Sanctuary není špatný k ůň .“

Jenže Dave nev ěnoval Jamieho slov ům pozornost. Ani detailní záběr na bezchybný cval favorizovaného kon ě mu sebed ůvěru nepodlomil.

Na za čátku dlouhé cílové roviny cválali oba bok po boku. Zbývaly jim t ři p řekážky. Adolf na první z nich zaváhal a ztratil kontakt.

Dave zaklel.

Adolfa to našt ěstí nevyvedlo z pohody a p řed p říští p řekážkou už zase dýchal No Sanctuarymu na záda.

„Ten druhý ská če líp,“ všiml si Jamie, „Ale Adolf vypadá siln ější. Jako by si p řekážek ani nevšímal. Prostě je zkouší jen tak procválat.“

220

Před posledním skokem získal Adolf délku náskoku a i když překážku málem vyrval z konstrukce, do cíle nastřádal k dobru pět délek, No Sanctuary na jeho tempo nenašel odpov ěď a docválal bez šance za ním.

„Neuv ěř itelné,“ vydechl Jamie. „Vždy ť tak dlouhou tra ť nikdy neb ěžel.“

Dave nevydržel sed ět a k řep čil kolem. Nadšení do n ěj ale nenapumpovala jenom vít ězná sázka. Nyní měl už dost slušnou představu o tom, pro č kon ě Tobyho Priesta po řád vyhrávali nad těmi Pippinými.

Barney Beaufort vyždímal z okamžiku své slávy všechno, co se dalo. Nikoho kolem to ani trochu nep řekvapilo, Malcolma už ur čit ě ne. Podnikový fotograf spole čnosti po řídil záběry Barneyho s vy čerpaným Adolfem, jak p řebírá cenu pro vítěze od sponzora dostihu a pak pózuje v doprovodu vybraných host ů a celebrit. Malcolm nem ěl nejmenší pochybnosti o tom, jak bude vypadat p říští vydání časopisu pro klienty Beaufort Holidays, do jehož seznamu p ředplatitel ů ho zřejm ě za řadili. Na tolik záběrů bude starý Barney z řejm ě pot řebovat přidat téhle své pýše další stránky.

Naho ře v lóži slavnostní akty pokra čovaly s nevyhnutelnými ceremoniemi. Barney jako p ředseda p ředstavenstva pravd ěpodobn ě považoval za nezbytné každý úsp ěch své firmy oko řenit projevem. Malcolma napadlo, že toho páprdu by musel n ěkdo zastřelit, aby zůstal zticha a ta myšlenka mu p řipadala nesmírn ě lákavá.

Přesto poslušn ě pozvedl sklenici a naslouchal Barneyho bublavému vý čtu všech událostí, jež vedly až k tomuto historickému okamžiku. Uprost řed projevu zaslechl i své jméno, na Barneyho přání se zdvo řile uklonil, když byl ozna čen za p ůvodce myšlenky na po řízení Bonanzy a jeho využití ve jménu firmy. Pak se pozornost už pln ě soust ředila na nejv ětší hrdinku Barneyho vypráv ění, mladou manažerku obda řenou nikoli pouze and ělskou tváří, ale taky brilantním mozkem, Beverley Harrisovou. Právě ona prosadila Bonanzu tváří v tvář skepticismu ostatních ve vedení spole čnosti násobenému jeho prvními dvěma nepovedenými starty. Práv ě ona zm ěnila strategii p řípravy tak, že jejich barvy p řivedla k vít ězství.

221

Malcolm se svou skotskou málem udusil. Beverley nevěděla o koních nic víc, než z kterého konce padá hnůj. Vedle sebe spat řil bledou tvář Greavesovu, v níž se te ď odrážel blažený nadhled.

„Za číná to být hustý, co?“ špitl Guy. „Ale dnes to má samoz řejm ě své d ůvody.“

„A jaké d ůvody?“ Malcolmovi se práv ě necht ělo poslouchat klepy o Barneym a jeho marketingové ředitelce. A ty se z řejm ě práv ě chystaly.

„Naše milá Beverley je pro Barneyho pravý p řístav nad ějí od té doby, co od n ěj odešla manželka.“

„Cože? Ona od n ěj odešla?“

„Val si našla n ěkoho mladšího v jedné reklamní firm ě. Vypadal líp a pen ěz nem ěl mí ň. Barneyho to zdrtilo. Necht ěl jinou ženskou ani vid ět.“

Malcolm se pokusil podívat na Greavese v novém sv ětle. Neznal o něm vlastn ě žádné po řádné klepy.

„Beverley se moc dlouho snažila, aby k n ěmu pronikla i jako žena, no, nakonec ledy prolomila. Vsadit si na to, že se po rozvodu stane novou paní B., by mi te ď p řipadalo jako rozumná sázka.“

„Kdy se jí povedlo prolomit ledy?“

Greaves se ušklíbl. „Tyhle v ěci si do diáře nepíšu.“

„Ale no tak, aspo ň to zkuste.“

Manažer se na okamžik zamyslel. „Když o tom uvažuju , n ěco se mezi nimi zm ěnilo zhruba v té dob ě, kdy se objevil ten nápad s kon ěm.“

Přesn ě jak se Malcolm domníval. Odjakživa v ěděl, že je úsko čná pat řilo to k její povaze , jenže on v ůbec nemiloval pozici toho, na kom své úskoky zkouší.

Barney ukon čil slavnostní řeč a zazn ěl potlesk. Beverley se vd ěč ně nadýmala v roli hrdinky. Malcolm si uv ědomoval, že z téhle dálky to prost ě nejde post řehnout, ale p řipadalo mu, že v pohledu, který po něm hodila, se na pozadí pomn ěnkových o čí odrážel triumf.

Dosud nikdy v život ě ho žádná ženská neporazila, tahle zkušenost se mu ani dost málo nezamlouvala.

222

Marie z ůstala v ordinaci déle, p řestože to nedávalo velký smysl, jelikož a) nem ěla placené p řes časy, b) jakmile tuhle práci dokončí, zaměstnání v ordinaci ztratí, c) opravná zkouška z chemie na vysoké se blížila a ona cht ěla být v u čení o moc dál. Jenže vyhlídka na návrat dom ů ji ani trochu nelákala.

Posledních pár dní vládla v domě podivná atmosféra, p řesn ěji od okamžiku, kdy se vrátila dom ů a našla otce s tetou Joyce p řed televizí.

„Podívej se na to, d ěvče,“ houkl na ni otec vypadal v tom okamžiku rozja řen ější, než ho vid ěla za posledních n ěkolik m ěsíc ů. Pustil videorekordér, že jí p řehraje úsek dostihu. Na tom nebylo nic zvláštního Dostihy si nahrával často, p řehrával jí pak své vítězné tipy a čekal na pochvalu. Jenže tentokrát to bylo jinak.

Zd ěšen ě sledovala žokeje padat ze sedla a pak ležet na drá ze. V příštím okamžiku kamera jasn ě zabrala okamžik, kdy kopyto posledního kon ě naplno zasáhlo jeho hlavu a nechalo ji bezvládn ě ležet na ramenou. Ale pro všechno na sv ětě, pro č jí p řehrával právě tohle?

„A te ď to nejlepší, milá čku, víš, kdo to je?“

„Nevím, tati.“ Ale mohla si to domyslet d řív, než jí to otec prozradil.

„Ten parchant Jamie Hutchison. Málem mu skopnul hlavu z ramen, co říkáš?“

„Je v po řádku?“ zeptala se s podivným pocitem kolem žaludku.

Otec se dlouho smál, než dokázal odpovědět. „Co bys řekla? Odvezli ho na intenzivku. S trochou št ěstí tamodtud pojede s černýma havranama.“

Strašn ě si p řála ten děsivý úsm ěv z jeho tváře smazat. „Víš, tati,“ řekla pomalu. „Někdy je mi z tebe vážn ě zle.“ A vyb ěhla z místnosti.

Nazít ří jí bylo z otcova a tetina vtipkování o žokejov ě zran ění tak nevolno, že se rozhodla naškrábat mu sp ěšnou zprávu a popřát mu brzké uzdravení. Bylo to jen drobné gesto, aby nějak negovala nek řes ťanské cítění zbytku své rodiny. V ěděla, pro č uvažují práv ě takhle, ale rozhodn ě to nepovažovala za správné.

A te ď si p řipadala jako zrádkyně. Táta s tetou Joyce by zuřili, kdyby se jim doneslo, co provedla. Zradila je. Jamie Hutchison byl přece člov ěk, který jí zabil bratra, a m ěl za to trp ět. Co na tom, že už

223

se vrátil z vězení? M ěl trp ět a trp ět po řád dál až do smrti, až bude mrtvý stejn ě jako te ď Adam. Tak to cítili táta s tetou a její povinností přece je stát za nimi, nebo ne?

Tak docela ne. Nemusí je slep ě podporovat i v okamžiku, kdy jednali proti jejímu p řesv ědčení, a ona prost ě nedokázala v ěř it v nenávist a pomstychtivost, která plnila všechny jejich úvahy o Jamiem. Pokud se týkalo jí, nikdo nemohl čekat, že by si oblíbila muže, který jak sám p řiznal a jak prokázal proces zp ůsobil smrt jejího bratra. Jenže on p řece za svou chybu zaplatil, a jestli v n ěm bylo aspo ň n ěco slušného, ponese svou vinu na každém kroku až do konce svých dní. Po pravd ě řečeno se domnívala, že oni všichni táta, teta Joyce i Jamie Hutchison musejí své životy žít sam i, a to nejlíp jak dovedou. Nesm ějí dopustit, aby jim minulé skutky a h říchy zalily jedem celou budoucnost.

Od Alanovy smrti už uteklo dva a p ůl roku. Jaký smysl dnes m ělo lít olej do starých ran? Čas p řece ur čit ě všechno milosrdn ě zakryje.

To celé sice zn ělo vznešen ě, jenže otec p řed sebou nem ěl dlouhou budoucnost a ona ho prost ě podrazila, když napsala muži odpov ědnému za smrt jeho syna. A pokud šlo o tetičku Joyce, pak z toho, jak se na ni v posledních dnech dívala a ptala se jí na kdeco, se dá soudit, že snad o všem ví. O tom, jak se s Jamiem potkala u Ros, jak s ním mluvila a jak mu poslala ten neš ťastný dopis s p řáním uzdravení.

Sehnula se na zem po další složce a otev řela ji. Dom ů se ješt ě nechystala.

Jamie se pohyboval, p řipadalo mu ale, jako by se ani nedotýkal zem ě. Soust ředil se na vzp římenou pozici. N ěkdo ho ze strany podpíral. To bylo dob ře. Z toho silného sevření se totiž nedalo jen tak lehce vypadnout, a jeho majitel Jamieho navíc strkal vp řed. Už dlouho ho nikdo takhle nedržel. Možná už od d ětských let, kdy mu stejn ě pomáhala maminka. Jenže teď už nebyl dít ětem, nebo snad ano? Když se takhle ptá, už p řece ur čit ě nem ůže být d ěcko, nebo m ůže?

„Ale jdi, Jamie, chlape jeden. V ůz je hned támhle.“

Kdo to byl? Ur čit ě ta osoba, co ho táhne jako máma. Silná osoba.

„Co se tu d ěje, Malcolme?“

224

Blížil se n ěkdo další. Žena. Te ď už na ni vid ěl. A bylo se na co dívat, chutná mladá blondýna. Možná trochu kulatější, ale ur čit ě vysoce líbatelná. On ji přece zná, že ano? Jak se jenom jmenuje?

„Je v pohod ě?“

„Jo, trošku p řebral. Bérem ho dom ů, Mandy, neboj.“

Mandy, tak je to, ta holka, co si to s ní Malcolm rozdává. Možná by jí m ěl nabídnout svezení.

„Panebože, Malcolme, p řece ho takhle nenecháš řídit?“

Přirozen ě se řídit chystal. Je to jeho auto, a to nikdo jiný řídit nebude.

„Ned ělej si srandu, kámo, vždyť sotva stojíš.“

No a? Nasedejte, jízda za chvíli za číná.

„To je fakt vtipný. Richi, mrkni se mu do kapes po klí čích, jo?“

Jestli na n ěj Richard sáhne, praští ho do čumáku.

„Ustup, Mandy, my to s ním vy řídíme.“

Přesn ě tak, ustup. Jenom vy řídí tyhle dva pitomce a pak se sem vrátí.

„Ur čit ě budete v pohod ě?“

„Ale jo, řekni n ěco, Richi.“

Odešla a oni znovu vykro čili. Kam to zamí řili? Aha, do auta. Te ď bude p řece řídit. Fantazie, p řitom se nebude muset starat o to, jak posunout nohu p řed nohu. Jupíí!

Sakra, to se podobalo snu. Ve snech si p řece taky m ůžete vyvád ět, co se vám zachce.

„Malcolme!“ Když se v p ůl osmé ráno zjevil na jejím zápraží, Beverley to zasko čilo. „Co tu d ěláš, pro všechno na sv ětě?“

„Pus ť m ě dál a vysv ětlím ti to.“

Na okamžik se zdálo, že to neud ělá. Byla oblečená do modře vzorovaného županu nad kolena, pod kterým nebylo nic, nohy bosé.

„Připravím snídani, než se oble češ,“ oznámil jí, aby hned na za čátku zdůraznil, že se tu nestavil jenom na návštěvu v její posteli. Ne že by ho tahle alternativa nelákala, ale hodlal p řenechat aktivitu jí.

„Dobrá,“ souhlasila zdráhavě a ustoupila, aby mohl projít. Nemohl si pomoct, jakmile se k ní p řiblížil, objal ji a chystal se k dlouhému rannímu polibku, jenže ona se z jeho sev ření vyprostila a ustoupila.

225

„Dám si jenom kávu,“ oznámila a ukázala mu ke kuchyni. „Musím do p ůl deváté odejít.“

Dal do konvice va řit vodu a pustil se do pátrání po kávě, pak si připravil pár vajíček. Musel se n ěč eho najíst, aby uhasil vášeň, která se zmoc ňovala celého těla. Shora se ozývalo otvírání zásuvek a sk řín ěk z její ložnice. Mohl si ji p ředstavit, jak stojí nahá před toaletním stolkem, vybírá spodní prádlo a zapíná si bl ůzu.

V tomhle dom ě s ní strávil jedinou celou noc, hned na za čátku jejich eskapády, ráno pak zůstal v posteli a sledoval, jak se obléká do práce. Sledování žen při oblékání mu připadalo tém ěř stejn ě lákavé jako opa čný proces. P ři té pam ětihodné p říležitosti ho vydráždila natolik, že když se jí poda řilo zapnout sukni, doslova z ní všechno zase serval a za p ůl hodiny mohla za čínat znovu. Zajímalo by ho, jak by reagovala dnes, kdyby se vydal nahoru a zopakoval si tehdejší zážitek.

Bolestn ě ho zmáhala chu ť ten pokus podstoupit. Jenže ve sv ětle jejího nedávného jednání, nepřijatých telefonických hovor ů i informací od Guy Greavese z Newbury se soustředil na umletí kávových zrnek.

Nakonec její podpatky zaklapaly na kuchy ňské dlažb ě a ona si od něj vzala p řipravený šálek. Oblékla si jeden se svých upjatých kostým ů, uhlov ě černý s proužky, s bl ůzou sepnutou staromódní broží, vlasy vy česanými z obli čeje tak, že zd ůraz ňovaly tmavou obrubu brýlí. Její poselství bylo jasn ější, než kdyby si na krk pov ěsila tabulku s nápisem Nedotýkat se.

Ukázal na pánev se sázenými vejci a toast.

„Ur čit ě si nedáš nic k jídlu?“

Zavrt ěla hlavou. „Asi t ě bude zajímat, pro č jsem se ti po dostizích v Newbury neozvala,“ spustila. „Ale než za čneš, ráda bych ti řekla, že jsme ti poslali dopis, m ěl by být na cest ě.“

„Dopis? Telefony se ti n ěč ím zprotivily?“

„Cht ěli jsme formálně potvrdit, jak si vážíme úsp ěchu Beaufort Bonanzy.“

Namazal si kus toastu máslem. „To zní, jako bys m ě cht ěla vyhodit.“

226

„Ne.“ Posadila se proti n ěmu. „Ale ud ělám to, pokud se nám nepovede posunout náš vztah do čist ě profesionální roviny.“

„Vážn ě?“ Cítil, jak se mu za číná zrychlovat puls. „A kolik si tedy taková profesionálka jako ty účtuje za jedno vrznutí?“

Zamrkala a pomalu absorbovala jeho poznámku.

„Na tom není nic k smíchu, Malcolme,“ řekla nakonec mírn ě.

Přežvykoval svou snídani, žádnou chu ť ale nevnímal.

„Myslím to jednozna čně,“ pokra čovala. „Nesmíme se už vídat jinak než obchodn ě. Bylo to nádherné, ale řekla bych, že už je to u konce.“

„Kecy.“ Prudce odstr čil talí ř a sledoval, jak se zastavil nebezpe čně blízko hrany stolu. P řál si, aby se rozprskl na dlaždičkách a zbytky vají čka i porcelánovými střepy jí zasypal ty nablýskané lodi čky s hranatými špi čkami. „Chceš tím prost ě říct, že už jsi ze m ě vyždímala, cos cht ěla, a p řeješ si, abych se sbalil.“

Povzdechla si. „Mrzí m ě to, ale jeden z páru musí vždycky být ten první, kdo skon čí nefunk ční vztah.“

„Ale no tak, Beverley. Vím, o co ti jde. Využilas m ě, aby ses dostala na kobylku tomu sta říkovi Beaufortovi. Když ho opustila žena, byl prost ě na dn ě, a tob ě se nevedlo vyvolat sebemenší zájem. A tak ses za čala motat kolem m ě, jenom aby vid ěl, o co p řichází. Teď už zabral a m ě dál nepot řebuješ.“

Oči za brýlemi se zmenšily. Dohadoval se, že ji kone čně zasko čil a ona zvažuje, zda se pustí do hádky.

Zm ěnila téma. „Malcolme, jakou budoucnost by náš vztah mohl mít? Svou ženu bys kv ůli mn ě p řece neopustil. Pokud jde o tebe, jsem prost ě jen taková bokovka.“

„A starý Beaufort je životní láska, tak to myslíš?“

Beverley se rozzloben ě zvedla. „Barney není tak starý, Malcolme. Je mu n ěco p řes padesát, a jako chlap je na tom stejně jako ty. A navíc je to dobrý člov ěk a pot řebuje mě v mnoha sm ěrech. Tob ě jde jen o to, abys m ě dostal do postele.“

Proti tomu nedokázal argumentovat.

Odložila hrnek do d řezu a z ůstala k n ěmu zády, s hlavou sklon ěnou ke stran ě. „Radši už mi dej pokoj.“

„Anebo co?“

227

Obrátila se k němu. „Anebo podniknu kroky, které to zajistí.“ Ona mu vážn ě vyhrožuje? M ěla odvahu, to jí musel nechat. Podívala se na hodinky. „Musím jít, nechci p řijít pozd ě.“ Rozhodl se, že ji opustí bez protest ů. Protentokrát.

„Jak se máš?“

„Líp, protože jsem tady.“

Jamie s Vanessou se opírali o plot a sledovali spol e čně tu část vřesovišt ě, na které Pippa trénovala své koně. Nedaleko pracovala taky Davová skupinka plnokrevníků, následovaných poskakujícím landroverem.

„Toho kon ě poznávám,“ ukázala Vanessa na urostlého b ělouše v čele.

„Gates of Eden. Náš jediný skokan d řív b ěhával roviny.“

„Ale toho jsi p řece jel v Ascotu, nebo ne? Vzpomínám si na to.“

Jamie p řikývl. Nejradši by už sed ěl v sedle toho kon ě. Ros s Pippou se domnívaly, že v Davov ě skupin ě si vylepší vytrvalost. Každopádn ě mu Davová p říprava pomohla shodit část nadm ěrné váhy.

Jenže i když se všechny svaly v Jamiem t ěšily zpátky do sedla, uznával, že by to momentálně nebyl nejlepší nápad. Stále cítil ztuhlý krk a nohy se pod ním t řásly. A upřímn ě řečeno, nejmí ň stejn ě jako fyzické problémy ho trápila i bolest na duši.

Větší část posledních dní sice strávil v posteli v podivném polov ědomí, ale po řádně vyspat se mu p řitom prakticky nepovedlo. Měl pocit, jako by dokázal vypnout tělo, ale nedokázal najít podobný vypína č na podv ědomí. A v důsledku toho se cítil permanentn ě unavený. P řitom nem ěl co d ělat na knihy ani televizi se soust ředit nedokázal. Kdykoli se přišel podívat do stájí, Pippa ho hnala zpátky do postele a Dave se mu pro práci nemohl věnovat. Když se na n ěj přišla podívat Vanessa a navrhla mu krátkou procházku, bral to jako vysvobození.

„Kdy nastoupí do dostihu?“ Vanessa soust řed ěně pozorovala Gates of Edena.

„Přihlásili ho do Carlislu za deset dní. Nevěř il jsem, jestli ho tak brzo stihnou p řipravit, ale te ď spíš nevím, jestli to stihnu já.“

228

Vanessa se mu zav ěsila pod paži. „Hlavu vzh ůru, ty m ůj ubožáčku. Do té doby budeš jako rybička.“

„Jo.“ M ěla pravdu, za čínal si n ějak moc st ěžovat. Nejvyšší čas zm ěnit téma rozhovoru. „Můžeš mi s n ěč ím poradit?“

Ne čekal na odpov ěď a pokra čoval hned vyprávěním o Marii Kirkstallové. Jak ho Ros požádala, ať se vyhýbá jejím stájím, jak Marii pomohl v úzkých a jak mu poslala dopis.

„Po nehod ě jsem strávil n ějakou dobu v nemocnici. Trvalo mi dlouho, než jsem si p řesn ě uv ědomil, co jsem zp ůsobil p ři té nehod ě jsem ztratil pam ěť . Když mi kone čně došlo, že jsem n ěkoho zabil, cht ěl jsem napsat jeho poz ůstalým. Asi abych p řed nimi p řiznal svou vinu. Jenže já se na nic nevzmohl. Sotva jsem dokázal zvednout pero. Nedokázal jsem ten dopis dát dohromady, a nikdo jiný ho za m ě napsat nemohl, to by nebylo správné.“

Na okamžik se odml čel a rovnal si další myšlenky. Povzbudiv ě mu sev řela paži.

„Čas utíkal a mn ě p řipadalo čím dál těžší vymyslet co napsat, čím dál víc mi to připadalo jenom jako prázdné gesto. Jako bych je prosil o odpušt ění za n ěco, co se odpustit nedá. A tak jsem nakonec nic nenapsal. V novinách popsali spoustu papíru hnusnými články o bolesti její rodiny a o tom, jak m ě nenávidí. A já p řirozen ě v ěděl, že mě čeká vězení. A tak jsem se uzav řel do sebe. Jako bych se cht ěl schovat p řed sv ětem.

Jenže te ď jsem potkal Marii. Tvrdila sice, že se mi chce vyh nout, u Ros za mnou ale p řišla a navíc mi poslala p řání k uzdravení. Proč to ud ělala? A co bych m ěl d ělat já?“

Vanessa se nad jeho vyprávěním zamyslela. „Vypadá to, jako bys jí cht ěl napsat dopis, o kterém jsi p ředtím uvažoval.“

Strefila se, p řesn ě o tom uvažoval.

„Myslíš, že bych m ěl? Nechci jí nijak ublížit, ale mn ě by to pomohlo.“

Bylo to, jako by se úto čník postavil p řed své ob ěti bude to bolet, ale za tu bolest to stojí.

„Tak to prove ď, Jamie, dala ti p řece p říležitost.“

„Díky,“ řekl. Potvrdila jeho vlastní názor. Napíše Marii a Ros poprosí, a ť jí dopis p ředá. Nebude prosit o odpuštění, jenom jí projeví

229

svou lítost. Skute čnost, že rodin ě Alana Kirkstalla nenapsal, ho po řád trápila. Třeba mu ten dopis pom ůže dát si život trochu do kupy.

Pustili se zpátky z kopce. Jamie viditelně pook řál.

„Možná se mi tím psaním pro čistí hlava,“ uvažoval. „Po řád se mi vracejí hrozné sny o té nehodě.“

„Já myslela, že si na ni moc nevzpomínáš.“

„Nevzpomínám, ale znáš to, jak to chodí ve snech. Všechny starosti a neurózy se ti p řetaví do prapodivného scénáře, a ten vypadá naprosto v ěrohodn ě. V čera se mi zdálo, jak m ě tehdy ve čer vláčeli z hospody, a objevila se tam ta ubohá holka, Mandy.“

„To je ta zabitá?“

„To je ona. V tom snu se do Malcolma za čala navážet, že m ě nechá v tomhle stavu sednout za volant, a já řekl Richardovi, že mu rozbiju čumák, jestli se mi nějak pokusí vzít klí čky.“

„A to se vážn ě stalo?“

„Kdepak, já si v ůbec nepamatuju, co se stalo. Jenže tyhle nesmysly mi putují hlavou od toho okamžiku, co jsem p řed týdnem chytil tu pecku do hlavy. T řeba se toho dopisem Marii zbavím. Co myslíš?“

Najednou rozp řáhla ruce, objala ho a se smíchem se k němu pevn ě přitáhla.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal se, když sev ření uvolnila.

„Ty.“

„Promi ň, ale já to nechápu.“

Zvážn ěla a podívala se mu do o čí.

„Jak vypadá Marie Kirkstallová?“

Zmaten ě zamrkal. „Co to s tím má spole čného?“

„Je hezká?“

Promyslel si to. „Vypadá zatracen ě líp, než kdyby byla jenom hezká.“

Smála se, ještě když se vraceli k hlavní budov ě stájí.

230

12

„Ten člov ěk se mi vážn ě nelíbil,“ sv ěř ila se Jane Šimonovi na klikaté asfaltce od stájí Tobyho Priesta. „Je na n ěm n ěco slizkého.“

„Ale pat ří k pilí řů m naší dostihové komunity.“

„Po řád mi zkoušel koukat do výst řihu.“

Kolega se rozesmál bohatým bublavým smíchem, který hned naplnil auto. „No jo, dneska vám to sekne, šéfko.“

„Ale ne, sklapn ěte,“ bránila se Jane. Žádná šéfka už tak jako tak nebyla. Nemohla ale pop řít, že se dnes snažila vypadat co nejlíp. Oblékla si tmavomodrý kostým s pastelov ě modrou halenkou, v níž se cítila dob ře jenom s rozepnutými horními knoflíky. S vlasy si navíc vážn ě pohrála, dokonce nanesla i trochu makeupu. P řipadala si jako blázen, takhle se předvádět p řed mužským, který o ni jako o ženu neprojevil ani ten sebemenší zájem. Ale co má být? Aspo ň si m ůže zvednout vlastní sebev ědomí.

Se Simonem se nevid ěli dobrých deset dní, od okamžiku, kdy dostali na řízeno uložit své vraždy k ledu. Ranní projíž ďka yorkshirským jarem na ni p ůsobila jako balzám, dokonce i když na jejím konci stál pohovor s takovým nechutným náfukou, jako je Toby Priest.

Simon k jejímu p řekvapení odbo čil ze silnice a zaparkoval p řed hosp ůdkou s doškovou st řechou a zahrádkou prosvětlenou poledním sluncem.

Obrátil se k ní. „Dáme si něco rychlého k sn ědku?“

231

Vlastn ě by asi nem ěla. Čekala na ni hromada papír ů kolem Prestonova p řípadu. Na druhé stran ě vyrazili ráno v p ůl deváté a jejich překvapený hostitel jim nenabídl ani sklenici vody.

„Výborná myšlenka,“ p řitakala.

V takhle brzkou hodinu se tu nesešlo mnoho host ů, barman právě dokon čoval vypisování lákavého menu na tabuli nad krbem.

„Dnes je placení na mn ě,“ oznámila pevn ě. Takové nabídce odolat nedovedla.

Po deseti minutách už se v zahradní restauraci zakousli do po řádného oběda. Jídlo vypadalo skvostn ě domácí stejk se smaženou zeleninou a pro Simona taky velké pivo řízení tedy zůstane na ní. Nad nedalekým rybní čkem s kachnami foukal čerstvý vítr a ješt ě násobil chu ť k jídlu.

„Tak co si myslíte o Tobym Priestovi?“ zeptala se, když už se tahle otázka nedala dál odkládat.

Do Ridgemooru se dostali v deset a dlouhou chvíli museli čekat uvnit ř, než se trenér dokázal uvolnit ze stájí. Nakonec se ukázal se zakabon ěnou tváří. Nepochybn ě mu bylo siln ě proti srsti jakékoli přerušování ranní práce. V prvním okamžiku ho obm ěkčil pohled na Jane, jenže když vyšlo najevo, o co jim jde, zase s e zatvrdil.

„Amanda Parkinová? Ta ubohá zavražděná dívka? Netuším, jak bych vám já mohl pomoct.“

„Pokud víme, pracovala pro vás.“

„Jen asi šest týdn ů.“

„Spíš šest m ěsíc ů, pane Prieste. Rádi bychom věděli, pro č od vás odešla.“

„Snad ne čekáte, že si to budu pamatovat? Ve stájích mi dělá přes čty řicet lidí. N ěkte ří p řijdou a odejdou beze slova vysv ětlení. Nem ůžu se s nimi zabývat. Radši si promluvte s hlavním stájníkem.“

„Ale Amandu si ur čit ě vybavíte, pane Prieste. Podle našich sv ědk ů jste s ní ur čitou dobu udržoval blízké vztahy.“

Tímhle ho zasko čili a chvilku je ml čky podezírav ě pozoroval. Ur čit ě by strašn ě rád v ěděl, kolik už toho zjistili. Jane p ředpokládala, že sv ůj vztah k Amand ě pop ře, jenže to se nestalo.

232

„Nemyslím, že je n ějaký zákon proti tomu, aby se chlap zabouchl do p ěkné holky. Byl jsem v rozvodovém řízení a s ní jsem se tak

trochu odvázal.“

Jane ne řekla ani slovo, p ředpokládala, že Priest dodá další informace. Až dosud její ml čení fungovalo skv ěle.

„Moc m ě zarmoutilo, co se s Mandy stalo. Vážn ě moc. Drogy jsou hrozná věc, ale to víte vy dva líp než já. Kdyby z ůstala v Ridgemooru, ur čit ě bychom se o ni dokázali postarat n ějak líp. Každého tady bereme jako sou část kolektivu, i ty nejmladší.“

Ty pokryt če, pomyslela se Jane, p řed pár minutami vykládá o tom, jak rychle mu mizejí zam ěstnanci, a te ď si tu hraje na tátu velké

spokojené rodiny.

nevy čítal. Když už si tu užila, pro

římn ě řečeno jsem jí to

„Snažil jste se Amandu p řesv ědčit, aby z ůstala?“

„Zkoušel jsem to, ale už se rozhodla. Up

č by m ěla z ůstávat?“

„Řekl byste, že váš vztah skon čil p řátelsky?“

„Ur čit ě. Ani jedna strana z n ěj neodcházela s pocitem křivdy. Já se smí řil s tím, že pot řebuje vážné přátelství s mužem svého věku.“

„Takže odcházela s vaším požehnáním?“

„Přesn ě tak.“ Mluvil zdráhav ě, ur čit ě netušil, jak se tenhle

rozhovor vyvine.

„Dal jste jí na odchod ješt ě n ěco? Jako t řeba peníze?“

„Pro č bych jí m ěl platit?“

„Já myslela, jestli jako zam ěstnanec nem ěla nárok na odstupné pro

nadbyte čnost.“

ěl v práci nadbytek lidí.

Hlasit ě se za řehtal. „Nikdy jsem nem

Kydat u koní je pot řeba vždycky. O co vám sakra jde?“

Jane došla k názoru, že je na čase položit karty na st ůl. Informovala ho o deseti tisících na Amandin ě ú čtu u spo řitelny.

„Vzhledem k tomu, že jste k sob ě m ěli profesn ě i osobn ě blízko, prost ě m ě napadlo, jestli nemáte tušení o p ůvodu t ěch pen ěz.“

Pár okamžik ů p řemýšlel a pak ji zasko

jí je.“

čil. „Vlastn ě vím. Dal jsem

Jane nev ěř ila vlastním uším. V tichu, které následovalo, se dnes

poprvé ozval Simon.

„Práv ě jste nám p řece řekl, že jste nem

233

ěl d ůvod jí platit.“

„Zapomn ěl jsem, promi ňte.“

„Zapomn ěl jste, že jste Amand ě vyplatil deset tisíc liber?“ Jane našla ztracený hlas, nedovedla v n ěm ale skrýt skeptický podtón.

„Vypadlo mi to z hlavy.“ Priest tedy nepochybn ě m ěl nervy jako lana ani te ď nevypadal nijak rozpa čit ě.

Jane pokra čovala tím nejnezaujat ějším tónem, jakého byla schopna. „A to vy se obvykle loučíte se svými bývalými p řítelkyn ěmi takovouhle částkou peněz?“

Trenér se usmál sebedůvěra se mu z řejm ě vracela v plné mí ře. „Doufám, že v ětšina mých bývalých p řítelky ň o mn ě nemluví jako o skrblíkovi.“ Pak se obrátil k Šimonovi. „Mé bývalé manželky m ě ale do takové kategorie možná řadí.“

Simon si zachoval tvář pokerového profesionála. „Takže t ěch deset tisíc byl prost ě jenom dárek?“

„Přesn ě tak. S Amandou mi bylo moc dob ře. Pokud bych m ěl ten vztah popsat, n ěco v n ěm p řipomínalo spíš pocity otce s dcerou. A já ji jako každý dobrý otec poslal do sv ěta s trochou pen ěz v kapse… V mém oboru zas není deset tisíc tak obrovská suma,“ dodal jako by na svou obranu. „V p říprav ě tu mám kon ě koupené za miliony ješt ě jako nevyzkoušené rocky. A za dodate čnou p řihlášku do Derby zaplatí moji majitelé devadesát tisíc liber. Když některý z mých žokej ů odjezdí pár klasických vítězů, m ůže si dovolit odejít na odpo činek a žít ze svého podílu na p řipoušt ěcích poplatcích v h řeb čín ě. Možná vás to zasko čí a policejní penze vám teď bude p řipadat nepodstatná, ale na můj dárek Amandě se te ď snad budete dívat z jiné perspektivy, co myslíte?“

„Karen…, ahoj. Tady je Malcolm.“

„Sle čna Harrisová se ještě nevrátila z porady, pane Prieste.“

„Ale jd ěte, drahoušku, vím, že se mnou prost ě nechce mluvit.“

„Pokud máte n ěco naléhavého, předám jí vzkaz v poledne, až půjde na ob ěd. Jinak ur čit ě vy řídí všechny hovory pozd ěji. Postarám se, aby vás vzala mezi prvními.“

„Jste andílek, Karen.“

234

„Děkuji, pane Prieste, ale dala bych p řednost tomu, abyste m ě nenazýval drahouškem a andílkem. A pokud vám mohu radit, nemyslím, že je nutné znovu volat a opakovat svou žádost.“

„Ale to bych si s vámi ani nemohl popovídat, pusinko. Ach ne. Vsadím se, že vás nemám titulovat ani pusinko.“

„Nejste opilý, pane Prieste?“

„To je p ěkn ě osobní otázka, Karen. Co kdybychom se sešli a pokusili se najít odpov ěď ? Mohli bychom se spolu napít. Co tomu říkáte?“

„Já teď zav ěsím, pane Prieste, a naléhav ě bych vám radila, abyste už nevolal.“

„A já bych vám naléhavě radil, abyste si políbila prdel.“

Jenže to už řekl do hluchého telefonu ne že by na tom dvakrát záleželo.

Zvedal se vítr a po hladin ě rybníka se hnaly první vlnky. Slune čné odpoledne zahalily první mraky, jenže Jane se vnit řně proti zm ěnám po časí obrnila. Čekala na Simonovu odpov ěď .

„Co si myslím o Tobym Priestovi?“ Dopil pivo a odlo žil sklenici s hlasitým cvaknutím na st ůl. „Osobn ě bych řekl, že je to p ěkn ě nechutný chlap. Obrovské ego. Úsko čný jak had. Kdyby nebyl úsp ěšný jako trenér, z řejm ě by se prosadil v politice, nebo by se vyšplhal do čela n ějaké firmy. Anebo…,“ v zelených o čích se mu zablýsklo, „na místo šéfinspektora.“

Jane s ním nemohla nesouhlasit. „Tím mí ň ale chápu, pro č se nám k t ěm pen ězům p řiznával. Napřed to odmítl, a pak oto čil a p řiznal se. Pro č?“

„Netuším. Poj ďme si dát kávu dovnitř. Nejste na jarní yorkshirské po časí oble čená.“

V tom se nepletl. Vd ěč ně se nechala odvést pod st řechu. „Myslíte si totéž, co já?“ zeptala se, když s kou řícími šálky usedli u rohového stolu.

„To asi sotva,“ p řiznal se. „Myslel jsem zrovna na to, jak vám ta pastelová blůza sluší.“

„Pro boha živého, Simon ě, soust řeďte se na práci.“

235

„Promi ňte, šéfko, to určit ě to pivo.“ Jeho b ělostné zuby prozářily temnotu nad stolem. Usmál se na ni a ona si musela p řiznat, že ji pot ěšil.

„Podívejte,“ nadechla se. „Evidentn ě mluvil pravdu, když nap řed tvrdil, že Amand ě nic nevyplatil. A když se vysmíval pen ězům za odstupné, to byla určit ě taky pravda. Kon ě možná stojí hromadu pen ěz, ale m ůžete se vsadit, že stájový personál na tom není nejlíp. Amand ě by p řipadalo deset tisíc jako hotové jm ění.“

Simon trp ěliv ě p řikyvoval. Tenhle výraz už znala čekal, kdy se dostane k podstat ě v ěci. A ona se k ní dostane až p řijde čas.

„Nap řed reagoval po pravd ě, jenže pak si to rozmyslel a svou verzi zm ěnil a p řipustil, že jí zaplatil. M ěl dokonce tu drzost vyrukovat na nás se sentimentální historkou o tom, že jí byl něč ím na zp ůsob otce.“

„Takové otce ob čas dáváme za mříže,“ poznamenal Simon.

Jane mu nev ěnovala pozornost. „Otázka je, pro č nám p řiznal n ěco, co neprovedl?“

„Vy mi to te ď ur čit ě vysv ětlíte.“

„To tedy vysv ětlím. N ěkoho chránil. Ví, kdo jí ty peníze ve skute čnosti zaplatil, ale nám to přiznat nehodlá. A tak to raději vzal na sebe. Jenže koho vlastn ě kryje? To musíme zjistit.“

„Oprava, Jane, to musíte zjistit vy.“

„Vy se mnou tedy nesouhlasíte?“

„Ne, nesouhlasím. Taky si myslím, že lhal, Amanda a le mohla mít nějaký d ůvod, aby z n ěj tyhle peníze vydolovala. T řeba jí dával prachy na sázení na své tutovky. Dokážu si představit, jak se jí pokoušel zaimponovat. Chlapi jsou schopní slíbit kdeco, když jde o to nalákat holku do postele. Jenže ona ty prachy vyzvedla a utekla s někým mladým. Ale a ť šlo o cokoli, vsadím se s vámi, že to nemá ani to nejmenší pojítko s její vraždou. To spískal n ějaký pošahaný dealer, co si pot řeboval vy řídit ú čty s Petem, a ona se prost ě p řimotala do cesty.“

„Aha.“

„Mrzí m ě to, Jane,“ ozval se. „Takhle to vidím já.“

Asi m ěl pravdu. A jí stejn ě chybí čas i síla, aby s tím n ějak pohnula.

„Dáte si další kávu?“ zeptal se.

236

Přikývla a on se vydal k baru. Sledovala ho. Myslel k ompliment o její bl ůze vážn ě? Anebo takhle mluvil, kdykoli cht ěl dostat holku do postele?

Ale ona ho p řece nezajímala. Nebo že by…?

Pippa stála s Davem na tréninkové dráze. Sledovali, jak jeden z učedník ů jménem Micky školil Gates of Edena na malých p řekážkách. Ozval se její mobil a ona ho zvedla.

Hlas nepoznala ženská s yorkshirským akcentem , ale jméno jí zn ělo pov ědom ě. V ěděla, že Beverley Harrisová pracuje pro jednoho z Malcolmových klient ů. Pro č ale volají?

„Nevím, jak jste se dostala k mému číslu,“ řekla. „Malcolm by m ěl být v kancelá ři.“

„Jenže já bych pot řebovala mluvit s vámi, Pippo.“ Pippo? Nikdy dřív spolu nemluvily.

Hlas p řešel do d ůvěrného tónu. „Napadlo m ě, že bychom si m ěly promluvit. Jen my dv ě, žena se ženou, jestli chápete, jak to myslím.“ Pippa nechápala ani slovo, ale hlas naléhal.

„Je to o Malcolmovi. On je tak trochu na ženské, nemyslíte? Strávili jsme spolu při tom ko ňském obchodu dost času, a já se obávám, že překro čil ur čitou míru.“

„Já vás nějak nechápu, slečno Harrisová.“

„Podívejte, Pippo, já už jsem velká holka a vím, jak si poradit s chlapem, co zanáší.“

„Co d ělá?“

„Zanáší hledá zábavu jinde. Copak jste ten výraz nikdy neslyšela? No ale te ď už jist ě chápete, kam mí řím. Malcolm se prost ě nezdrží a snaží se jít po holkách. Já v našem obcho d ě poznávám spoustu muž ů. V ětšinou se chovají jako malí kluci. Ukážete jim cukrátko a oni si myslí, že si ho hned m ůžou nacpat do tlamy. A s vaším Malcolmem je to zrovna tak. Necháte ho zahlédnout centimetr nad kolenem a v p říštím momentu už vám sukni drží nad hlavou.“

Pippa zmaten ě p řemítala. Ur čit ě si z ní d ělá blázny. Tenhle rozhovor p řece nem ůže myslet vážn ě.

„Promi ňte, m ůžete mi ješt ě zopakovat, kdo vlastn ě jste?“

237

Ženský hlas se znovu zm ěnil, te ď už zn ěl ost řeji. „Moc dob ře to víte, tak se nesnažte p ředstírat n ějakou nev ědomost. Váš manžel to na mě zkoušel n ěkolik m ěsíc ů, a te ď dokonce za číná obtěžovat mé pod řízené. Copak si ho nem ůžete trošku hlídat? Doma evidentn ě nedostává to, po čem touží, jenže to si s ním musíte vy říkat vy.“

Pippa se t řásla. Chtěla ten hrozný hovor ukon čit, ale nedokázala to. Na tom p říšerném hlasu a jedu, který jí ukapával do uší, bylo cosi hr ůzn ě lákavého.

Žena se vrátila k p řátelskému tónu. „Já vás z ničeho neobvi ňuju, Pippo. Koneckonc ů rozhodn ě nemusíte nosit na hlav ě pytel, vid ěla jsem vaše fotky. Kdybyste se trošku snažila, byla b y z vás vážně ko čka. Kupte si n ějaké sexy kalhotky, to nikdy neselže, m ůžu to potvrdit sama a váš partner m ůže doma dostat všechno, co je mu libo. Rozumíte, co vám říkám, že ano? A m ůžete mu říct ješt ě n ěco vím o jeho p říteli z N ěmecka, pánovi jménem Hans Jürgen Bach.“

Dave na Mickyho volal pokyny jak si po čínat s Gates of Edenem. Uv ědomoval si, že pokud se Jamie p řed Carlislem nedá dohromady, tenhle chlapec bude muset kon ě v prvním dostihu jet.

Po celou dobu toho rozhovoru p řitom po o čku sledoval Pippu. Bylo jasné, že jde o n ěco vážného, poznal to ze způsobu její ch ůze se skloněnou hlavou. Pozorn ě naslouchala a šourala se k brán ě do stájí. Když se neobjevila ani za p ět minut, vydal se za ní.

Spat řil ji za stájemi, u keře čerstv ě rašícího hlohu. Nejd řív m ěl pocit, že ješt ě telefonuje, ale držela mobil v ruce u pasu a strnu le se na přístroj dívala.

„Pippo?“ Ani se po n ěm neoto čila. „Chcete s Gatesem pokra čovat? Já bych asi potřeboval pomoc.“

Vzhlédla k n ěmu, jako by si ho všimla až te ď. Zm ěnila se. Dívala se na n ěj kalnýma o čima nad zkroucenými ústy, vypadala jako dít ě, které se pokouší zadržet pláč. Pochopil, že se stalo n ěco hrozného.

Objal ji rukou kolem ramen. „Co se stalo?“

Namáhavě polkla. Zdálo se, že si nev ěř í natolik, aby se dala do řeči. Za krátkou dobu jejich známosti už ji několikrát viděl vzteklou, ale nikdy nevypadala takhle. P ředstavivost mu hore čnat ě pracovala.

„Měl n ěkdo nehodu?“

238

„Ne,“ zašeptala sotva slyšitelným hlasem.

„A kdo to volal? Malcolm?“

Spojení prob ěhlo v okamžiku, kdy vyslovil jeho jméno. V o čích se zablýsklo a čelist se bolestn ě zkroutila. Musela se tedy dov ědět to, co on už v ěděl o Malcolmovi a té Beverley Harrisové.

Pokoušela se najít slova, ale on ji zarazil.

„Bude to v po řádku, Pippo,“ zašeptal, jako by to bylo n ěco platné. Sev řel ji siln ě do náru čí a ona se k n ěmu p řisála se zoufalstvím tonoucího.

Dnešek se zatím b ůhvíjak nevyvíjí, dumal Malcolm nad šálkem kávy, do kterého sypal instantní smetanu. Možná se nem ěl v p ůl dvanácté poušt ět do láhve whisky, kterou přechovával v kanceláři, jenže propadl trudnomyslnosti poté, co s ním Beverley ukázkov ě vyb ěhla. Hloupé poznámky ke Karen na tom nic nezmění. Není to ironie? Ta vychrtlá sekretářská bestie to Beverley vyklopí hned, jak ji spatří, a on jejím prost řednictvím žádné body určit ě nezíská.

Čekala ho řada dalších telefonátů trenér ům, s kterými pot řeboval mluvit, majitel ům, jež slíbil informovat o jejich koních a potenciálním klient ům, které hodlal p řipravit o peníze. Jenže krom ě Beaufort Holidays se prost ě nedokázal na nic soust ředit. Poslední rozhovor s Beverley se mu to čil hlavou tam a zpátky. Pořád ještě se jim nabízela témata k debatě. T řeba její vztah k Barneymu. Nikdy p řece netvrdila, že ho miluje, nebo snad ano? Zmínila se jenom o tom , že ji pot řebuje, a to jsou dv ě odlišné v ěci. A navíc, a ť je te ď Barney čilý jak chce, co třeba za patnáct let? Beverley bude sotva čty řicet nejlepší léta a Barney už p řekro čí sedmdesátku. I když nechá osobní pocity stranou, jeho povinností je tohle jí d ůkladn ě vysv ětlit.

Šlo mu ostatn ě taky o obchody. Tehdy dopoledne o Adolfovi nemluvili, ale m ělo by se to odehrát co nejdřív. V euforii po vít ězství v Newbury dostal Malcolm za úkol najít mu brzy další dostih, Toby ho tedy p řihlásil do Carlislu na jeho nově objevenou optimální délku. Malcolm si sice nedokázal představit, že by n ěkdo v podniku protestoval, ale pot řeboval jejich souhlas.

Dve ře se prudce otev řely a dovnit ř se v řítila známá postava. Dokonce i jako dosp ělému se Malcolmovi p ři pohledu na zu řícího

239

Tobyho stáhl žaludek a on si p řipadal jako vystrašený malý kluk, který prost ě nedokáže čelit otcovu vzteku.

Toby se nad ním vzty čil, ob ěma rukama se op řel o stolní desku a jeho obli čej skon čil pár centimetrů od Malcolmova. O či mu žhnuly. Takhle vzteklého ho Malcolm dlouho nevid ěl, muselo se stát něco hrozného.

Chvilku trvalo, než Toby našel řeč. Když promluvil, jeho hlas zn ěl cize a dut ě. Malcolm dob ře v ěděl, jak moc se musí držet, aby nevybuchl.

„Zrovna u m ě byli policajti.“

Malcolma nejd řív napadl Adolf a ostatní kon ě. Skandál s dopingem by otce vystavil zcela mimo dostihy, a to by samoz řejm ě zu řil.

Jenže Tobyho další v ěta ho dokonale vyvedla z míry. P řipadal si, jako by ho kopl do ledvin.

„Vyptávali se m ě na Amandu Parkinovou.“

„Ubohá holka.“ N ěco říct musel, takovéhle poznámky o Mandy přece vyslovovali všichni. Ztracený život. Drogy jsou d ěsné. Ubohá holka.

„Myslím, žes jí ne říkal zrovna tohle, když t ě držela za koule.“ Malcolm nereagoval. Kv ůli Mandy se už dlouho dohadovali. Jedna věc byla jistá: sdílení podivné milenky s otcem se neukázalo jako moc chytrý tah.

„Nezajímá tě, na co se m ě ptali? Jak p řišla v říjnu 1999 k deseti tisíc ům.“

„Jak se o tom ale dov ěděli?“

„Uložila si je do spo řitelny.“

Ta blbá kráva! Dáte holce peníze v nesmírně tajné záležitosti a ona je nacpe n ěkam, kde to hned kapitálně smrdí.

„Pro č se ale zajímají o její spo řitelnu, pro všechno na sv ětě?“

„Bůh ví.“ Toby se usadil do k řesla proti Malcolmovi. Jeho vztek zřejm ě mizel a te ď vypadal spíš unavený. „Zavolal jsem Jackovi Kennymu.“ Jack byl bývalý policejní detektiv, kte rý ve stájích radil s otázkami zabezpečení „a ten si popovídal s n ějakým superintendentem z Lancashiru jménem Wright. Jsou přesv ědčení, že

240

se vraždilo kv ůli drogám a ona se tam nešťastn ě p řimotala. Celou tu záležitost p řipisují jejímu neschopnému p říteli.“

Aspo ň tohle mu p řineslo úlevu.

Toby ješt ě neskon čil. „Takže jsem nakonec policajt ům řekl, že ty peníze m ěla Mandy ode m ě.“

„A pro čs to ud ělal, dobré nebe?“

„Policajti nejsou tak pitomí. Ur čit ě se n ěco dohmátli, jinak by se sem takhle nehnali. Když byla Mandy tak tupá, aby s t ěmi pen ězi běžela do spo řitelny, t řeba si taky n ěkde v dení čku zapsala, kdo a pro č jí takhle zaplatil.“

Z toho ho zamrazilo na páteři. Panebože…

„Ale nep řišli p řece…,“ rozt řesený hlas se mu vytratil docela.

„Nep řišli za tebou?“ dokon čil otec myšlenku místo n ěj. „Chrání tě tvá šťastná hvězda, synku. Vzal jsem to na sebe, protože se s tím n ějak dokážu vypo řádat. Jestli budeš jednou otcem, pochopíš, jaké to je.“

„Díky, tati. Vážn ě, díky.“

Toby si t ěžce povzdechl. Malcolm v ěděl, že Mandy se otci zamlouvala víc, než kdy p řipustil. „Jenom doufám, že najdou ty zatracený hajzly, co ji odd ělali.“

Amen. Čím d řív najdou ty, kdo si vy řizovali ú čty s dv ěma bezvýznamnými fe ťáky, tím líp.

Po otcov ě odchodu si Malcolm p řipravil novou kávu. Ruce se mu při nalévání třásly. Nervy možná se s nimi nějak vypo řádá.

Rozhovor s otcem mu p řinesl jedinou dobrou v ěc dobrou půlhodinu nepomyslel na Beverley Harrisovou.

A pak zavolala Pippa.

Jamie m ěl problém. Rozhodnutí napsat Marii byla jedna v ěc, ale skute čné stvo ření dopisu druhá. Dlouhý čas, který od nehody uplynul, mu taky dvakrát nepomáhal.

Sed ěl v ložnici shrbený nad dopisním papírem necht ěl se zrovna s touhle prací nechat spat řit. Šlo to strašn ě t ěžko. Každý pokus o vyjádření pocit ů dopadl žalostn ě, už p ři prvním čtení si p řipadal neup římný a nadutý, jako by mu šlo jen o to, aby vypadal dob ře. Díval se z okna.

241

Spat řil Malcolm ův v ůz vjel do stájí a Malcolm otev řel dve ře. Zřejm ě sp ěchal. Dve ře v p řízemí se pak se zadun ěním zabouchly. Jamie se dál mořil se svým nemožným úkolem, když se k n ěmu donesly hlasy z p řízemí.

Od výb ěru podkrovní ložnice ho p ůvodn ě odrazovala jediná skute čnost ležela p římo nad Malcolmovou a Pippinou ložnicí. Trápilo ho pomyšlení na to, že jim svou p řítomností naruší soukromí, oni mu ale do omrzení opakovali, a ť si s nimi ned ělá starost. Zvykl si na zvuky zdola tlumené hlasy, vyhrávání rádia, poušt ění vody z jejich koupelny. Největší starost mu d ělaly zvuky, které manželé vydávají při milování. Nechtěl se cítit jako narušitel, který strká nos do sest řiných v ěcí. A navíc mu právě tyhle zvuky p řipomínaly vlastní zoufalou životní osam ělost.

Připadalo mu to pon ěkud podivné, ale naštěstí pro n ěj se neozývaly nijak často.

Nyní naslouchal intimnostem docela jiného ražení, výk řik ům, které po sob ě št ěkaly vzrušené hlasy. Úvodní slovo pat řilo Pipp ě. Zamlada se spolu mnohokrát pohádali, a tak tenhle tón dob ře znal. Vzteklý, naléhavý a obvi ňující. Ale už dlouho ji neslyšel tolik navztekanou. Možná ještě nikdy. A navíc se krom ě vzteku v jejím hlase ozývalo i n ěco neznámého hořkost.

Žít v cizím dom ě je náro čné každý pár se p řece smí hádat, a jemu do jejich sporu nic nebylo. Jenže soust ředit se p ři n ěm nedokázal. Na napsání dopisu teď mohl zapomenout.

Jamie neslyšel, o co se hádají, a byl za to vd ěč ný, jen ob čas n ějaká věta dolet ěla až k jeho sluchu.

„Ty si ze m ě prost ě d ěláš blázny?“

„Já myslela, že m ě miluješ!“

„To je otázka d ůvěry!“

Ať d ělal, co cht ěl, sest řina rozzu řená slova mu klíčila v hlav ě a ned ělal si velké nad ěje, že se jich v dohledné dob ě zbaví.

Pro všechno na sv ětě, co se d ělo?

Věděl jen jedno jich se ptát nesmí.

242

Malcolm se zpátky do kanceláře vracel ve voze řízeném duševním autopilotem, v hlav ě jako by se mu usadilo hnízdo had ů plných jedovatých myšlenek. Dnešní mizerný den z řejm ě nebude mít konec.

Jeho mise, kterou cht ěl Pippu obm ěkčit, se sotva dala nazvat úsp ěchem. Netušil, nakolik ji Beverley informovala o jejich románku, ale Pippa z řejm ě získala jen útržkovité informace. Zdálo se, že ho vykreslila jako nenapravitelného proutníka, který jde hlava nehlava po všech sukních na dohled.

„Neblázni, Pippo,“ protestoval. „Ta ženská fantazíruje, všechno si to vymyslela!“

Nanešt ěstí žalobu tahle obhajoba nezaujala, moc dob ře si pamatovala jeho p ředchozí p řestupky. Už když spolu chodili, párkrát ho tém ěř na čapala, jenže tehdy vždycky vzala zavd ěk jeho výmluvami. Po roce v manželství už tolik št ěstí nem ěl, když ho Pippa přistihla s jednou ze stájnic přímo v p řípravn ě ko ňského žrádla. Bylo to od n ěj nesmírn ě pitomé a on tehdy musel usilovn ě žehlit, aby udržel manželství v chodu. Ten incident ho tehdy pou čil v mnoha sm ěrech, nejd ůležit ější poučka zn ěla: Co je v dom ě, není pro m ě.

A tak své úlety sm ěř oval mimo domov a na dohled od Pippy se choval jako svatoušek, jenže musel sám p řiznat, že v obchodních vztazích s Beverley p řekro čil všechny dosavadní meze. A te ď za to platil. Kdyby s Pippou strávil v poslední době víc vášnivých nocí, nabraly by na d ůrazu jeho argumenty o tom, jak moc si ta navztekaná pomstychtivá Beverley Harrisová vymýšlí.

Jejich konfrontace vyústila v jeho vzteklé popření jakékoli viny a přísahu naprosté v ěrnosti jejich manželství, na což mu lehce uklidn ěná Pippa sd ělila, a ť se jí ztratí z o čí, aby si mohla promyslet další postup. Jednou z možností je rozhovor s advokátem, up řesnila.

Malcolma tak docela nemrzelo, že musel jít po svých . Postupem času si k Pipp ě ur čit ě zase najde tu správnou cestu. Koneckonc ů nemohla nic skute čně prokázat. P řinejmenším zatím, a on hodlal zabránit jakékoli možnosti, aby situace sklouzla tak daleko. Otvírala se mu ideální příležitost vy řídit si jednou provždy s Beverley ú čty.

Z po číta če jí poslal fax. S pot ěšením oznamoval, že na základ ě instrukcí v Newbury pob ěží Beaufort Bonanza v dostihu na dv ě a p ůl

243

míle p řes prout ěnky v Carlislu. Kopii odeslal Barneymu Beaufortovi osobn ě. Byla to mali čkost, ale moc si p řál mít tuhle záležitost z krku.

Při práci zvažoval i další záležitosti, které mu dělaly po řádně těžkou hlavu. Tak p ředevším ta, která se ho zmocnila jako akutní bolest zub ů po otcov ě p říchodu. Divo čina kolem Pippy mu na ni dala zapomenout. S vyšet řovateli si t ěžko mohl n ěco po čít, jenom doufal, že se v otcov ě dýmové clon ě ztratí. Beverleyina výhr ůžka mu te ď připadala mnohem reálnější.

Jak se dov ěděla o Hansu Jürgenovi? Povedlo se jí v Ridgemooru někdy nahlédnout do Adolfova pasu? Tam by určit ě našla adresu německého veterináře, možná i s telefonním číslem. A p řes n ěj mohla obchodníka vypátrat. Ostatně zp ůsob, jakým se dostala na N ěmcovu stopu, ho te ď dvakrát nezajímal. D ůležit ější bylo, jestli zjistila, že kon ě po řídil za osm tisíc liber, a jim ho pak prodal za sumu desetkrát vyšší.

Zřejm ě to s jejími znalostmi koní nevypadalo tak mizern ě, jak předstírala.

Představil si n ěco p říšerného. Beverley s Barneym v její r ůžové ložnici. Jak mu tam šeptá sladké nesmysly do ouška. Sladké nesmysly včetn ě Malcolmova jména a vysv ětlení jednoho kšeftíku a zprávy o jednom podvodu, který Beaufort Holidays p řipravil o sedmdesát tisíc.

Co si s tím Barney po čne? Sotva nad tou v ěcí mávne rukou. Pro za čátek m ůže dát Malcolmovu dokumentaci pod mikroskop. A v příštím stadiu nepochybn ě zatáhne do v ěci policii.

Tahle vyhlídka se mu ani trochu nezamlouvala. Takový triumf Beverley p řece nesm ěl dop řát.

Malcolm zaparkoval p řed starou venkovskou školou a dobrých čty řicet minut čekal, než kolem projede Beverleyin citroen a zabo čí k řece. M ěl do ve čera spoustu času, aby si promyslel další postup. A taky spoustu času na úvahy, pro č asi Beverley z práce nejela rovnou dom ů. Ale tuhle úvahu si v ůbec nep řipoušt ěl. Však ona p řijde, musí. A kdyby to nebylo dnes, ur čit ě se zjeví zítra.

Vydal se za ní p ěšky, opatrn ě si vykra čoval s šampa ňským a um ělecky naaranžovanou kyticí. Ur čit ě p řitahovaly pozornost, jeho tvář ale možná z ůstane nepovšimnuta v jejich stínu. Našt ěstí cestou k

244

řece nezahlédl živáčka. Beverleyin v ůz parkoval za branou na příjezdové cestě, další auto stálo o dvacet metrů dál. Dobrá. Pokud by měla návštěvu, musel by se stáhnout zpět.

Po zahradní cesti čce došel ke vchodovým dve řím. Čekala ho obtížná úloha. První z celé řady. Nap řáhl kytici před sebe proti mrazem protkanému sklu, a když otev řela, ohlásil: „Speciální dodávka.“

Byla ješt ě v pracovním kostýmu, p řes rameno zahlédl sako na věšáku pod schodištěm. Podezírav ě si ho prohlížela p řes závoj rostlin.

„Ne, Malcolme,“ řekla.

„Nabídka p řím ěř í,“ hlásil a do úsm ěvu vložil tolik tepla a přív ětivosti, kolik dokázal.

„Tenhle práh nep řekro číš,“ oznámila stroze.

„Dobrá, rozumím ti. Jenom jsem chtěl p ředat tohle.“

Důkladn ě si prohlédla p řepychovou kompozici r ůží a karafiátů. „Moc p ěkné. P ředám je Karen, jestli si přeješ.“

„Omlouvám se, že jsem na ni trochu vyjel. Doufám, že se nezlobila.“

Beverley na n ěj p řísn ě zaost řila zrak. „O co ti jde?“

„O nic, p řísahám. Slibuju, že ti navždy zmizím ze života. Ostatn ě to stejn ě musím, potom, cos napumpovala do Pippy tolik jedu. “

Dovolila si úsm ěv člov ěka, spokojeného se sebou samým. „Už si se mnou nepohrávej.“

„Jasn ě.“

Vzala si od n ěj kytici a úsm ěv zmizel. „Tak snad abys šel.“

Obrátil se k odchodu. „Vlastn ě je tu jedna v ěc…“

„Ano?“ Podezírav ě si ho m ěř ila.

„O Adolfovi.“

„Co s ním má být? Myslíš, že se chystám do Bavorska?“

„Ne. Napadlo m ě, jestli byste ho necht ěli p řesunout k jinému trenérovi.“

„Tak tohle t ě trápí. Bojíš se, aby tatík nep řišel o t ěch pár peněz.“

„Je tu jedna v ěc, pokud se chystáte jinam, m ěla bys o ní v ědět. Třeba v Newbury. Vyhrál tam, ale ne tak docela jenom vlastní zásluhou.“

245

S gustem sledoval, jak se jí v hlav ě rodí zmatené myšlenky. Vyhlídka na zapletení Beaufort Holidays do skandálu s dopingem spustila poplach. Koneckonc ů s myšlenkou po řízení dostihového kon ě přišla ona. Barneymu by tím dvakrát nezaimponovala. „Myslíš tím to, co si myslím, že myslíš, Malcolme?“

Pot řásl hlavou. „Tady venku ne, Bev.“

Povzdechla si a ustoupila. „No tak dobrá. Pojď dál a pov ěz mi o tom.“

Trefa!

Zav řel za sebou dve ře a d ůkladn ě pozoroval vlá čný pohyb jejích hýždí, když ho vedla chodbou.

Dave krájel párky do pánve na svém maličkém sporáku. Na druhé plotýnce už se tém ěř va řila voda v konvici a v troub ě tr ůnila brambora na talí ři plném fazolí. Otev řenými dve řmi karavanu sem vál večerní větřík. V jednoduchých v ěcech je krása, uvažoval Dave.

Při va ření p řeslechl p říchod návštěvy. Oto čil se, aby si p řinesl vají čka, a ve dve řích spat řil Pippu. Stála tam proti večerní obloze, v tváři tragický výraz. Srdce mu spadlo do kalhot. P řipadala mu p říliš krásná na to, aby tomu věř il.

„Pippo,“ vyk řikl hlasem plným falešného veselí. Po malém kolapsu se rychle sebrala, odvolala odpolední trénink a zmizela z domu. Dave usilovn ě p řemýšlel, co ji k n ěmu takhle ve čer mohlo přivést. T řeba se mýlil, a p řece jen to s Malcolmem nemá nic spole čného.

„Dáte si čaj?“ nabídl jí. „Anebo párek s fazolema? Fakt je umím, asi bych si moh otev řít bistro.“

Poslední stupidní poznámky zalitoval, sotva jí vyslovil Moc fajn, Dave. Ale ona v ůbec nereagovala bylo to deprimující.

Nakonec se ozvala. „Máte tu n ěco k pití?“

Ach ne. Ženská v depresi by si dala alkohol a to podle všech Davových zkušeností v ěstilo trable. Nahmátl skleničku laciného brandy, kterou si schovával u lékárničky, a trochu jí nalil. „Víc nedostanete, dokud se n ěč eho nenajíte,“ oznámil jí a usadil ji na židli před svým obydlím.

246

Bez zájmu sledovala, jak rozděluje jídlo na dv ě části a servíruje její porci na stoli čku, která sloužila místo stolu. Sám se posadil na schody karavanu.

„Není nad ve čeři pod hv ězdárna,“ oznámil. „Je ale dobrý najíst se dřív, než vystydne.“

S radostí sledoval, jak poslouchá jeho pokyny, napřed zdráhavě, ale pozd ěji s chutí. Dojedla všechno, co jí p ředložil, zbytky dokonce vytřela kouskem chleba.

Pak se rozd ělili o jablko a ty činku s o říšky a ovocem. A teprve potom jí povolil další dávku brandy, s kterým zacházela jako s dvacetiletým ko ňakem. Spole čně pak pozorovali, jak se soumrak pomalu m ění v noc.

„Dave,“ ozvala se nakonec. „Pro č vás vlastn ě zav řeli?“

Až do toho okamžiku by p řísahal, že si s ní chce povídat o všem na sv ětě. Jenže ona si p řirozen ě vybrala jediné téma, kterému by se rád vyhnul. Co jí mohl vyprávět? Nejspíš pravdu.

„Protože u m ě zadrželi velké množství nelegálních steroid ů.“

„Za to vás poslali za m říže?“

„A taky nabitou zbra ň.“

Sledovala ho t ěma hlubokýma černýma o čima. „Pro č?“ zeptala se jednoduše.

„Všechno to bylo v pytli, co mi pat řil.“

V pytli, který p ůjčil bratrovi. Chris se mu nesv ěř il, že ho používá ke skladování horkého materiálu, ani že policie jeho klub sleduje. Když stál ve tři ráno u jeho dveří, prost ě vyrukoval s prosbou, a ť mu na pár dní schová věci. Ne říkal mu, co je uvnit ř, a Dave se ani necht ěl ptát. „Nikdo s tím nebude obtěžovat práv ě tebe,“ ujiš ťoval ho Chris. Jenže to se spletl.

„Ta zbra ň vám pat řila? A co ty drogy?“

„Kdepak, ani jedno. Ale provinil jsem se, Pippo. Provinil jsem se tím, že jsem byl takový pitomec.“ Obžaloba to tehdy nepostavila právě takhle, noviny lyn čovaly zlatého chlapce na cestě do pekel a bývalého špi čkového sportovce, který zradil sv ůj talent a za čal šmelit s drogami. A on na svou obranu neud ělal nic, protože tím by poslal za mříže bratra. Odmítal takhle ublížit Chrisovi s jeho t řemi d ětmi a firmou, kterou je t řeba řídit.

247

„Asi o tom nerad mluvíte, že ano?“ zeptala se.

„Máte právo na takové otázky. Říkalo se o mn ě, že jsem posel ďábla a vrah dětských mozk ů. M ěla byste v ědět, s kým pracujete.“

Odml čela se, a jemu se trochu ulevilo.

Nakonec se ozvala: „Osobn ě proti vám mám jen jedno jediné, Dave Prescotte. Chlastáte tu pěkný šmejd.“

Mohlo to být horší.

Pak ji pozval dál.

„Tak co?“ řekla Beverley p řes kuchy ňský st ůl. „O co vlastn ě jde?“

Malcolm zvedl láhev šampaňského, kterou po řád svíral v ruce. „Co kdybychom se napili?“

Pokr čila rameny. „Já už si nalila.“ Zvedla z poli čky sklenici a zacinkala ledovými kostkami. Vodka s tonikem, dohad oval se Malcolm, její obvyklá kombinace po práci. „Řekni mi o tom koni.“

„Jestli si vzpomínáš, dostal jsem instrukci, že Adolf má příští dostih vyhrát za každou cenu.“

„Po čkej, Malcolme, prost ě nám šlo o to, abychom nad ním získali větší kontrolu.“

„Působilas ale dost výrazn ě dojmem n ěkoho, komu by se hodilo vyhrát. Nesnaž se mi namluvit, že byste radši dokončili n ěkde v p ůlce pole.“

Malcolm ze sk říňky vylovil dv ě sklenice a odstranil z láhve zátku. Nalil šampa ňské a jedno k ní postrčil.

„Takže vy jste ho nadopovali,“ poznamenala a pot řásla hlavou. „Ty jsi vážn ě intrikán, víš to?“

„Uznání od mistryn ě v oboru pot ěší.“ Zvedl sklenici. „Na zdraví.“

Její už byla prázdná. Natáhla se po šampaňském. „Na tvoje,“ opáčila. „Ani si nejsem jistá, jestli to chci slyšet.“

„Vyprávím ti to jen proto, že v našem vztahu dochází ke zm ěně.“

Zasmála se. „Zatraceně rychle se blíží ke konci, tak to myslíš.“

„Přesn ě tak. Ale pokud se chystáš p řemístit Adolfa z Ridgemooru, měla bys v ědět, že se z řejm ě n ějakou dobu nevrátí z dostihu jako vít ěz. Pokud v ůbec n ěkdy ješt ě vyhraje.“

248

Napila se a okamžik p řemýšlela. „Otázku nového trenéra jsem zatím nezvažovala. Barney k jeho p řest ěhování podle mého názoru nemá důvod.“

„Výborn ě. Takže m ůžeme pokra čovat jako p ředtím.“

„Ne tak docela, Malcolme. Nepokoušej se už ke mn ě p řibližovat. Užili jsme si spoustu hezkého, ale pokra čovat v tom prost ě nem ůžeme.“

„Souhlasím. Slibuju, že se budu starat o sebe.“

„Výborn ě.“

„Jenom nem ůžu slíbit, že na sebe budu i myslet. Jsi totiž dost výjime čná, Bev.“

„Dávej si pozor na jazyk, jinak odtud poletíš.“ Dopila šampa ňské. „Tak pokra čuj, radši vyklop to o Adolfovi.“

„Slyšelas o krevním dopingu látkou EPO?“

„To berou vytrvalci, nebo ne? N ěco si p řidávají do krve.“

„Přesn ě tak, zvyšuje to schopnost vázat kyslík a násobí to vytrvalost. Funguje u lidí stejn ě jako u koní.“

„A proto jste ho p řihlásili do delšího dostihu?“

„Chytrá holka.“

Pod stolem ho nakopla. „Nezkoušej to na m ě.“

Sáhl si na holeň. „Au.“

Zasmála se, trošku přiopile, pomyslel si. Doplnil jí sklenici.

„Já tě sleduju,“ zaprotestovala. „Snažíš se m ě opít.“

„A pro č bych to m ěl d ělat?“

„Protože…,“ moud ře se na n ěj usmála. „Chceš m ě zatáhnout nahoru a naposled si po řádně za řádit.“

„Přísahám, Bev, tak to není.“

„Nelži mi.“ Kopla ho znovu, tentokrát zutou nohou. „Ty jsi vážn ě děvka ř, sko čil bys na každou sukni v dohledu.“

„Možná kdyby byla v kostýmu a v brýlích. Srovnávám te ď jiné ženské s tebou, Bev, a to nemají šanci.“

„Ty prevíte.“ Noha vykopla do t řetice, a tentokrát zůstala tam, kde přistála, kousek pod jeho kolenem. „Vsadila bych se, že ti Pippa po našem popovídání dala co proto.“

„Dalo by se to tak říct.“

249

„Takže máš nervy jak provazy, když utíkáš rovnou za mnou a škemráš o poslední číslo.“

„To že d ělám?“

„Jo, to je p řesn ě to, co d ěláš.“

Její chodidlo se mu po noze sunulo výš. Chytil ho d o ruky, palcem jí lehce p řejel po b říšku palce a lehce ji hladil. Dob ře v ěděl, jak moc se jí právě tohle zamlouvá.

„Připus ťme, že na tom n ěco je,“ uznal. „Jak si stojí mé šance?“

„Nemám na to náladu. Zrovna jsem se vrátila z práce. Jsem unavená, špinavá a ani neumírám touhou vrátit se s tebou do postele.“

„Aha.“ Pokra čoval v masáži chodidla. „A co když ti p řipravím koupel a naleju další šampa ňské?“

„Budeš ztrácet čas.“

„Nedokážu si p ředstavit lepší zp ůsob jak ho ztrácet.“

Za čtvrt hodiny byl Malcolm p řipravený. Tohle mu p řipadalo nejsložit ější. Opatrn ě vyšel do schod ů. V ruce držel láhev šampa ňského, tém ěř vypitou. Pe čliv ě z ní set řel otisky a te ď ji nesl jako číšník, zabalenou do ut ěrky. Do kapsy p ředtím schoval klí č od koupelny pro p řípad, že by se Beverley zacht ělo zamknout se. Což ji nenapadlo.

Zaklepal a jediným pohybem zeširoka otev řel dve ře. Žádný protest se neozval. Voda zd ůraz ňovala smyslné k řivky jejího uvoln ěného těla. Nepokoušela se je nijak zakrýt.

Zvedl láhev. „Napadlo m ě, jestli nechceš dolít.“

Krátkozrace na něj mžikla, tvář bez brýlí se zjednodušila. Postelový obli čej, tak si ji pamatoval.

„Prost ě ses na m ě cht ěl mrknout,“ oznámila, ale zároveň natáhla ruku se skleni čkou a prsa se ukázala nad hladinou.

Vyprázdnil láhev a odložil ji vedle vany. Postavil se nad ni a prohlížel si její t ělo.

„Líbí se ti to, co vidíš?“ zajímala se.

„Ale ovšem,“ p řiznal po pravd ě. „Moc.“

Zabít ji bylo snadné. Mnohem jednodušší než zbavit se Peta s Mandy. Za čal jí mydlit nohy a jemn ě si s nimi pohrával stejn ě jako předtím v kuchyni.

250

„To se mi líbí,“ zavrn vody.

ěla a nechala t ělo klesnout až po krk do

On jí v p říštím okamžiku sev řel kotníky a prudce jimi trhl vzh ůru

tak, aby hlava vjela pod hladinu.

O téhle metod ě slyšel p řed dlouhými lety na vojn ě od seržanta. Povídal jim tehdy, jak spolehliv ě funguje prakticky okamžit ě naplníte ob ěti nos i ústa vodou a ona vypustí duši. Byl tehdy pod parou a spousta vojáků jeho vypráv ění brala jako opilecký vtip, zvláš ť

když svou techniku nazýval „nejnov

ější chránič svobody“. Jenže

Malcolm nezapomn ěl. Pozd ěji se na seržanta vyptával a velmi mu zaimponovalo zjišt ění, že jeho manželka zem

utopením.

řela p ři koupání

Beverley to m ěla za sebou za pár vteřin, p řekvapil ji natolik, že jí nezbyl čas chytit se rukama vany. Takže kamarád z armády se nepletl. „Nádhera je v jednom,“ chr čel a natahoval se po dalším pivu. „Nikde nez ůstanou stopy po rva čce, nic se nerozhází a na těle nejsou stopy. Um řou v šoku a nic si neuv ědomí.“ Malcolm by te ď mohl z vlastní zkušenosti dosv ědčit každé seržantovo slovo.

Držel Bev za kotníky s hlavou pod vodou, dokud si n ebyl jistý, že je po smrti. Pak jí položil nohy zpátky do vody a koupelnu opustil.

Čekalo ho trocha uklízení, než odtud zmizí musel o řít pár věcí, kterých se dotýkal, svou sklenici od šampa

vrátit na místo ve skříni dob ře, že na ni nezapomn ěl a musel taky ze stolu sundat kv ětiny. Odnesl je zpátky do auta a vyrazil k domovu.

K usmí ření Pippy bude pot řebovat víc než jednu p ěknou kytku, ale

pro za čátek se hodila.

251

t ňského musel o čistit a

13

Marie vážn ě sp ěchala. H řebelcováním Spring Fevera strávila spoustu času. Tuhle část dne milovala nejvíc návrat z tréninku a zavedení koní zpátky do stájí k plným napáječkám a čerstvému žrádlu. Vůbec se jí necht ělo každé dopoledne ze stájí odejít, aby se doma převlékla a na celý den se zav řela v zatuchlé místnosti za ordinací.

Ros na ni zavolala, právě když se chystala nasednout na kolo. Copak neví, jak už je pozd ě?

Marie odložila bicykl a vykro čila k ní. Ros se tvářila rozpa čit ě, jako by se chystala vyslovit n ěco složitého, ale nem ěla tušení, jak a kde za čít. Marie hned zapomn ěla na sp ěch. P řipadalo jí, že ví, co se chystá.

„Caroline m ě informovala, že jste se minulý týden setkali s Jamiem Hutchisonem.“

Marie p řikývla. Byla si tém ěř jistá, že se o tom Ros zmíní už d řív, k její radosti k tomu ale zatím nedošlo. Netušila o všem, pro č s tím za číná právě te ď.

„Mrzí m ě to,“ pokra čovala Ros. „Slíbila jsem, že se tu nikdy nepotkáte.“

„To je v po řádku. Jsem ráda, že se tu objevil, pomohl nám. Jenom aby se to nedov ěděl táta.“

Ros se viditeln ě ulevilo. „Takže se vás to nijak nedotklo?“

Zat řásla hlavou. „Necítím k n ěmu nenávist jako táta s tetou.“

„Dov ěděla jsem se, že jste mu po tom pádu napsala.“

Za červenala se. „To vám řekl on?“

252

Ros najednou vypadala neohraban ě a bezmocn ě. „Moc ho pot ěšilo, že jste si vzpomn ěla. Poslal vám odpověď .“

„Vážn ě?“ Kdesi uvnit ř v ní na okamžik zazá řil blesk nadšení, následovaný provinilým sev řením žaludku. Jak ji mohlo mrzet zran ění vraha jejího bratra? Asi je vážn ě vadná. „Já ale nic nedostala,“ vysoukala ze sebe.

Ros vytáhla obálku z kapsy u bundy a podala ji Marii.

Nemusela si ji brát. Nabízela se jí šance p řipojit se k názorům svého otce a oto čit se k Jamiemu Hutchisonovi jednou provždy zády.

„Díky, Ros,“ vyhrkla a vzala si obálku.

Joyce doprovodila Clema na kopec k jeho lavi čce, v ětšinou te ď chodili spole čně p řed její prací. N ěkdy se p ěkn ě trápil a každou chvíli musel zastavit, aby popadl dech. Nau čila se na n ěj nesp ěchat, všechno, co d ělal, si te ď vyžadovalo spoustu času. Nem ěl rád, když mu pomáhala mohl se p řece na kopec dostat vlastními silami.

A vážn ě to zvládal. Ob čas nemohla pochopit, kde se v n ěm bere ta vůle. Ješt ě p řed m ěsícem jí na námraze podklouzly nohy a on ji zachytil a postavil. Šokovala ji síla, která v těch mohutných ramenou zůstala. Nebyla žádná chudinka, ale on ji prostě sebral jako batole.

„Proboha, Cleme,“ řekla mu obdivn ě. „Tolik kašlání a sípání, a přece tolik síly.“

Ušklíbl se. „Však jsem taky celý život v práci taha l podobné náklaďáky.“ Zasmáli se společně.

Dnes se ale žádné důvody k úsm ěvu nenašly. N ěco ho užíralo a ona v ěděla, že d ůvod jí jen tak neprozradí musí z n ěj tedy pot řebné informace n ějak vytáhnout. Joyce se nikdy nevdala, ale předpokládala, že spousta ženatých pár ů skon čila p řesn ě tak, jako ona s Clemem vzájemně si čtou myšlenky a p řitom je ten druhý štve.

„Budeš v po řádku?“ zeptala se, když se kone čně vydrápali k lavi čce.

„Jo,“ zasípal „M ůžeš jít.“

„Nep ůjdu, dokud mi ne řekneš, co se s tebou d ěje.“

„Nic se mnou není, ženská. A te ď b ěž.“

Pozorovala ho. Tohle d ůvěrn ě znala. O n ěco mu šlo, a její povinností bylo všechno z n ěj vyrazit za každou cenu. P řipadalo jí, že

253

jako jeho manželka by takového trápení byla zbavená. Prost ě by se sebrala a šla si po svých. Jenže jako sestra s trpí cím bratrem nic takového provést nemohla.

Nakonec se dal p řesv ědčit. „Ten parchant je na tom líp.“

Nemusela se ptát, koho má na mysli. Do jejich životů promluvil jediný parchant. Hutchison. A ť shnije v pekle.

„Bude fit pro dostihy v Carlislu. Říkali to v rádiu.“

Joyce si povzdechla. Necítila k tomu žokejovi o nic menší nenávist než její bratr, ale nenechávala se tím pocitem tolik smýkat. P ři všem shonu v práci, domácích nezbytnostech a péči o nemocného jí prostě chyb ěl čas k tomu, aby prožívala soust řed ěnou nenávist k Jamiemu Hutchisonovi. Její bratr na tom byl právě naopak.

„Zkus pro sebe n ěco ud ělat, Cleme. Pus ť ho z hlavy. Nezaslouží si, aby ses pro n ěj trápil.“

Tvář se mu projasnila a obrovitou dlaní jí sev řel rameno. „Moc m ě to mrzí, Joyce. Ty máš se mnou ale trápení, že je to tak?“

„Jo, to teda mám.“ Usmála se. Všechna nechuť z ní vyprchala jako mávnutím kouzelné hůlky. Dokonce, i kdyby se te ď dostavil Tom Jones v luxusní limuzín ě, ani za nic by bratra neopustila. „Nic pravdiv ějšího jsi ješt ě dnes ráno nevyslovil.“

„Poslouchej,“ natáhl se k ní. Jeho p řerývaný dech cítila ve tvá ři. „Pot řebuj u od tebe laskavost.“

„Vážn ě?“

„Netuším, kolik času ješt ě mám…“

„Plácáš, Cleme, takhle nesmíš mluvit.“

„Nech m ě to skon čit. Moc času už mi stejn ě nezbývá, abych provedl to, co musím. A ty máš n ěco, co mi pat ří. Vzalas mi to.“

Zavrt ěla hlavou a pokusila se ustoupit, jenže on ji pevn ě chytil.

„To nejde, už jsem se toho zbavila.“

Vztekle na ni zamrkal. „Tohle ti nev ěř ím.“

„Posluž si, ale já jsem to už p řed pár lety hodila do řeky.“

„Byla moje! Nem ělas na to právo.“

„To je sm ůla,“ vymkla se mu a vykro čila po cest ě dol ů.

Copak se vážn ě zbláznil? Poslední, co by bratrovi se všemi řečmi o sebevražd ě cht ěla vrátit, byla přece právě jeho pistole.

254

Marie se k p řečtení Jamieho dopisu dostala cestou dom ů. Byl napsaný modrým fixem na nelinkovaném archu papíru.

Vážená Marie Kirkstallová,

srde čně vám d ěkuji za p řání brzkého uzdravení po mém pádu. Léčení probíhá bez komplikací a zřejm ě se brzy vrátím do sedla.

Tento dopis se mi píše velmi t ěžce a p ředem se omlouvám, jestli se budu špatn ě vyjad řovat. M ěl jsem Vám napsat hned po té nehodě, ale nebyl jsem dostate čně fit. A pak plynul čas a napsat bylo t ěžší a t ěžší, a musím zahanben ě p řiznat, že jsem to nakonec vzdal.

Nedokážu si ani p ředstavit, jakou bolest jsem Vám a Vaší rodin ě zp ůsobil. Nep řejde jediný den, abych si na sv ůj hrozný čin nevzpomn ěl. V ěř te mi, kdybych mohl vym ěnit sv ůj život za život Vašeho bratra, neváhal bych ani okamžik.

Nem ěl jsem nejmenší tušení, že se s Vámi ve stájích Ros Bradeyové setkám. Kdybych to tušil, byl bych se jim vyhnul obloukem. Jestli to ale smím tak vyjádřit, jste podle m ě velmi kurážná jezdkyn ě.

Tenhle dopis už píšu podeváté nebo padesáté, a pořád mi nep řipadá správný. Doufám, že Vám nebude připadat jako prosba o odpušt ění, to bych si nedovolil. Jenom bych rád, abyste věděla, že za tu hroznou událost beru na sebe veškerou odpovědnost a pokouším se kv ůli ní zm ěnit sv ůj život k lepšímu.

S pozdravem

Jamie Hutchison

Marie si dopis p řečetla n ěkolikrát za sebou, pak nasedla na kolo a vrátila se do stájí. Do ordinace dorazí se zpožděním, ale to jí te ď nepřipadalo d ůležité.

Ros její zjevení ve stájích touhle dobou udivilo. Okamžit ě se omluvila dalším dívkám, s kterými se bavila.

„Jste v po řádku?“ zajímala se. „Já myslela, že už jste dávno pry č.“

Marie hned spustila. Jestli se nezeptá hned, už nikdy k tomu nenajde odvahu. „Ros, m ůžete pro m ě n ěco ud ělat? Zeptáte se Jamieho, jestli by se se mnou nesetkal?“

Ros našpulila rty a mate řsky jí položila ruku na rameno. „Vážn ě si myslíte, že to je moudré?“

255

„To ur čit ě není,“ vyhrkla Marie. „Jenže mn mi to za řídit? Prosím.“

ě je to fuk. Pom ůžete

Malcolm strávil příjemné dopoledne na golfovém hřišti v doprovodu majitel ů spole čnosti pro výrobu a rozvoz teplé pizzy, uvažujících o utracení trochy pen ěz za kon ě. V jejich spole čnosti se cítil vesele a zcela voln ě. Hned zpo čátku jejich debaty mu předseda p ředstavenstva Charlie vysv ětlil: „A nebojte se o prašule, nev ěř il byste, kolik se jich válí kolem pizzy.“ A nebylo to naposled, co tuhle moudrost použil.

Malcolma z n ěj hlava nebolela. Cítil se dnes výte čně, spal jako nemluvn ě sice mimo manželskou postel, ale co na tom? A cí til, že včerejší trable vy řešil jednou provždy.

Když se v čera kolem deváté vrátil domů, Pippa už byla v posteli za zam čenými dve řmi. Jamie jedním okem sledoval televizi, ale když spat řil kv ětiny, na chvilku se probral. Malcolm mu ú čel kytice vysv ětlil hodlá Pipp ě nabídnout p řím ěř í ví v ůbec Jamie o jejich hádce? Evidentně ano. Malcolm nezacházel do podrobností, ozna čil celou v ěc prost ě za malé domácí nedorozum ění a Jamie se na nic nezeptal. Lepší taktiku zvolit nemohl.

Pak Malcolm vyraboval lednici zvláštní, jak dnes vyhladov ěl, naškrábal ke květinám zprávu a uložil se ke spánku. Ráno si přispal, aby Pippa sta čila odejít, a pak se plížil ke golfovému h řišti tak, aby na nikoho nenarazil. Snad bude jeho žena dnes ve čer už o n ěco rozumn ější.

Chlapíky od pizzy si získal natolik, že ho pozvali na slušný ob ěd do klubové restaurace, kde se žádná pizza neservírovala, a do Ridgemooru se vydal zpátky až kolem p ůl t řetí. Mobil se ozval právě, když vjížd ěl do stájí. Volající číslo dob ře znal Beaufort Holidays. Jak zajímavé.

„Karen, duši čko moje,“ ohlásil se vesele. „Je rozkošné vás slyšet.“

„Omlouvám se, že vás ruším, pane Prieste, ale nespojila se s vámi dnes dopoledne sle čna Harrisová?“ S gustem v jejím pisklavém nep říjemném hlasu zaznamenal známky paniky.

„Jestli se se mnou nespojila sama velká Beverley? Nev ěř ím, že tuhle otázku m ůžete myslet vážn ě.“

256

„Neobjevila se v práci, nikomu nic nevzkázala a nám se ji neda ří zastihnout na žádném z jejích čísel.“

„Aha.“ P ředstíral, jak o jejích slovech uvažuje. „Víte, Kare n, m ůj andílku, ur čit ě jste si všimla, že jste se ob ě v posledních dnech mým hovor ům snažily vyhýbat, a řekl bych, že jsem asi ten poslední člov ěk v Yorkshiru, s kterým by se v posledních čty řiadvaceti hodinách hodlala spojit.“

„Ale jist ě,“ zavr čela nespokojen ě. „Dělá nám starosti, takhle se ješt ě nikdy nezachovala.“

„Jen si nemyslete. Kdybyste poznala sle čnu Harrisovou tak jako já, předpokládala byste, že vede nesmyslná jednání s roztomilým novým klientem zam čená někde v hotelovém pokojíku. Sama víte, jak utíká čas, když se dob ře bavíte. Ale vy vlastn ě o takovéhle zábav ě možná moc nevíte, srdí čko.“

„Jste nechutný!“ vyjekla. P ředstavil si, jak se její myší obli čej krabatí odporem.

„A vy si po řád m ůžete políbit totéž, co posledn ě,“ zamumlal, když v p říštím okamžiku zav ěsila.

Marie se cítila nervózn ě, nervózn ěji než kdy p ředtím. Ne čekala, že to Ros za řídí tak rychle.

Měla si p řijet do stájí pro dárek od majitele Spring Fevera tak jí to aspo ň Ros oznámila. Jenže když dorazila do její kancelá ře, sed ěl tam Jamie.

Vypadal stejn ě nervózní jako ona. Podal jí ruku a ona ji p řijala. Podání ruky v těchto podmínkách působilo podivn ě, ale z řejm ě to bylo správné. Měl jasné o či o říškové barvy a dlouhé řasy, tém ěř ženské. Ale ruce a ramena samý sval. Líbilo se jí, jak Jamie vypadá, nemohla si pomoct.

„Tenkrát s tím kon ěm jste m ěla št ěstí, mohl vás i zabít,“ prohlásil zdráhavě po rozpa čité odmlce.

Vycítila jeho rozpaky stejn ě jako své. Svým zp ůsobem jí dodaly sebed ůvěru, kterou by dnes jinak jist ě necítila.

„Po vašem pádu ve Wetherby bych mohla říct totéž,“ opáčila prost ě.

Spole čně se zasmáli.

257

„Četla jsem váš dopis.“ Podívala se mu zp říma do o čí.

„Doufám, že jsem se vás nijak nedotkl.“

„Ne. Myslím, že taková up římnost vyžaduje spoustu odvahy. Škoda, že jste ho neposlal d řív, jak jste o tom psal.“

„Omlouvám se.“ Podíval se jinam. „Víte…, za všechno . Jestli má omluva n ěco znamená.“

Znamenala dost, jenže ona cht ěla víc.

Malcolm se nedokázal na své papírování soustředit. Otec mu zavolal, když si bezmyšlenkovit ě spustil na notebooku hru Freecell.

„Přij ď za mnou dom ů na drink.“ Snad to ani nem ělo znít jako rozkaz.

Než Malcolm dorazil, Toby už držel sklenici v ruce. Nalil mu řádnou dávku skotské a velkým oknem bez hnutí sledoval ocelov ě šedou oblohu nad blaty.

Malcolm si sklenici dolil sodou po okraj dnes neh odlal p řijít o sv ůj ostrovtip kv ůli alkoholu. „Co se d ěje?“

Toby se k n ěmu obrátil. „Chci mluvit o Beverley Harrisové.“

„S tou si nemusíš d ělat starosti, tati, s ní je všechno vy řízené. Po tom, cos mi řekl, jsem to s ní skon čil. M ěls úplnou pravdu.“

Otc ův výraz se nezm ěnil. „Posa ď se.“

Malcolm vykonal, co mu říkal, a vy čkával, co bude následovat. Pot řeboval, aby jeho reakce vypadala co nejv ěrohodn ěji.

„Zrovna mi volali z kanceláří Barneyho Beauforta. Beverley m ěla nehodu. Je mrtvá, chlapče.“

„Ne!“ vyk řikl Malcolm a vysko čil na nohy. „Tomu nev ěř ím!“ Whisky ze sklenice mu vyšplíchla na prsty a na podlahu. P ředstíral, že si ni čeho nevšímá a zíral na otce vyvalenýma o čima. Zvládám to slušn ě, pomyslel si.

„Když se neobjevila v práci, Beaufort se vydal k ní dom ů. Z řejm ě měl své klíče. Našel ji ve van ě, mrtvou.“

„Panebože.“

„Domnívají se, že tam ležela od v čerejšího ve čera.“

„Dobré nebe.“ Malcolm usoudil, že už se m ůže znovu posadit.

„Mrzí m ě to, Malcolme, musí to pro tebe být šok.“

„A zjistilo se už, jak um řela?“

258

Toby pokr čil rameny. „Zřejm ě n ějaký kolaps, lidi ob čas ve van ě umírají, pokud vím. Nevíš, jestli brala n ějaké prášky?“

Malcolm se ho řce zasmál. „Všechny, co existují, spoustu z nich na předpis. Obávám se, že žila tak trochu na drogách.“

„Tak to bude asi ono. Možná to zní krut ě, chlap če, ale na sv ětě ti bude líp bez takovéhle ženské.“

To tedy bude.

Marie s Jamiem od Rosiných stájí vyrazili lesní cestou vzh ůru. Bavili se o koních nevinné téma. Líčila mu své zkušenosti z parkurů a on jí vyprávěl o nad ějích, které vkládá do Gates of Edena v Carlislu.

Posadili se na lavi čku s vyhlídkou na údolí a pramen konverzace vyschnul. Ur čit ě vy čkával, až vyjde s tím, co má na srdci. Tohle setkání si přece p řála ona, takže…

Nadechla se a promluvila do tíživého ticha. „Budete mi vypráv ět o té nehod ě?“

Vypadal zasko čen ě. „Vážn ě si p řejete projít tím vším ješt ě jednou? Vždy ť už o tom ur čit ě víte všechno, co se dá.“

„Ráda bych znala váš pohled.“

Pustil se do podrobného vyprávění, popsal jí den na dostizích i cestu k severu s dalším žokejem a jeho bratrem. „By l jsem posedlý svým novým autem. Byl to Mercedes 220, červený, tehdy jsem ho m ěl čty ři týdny. Vlastn ě to byla deset let stará ojetina, jenže já ji milov al a jezdil rychle. Řídil jsem stejn ě, jako jsem jezdil kon ě jako blázen. Ničeho jsem se nebál. Ani m ě nenapadlo, že by se mi mohlo stát n ěco zlého. Moc m ě to mrzí, Marie.“

Tímhle ji rozzlobil. „Neopakujte to po řád, vyprávějte dál.“ Vylíčil jí zastávku v hospodě a shledání s lidmi z Ridgemooru. Dal si pár drink ů a na toalet ě si taky š ňupl kokainu. Odešel i s pasažéry Malcolmem a Richardem, aby je vzal dom ů. A pak zmlkl.

„Pokra čujte,“ vyzvala ho.

„Nem ůžu.“

„Jamie, tohle je vážn ě d ůležitá pasáž. Prosím, řekn ěte mi o tom.“

„Jenže já si nevzpomínám. Při nehod ě jsem schytal ránu do hlavy a prost ě si nevzpomínám na nic, co jí bezprost ředn ě p ředcházelo. Podle doktora se tomu říká zpětná amnézie.“

259

„To se vám určit ě hodí.“ Asi to nem ěla vyslovit, ale to ji te ď nezajímalo.

„Já vím, jak to vypadá. Vážně jsem se snažil, abych si vzpomn ěl, a strašn ě rád bych si to vybavil. Jako by si se mnou má pam ěť pohrávala a pokoušela se m ě chránit p řed tím nejhorším, jenže tím se všechno jenom zhoršuje.“

Několik okamžik ů sed ěli beze slova. P řála si, aby jí vlastními slovy popsal, jak jí zabil bratra, pak by snad mohla posoudit vlastní pocity a emoce. Kdyby si vyslechla jeho up římné doznání, poznala by, jestli mu m ůže kdesi hluboko ve svém nitru odpustit. Jenže tohle doznání jí upřel. Zklamání bylo obrovské.

Jamie se znovu ozval. „Věř te mi, Marie, já se nechci vyhýbat odpov ědnosti. Kdybych si pamatoval cokoli dalšího, povím vám to. Pro svou vlastní spásu bych si potřeboval vzpomenout, jinak se s tím nikdy nesrovnám a nenaučím se s tím žít. A ono to navíc pokra čuje. Od toho pádu při dostizích m ě straší no ční m ůry. Vracejí se mi okamžiky z té hrozné noci a míchají se s hroznými představami, které mi v ězí n ěkde v hlav ě. Bojím se, že se s tím nikdy nesrovnám.“

Nev ěděla co na to říct. Bylo jí ho líto a p řipadal jí atraktivní, jenže to nesta čilo, aby mu mohla odpustit. Pot řebovala z ůstat sama a přemýšlet.

„Je mi zima,“ oznámila. „Poj ďme zpátky.“

Dol ů došli bez jediného slova.

Malcolm zastihl Pippu v kanceláři samotnou. Výborn ě.

Vzhlédla k n ěmu, když zavíral dve ře, a pak se hned vrátila k papír ům na stole. „Jdi pry č, Malcolme,“ řekla mrazivým hlasem.

„Musíme si promluvit.“

„Nemám nic, co bych ti chtěla říct.“

„Dobrá, tak budeš poslouchat.“ Posadil se. „O Bever ley Harrisové jsi z řejm ě nic neslyšela.“

Tímhle získal její plnou pozornost. O či se jí p ři vyslovení jména divoce zaleskly.

Pokra čoval. „Je mrtvá. Utopila se ve van ě, jak se zdá. Z kanceláří Beaufort Holidays to p řed hodinou zavolali tátovi.“

Dívala se na n ěj a pomalu si p řebírala, co právě slyšela. „Nehoda?“

260

„Řekl bych, že na záv ěry je ješt ě brzy. Podívej, není to ode m ě hezké v téhle situaci, ale při tom, co se odehrálo mezi námi dvěma, bys to v ědět m ěla ona brala spoustu prášk ů a pila.“

„Co tím chceš říct? Že se koupala opilá a nadrogovaná?“

„Chci říct jenom tolik, že to byla depresivní a nevypo čitatelná alkoholi čka. S tebou se spojila jenom proto, aby se mi pomstila, když jsem se s ní odmítl vyspat.“

„A pro čs mi to ne řekl d řív?“

„A ty bys m ě poslouchala? Říkal jsem ti p řece, že si všechno vymyslela, jenže tys mi nev ěnovala pozornost. Po téhle smutné události je ale všechno ještě jasn ější.“

„Podle tebe se tedy zabila?“

„Na takový záv ěr je asi trochu brzy. Řekl bych ale, že tahle možnost se nedá vylou čit.“

„Panebože, Malcolme, to je hr ůza. Omlouvám se ti. To m ě mrzí.“

Vzal její ruku do svých. „M ě taky.“

Marie cestou dom ů zm ěnila názor na Jamíeho nejmíň desetkrát. Jeho slova o vý čitkách svědomí a odpov ědnosti za to, co provedl, jí připadala up římná. Jenže pak jí prostě nedokázal vylí čit, k čemu došlo. Vypráv ěl jí báchorku o ztrátě pam ěti, jenže to ur čit ě není nic víc než n ějaká psychická zábrana příjemný blok nad d ěsivou událostí z minulosti.

Prapodivné na tom bylo, že i jemu to z řejm ě p řipadá nežádoucí. Jako by bloudil sám v sobě a nedokázal se vymanit z bludného kruhu, dokud se úpln ě nevypo řádá se svým skutkem. Nemohla si pomoct, ale pro tohle ho litovala. Ur čit ě se s takovým b řemenem nežije lehko.

V hlav ě se jí rojily podobné myšlenky ješt ě doma, když šla pozdravit otce. Usnul v k řesle u televizní detektivky. Uvažovala, jestli ho má vzbudit, ale nakonec si to rozmyslela.

Z kuchyn ě ji dnes nevítala v ůně ve čeře, což ji zasko čilo. Tetu Joyce našla za stolem, sed ěla v temnot ě s nap ůl zapln ěným popelníkem u ruky.

„Jsi v po řádku, tetičko?“ Hodn ě hloupá otázka. Její výraz jasn ě prozrazoval, že se necítí ani trochu v po řádku.

261

„Čekala jsem, kdy se tu kone čně zjevíš,“ zasy čela Joyce nenávistně. „Posa ď se.“

Marie z lednice vzala láhev mléka a nalila si. Měla hlad, byla unavená a vůbec se te ď necht ěla hádat, jenže tady se zřejm ě práv ě k hádce se vším všudy schyluje. Nehádala se s tetou často, ale už na sebe v minulosti párkrát pěkn ě vyjely. Posadila se, kam jí teta ukázala. Co se zase chystá?

Joyce vyndala z kapsy na zástěř e obálku a položila ji na stůl mezi nimi. Marie ji okamžit ě poznala dopis od Jamieho.

„Budeš muset n ěco vysv ětlit,“ vyjela teta.

Ješt ě p řed pár vteřinami Marii p řipadalo, že je na vztek p říliš unavená, teď ale rozzu řen ě zrudla.

„Kdes to vzala?“ vyprskla na ni.

„V tvém no čním stolku.“ Joyce d ůsledn ě odd ělovala slova.

„Hrabala ses v mých v ěcech!“

Joyce ani nehnula brvou. „Přesn ě tak. Ned ělám to pořád, jestli si to myslíš, ale od té doby, cos za čala jezdit u té Ros Bradeyové, jsem tě za čala podezírat. Donesly se mi r ůzné historky o ní a tom jejím milene čkovi Hutchisonovi. A ukázalo se, že jsem tě podezírala oprávněně, vidíš to?“

Milene ček? Co to teta poslouchala za zlé klepy?

Joyce na obálku poklepala tlustým růžovým prstem. „Co to znamená, Marie? Doufám, že se nechystáš zradit svou rodinu?“

„Náhodou jsme se setkali, to je všechno. Nikdy jsem s ním necht ěla mít nic spole čného.“

„Ale napsalas mu, nebo ne? Píše tu o tom. Co by tom u řekl tv ůj otec?“

Tak tomu se tedy zatím nesv ěř ila aspo ň n ěco.

„Zu řil by, já vím. Ale já nechci, aby mi ta událost zničila navždy život stejn ě, jako zlikvidovala jeho. Jamie není satan. Neud ělal to úmysln ě. Musíme se n ějak usmí řit. Já nevím jak, ale musíme.“

Joyce zrudla. „Nevím, co to tu plácáš. Bratra ti zabil nadutý ožrala. S takovým šmejdem se p řece nikdy nesmíš usmí řit.“

Dívaly se na sebe p řes st ůl. Rozd ěloval je dopis a všechno, co v něm stálo.

262

První zaúto čila Marie. „Ty máš ale drzost, hrabat se mi ve v ěcech. Nejsi má matka. Když budu chtít s Jamiem mluvit, tak s ním mluvit budu. Ty m ě nezastavíš. Já si žiju sv ůj život.“

Marie se zvedla. Od d ětských let se vlastn ě nic nezm ěnilo, napadlo ji. Prohrála hádku a utíká stejně, jako když byla d ěcko. Jenomže tentokrát nezabouchla dveře, aby nevzbudila otce.

Netušila, co si po čne, jestli mu Joyce n ěco prozradí.

Dave se k Jamiemu p řipojil p ři ve černím v ěnčení Matildy. Rad ěji by se po v řesovišti prob ěhl, Jamie ale tvrdil, že ješt ě není v kondici.

„Jak m ůžeš chtít jezdit dostihy, když si dneska nedokážeš troši čku zab ěhat?“ vyptával se Dave,

„To je n ěco jiného, tam nepoužívám vlastní nohy.“

Tohle musel Dave uznat. Procházka se psem, kterému ob čas hodili klacík a čekali na jeho návrat, jim dopřála dost času k rozhovoru o nej čerstv ější novince smrti Beverley Harrisové.

„Podivná smrt, nemyslíš?“ zeptal se Dave. „Dokážu si p ředstavit, že uklouzneš ve sprše a rozbiješ si hlavu. Ale um řít vsed ě ve van ě…“

„Zřejm ě byla opilá. Anebo alkohol reagoval s t ěmi pilulkami, co si brala. Takhle n ějak to říkal Malcolm.“

A ten by to m ěl v ědět, pomyslel si Dave. „Jak to vlastn ě bere?“

Jamie pokr čil rameny. „S Malcolmem člov ěk nikdy neví. Po řád si ze všeho d ělá blázny. Pokud se tedy nehádají s Pippou.“

Hádka trenérky s Malcolmem se dnes ráno ve stájích široce přet řásala, i když nikdo neznal její p říčinu. Dave z ůstával zticha, nezmi ňoval se ani o Pippin ě návšt ěvě ve svém karavanu. Tak trochu doufal, že se dnes objeví zase, jenže místo ní se d ostavil Jamie s Matildou po boku.

„Díkybohu se usmí řili,“ vysv ětloval Jamie.

„A o co vlastn ě šlo?“ Nebylo to od n ěj dvakrát laskavé, ale Dave se prost ě musel zeptat. Užírala ho touha sv ěř it se Jamiemu s tím, co se dělo mezi Malcolmem a Beverley, sta čil mu jediný náznak. Jenže Jamie ho zklamal.

„Nemám tušení. Jsou p řípady, kdy je nejlepší nev ědět nic, víš. Tak si prost ě hledím svého.“

263

To zn ělo férov ě, Dave se přesto neubránil zklamání. Jak to, že Jamie nevid ěl v Malcolmovi podvodníka, kterým ve skute čnosti je? Někdy mu p řipadal mnohem mladší, než ve skute čnosti byl.

„Nevím nic víc, než že je dneska čeká spousta práce, aby se udob řili. A tak rozhodn ě nesp ěchám dom ů, jestli chápeš, jak to myslím.“

Dave ho chápal až moc dob ře, a tahle zpráva ho vůbec net ěšila. Zdálo se, že Malcolm zase unikl hlavou z oprátky.

Joyce z ůstala sed ět v kuchyni a kou řila poslední cigaretu. Kv ůli Clemov ě nemoci se pokoušela tenhle zlozvyk omezit a uvnit ř nekou řila nikdy, jenže dnes si s tím ned ělala starosti.

Dob ře si uv ědomovala, že nem ůže Marii zabránit ve styku s tím Hutchisonem, pokud se s ním stýkat chce. Mladá žena m ěla svou hlavu i když uvažovala zcestn ě.

Bolela ji poznámka o tom, že není Mariinou matkou. Byla to stará rána, ale pokaždé si ji nevyhnutelně vyslechla, jakmile se pustily do hádky. Marie ji určit ě použila jenom v pohnutí okamžiku, le č to jí neubralo nic na krutosti.

Ovšem te ď ji trápily jiné, v ětší bolesti. Jamie Hutchison už nebyl jenom tím chuligánem, který jejich životy bezstarostn ě prom ěnil v peklo, stala se z n ěj stálá hrozba. Jeho zásluhou přišla o svou oblíbenou práci v Roman Arms, doslova jí to místo sebral. A te ď dokonce ohrožuje Marii.

To d ěvče by se jí ur čit ě takhle nepostavilo, jenže Joyce o mužích ví víc než ona. A co kdyby se do n ěj Marie vážn ě zamilovala? To by byl Clem ův jistý konec.

Ur čit ě ji k n ěmu p řitahoval i zákaz setkání. Joyce dobře v ěděla, že zakázané ovoce chutná nejlíp. A ona teď úpln ě hloup ě podnikla první krok tímhle sm ěrem. M ěla si tuhle možnost dob ře promyslet p ředtím, než se pustily do konfrontace.

Zapálila si poslední cigaretu. Přirozen ě se m ůže pustit ješt ě jednou cestou, jenže té se hrozila. Dnešní dopolední rozhovor s Clemem jí hluboce otřásl a nemohla se zbavit pomyšlení na jeho d ůsledky. Trápil ji, dokud neobjevila v Mariin ě ložnici ten dopis. Jenže oba problémy spolu souvisely, a možná spolu souviselo i jejich řešení. D ůsledky by

264

pochopiteln ě byly p říšerné, jenže ona si nebyla jistá, jestli ji právě tohle zajímá.

Dnes ráno Clemovi lhala nezahodila zbra ň do řeky. Sebrala mu ji v období jeho hlubokých depresí po Alanov ě smrti a hodlala se jí zbavit. Jenže to se snadno řeklo a h ůř provedlo. P řemýšlela o jejím zahození do mo ře nebo do kanálu. A pak si představila, že ji n ěkdo najde, a ji s Clemem vystopují jako majitele. Samotná ta myšlenka ji vyd ěsila. Mnohem snadn ější bylo nechat si zbra ň doma, dob ře schovanou nahoře v šatníku, a pustit problém z hlavy.

Až te ď si na ni vzpomn ěla.

Mariin mobil se probral k životu hodinu poté, co nahrála zprávu. To je ur čit ě Jamie, volá jí zpátky. Nahlédla do chodby p řed svým pokojem, aby ji nikdo neposlouchal te ď si musela dávat pozor.

„Marie?“ zn ělo to zmaten ě ostatn ě nebylo divu. Rozešli se zdvo řile, ale oba z řejm ě taky s pocitem, že jejich setkání ni čemu nepomohlo.

„Ahoj,“ pozdravila. Když vyb ěhla od teti čky, naprosto jasn ě věděla, o čem s ním chce mluvit, jenže po hodin ě už se jí myšlenky z hlavy zase vytratily. Pokusila se a vrhla se do toho. „Podívejte, přemýšlela jsem o tom našem setkání. Asi jsem se k vám odpoledne nezachovala dvakrát hezky. Koneckonců není vaše chyba, že si nevzpomínáte na okolnosti té nehody.“

„Ne čekám, že byste se ke mn ě m ěla chovat mile.“

„Ale stejn ě se omlouvám.“

Zasmál se. „Omlouvat se je zakázáno, pamatujete?“

„Dobrá.“

Na tohle nereagoval. Z řejm ě z ní m ěl obavy.

„Mohli bychom to zkusit znova, Jamie? Dokázal byste to podstoupit ješt ě jednou?“

„Pokud vám p řipadá, že to k n ěč emu bude.“ V ůbec si nebyl jistý.

„To tedy p řipadá,“ ujistila ho d ůvěrn ě. „Ur čit ě p řipadá.“ A k čertu s tebou, teto Joyce. Tohle je m ůj život.

265

Clem se bolestn ě drápal do schod ů a pocítil závan cigaretového kou ře. Panebože, jak rád by si jednu zapálil, ale věděl, že tohle si dovolit nem ůže.

Předpokládal, že mizernou sestřinu náladu má na svědomí jejich ranní rozhovor. To bylo zlé. Ženské se dokázaly chovat náladově, to byla jejich specialita. Kdyby byl Alan naživu, spol e čně by se všemu řádně zasmáli. Jenže on je odsouzený ke strávení zbytku života mezi ženskými.

Marie je stejná jako Joyce. Když za ním p ředtím p řišla, d římal u televize a ona se tvářila sm ěšn ě nejist ě. Objímala ho a líbala se slovy: „Víš p řece, jak moc t ě mám ráda, tati?“ Když se takhle chová dcera k otci, ten p řesn ě ví, která uhodila. „Kolik pot řebuješ, miláčku?“ zeptal se a ona se rozplakala. Řekla mu, a ť si pamatuje, že ho miluje a že o ni nemusí mít starost, až bude žít sama na svou p ěst. Bude ho vždycky, vždycky milovat, dokonce, i když ho neuvidí každý d en.

Odpov ěděl jí, a ť není smutná. I když kv ůli univerzit ě p ůjde z domova a bude mu chyb ět, on na ni po řád bude myslet a bude na ni hrdý. Ale up římn ě necht ěla mu tím n ěco nazna čit? Kone čně dorazil k sob ě do pokoje a rozsvítil. Stál ve dve řích a popadal dech. Spat řil něco na posteli a chvilku mu trvalo, než p ředm ět identifikoval. Jakmile se mu to povedlo, zeširoka se usmál. Takže Joyce se té pistole přece jenom nezbavila. Zbra ň po řád ležela ve staré krabici od bot, ve které mu ji tenkrát předal ten člov ěk z Leedsu. Jmenoval se Terry tak se aspo ň p ředstavil a zbra ň mu v ěnoval jako odm ěnu za pon ěkud utajenou vým ěnu dvou starších aut.

Clem už si nevzpomínal, pro č ji tenkrát cht ěl. Pot řeboval n ěkomu zaimponovat? Z řejm ě hlavn ě sám sob ě. Bylo mu t řicet, byl dosud bez rodinného zázemí a už bez iluzí o romantické budoucnosti. Legální obchod s automobily a sou částkami mu připadal nehorázně nudný, a tak zvažoval, jestli neza čít s n ěč ím mén ě legálním a víc divokým.

K ni čemu takovému díky bohu nikdy nedošlo. To by totiž zřejm ě strávil řadu let za m řížemi. Místo toho se potkal se ženou byla sexy, neodolatelná a samozřejm ě náladová a místo podivných obchod ů se s ní oženil.

Ploužil se co nejrychleji k posteli, t ěšil se na setkání s památkou na staré časy.

266

Sundal z krabice víko. Všechno bylo takové, jak si pamatoval. Žluté pouzdro na pistoli, kovový lesk hlavn ě, krabi čka munice. Zbra ň byla útlá a hrozivá, v ruce celkem těžká. Dnes by určit ě vypadala staromódn ě, v konkurenci všech t ěch skv ělých automatických hra ček, kterými dnes hrozí kriminálníci. Jenže Clem ani na okamžik nezapochyboval, že bude stále funk ční. „Díky, Joyce,“ zašeptal tiše na sest řinu adresu.

267

14

Jane si podrobn ě prohlížela nabídku salám ů v polském lah ůdkářství. Sice už to mnohokrát m ěla v úmyslu, ale po řád se jí k nákupům v Preston Marketu neda řilo v ěnovat víc času. Po dlouhém pátrání se rozhodla pro t ři druhy, které budou určit ě naprosto delikátní, ujiš ťoval ji prodava č. Podle v ůně česneku soudila, že bude mít pravdu. Robbie je ur čit ě ocení.

Než se dostala do kavárny v druhém poschodí, byla naložená různými balí čky. Nedokázala jen tak bez povšimnutí minout lákavé stánky s ovocem a zeleninou, sýrem, rybami a dalšími potravinami, aniž by je p řidala do košíku. Elizabeth Jacobsová ji p řivítala s povytaženým obo čím.

„Takže vy jste taky člov ěk,“ poznamenala, když se proti ní Jane posadila. „Já už si říkala, jestli náhodou nefungujete jako robot, co žije z podstaty.“

„To není všechno pro m ě. Mám dvanáctiletého syna. Je to jako žít s bezedným hroznýšem, polyká v ěci vcelku.“

Elizabeth se zasmála. Vypadala uvolněnější než p ři všech předchozích sch ůzkách. Potomstvo s tchýní nechala doma, možná ji rozveselilo právě to.

„Obávám se, že v našem případu není nic nového,“ spustila Jane, aby m ěla špatné zprávy z krku. „Neobjevilo se nic víc, než jsem vám řekla do telefonu, moc m ě to mrzí, Elizabeth.“

Elizabeth se do Prestonu vydala nakoupit spole čenské šaty a prosila ji o setkání. Jane nedokázala jednoduše odmítnout.

268

„Zjistila jste n ěco od Tobyho Priesta?“

„Vlastn ě nic.“ Jane se ani trochu necht ělo lí čit znovu detaily jejich rozhovoru.

Mandy se na ni dívala p řes okraj svého šálku. „Ještě vás zajímají Mandiny životní lásky?“

„Ale ovšem.“ Jane už sice pon ěkud zájem ztratila, ale pokud se Elizabeth sama nabízela se sv ědectvím, ur čit ě si ho m ůže aspo ň poslechnout.

Elizabeth odložila šálek. „Měla jsem se o tom zmínit d řív, už když jsem mluvila o té její aférce s Tobym, jenže ten m ě vážn ě namíchnul, že se neukázal na smutečním ob řadu. No a asi jsem taky cht ěla chránit sest řinu pov ěst.“

„Já p řece nikoho nesoudím, Elizabeth.“

„Dobrá. No ale když jsem vám vyprávěla o Tobym, musím vám ten obraz rozší řit. V dobách, kdy dělala v Ridgemooru, se stýkala i s jeho synem Malcolmem.“

„Myslíte s ob ěma zároveň?“

„Ano. To léto a podzim chodila s ob ěma!“

„A v ěděli to o sob ě?“

„To ne. Považovala za p ěknou legraci podvádět jednoho s druhým.“

„Sv ěř ila se vám hned?“

„Ale ovšem. Mandy si s tím nelámala hlavu. Užívala si to. Ale pak se to pochopiteln ě pokazilo.“

Tohle bylo p řekvapení. Jane p řipadalo dost t ěžké udržet jeden vztah, natož dva sou časn ě.

„Došlo k n ějaké ošklivé havárii, jeden místní kluk zemřel. Řídil stájový žokej, který skon čil ve v ězení.“

Tohle si Jane p řipomn ěla. „To je ten, co se te ď nedávno vrátil k dostih ům?“

„Jamie Hutchison. Je to Malcolm ův švagr.“ Elizabeth se předklonila. „Ta nehoda všechno zm ěnila. Malcolm sed ěl na míst ě spolujezdce, a i když z toho vyšel slušn ě, Mandy si o n ěj d ělala starosti. Rozhodla se, že jí na n ěm vážn ě záleží a rozešla se s Tobym. Když zjistil, že to je kv ůli Malcolmovi, mohl vylet ět z k ůže.“

269

Jane si rychle dávala věci dohromady. „A kdy k tomu všemu došlo?“

„K té nehod ě v zá ří 1999. Mandy je opustila o pár týdn ů pozd ěji to zjistila, že si Malcolm chce vzít Hutchisonovu s estru. Pom ůže vám to n ějak?“

Ona si snad d ělá legraci! Jane nechtěla vypadat nevd ěč ně. „Ur čit ě nám to pom ůže ujasnit spoustu vztah ů.“

„Jsem ráda, že to mám z krku, i když to asi k ničemu nepovede.“

„Je to vážn ě k ni čemu,“ mumlala si Jane a sp ěchala s taškami k eskalátoru. Šla pozd ě, jako vždycky. Až u auta ji napadlo, že Elizabeth p řinejmenším zaplnila jedno bílé místo v jejích poznatcích. Nemohla p řece p řijít na kloub tomu, koho mohl Toby Priest krýt svými výmysly o pen ězích. Te ď se to zdálo jasné. Ur čit ě práv ě toho druhého muže, který m ěl s Mandy pom ěr. Malcolma, svého syna.

Ráda by věděla, co téhle novince řekne Simon.

Dave nikdy nepochopil smysl ve černího b ěhání, které skončí v hospod ě zamo řením systému alkoholem. Ale p ředpokládal, že pro muže st ředního v ěku typu Waltra Clarka je lepší v ěnovat se ob ěma těmhle aktivitám, než kdyby měl zvolit jen jednu. Z jeho postavy bylo nad slunce jasn ější, kterou by si vybral.

Walter se propíjel svým t řetím pivem a Dave druhým pomeran čovým džusem, když usoudil, že p řišel čas na zásadní otázku.

„Díky za ten tip na Beaufort Bonanzu,“ řekl.

Walter se zeširoka usmál. „Doufal jsem, že ti to vynese pár drobných.“

„A vyneslo, asi patnáct liber.“

„Panebože, tak málo? Kolik jsi na n ěj vsadil? Libru?“

„Libru, na vít ěze a umíst ění.“

Walter si hlasit ě odfrkl. „Svatá prostoto, kámo, říkal jsem ti, že t ě založím. Padesátka by vyd ělala ranec.“

„Nikdy nesázím víc než libru.“

Walter obrátil oči k nebi. „Podívej, Dave, dám ti ještě jednu šanci.“ Odpo čítal z pen ěženky p ět dvacetilibrových bankovek. „Za pár dní b ěží v Carlislu. Vsa ď to naplno. Víš jak to myslím? Sto liber na

270

vít ězství. Nebudou ho nabízet v takovém kursu jako minule, ale vyplatí se ti. To ti m ůžu zaru čit.“

David si pohrával s bankovkami. „Jak m ůžeš tak najisto v ědět, že vyhraje?“

„Ovšemže ti nedám stoprocentní jistotu.“ Walter dlo uze upil ze své sklenice a pečliv ě ji odložil na st ůl. „Řekn ěme ale, že má prostě nezanedbatelnou výhodu nad ostatními.“

„Myslíš takovou, jakou jsi ty p řed deseti lety použil proti mn ě?“

Waltr ův úsm ěv na tváři zamrzl. „Cože?“

„Ale prosím t ě, kámo. Hned tenkrát mě napadlo, že t ě ur čit ě žene něco víc než adrenalin. Zlepšil ses tolik, že se to n edalo jinak vysv ětlit.“

Walter otvíral ústa jako lapená ryba. „Dave, nem ůžu v ěř it, že n ěco takového říkáš.“

„Ani nemusíš. Já ostatn ě nejsem o nic lepší.“ Jenže p ři závodě jsem nikdy nedopoval, ale tenhle sentimentální dovětek si nechal pro sebe. Nehodlal zve řej ňovat staré h říchy, pot řeboval, aby s ním Walter spolupracoval. „Vždy ť m ě taky na pár m ěsíc ů distancovali, copak se nepamatuješ?“

Walter dál chrlil vehementní protesty a Dave ho nechal chvíli vymluvit.

„Podívej, nezajímá m ě, co používáš, ani kdo ti za to platí i když po čítám, že v tom jedeš ve velkém. Jenže výkon Beaufort Bonanzy v Carlislu m ě zajímá.“

Tohle veterináře zaujalo. „Co tím myslíš?“ dožadoval se.

„Moje šéfová má ve stejném dostihu přihlášeného koně a já nechci, aby závodila se soupeřem pln ěným raketovým olejem, nebo co jim to vlastn ě dáváte.“

Walter se beze slova vrátil ke svému pivu.

Dave pokra čoval. „Čist ě abychom eliminovali pochybnosti, jak říká m ůj právník, ti musím něco objasnit. Jestli váš kůň porazí toho našeho čist ě a čestn ě, nic proti tomu nenamítám.“

Walter p řekvapen ě povytáhl obo čí. „P ředpokládejme tedy, že se věci mají tak, jak si to p ředstavuješ. Jak se to ale k čertu dovíš?“

„Nedovím se to, ale budu ti v ěř it. Pro staré dobré časy a to všechno.“

271

Veterinář si obracel jeho návrh v hlav ě. „Takže ty p ředpokládáš, že všechno je v mé noci?“

„Bylo by to lepší. M ěl by sis uv ědomit, že nejsem zas až tak naivní, jak vypadám. Ještě znám jednoho dva noviná ře, kte ří se s radostí chytí skandálu. A jestli uvidím Adolfa v posledních stovkách metr ů let ět stejn ě jako v Newbury, docela jist ě s nimi opráším vztahy.“

„Nemáš ale d ůkaz.“

Dave se zasmál. „A k čemu pot řebuješ d ůkazy? Obvykle p řece sta čí š ťavnatá pomluva. A předpokládám, že Toby Priest nebude blahem bez sebe, až se mu u dve ří objeví redakto ři Racing Beaconu, aby si všechno prov ěř ili.“

Walter se na n ěj díval, jako by mu ulet ěly v čely. „Můžeš mi vrátit těch sto liber?“

Dave bankovky po řád ještě držel v ruce. Odd ělil tu vrchní a ostatní posunul zpátky přes st ůl. „Koupím ti ješt ě drink, vypadáš, že ho pot řebuješ.“

Po spln ění čisticích povinností v Rosiných stájích Marie obvykle stihla ješt ě chvilku ježd ění. Ráno poté, co jí zavolal, se objevil Jamie a při tréninku Spring Fevera na skocích jí dal n ěkolik rad. Zamlouvalo se jí to.

Musela sp ěchat do práce, promluvit si tedy nemohli, ale ani jí to nechyb ělo. P řipadalo jí, že by se m ěli vzájemně trochu poznat.

Dnes ráno ho vyhlížela celou dobu, ale neobjevil se, teprve když byla na odchodu.

„Můžu vás kousek doprovodit?“ nabídl se a chopil se jejího kola. Vykro čil s ním k východu.

Srovnala s ním krok. „P řemýšlela jsem o tom, co jste mi říkal,“ nadhodila. „Nem ůžu mluvit za ostatní členy své rodiny, ale pokud se mě týká, myslím, že bychom m ěli Alanovu smrt nechat být. Člov ěk přece musí žít pro budoucnost.“

„To rád slyším. A d ěkuju vám, Marie.“

„A taky bych řekla, že byste se m ěl po řádně uvolnit. Řekla bych, že to všechno nebyla jenom vaše chyba.“

Zastavil se. „Jak to myslíte?“

272

„Když jste z té hospody odcházel úplně opilý, pro č vás ti p řátelé nechali řídit?“

Na okamžik si to promýšlel. „To tedy nevím.“

„Nemohl náhodou řídit jeden z nich?“

„Richard tehdy nem ěl řidi čák. Řekl bych, že ani nev ěděl, jak se řídí auto.“

„A co ten druhý?“

„Malcolm? Cht ěl se toho chopit, ale já ho nenechal. Říkal jsem mu, že jsem v pohod ě.“

Marii to sice nep řesv ědčilo, ale nem ělo smysl Jamieho kv ůli téhle odpov ědi grilovat. Copak zrovna sama ne řekla, že se mají soust ředit na budoucnost?

Došli ke k řižovatce s hlavní cestou. Tam musela nasednout na kolo.

Walter si se vstáváním dával načas a misku kuku řičných lupínk ů do sebe cpal jen velmi pomalu. Když se v čera vrátil z hospody, vytáhl si láhev brandy. Jenže i když se p řivedl do takového stavu, v n ěmž nedokázal vymáčknout z tuby zubní pastu, kostnatá tvář Dava Prescotta se na n ěj dívala ze všech divokých sn ů. A te ď m ěl zpožd ění, což se ukázalo jako velká chyba Adrianě se totiž nabízela šance stihnout ho doma cestou ze školy.

„Já se tak strašn ě nudím,“ vyk řikla v kuchy ňských dve řích a hodila klí če od vozu na st říbrný podnos od Alessiho se zarachocením, které Waltrovi zadun ělo v hlav ě ozv ěnou. „Kdy už m ě odvezeš tady z toho p říšerného místa? Slíbils mi to.“

Vážn ě? Nespokojenost s alokací jejich domova byla její nejnov ější zamilovanou stížností. Cítila se spokojená, když zařizovali d ům. Utráceli za bytové architekty, řemeslníky a dekoratéry. Pak její energii obrátil k zahradě a ona i tam utratila hotový majetek za p řekopávání, modelování terénu a přesazování. Jenže te ď už všechno vypadalo perfektn ě, a ona hledala n ěco, kam by obrátila pozornost.

Problém byl v tom, že nem ěla p řátele. Urostlá Italka posedlá nóbl stylem zrovna nezapadala do spole čnosti místních hospodyn ěk. A kon ě ji dvakrát nezajímali, což v jejich situaci nebylo nejš ťastn ější. V poslední vzrušené vým ěně názor ů se dokonce dov ěděl, že jí ta

273

příšerná zvířata lezou na nervy tém ěř jako tenhle nemožný Yorkshire se svým nelidsky studeným klimatem.

„Já chci dom ů,“ oznámila a posunula kovovou židli s rovným op ěradlem po dlaždi čkách se zvukem, jaký vydávají nehty na tabuli. Pak se posadila, zk řížila nohy ve sprejovaných bavln ěných džínách a jednu nohu zvedla až tém ěř na úrove ň Waltrových o čí. Ty kalhoty musely stát jistě sto dvacet liber, pomyslel si mimod ěk.

„Ne,“ odpov ěděl b řitce. „Tam je moc vedro.“ Nem ěl náladu na ústupky. Tohle dohadování už zažil. A v ěděl, co p řijde te ď.

„Tak se p řest ěhujme aspo ň o kus na jih,“ navrhla. „Seženeš si jinou práci kolem těch hezkých závodiš ť, jako je Ascot.“

Ascot Adriana znala. Milovala dámské róby, zejména v rámci Královského mítinku.

„Ne,“ odpov ěděl a vstal. „Poslouchej, miláčku. Momentálně se nám tu docela daří. D ěti chodí do dobré školy a vyd ělávám víc, než bych dokázal vydělat na jihu. A promi ň, jdu pozd ě, už musím sp ěchat.“

Vypadl ven, než si sta čila p řichystat další útok. Pohyb mu te ď najednou tolik nevadil. Správná práce ve správných stájích jim m ůže zajistit slušné živobytí, jenže nap řed pot řebuje získat správné známé. A to byl úkol na dlouhé m ěsíce. Zatím se bude muset zabývat svým akutním problémem.

Bylo od n ěj pitomé dávat Prescottovi tipy na vítěze. Takhle to dopadá, když chcete kamarádovi udělat laskavost. Zjistíte, že to vlastn ě v ůbec není ten správný kamarád.

Ať se stane cokoli, Dave nesmí uskute čnit svou výhr ůžku a dát se do debaty s novináři. Dokonce, i pokud by se nic neprokázalo, v dnešním zam ěstnání by skončil a budoucí by ani neza čal , všechno by se rozplynulo rychleji, než by novinář napsal „krevní doping“. Až do dneška se na drogu EPO nepoda řilo objevit žádný stoprocentn ě pr ůkazný test, i p řes novinářské kachny o tom, že n ěco je na sv ětě. Ale kdesi v pozadí jeho mysli se schovávala obava, že jednou se takový test objeví. A pokud se Jockey Clubu donesou řeči o jeho používání, za čne krevní vzorky d ůkladn ě testovat. A to by znamenalo velké problémy.

274

Příkazy od Tobyho ohledn ě Beaufort Bonanzy už dostal. K ůň m ěl předvést další skv ělý výkon, jako v Carlislu. Majitelé z Beaufort Holidays oplakávali smrt manažerky, která měla po řízení kon ě na starosti, tenhle dostih bude v ěnován její památce. Jinými slovy řečeno Adolf musí vyhrát.

Jenže… s ko ňmi se p řece m ůže stát spousta v ěcí. Až dosud se kon ě s EPO chovali jako vym ěnění a jejich výkon se zvyšoval, ale ob čas se musela stát chyba. A její čas možná p řišel právě te ď.

V Ridgemooru parkoval Walter už spokojen ěji. Prost ě jenom zapomene podat drogu, a pokud ho n ěkdo bude pronásledovat, vymyslí si, že tentokrát neúčinkovala. Podle zákonů pravd ěpodobnosti se p řece brzy musí n ěco pokazit tak jako tak, stane se to tedy v Carlislu.

Mezi ztrátami, které Jane přineslo odložení p řípadu Vražd pod oh ňostroji k ledu, figurovalo i omezení styku se Simonem. Dob ře věděla, že se potýká se spoustou p řípad ů, a když se ob čas dostal na Deacon Parade, vždycky ji p řišel pozdravit. Jenže telefon s návrhem zopakování jejich společné večeře se neopakoval, a ona ho nemohla po řád vozit na dlouhé výlety do Yorkshiru. Míč byl te ď na jeho stran ě hřišt ě a zdálo se, že nemá nejmenší úmysl poslat ho zpátk y k ní.

Přesto v sob ě ale jako zdravá žena s obvyklými pot řebami nadále živila nad ěje pokaždé, když se na radaru v jejím okolí objevil atraktivní muž. A poslední člov ěk, v jehož spole čnosti by si p řála na Simona narazit, byl superintendent Kenith Wright.

Dve ře do její kanceláře se rozlet ěly zrovna v okamžiku, kdy se Wright zrovna za čítal do kv ětnat ě sepsaného úvodu zprávy o nezbytném omezení stavu na policii. Jane si všimla, jak se Simon přestal usmívat, jakmile u ní superintendenta spat řil.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil a hned dodal: „Ozvu se vám n ěkdy jindy, Jane.“

Wright p řerušení sotva zaznamenal, ale Jane mu potichu š ťavnat ě nadávala. Moc ráda by Šimonovi řekla, co od Elizabeth zjistila o Malcolmu Priestovi. Jenže místo toho ji tu bude Ken ith Wright vláčet nudným proslovem, a Simon se ur čit ě stavil jenom proto, aby ji znovu pozval n ěkam ven.

275

Ke svému údivu zaslechla ve Wrightově projevu známé jméno. „Možná by t ě zajímaly nejnov ější zprávy o Priestov ě rodin ě z Yorkshiru.“

V p říštím okamžiku už mu v ěnovala plnou pozornost.

Wright se na ni úlisn ě usmál. „Nev ědělas, že jsem se dov ěděl o vaší návštěvě v Yorkshiru, že ne. Skoro všechno se mi donese. St ěžoval si mému p říteli, který d ělá v jeho stájích bezpečnostního poradce.“

„Byl to risk, pane, ale já se pustím po každé stopě, která pom ůže rozlousknout ty vraždy.“

„To je chvályhodné,“ ujistil ji pompézně. „Jenže tak trochu ztráta času, řekl bych.“

„Ovšem.“ Nehodlala zacházet do detail ů. „Co je u n ěj nového?“

Usmál se svým protivným úsm ěvem plným sebev ědomí. Uvažovala, jak se zbaví pozvánky, která bude po prozrazení tajených záležitostí následovat. Určit ě jí náležit ě vysv ětlí, že informaci získával speciálně pro ni. „Musím p ředeslat, že se tu vlastn ě nejedná o samotného Tobyho, ale o jeho syna ne toho žokeje, toho druhého.“

„Malcolma?“ Hlas jí odrážel zv ědavost i p řekvapení. Nemohli se jeho jménu vyhnout.

„Přesn ě toho. Pokud to dob ře chápu, nějaká anonymní ženská zavolala na centrálu stanice v Harrogatu s tím, že n ěkoho zabil.“

Cože?

Te ď Wrighta dychtiv ě poslouchala a on si v téhle pozici s radostí užíval. „P řed pár dny našli ve vaně mrtvou ženu jménem Beverley Harrisová. Pracovala pro cestovní kancelář, s kterou m ěl Malcolm obchodní styky.“

„Takže je podez řelý z vraždy?“

„Ne tak docela. Vypadá to na náhodu. Ale z Harrogatu by p řesto rádi našli tu anonymní telefonistku.“

„Kdo to tam má na starosti, pane? Ráda bych si s ním promluvila.“

„Tenhle detail ti ur čit ě dokážu obstarat, Jane A co kdybychom si spolu po práci někam vyšli? T řeba zítra ve čer? Do té doby to určit ě budu v ědět.“

Sakra. Ona tušila, že ten slizoun si nechá n ěco v rukávu.

„Vadilo by vám moc, pane, kdybyste mi prostě zavolal?“

276

Koutky jeho samolibých úst znateln ě poklesly. „Aha, ty se se mnou nechceš dát vidět na ve řejnosti, že je to tak?“

„Ale kdepak. Jenomže…,“ najednou jí bleskl hlavou n ápad, „… já s n ěkým chodím a mohl by naši sch ůzku špatn ě pochopit.“

„Aha.“ Tohle slyšel nerad. Výborn ě. Krásné na tom bylo, že mu tím definitivn ě vypadla z udice. „Mrzí m ě to, Keithi.“ Usmála se. Nejlíp ud ěláš, když je odmítneš s lítostí, říkávala vždycky její maminka.

„Když je to tak, nebudu dál zdržovat.“ Zvedl se a v e dve řích se k ní ješt ě oto čil. „Rád bych toho š ťastlivce poznal. T řeba bychom si rozuměli.“

Panebože. Tak te ď si bude muset vymýšlet omluvy nejenom sama pro sebe, ale i pro n ěkoho, kdo v ůbec neexistuje. Ale co na tohle mohla říct, zatracen ě?

„Už ho p řece znáte, pane. Je to Simon Bennett.“

Už když ta slova poušt ěla z úst, velmi dob ře si uv ědomovala, že je nikdy nem ěla vyslovit.

Clem se rozhodl v okamžiku, kdy v novinách p řečetl startovní listiny. Oznámil to Joyce tónem, který nep řipoušt ěl námitky, a ke svému překvapení se ani žádných nedo čkal.

„Zítra jedu na dostihy do Carlislu,“ oznámil. „A nepokoušej se m ě zastavit.“

Svého času býval pravidelným návšt ěvníkem, na mítinky uprost řed týdne utíkal z autoopravny, kdykoli to jen troch u šlo. V roce po Alanov ě smrti šel ješt ě n ěkolikrát, ale zhoršující se zdraví ho donutilo tenhle koní ček opustit.

„A jak se tam dostaneš?“ zeptala se.

„Taxíkem nebo vlakem, ned ělej si starosti.“

„Ale ovšemže si musím d ělat starosti, ty starý blázne,“ vyjela na něj se známou nevrlostí. „Nenechám tě p řece sípat a sténat n ěkde na nádraží. Jestli na tom trváš, odvezu tě autem.“

Právě tohle si p řál, ale neodvažoval se ji požádat.

„Ale co na pošt ě? Dají ti den volna?“

„Prost ě si ho vezmu, a ť se to Jenningsovým líbí nebo ne.“

„Joyce, ty jsi poklad.“

277

„Tyhle bláboly si nech od cesty,“ zamumlala a chopila se tácu od snídan ě.

Vážn ě byla skv ělá, o tom se nedalo pochybovat.

Jane dlouho p řemýšlela, v kolik hodin zítra by se mohla Keithe Wrighta za čít vyptávat na jméno yorkshirského policisty, který vy řizoval anonymní hovor. Možná s ním m ěla vyrazit na sch ůzku, aby si zajistila spolupráci. Jenže celé tělo i duše se téhle myšlence bránily. Ostatn ě na to bylo pozd ě, což sv ěř ila už v čera ve čer v telefonu Šimonovi.

„Musím se vám s n ěč ím p řiznat,“ zahájila rozpačit ě rozhovor a všechno vysypala. „Strašn ě ráda bych to vzala zpátky, ale už je to venku.“ T ěmi slovy své líčení zakon čila. Nebyla si jistá, jestli jí rozum ěl, zdálo se totiž, že na druhém konci linky má někdo potíže s dechem.

„Jste v po řádku?“ zeptala se do telefonu naléhavě, až se Robbie ze svého pokoje p řišel podívat vd ěč ně se chápal každé p říležitosti, jen aby nemusel d ělat úkol z angličtiny. Nazloben ě ho gestem zahnala zpátky.

Dýchavi čné zvuky v telefonu se prom ěnily do znám ějšího rytmu a ona si s úlevou a p řekvapením uv ědomila, že to je smích. Chvilku trvalo, než se vzmohl na odpov ěď .

„Omlouvám se,“ vysoukala ze sebe. „Ale nemohl byste to trochu hrát? Jenom abychom ho přesv ědčili? Tedy pokud…“ Tahle hrozná myšlenka ji málem porazila. „Pokud se momentálně s n ěkým nescházíte. V takovém případ ě bych to po vás chtít nemohla. To by bylo špatné. Musela bych si vymyslet n ěco jiného.“

Znovu se zasmál, tentokrát důrazn ě a významn ě. V ěděla, že ji v té její hlouposti nechá pěkn ě vykoupat.

„Nebojte, Jane,“ oznámil nakonec. „Pokud jde o m ě, teoreticky s nikým nechodím, takže mi nic nebrání stát se vaším čím se to vlastn ě mám stát? partnerem po ve řejnost?“

„Moc vám d ěkuju, Simon ě. S trochou št ěstí se o tom Wright nikdy nikde nezmíní, ale musela jsem se vám svěř it.“

278

„Dobrá, ale jestli se začne vyptávat, potřeboval bych mít n ěco v ruce. Jako t řeba co jsme v čera vid ěli za film, nebo kam se chystáme na víkend.“

„Pro boha živého, Simon ě!“

„Myslím to vážn ě, musíme své verze sladit. Budu potřebovat spoustu detail ů, které znají jenom ti, s nimiž trávíme ty nejdůvěrn ější okamžiky.“

„Nechte si to.“

„Byl to váš nápad, drahoušku.“

Zu řiv ě odložila telefon, a uvid ěla, jak se na ni Robbie ve dve řích šklebí.

„Tak co, dohodla ses s ním, mami?“

Dohodla? Na čem? Co tím myslí?

Telefon na stole se rozdrn čel a ona se po n ěm vrhla v nad ěji, že volá superintendent s informacemi, po kterých toužila. Byl to Simon.

„Zrovna jsem se na chodb ě potkal s Wrightem a hned se m ě na vás za čal vyptávat. V ůbec se netvářil p řátelsky. Doufám, že mi to nepošramotí kariéru.“

„Simon ě, mrzí m ě to. Dnes za ním zajdu a všechno to vysv ětlím.“

„To není pot řeba. Ale řekn ěte mi jedno, abych v ěděl, co mu p říšt ě odpov ědět. Co si p řesn ě oblékáte do postele?“

Byla si jistá, že ho nenávidí.

Marie v ěnovala práci na pomalu se ztenčující hromad ě spis ů sotva polovinu pozornosti. V hlav ě si znovu a znovu p řehrávala rozhovor s Jamiem a hádku s tetičkou. Jedna tetina poznámka se jí pořád naléhav ě vracela a ona volala po odpov ědi. Co m ěla teta na mysli, když o Jamiem mluvila jako o Rosin ě milene čkovi? Mrzelo ji, jak moc se trápí zrovna touhle bezvýznamnou pomluvou, kterou nepochybn ě nic nepotvrzovalo. Ale stejn ě se po řád vracela a Marie se jí nedokázala zbavit, nevěděla, jak ji zahnat do ústraní. Ovšemže se nemohla jen tak zeptat Jamieho nebo Ros anebo p římo tety té ze všech nejmí ň.

Doma panovala nep říjemn ě dusná atmosféra. Marie se k tet ě chovala zdvo řile, ale odtažit ě, zatímco Joyce se zdvo řilostí ani

279

nezdržovala. Zatím se však zdálo, že s tátou o ničem nemluvila, snad to takhle vydrží. Za to jí byla vd ěč ná.

Sáhla po další složce, docela nep řipravená na šok, který jí p řinesla. Znovu a znovu si četla jméno pacienta, jenom aby se ujistila, jestli si ho nevymyslela a n ěco si nenamlouvá. Jenže v záhlaví skutečně stálo to, co vid ěla napoprvé. Hutchison, James Robert , Jamieho zdravotní karta.

Když ji doktor Gooding zam ěstnal, naléhav ě jí zd ůraz ňoval posvátnost lékařského tajemství. Znal ji odmalička a d ůvěř oval jí jako vlastní dce ři, tak se aspo ň vyjád řil. Podepsala prohlášení, které ji zavazovalo k zachování tajemství, a dosud ho bez výjimky dodržovala. O ni čem, co našla ve spisech, se s nikým nebavila a lékařské záznamy těch n ěkolika lidí, které znala, p ředala k vy řízení někomu jinému.

S Jamiem to ale bylo jiné. Nedokázala odolat, aby se do jeho složky neza četla.

Ve srovnání s jinými záznamy byl jeho spis tenký. Jamie byl velmi zdravé dítě. Problémy s dutinami ho p řešly v pubert ě, pár drobných ran v četn ě zlomeného záp ěstí zp ůsobených z řejm ě pády z kon ě. V roce 1999 pak p řišla automobilová nehoda a s ní řada záznam ů od specialist ů, kte ří mu ošet řovali r ůzná zranění. Nechyb ěla mezi nimi zmínka o amnézii. Začervenala se, když si vzpomn ěla na svou reakci po jeho sd ělení, že si kolem nehody na nic nevzpomíná.

Ale nejvíc ji p ři čtení zaujala jiná zpráva, ta z pohotovostní jednotky nemocnice High Moor. Uváděla záznamy o Jamieho příjmu po havárii. Předpokládali u něj poškození plic, zlámaná žebra, zlomenou ruku a pohmožd ěnou lebku. Celý seznam doprovázel stejný symbol velké L v kroužku, které znamenalo „levá“. Všechna zran ění, která utrpěl, postihla z řejm ě levou část jeho těla.

Jenže jak se to mohlo stát, jestli sed ěl na řidi čském sedadle, které je p řece v Británii v každém voze vpravo?

Jane se vrátila dom ů pozd ě. Robbie ve čeřel u otce, a tak nemusela sp ěchat, aby ho nasytila. Odhodila nacpaný kuf řík na zem a vyto čila číslo harrogatského okrsku. Nakonec z Keithe Wrighta jméno vypáčila, konstábl Colin Stewart. Jenže Stewart jí p řes den nezvedal

280

telefon, z řejm ě si na celý den n ěkam vyrazil. Rozhodla se, že se s ním spojí ráno, i když nebude ve služb ě.

Brala si den dovolené, aby si užila Robbieho v jeho škole vyhlásili den volna. Jane spolu s dalšími rodiči nikdy nepochopila, pro č u čitelé nedocházejí na kursy v čase prázdnin, vždy ť školy už takhle zavíraly na dlouhé týdny, dobré nebe, ale Robbie si samoz řejm ě nest ěžoval. Dohodli se, že když se dnes bude po řádně p řipravovat, zítra spole čně n ěco podniknou, t řeba jenom výlet do kina nebo na bowling.

Nanešt ěstí se musela nap řed prohrabat spoustou neodkladných záležitostí, mezi kterými figurovalo i sehnání Stewarta. Když se Robbie vrátil, vysvětlila mu to.

„Co musíš všechno ud ělat?“ zeptal se.

Ob čas mu o svých p řípadech vyprávěla, pochopiteln ě se p řitom vyhýbala detail ům a ne říkala mu nic, co by ho mohlo vyd ěsit. Možná mu nem ěla říkat ani slovo, ale v ěř ila, že dít ě v Robbieho v ěku pot řebuje ke vzd ělání slyšet i reálné příb ěhy ze sv ěta kolem. Kriminálníci se před nevinnými lidmi nezastaví, o tom by mohla dlouze vyprávět. Práce u policie s sebou nesla i určité výhody, a pokud mohla Robbieho pro život vybavit aspo ň povšechnou informací o odvrácené straně spole čnosti, rozhodn ě se tomu nebránila.

Vyjmenovala mu své úkoly nap říklad urychlit vyšet řování domácího násilí a sestavit zprávu o výdajích svého odd ělení. A pak tu po řád zůstávaly listopadové vraždy. Nejnovější informace od sestry zavražděné dívky ji vážně zaujaly. Hodlala se na internetu podívat na soudní projednávání případu Jamieho Hutchisona, s trochou št ěstí tam najde i zmínku o Malcolmov ě ú časti.

„Já ti s tím pom ůžu,“ nabídl se Robbie.

„Ale ty máš p řece svoji práci.“

„Už jsem s tím hotový…, vlastn ě skoro. Na internetu se orientuju líp než ty, mami.“

To se nedalo pop řít, ale nezdálo se jí správné, aby s ní přímo pracoval na p řípadu.

Zazvonil telefon a v uchu jí zazn ěl známý hlas.

„Jenom jsem se cht ěl zeptat, abych v ěděl, co máme k večeři.“

„Dejte už pokoj, Simon ě.“

281

„A co kdybych řekl, že jste mi p řipravila legendární coq au vin , protože va říte prost ě skvostná francouzská jídla? A ne říkejte, že je nezvládáte, to by mi rádně pošramotilo iluze.“

I proti své v ůli se musela rozesmát.

„Dobrá, tak řeknu, že jsme si objednali n ěco u Číňan ů, zní to líp?“

Smála se, ještě když zav ěsila sluchátko. Robbie se na ni tázavě díval.

„Ty s ním něco máš, že je to tak?“

„Kdepak, nemám.“

„Já proti tomu nic nenamítám, jestli tě trápí tohle.“

„Mladý muži, zvedni se a padej si ud ělat úkoly, jasné?“

Šoural se ke dve řím. „A až to dod ělám, prozkoumám ti ten tvůj případ na netu, co říkáš?“

„Ne.“

„Fajn.“ Lín ě pokr čil rameny. „A mohla bys dopadnout h ůř než se Simonem, mami.“

Příšerné dítě.

Malcolm právě odjížd ěl, když mezi stáje zamířila dívka na kole. Nap řed ji nepoznal, ale když mu oznámila, že p řijela za Jamiem, prohlédl si ji po řádně. Byla dost mladá, ale vážně kus. Do jeho stájí by se mohla p řijít poveselit kdykoli.

Zavedl ji dom ů a zavolal Jamieho. Dívka se chovala nervózn ě, jako by se každou chvíli chystala k út ěku, a tak ji uvedl do haly. Seshora se ozvaly kroky.

„Marie.“ Jamieho nepochybn ě její p řítomnost zasko čila. „Co tu děláte?“

Malcolm nic nechápal. V um ělém osv ětlení mu p řipadala pov ědomá. Rád by se ještě chvilku motal na doslech, aby vid ěl, jak si švagr poradí s touhle ne čekanou nadílkou. Starý dobrý Jamie by ji za pár okamžik ů vedl nahoru, aby se s ní pomuchloval, ale Jamie po návratu z vězení zjevn ě postrádal v balení krásných sle čen praxi.

Jenže Malcolm už te ď byl ve zpožd ění a navíc ho momentálně ani trochu nezajímala žádná osoba opačného pohlaví, pod domácí st řechou obzvlášť. Za každou cenu se te ď musí chovat jako ten nej čistší z čistých.

282

S plynem nadoraz dojel k hospod ě U lišky a slepice, která stála na půl cest ě z domova do Ridgemooru a p řipadala mu jako to pravé místo k setkání s bratrem. Nechal Richarda dvacet minut čekat, ale tuhle sch ůzku si stejn ě vyžádal on. Do telefonu zn ěl p ěkn ě vyplašen ě a odmítl se sv ěř it, o co mu jde. Což mu bylo podobné. Když ho n ěco trápilo, jednal jako nějaká stará babka.

Richard sed ěl v baru sám u stolu, pozoroval dveře. Panebože, ten vypadá vyplašen ě, celý se t řese.

Malcolm si dal na čas a nap řed si vym ěnil zdvo řilosti s barmankou při objednávání drinku. Teprve pak dosedl na židli proti bratrovi.

„Tak co t ě žere?“ spustil rovnou. Nem ělo smysl chodit kolem horké kaše.

Richard se k n ěmu naklonil a zašeptal, p řestože na doslech se nikdo nevyskytoval a z hrací sk řín ě dun ěl Elvis ův hlas. „Vrací se mu paměť .“

Malcolm mu to rozhodn ě nehodlal usnadnit. „A o kom p řesn ě mluvíme?“

„O Jamiem. Vzpomíná si na tu nehodu.“

Malcolm se napil. Pivo U lišky mělo správný říz, z řejm ě proto, že majitel pocházel z ostrova Skye. „Pokud m ůžu soudit, švagr se od té nehody hodn ě zm ěnil.“

Richard ho chytil za paži. „Já si nevymýšlím, Malco lme. Jak schytal na dostizích tu ránu do hlavy, začala se mu vracet pam ěť . Vybavuje si, jak jsme se motali po parkovišti a jak jsme mu brali klí čky od auta.“

„Jak to víš?“

„Vypráv ěla mi to Vanessa. Jela s otcem do Wetherby, zrovna když měl ten pád, a tak trochu na něj dohlížela. Vypráv ěl jí to, prý se mu o té nehod ě v poslední dob ě zdají podivné v ěci.“

„Zdají se mu sny?“

„Takhle jí to vylí čil, ale z řejm ě bude jen otázkou času, než si uv ědomí, jak to vlastn ě je.“

„Richi, jsou to jenom sny.“

„Dokonce si vzpomíná, že jsme tam potkali Mandy.“

Ach ne.

283

„To na v ěci nic nem ění. Vždy ť se u soudu p řiznal a odsed ěl si trest. A ješt ě n ěco schytal takovou ránu do hlavy, že vyústila v něco na zp ůsob transplantace osobnosti. Na tvém místě by mi spíš ned ělalo radost, kdyby má sexy snoubenka dojížd ěla za Jamiem a vyprávěla si s ním o postelových fantaziích.“

Richard vztekle vybuchl. „To není žádná psina. Ne každý p řemýšlí ptákem jako ty a táta.“

„Musím ti n ěco p řipomenout. Jamie za starých čas ů nep řemýšlel ani trochu, když šlo o ko čky, jako je Vanessa. Táhli to spolu, jestli o tom nevíš.“

To Richard evidentn ě nev ěděl. „O co ti jde?“

„Jde mi o to, že si Jamie s tvou snoubenkou p řed pár lety málem vyšukali mozky z hlavy. Ten den, kdy pro jejího otce jel Diadem Stakes.“

„To ti nev ěř ím.“

„Pippa mi to vypráv ěla. Samoz řejm ě m ě zap řísahala, a ť to nikomu ne říkám, proto jsem se ti s tím svěř il až te ď, pro tvé vlastní dobro. Vanessu to tenkrát docela vzalo, dokonce mu z Austrálie psala dopisy.“

Richard zesinal a nervózn ě se pokusil upít ze sklenice, p řestože v ní nebylo nic než kousek citronu. „Nikdy se nezmíni la, že by se znali.“

„No a pro č by m ěla? Ale ur čit ě nemá co skrývat. Podle Pippy,“ dodal, aby p řitla čil na n ůž, „… podle Pippy to byla poslední ženská, se kterou n ěco m ěl p řed basou. A pokud vím, žádnou jinou nem ěl ani od chvíle, co z ní vyšel.“ Samoz řejm ě pokud si to te ď nerozdává s tou malou Marií.

Richard vypadal p říšern ě, ješt ě h ůř , než p řed jeho p říchodem. Pat ří mu to, když m ě takhle napínal s Jamiem, uvažoval Malcolm pomstychtiv ě. Vstal od stolu. M ěl by se vrátit k Pippě, když te ď seká dobrotu.

„Nebu ď na Vanessu zlý, Richie,“ řekl na odchodu. „Musíš jí jenom vysv ětlit, o co jde, aby nebyla tak suverénní, a pak určit ě bude všechno klapat.“

Smál se ještě p ři nasedání do auta, ale tam mu dobrou náladu sebrala náhlá myšlenka. Marie. Už věděl, kam ji za řadit. Marie

284

Kirkstallová, malá sestřička toho kluka na koni. Copak s ní Jamie taky probíral své „sny“?

To se Malcolmovi nelíbilo. Musí se švagrem d ůkladn ě promluvit, pot řebuje zjistit, co se mu p řesn ě honí hlavou. A pak kdyby to bylo nezbytné to s ním n ějak za řídí stejn ě jako s ostatními.

Cestou dom ů sotva vnímal silnici, pln ě se soust ředil na své úvahy.

Pam ěť se vážn ě chovala jako zajímavá mrška.

Marie se zakoktala, jak se Jamiemu pokoušela vysv ětlit, že s ním pot řebuje mluvit. Zítra se u Ros neukáže, a tak zajela k n ěmu tahle záležitost totiž nesnese odklad. V ěděla, jak bláznivě to celé zní, ale byla tak nervózní, že prost ě mluvila a mluvila.

Pak se objevil pes a zachránil situaci. Urostlý redsetr prosvišt ěl halou jako kometa a vrhl se jí do náruče jako nejv ětšímu p říteli, a ona se tak v tom okamžiku taky cítila.

„Dol ů, Matildo,“ velel Jamie a zví ře z ní sundal.

„Mn ě to nevadí, je úpln ě zlatá,“ vyhrkla Marie.

A tak se spole čně pustili do hlazení a škádlení Matildy, která jim vd ěč ně olizovala prsty a tvá ře.

Ve dve řích, které zřejm ě vedly do obývacího pokoje, se objevila tmavovlasá žena. „Co se tu d ěje?“

Jamie jí p ředstavil svou sestru, i když nebylo pot řeba. Marie věděla, o koho jde, Pippa ji taky znala. Sed ěly si blízko v Leedsu u soudu, který vynesl rozsudek nad Jamiem. Marii jí b ylo tehdy líto a zdálo se, že tenhle pocit je vzájemný. Až dodneška spolu ale nepromluvily.

„Takže psi se vám ur čit ě líbí.“

„Ale jist ě. Taky jsme mívali redsetra.“ Jenže když se tátovy dýchací problémy zhoršily, musela mu najít nový dom ov. Ale o tom te ď mluvit necht ěla.

„A co kdybyste ji šli vyven čit? Venku je vždycky celá š ťastná.“

Tohle Jamieho sestra vymyslela chyt ře, a Marie jí za to byla vd ěč ná. Rozpaky z jejího nečekaného p říchodu se rozplynou a oni si mohou promluvit o samot ě.

„Tak co vás trápí?“ zeptal se Jamie na cestě k v řesovišti. Slunce už sice zapadlo, jen tady naho ře se sv ětlo drželo déle.

285

„Mám otázku k té vaší nehodě.“

„Mrzí m ě to, ale po řád si na nic nevzpomínám.“

„Ale na svá zran ění si pamatujete, nebo ne? Jako t řeba kterou ruku jste si zlomil?“

„Levou.“

„A co žebra? Na které stran ě jste si je polámal?“

„Taky nalevo. Na té stran ě jsem to p ěkn ě schytal.“

Matilda k nim v houstnoucím soumraku dosprintovala, jenom aby se ujistila, jestli ji následují, a pak se znovu vydala po svých.

„Jak to, že víte tohle všechno o mých zran ěních?“ zeptal se.

„Vid ěla jsem v ordinaci vaši zdravotní kartu. Vážn ě jsem ji nehledala, dostala se mi do ruky úplnou náhodou.“

„A pro č se m ě tedy ptáte?“

„Pot řebovala jsem si to ov ěř it. Doufám, že vám to nevadí.“

Odml čel se. Jeho rysy v šeru nedokázala rozlišit. „Můžete se m ě zeptat, na co chcete, Marie.“

„Výborn ě, díky. Ten váš v ůz tenkrát byl to tradiční model s volantem vpravo?“

„Ovšem. Necht ěla byste mi prozradit, o co vlastn ě jde?“

Bylo na čase vyjít s pravdou ven.

„Mate m ě to, Jamie. Vím o té nehod ě všechno, co je k dispozici. Četla jsem policejní zprávu a policisté nám ji detailn ě vysv ětlovali. Přijeli jste po silnici za mým bratrem, který sed ěl na Misty, oba jste je srazili ze silnice a pokra čovali jste do kamenné zídky v zatáčce, kterou jste se probourali a skon čili v n ějakém k řoví. Vid ěla jsem snímky z místa činu. Z vašeho auta z ůstal jen oho řelý vrak, ale dalo se vid ět, jak je vlevo poma čkaný a zni čený. Dva lidé vyvázli jen s pár odřeninami, ale vás odvezli do nemocnice docela rozbitého.“

Zdálky k nim zazněl Matildin št ěkot, z řejm ě se hnala za n ějakým králíkem či jiným zví řetem, které nikdy nedožene.

„Kam tím mí říte, Marie?“

„Auto bylo poškozené nalevo, a vy jakbysmet. Na stran ě u spolujezdce.“

Zastavil na míst ě.

„Jamie, jste si jistý, že jste sed ěl za volantem?“

286

Tu noc se Jamiemu nespalo dob ře. Tohle se mu stávalo před velkými dostihy, dnes ho ale netrápily nervy ze startu. Mariina návštěva v n ěm zapálila pochodeň pochybností. Nem ěl nejmenší tušení, pro č se ho pokouší omilostnit. On se p řece nikdy nepokoušel omluvit to, co provedl, pro č to tedy d ělá ona?

Vysv ětlil jí, že p ři autonehodách m ůže dojít k t ěm nejroztodivn ějším v ěcem. Spoustu toho o nich p řečetl. Síly p ůsobí tak nahodile a všechny obraty a salta vozu, který se vy mkl kontrole, je ješt ě rozd ělují, že se sotva dá p řijmout jakýkoli jednozna čný záv ěr o jeho zran ěních. Pokud mu bylo známo, kus cesty se jejich autořítilo po st řeše.

I tak se na n ěj tvářila skepticky, a ani on už si nebyl jistý. Když si představil, že t řeba p řece jenom nesed ěl za volantem on…

Z boku se k n ěmu řítil živý plot, v ětve a vysoká tráva nad krajnicemi ve sv ětlech vozu vystupovaly z temnoty jako duchové. Panebože, to je rychlost.

V uzav řeném prostoru se odrážel smích a výkřiky, jeho vlastní se mísily s ostatními.

„Fantazie,“ k řikl hlas po jeho boku. „Jede jako blesk!“

„Zpomal, ty zatracenej idiote,“ vykvikl hlas zezadu .

Za oknem velký známý tvar. KM a jezdec. V šedivém kabátě a jezdeckých botách, ty se objevily tak blízko, že málem vykoply do okénka.

A tlumený náraz, zavytí kol a blížící se halabala naskládané kameny zídky v blatech.

Exploze sv ětla v hlav ě.

A pak temno.

287

15

Jane si rozložila poznámky k p řípadu Vraždy pod oh ňostroji na kuchy ňský st ůl. V materiálech se objevil nový p řír ůstek hromádka list ů papíru formátu A4, kterou našla ráno na zemi p řed svou ložnicí. Robbie si z jejích p říkaz ů vážn ě d ělal pramálo. Výslovn ě mu p řece řekla, a ť na internetu nic o Hutchisonov ě p řípadu nehledá, jenže on se do toho p řece pustil.

Těžko se na n ěj mohla zlobit. Ušet řil jí spoustu práce, navíc m ěla co číst p ři čekání, než ru čičky hodin ukrojí poslední minuty do deváté, kdy se hodlala poprvé pokusit dovolat na harrogatskou policejní stanici. Cht ěla si s Colinem Stewartem promluvit, jak nejd řív to bude možné.

Nad čtením sn ědla banán a trochu hroznového vína. Robbie jí našel zprávu z místních novin, kde se psalo o zabitém chlapci a smutku jeho rodiny. Truchlivé čtení. P ředstavovala si, jak t ěžká by pro ni musela být ztráta Robbieho. Rychle tu myšlenku zahnala z hlavy nem ůže si dovolit tuhle v ěc prožívat emocionáln ě. P řesto se nemohla zdržet názoru, že ten p říšerný opilý žokej z toho vyvázl p ěkn ě lehko. Kdyby šlo o jejího syna, p řála by si pro něj doživotí. Aspo ň že se ke svému činu přiznal a ušet řil rodinu poz ůstalých bolestného procesu. Celý soud rozhodoval jen o výšce trestu a všechno s e vy řídilo v pr ůběhu jediného dne.

Telefon nakonec zvedla až po deváté. Reakce přišla hned po prvním zazvon ění, díky bohu.

288

Jane se nachystala na tvrdý boj o informace, polici sté ze severního Yorkshiru totiž n ěkdy s lancashirskými kolegy nespolupracovali zrovna ukázkově. N ěkte ří detektivové ze staré školy by nepochybně vítali p ři své práci jenom ty ženy, které by se objevily v pun čochách a vzaly si na starost konvici s kávou.

Konstábl Stewart naštěstí ke staré škole nepatřil. Naopak, p řipadal jí v telefonu tém ěř stejn ě mladý jako Robbie.

„Omlouvám se, že jsem se s vámi nespojil už včera, madam, ale měl jsem toho moc.“

Madam? Sta čilo jediné slovo a p řipadala si na šedesát. Vysvětlila mu sv ůj zájem o vyšetřování smrti Beverley Harrisové a on jí odrecitoval všechna fakta bez dalšího zdržování.

Sle čnu Harrisovou objevil pozd ě odpoledne její zam ěstnavatel Barney Beaufort, a ten zavolal policii. Uniformovaní strážníci se na místo dostavili první, pak zavolali detektivy. Tak se Stewart dostal na místo zlo činu, pokud tedy k n ějakému zlo činu došlo. Nahlásili smrt ohleda či mrtvol, jeho zpráva ale zatím k dispozici není, vyšet ření stále probíhá.

„Ležela ve van ě na zádech,“ vypráv ěl Stewart. „A z řejm ě tam tak ur čitou dobu strávila. Těžko se dá určit doba smrti, teplota vody ve van ě m ůže ovlivnit i teplotu t ěla, ale pravd ěpodobn ě do té koupele zalehla ve čer p ředtím. Svítilo se nejen v koupeln ě, ale i jinde v celém dom ě.

U vany ležela prázdná láhev od šampaňského a podle patolog ů se v jejím t ěle našla spousta alkoholu, taky n ějaká antidepresiva. Na těle neobjevili žádné šrámy ani známky násilí, chybějí i d ůkazy o sexuální aktivit ě. Koupelna byla v dokonalém po řádku, podlaha suchá, župan odložený na há čku a na topení čistý ru čník. Zásuvku v ložnici m ěla přecpanou tabletkami, všechny možné prášky na bolest a n ěco na předpis, co se jmenuje fluoxetin.“

„To je antidepresivum?“

„Ano, podle jejího doktora to brala asi rok. V práci si dávala řádně do t ěla, všechno ji pak stresovalo. Doktor nev ěděl nic o tom, že by pomýšlela na sebevraždu.“

„A váš názor?“

289

Detektiv se odml čel, z řejm ě si pot řeboval ut řídit myšlenky. „Nejd řív jsem soudil, že se prost ě opila šampa ňským a to pak reagovalo s jejími prášky nenašly se p řece známky po přítomnosti někoho t řetího, chyb ějí stopy po násilném vniknutí a tak. Ponořila se do horké vody a prostě omdlela. Prov ěř oval jsem si to u lidí, kte ří vedou ve řejné lázně. Musejí si dávat pozor na kolapsy v horké vodě. Na sebevraždu je to ale podivná taktika. Kdyby se cht ěla sprovodit ze sv ěta, mohla si p řece vzít ty své prášky. Podle jejích kolegů v tomto sm ěru nikdy nic nepoznamenala ani nenazna čila. P řirozen ě, krom ě těch antidepresiv.“

„Podle vás to tedy byla nehoda?“

Znovu se odml čel. „Říkal jsem, že to byl m ůj první dojem. Pak nám zavolala nějaká žena a tvrdila, že to nem ůže dokázat, ale prý najisto ví, že Beverley byla zavražd ěna a my bychom si prý m ěli promluvit s Malcolmem Priestem. Než jsem tu zprávu stačil p řešet řit, ozvala se znovu, tentokrát se představila, Karen Robinsonova. Pracovala jako sekretářka té zavražd ěné u Beaufort Holidays. Teď už jsem její prohlášení sepsal sám a musím přiznat, že si nic nenechala pro sebe. Vyprávěla mi toho spoustu o Beverleyin ě milostném život ě. Zdá se, že spala i s Barneyem Beaufortem, což vysv ětluje, jak se k němu dostal klí č od jejího domku. Ale taky si užívala s Malcolmem Priestem. Je to agent p řes kon ě, po řídil i n ějaké zvíře pro jejich spole čnost.“

„Vím, kdo je Malcolm. Ten m ě práv ě zajímá.“

„Vážn ě?“ Tohle z řejm ě Stewarta eminentn ě zaujalo. „Brzy se k němu chystám. Podle Karen je něco mezi Fredem Western a Tedem Bundym.“ Jane se zasmála. Colin Stewart p ři vyšet řování evidentně uvažoval hlavou. Muž, jehož styl se jí zamlouval. „ A co ješt ě říkala?“

„Řekla toho spoustu, ale v ětšina t ěch řečí pramení z její osobní nenávisti k tomu Malcolmovi. Zachoval se k ní nepřístojn ě a ona to nehodlala snášet. Zdá se, že byl Beverley celkem posedlý, a když mu dala kopa čky, nedokázal to unést. Celý den volal do kanceláře a Karen měla jeho hovory vy řídit. Došel jsem k záv ěru, že si na ní vylil vztek, a ona mu to te ď chce vrátit. Promluvím si s ním, ale up římn ě řečeno jakýkoli d ůkaz o tom, že v ůbec došlo k vražd ě, nám chybí.“

Možná chybí, soudila Jane, ale napadlo ji ještě n ěco jiného.

290

„Coline, vyslovil jste jméno Ted Bundy. Než se vydáte za Malcolmem, m ůžu vám říct ješt ě jedno jméno?“

„Ale p řirozen ě.“

„George Joseph Smith. Jd ěte a mrkn ěte se na n ěj.“

„Můžu v ědět pro č, madam?“

Přála si, aby tohle slovo nepoužíval.

„Ale ovšem,“ odpov ěděla. „Proslul jako Koupelnový vrah manželek.“

Gates of Eden b ěžel v druhém odpoledním dostihu a Pippa trvala na brzkém odjezdu. Zatím s tímhle kon ěm nikde nestanovala, cht ěla se osobn ě p řesv ědčit, jak se sžije s neznámým prost ředím. Podle přehledu jeho dosavadních start ů na rovin ě nikdy nepoznal vlnité kouzlo dráhy v Carlislu, kde ho teď čekal první start na prout ěnkách. Přála si, aby do něj nastupoval v nejlepší možné pohod ě.

Hnali se landroverem k závodišti a jí d ělali nejv ětší starost její spole čníci ve voze. Malcolm se jako vždy dopravoval na do stihy sám, pot řeboval se cestou n ěkde stavit, a tak cestovala s Jamiem a Davem.

Jamie se na ni pokaždé pousmál, jakmile k němu sto čila pohled, jenže ona v ěděla, že se usmívá jenom kv ůli ní. Pád ve Wetherby s ním vážn ě zamával a jeho návrat takhle brzy jí d ělal t ěžkou hlavu. Zkoušela ho p řesv ědčit, a ť návrat k ježd ění trochu odloží, jenže on si nedal říct.

„Jsem v pohod ě, Pippo. Bolehlav už m ě netrápí a doktor mi start povolil. Vážn ě se t ěším na návrat, a zrovna na Gatesovi mi to d ělá ješt ě v ětší radost.“

Možná má pravdu, uvažovala, ale určit ě ho trápí i jiné záležitosti. Třeba ta návštěva Marie Kirkstallové co se s ní jenom d ělo? Pokoušela se z n ěj vytáhnout něco konkrétního hned po dív čin ě odchodu, jenže on rozhovor na tohle téma odmítal.

„Potkali jsme se u Ros.“ A víc jí ne řekl.

„Ale co ti cht ěla? Pro č se za tebou vypravila?“

Utrápeně se na ni podíval. „To ti te ď nem ůžu říct, Pippo, musím si všechno promyslet.“ A s t ěmi slovy zamí řil rovnou do postele.

Dave jí taky d ělal starosti. Řídil bez jediného slova, soustřed ěný na silnici p řed sebou. Obvykle se o zábavu staral on, vyprávěl roztodivné

291

historky doprovázené směšnými komentá ři. Tichý Dave p ůsobil cize. Ale co ona o n ěm vlastn ě ví? Pracují spolu pouhých pár týdn ů, ur čit ě má právo na špatný den stejně jako každý druhý. Jenže když o tom tak uvažovala, vybíral si spíš špatný týden. Posledních pár dní nebyl ve své k ůži. Možná se trápil kvůli dnešnímu dostihu. K ůň , s kterým pracoval, se dnes poprvé prob ěhne podle dostihových pravidel.

„Hlavu vzh ůru, Dave. Jestli dnes Gates of Eden nevyhraje, nebude to vaše chyba.“

„Díky,“ odpov ěděl.

Myslela to jako vtip, jenže on ji bral vážn ě. Co se to s ním d ěje? Ohlédla se p řes rameno. Jamie se prázdným pohledem díval z okna, ztracený ve svých úvahách.

Co jim to jenom táhne hlavou?

„Kdo je Koupelnový vrah manželek, mami?“

Jane zav ěsila telefon. Tohle Robbie zvládal dokonale vyno řit se v ten nejhorší okamžik. Stál op řený v kuchy ňských dve řích v tri čku a zma čkaných teplákách a vypadal, jako by se právě vyhrabal z postele. Najednou si uv ědomila, že vypadá starší jeho postava vypl ňovala tém ěř celé dve ře a otázku opakoval hlubším hlasem.

„Muž jménem George Smith,“ odpov ěděla. „Ženil se a pak vraždil manželky, aby vyinkasoval jejich životní pojistky.“

„A to je vraždil ve van ě?“

„Chytil je za kotníky a škubl jimi vzh ůru hlava jim pak zmizela ve vod ě. Člov ěk tak zem ře rychle a beze stopy po zran ění. Chytili ho teprve, když takhle zem řela t řetí z jeho manželek.“

Robbie si do misky nasypal sladké kuku řičné lupínky. „To je hr ůza,“ poznamenal. „A tys n ěkdy řešila podobný p řípad?“

„Ne, Robbie.“ Ale detektiv v severním Yorkshiru ho má možná na krku.

Pro č o vrahovi z koupelen říkala Colinu Stewartovi? P řece si vážn ě nemyslela, že Malcolm Priest bude dalším Georgem S mithem, nebo snad ano? Jenže p ři všech svých podez řeních se o tom prost ě zmínit musela.

292

A co vlastn ě chovala za podez ření? Jenom to, že byl Malcolm Priest n ějak spojený s dv ěma nijak nesouvisejícími p řípady neobjasn ěné smrti. Copak jí tohle stačí jako podklad k n ějaké akci?

Robbie se k ní sklonil, odstr čil nejbližší papíry, a ty se rozlet ěly po stole.

„Opatrn ě, mladý muži,“ upozornila ho.

„Co je tohle?“ Držel fotografii, kterou jí dala Eli zabeth tu s ridgemoorskými lidmi p ři fotbalovém zápase.

„Personál ve stájích, kde dělal Jamie Hutchison.“

Pe čliv ě si ji prohlédl. „Je na tom datum, jedenadvacátého září 1999.“

Pokusila se tuhle informaci za řadit do kontextu. „Ur čit ě to fotili pár týdn ů po té Hutchisonov ě nehod ě.“

„Takže už sis četla, co jsem ti p řipravil.“

„Říkala jsem ti p řece, a ť to necháš na mn ě, Robbie. Kdy ses dostal do postele?“

Nev ěnoval její otázce pozornost a ukázal na snímek. „Kdo to tady je?“

„Tenhle je Toby Priest,“ Jamie ukázala na známou trenérovu postavu. Dokonce i na obrázku jí připadal slizký. „Ty ostatní neznám.“

Robbie se podíval zblízka. „Tohle je Malcolm.“ Ukázal na urostlého chlapíka se širokými rameny, do pasu svlečeného.

„Jak to víš?“

„V t ěch papírech z internetu je jeho snímek. Tady.“ Proh rábl se hromádkou listů a brzy držel stránku, po které pátral.

Jane hned poznala, že se neplete. Tentýž muž v oble ku a kravat ě na časopiseckém snímku doprovázel k soudu obžalovaného žokeje. Když si ho prohlédla po řádně, rozeznala na n ěm neklamné společné rysy s otcem.

Robbie si sundal brýle a mrkal na fotografii ze vzd álenosti několika centimetr ů. Pat řilo to k jeho trik ům, p ři své o ční vad ě dokázal nejostřeji rozlišovat z bezprost řední blízkosti.

„Všimla sis tady toho?“ zeptal se nakonec a ukázal na šmouhu na Malcolmov ě paži.

Chvilku si to prohlížela. „Vypadá to na šrám.“

293

Věnoval jí útrpný pohled. „Samoz řejm ě to je šrám,“ prohlásil, vysko čil ze svého místa a vyb ěhl z místnosti. Za chvilku se vrátil s lupou v ruce. „Tumáš, podívej se teď.“

Byla to mod řina, tmavá skvrna hrající všemi barvami, která se Malcolmovi táhla od klíční kosti až na hrudník.

Robbie si nasadil brýle a usmíval se na ni s p řemoud řelým výrazem, kterým obvykle nevyhnuteln ě doprovázel své hádanky pro bystré hlavy. „K jakému závěru t ě to tedy vede, mami?“

„Nedošla jsem zatím k žádnému závěru,“ odpov ěděla. „Krom ě jediného zřejm ě k tomu p řišel p ři té nehod ě.“

„No a?“

„A nic. Jestli t ě napadlo n ěco geniálního, tak se o to se mnou pod ěl.“

„Jasn ě. Copak nepoznáváš, že to má od bezpečnostního pásu? Za číná to nad ramenem a táhne se to diagonálně p řes hru ď p řesn ě tak, jak vede bezpe čnostní pás.“

To byla pravda, říkal to správně. Znovu se podívala lupou a připadalo jí, že najednou jasn ě vidí linii, kde se kraj pásu za řízl do kůže na prsou.

„Dobrá práce, Robbie. Řekla bych, že tohle jsi trefil.“

„Jenže v tom p řípad ě nechápu, pro č jde ta stopa z pravého ramene vlevo dol ů?“

Zůstala se na n ěj nechápavě dívat.

Obrátil oči k nebi, její nechápavost ho dráždila. „Podívej, mami, četlas p řece ty zprávy. Jestli Malcolm seděl na sedadle spolujezdce, jak tvrdil, musel by mít p řece stopu od pásu právě opa čně.“

Kone čně jí to došlo. To auto řídil Malcolm, nikoli Jamie. A Amanda si v den vlastní smrti objednala čty ři fotografie, které to dokazovaly.

Jamieho na zadním sedadle landroveru ukolébávalo předení motoru. Po Mariin ě ne čekané návštěvě toho moc nenaspal. A p řitom si pot řeboval odpo činout, aby byl dnes v sedle Gates of Edena co platný.

294

Tmou prosvítaly plameny. V nose ho štípal kou ř a zápach benzinu, do uší se dralo hu čení. Cítil žár, plameny se blížily. V ěděl, že by jim m ěl utéct, ale nedokázal se pohnout.

„Jamie! Jamie!“ Pod rameny ho sev řely ruce. „Slyšíš m ě?“

Pokusil se reagovat, cht ěl zavolat „Pomozte mi!“ k řičel z plných plic, jenže hlas ho zradil. Nic v jeho t ěle nepracovalo.

„Musíme ho vytáhnout.“

„To je v po řádku, už ho držím.“

„Rychle, Malcolme.“

A pak se nadechl čerstvého vzduchu, jak ho mocné ruce táhly trávou.

„Jamie!“ k řičel mu Richard u ucha. Hystericky. Šmátral po n ěm prsty, nemotorn ě se sunuly po ruce k záp ěstí. Takhle p řece tep nezjistíš, Richi…

„Je v po řádku?“ vyzvídal Malcolm.

„Ne!“ Další zmatené pohyby prst ů po jeho t ěle. „Panebože, Malcolme, on je mrtvej!“

„Sešsijistej?“

„Jsem, nedýchá.“

„Panebože.“

Jenže já nejsem mrtvej. Vážně ne.

Debatu s Robbiem na téma ztráta paměti Jamieho Hutchisona p ři nehod ě p řerušilo zazvon ění mobilu. P ři čtení zprávy o procesu se Jane nemohla zbavit dojmu, že žokejova amnézie byla pros t ě jenom příhodná výmluva, aby nemusel p římo čelit následkům svého jednání. Jenže te ď se zdálo pokud se Robbie nemýlil , že ztráta pa m ěti se hodila spíš Malcolmovi…

Ozval se Colin Stewart.

„Dov ěděl jsem se n ěco, co by vás mohlo zajímat. Nem ůžu Malcolma Priesta momentálně sehnat. Odjel na dostihy do Carlislu a můj nadřízený mi výlet za ním na dostihy asi nepovolí.“

„To chápu, Coline.“

„Ale pokusím se ho zastihnout hned, jak se vrátí. Po tom, co jste mi řekla o tom Smithovi, bych ho vážn ě rád vid ěl. Všechno jsem si

295

prostudoval.“ Jeho slova zn ěla nadšen ě. „Podle patolog ů je dost dob ře možné, že Beverley zem řela právě tak.“

„Mohlo by se to t ěžko prokazovat,“ poznamenala, aby zchladila jeho nadšení. Svou zmínku p ředtím nemyslela tak docela vážn ě.

Jenže detektiv jako by ji neposlouchal.

„Už jsme v Yorkshiru m ěli Rozparova če, a te ď bychom tu mohli chytit i dalšího Koupelnového vraha.“

Ležel na zádech, díval se na hv ězdy. Z dálky jekot sirén. Blízko dva hlasy.

„Já to nechápu, Richi. Toho koně jsem nevid ěl.“

„Co se stalo s tím klukem v sedle?“

„Je na silnici.“

„Je v po řádku?“

„Taky mrtvej.“

„Panebože.“

„Poslouchej, Richi, než se sem dostanou policajti, musíme se domluvit. Řídil Jamie, jasný?“

„Jak to myslíš?“

„Prost ě říkej, že za volantem sed ěl Jamie. Jemu už to neuškodí, nemyslíš? Je po smrti.“

Ale já nejsem po smrti!

„Male, pohnul se. Žije!“

„To na v ěci nic nem ění. Je to jeho fáro. On řídil. Jsme dva na jednoho. Jasný?“

Jane zavolala Simonovi, ale dov ěděla se, že dnes není ve služb ě. Našla si jeho domácí číslo. K její úlev ě na ni hned nevyrukoval s tou hloupou hrou na milence-spiklence. Jeho hlas zn ěl spíš stroze.

„Volám nevhod?“ zeptala se.

„Ne tak docela. Zrovna vedu s dcerou konstruktivní debatu o tom, jak strávíme dnešní den. Nejsem tak úplně unesený myšlenkou, že bychom m ěli sledovat MTV.“

Simon tedy plul na stejné lodi jako ona. Tanya se asi od Robbieho v mnohém nelišila.

296

„A co kdybyste oba zasko čili k nám?“ navrhla. „Je na čase, aby se Robbie za čal setkávat s dívkami svého věku. A já bych vám pot řebovala n ěco říct.“

„Doufám, že to není o Keithu Wrightovi.“

„Jde o Vraždy pod oh ňostroji.“

„Už se řítím, šéfko.“

Malcolm cestou po dálnici zalitoval včerejšího p říkrého chování k Richardovi. V t ěch chvílích, kdy ho bratr vyvedl z míry, ob čas zapomínal, jak d ůležité pro n ěho je držet Richarda na své stran ě. A pustit se na Vanessino území určit ě nebylo bezpe čné. Možná by to mohl zahrát do autu, nakukat mu, že Pipp ě dob ře nerozum ěl a že šlo o nějakou blon ďatou b ěhnu, s kterou si Jamie náramně rozum ěl. A jestli to nespolkne, ur čit ě vymyslí jiné zp ůsoby jak Richarda postavit do lat ě. Koneckonc ů je to i v jeho zájmu, pokud se n ěco stane s Malcolmem, brat říčka stáhne do průšvihu s sebou.

Horší problém znamenala nutnost vy řešit, co si po čít s Jamiem. Co si švagr p řesn ě pamatuje z té noci? Jeho ztráta pam ěti se zatím náramně hodila, a ur čit ě by ji neškodilo prodloužit. Škoda, že ta nedávná rána do hlavy v Jamieho mozku rozehnala oblaka zapomn ění. Třeba by sta čila jedna ješt ě siln ější, a všechny vzpomínky by se rozplynuly nadobro.

Třeba by se tím vy řešilo všechno.

Robbieho v ůbec nepot ěšila vyhlídka na návštěvu cizí holky, která by se mu na p ůl hodiny m ěla nast ěhovat do pokoje. Ale když se ozval zvonek, p ředb ěhl Jane a dostal se ke dve řím první. P řevlékl se do čistého trička a volných kalhot a Jane dokonce v jeho vlasech zaznamenala gel. Žaludek se jí nervózn ě stáhl, doufala, že její nápad neskon čí v troskách.

Její nervozita vzrostla, když spat řila Tanyu. Dívka byla v ětší než ona, s o říškovýma o čima a pokožkou vyvracející teorii o kožních problémech každého adolescenta. M ěla na sob ě bavln ěnou sukni s třpytivým vzorkem, která kon čila v p ůli dokonale tvarovaných stehen a mali čké žluté tričko, pod kterým se schovávaly pu čící ženské tvary. Tohle že je čtrnáctiletá holka?

297

„Ráda vás poznávám,“ řekla nahlas.

Tanya nasadila povrchní úsm ěv. „Ahoj.“ O čima zakotvila vlevo na Robbiem.

„Dáš si kolu, nebo n ěco jinýho?“ zeptal se svým novým hlubokým hlasem.

„Fajn,“ opá čila a následovala ho do kuchyně.

Jane se Simonem v hale osam ěli. Uv ědomila si, že je stejn ě nervózní jako ona. Z kuchyn ě se ozval Robbieho hluboký hlas, následovaný dív čím smíchem.

„Zatím to jde,“ poznamenal Simon. „Takže byste mi m ožná mohla nastínit, o co se vlastn ě jedná?“

„Fajn,“ řekla pro zm ěnu Jane a zavedla ho do pokoje.

Ješt ě se ani po řádně nedostala k Malcolmu Priestovi, když do dve ří str čil hlavu Robbie.

„Hele, mami, mužem si s Tanyou p ůjčit video?“

Podívala se na Simona. Pokr čil rameny. Nem ěl námitek. Podala Robbiemu desetilibrovou bankovku. „Vlastn ě si chceme p ůjčit dv ě. A taky na pizzu.“

Další desítku p řidal Simon.

„Díky, Sime,“ houkl chlapec a zmizel.

Jane za ťala zuby a vyhýbala se Simonovu pohledu, dokud neslyšeli zaklapnout vchodové dve ře. Pak se spole čně rozesmáli.

Když se uklidnili, nadechla se. „Za číná se to vyvíjet nadějn ě. Vadilo by vám nechat je tu spolu?“

„Co tím myslíte?“

„Malý výlet na dostihy a pohovor s Malcolmem Priest em. Nevidím d ůvod, pro č bychom m ěli čekat, až si ho oklepne policie z Harrogatu.“

Na závodišti Malcolm nejdřív ze všeho zamí řil do Beaufortovy lóže zjistit, jaká panuje nálada. Ke Karen se v poslední dob ě nechoval zrovna kavalírsky, nepo čítal s tím, že by se vyšplhala v podnikové hierarchii tak vysoko, aby se zrovna dnes objevila v lóži. P řesto mu spadl kámen ze srdce, když si sv ůj p ředpoklad ov ěř il.

Ve srovnání s minulými dostihy panovala sice v lóži zasmušilá atmosféra, Malcolm nicméně konstatoval, že jídla a pití a pití

298

obzvlášť je k mání spousta. Vzal si whisky a bohat ě ji zalil vodou dnes odpoledne si pot řeboval udržet čistou hlavu, čeká ho spousta důležitých v ěcí. Po jeho boku se objevil Barney Beaufort.

„Malcolme,“ oslovil ho tónem, jako by se chystal k další ze svých slavnostních tirád. „Jsem rád, že jste se sem dostavil i za dnešních smutných okolností.“ Sev řel mu pravici ob ěma rukama.

Malcolm se s Barneyem nevid ěl od dostih ů v Newbury, a dnes s uspokojením konstatoval dramatickou zm ěnu v jeho vzhledu. Oblékl si černou kravatu a choval se tragicky. Jeho obvykle r ůžový obli čej byl bledý a posetý tmavými skvrnami.

„Uvažoval jsem o zrušení téhle akce,“ pokra čoval Barney. „Jenže Beverley by si to ur čit ě nep řála. Ale neobjednal jsem dnes šampaňské to by nebylo správné.“

Malcolm souhlasn ě p řikývl. Šampa ňské by nepochybn ě sv ědčilo o špatném vkusu.

Barney si hluboce povzdechl. „Beverley byla skv ělá žena. Pro tu myšlenku s Bonanzou vážn ě žila.“

Malcolm netušil, jak na tohle reagovat. Nebyl si jistý, který scéná ř ten starý ňouma rozvíjí.

Barney se k n ěmu naklonil. „Víte, objevil jsem její t ělo. Strašný šok. Ale i ve smrti z ůstala krásná, jako zaživa.“

Barneymu šla z řejm ě role tragického zam ěstnavatele k duhu. Malcolm z ůstal zticha. Sotva se p řece mohl hádat a ujistit ho, že podle něj vypadala mrtvá Beverley ve vaně strašn ě.

Zachránila ho dobře živená dáma v květovaných letních šatech, která vzala Barney ho za ruku. „Vadilo by vám moc, kdybych si ho te ď odvedla?“ zeptala se Malcolma. „Mám tu starého p řítele, se kterým se prost ě musí setkat.“ Následoval ji bez náznaku protestu.

„Kdo je ta žena?“ zeptal se Guy Greavese, který si p řišel dolít skleni čku.

„Val Beaufortová.“

Malcolm nechápal. „Ale vždy ť jste mi říkal, že ho opustila.“

„Vrátila se, když ji pot řeboval. Val dokáže pomoct v krizové situaci.“

„A co ten mladší a bohatší reklamní magnát?“

299

„Zdá se, že nebyl tak bohatý, jak p ředstíral. Ale to mám jenom z klep ů. Nic nevím najisto, na rozdíl od vás.“

„Ode m ě?“ Malcolm byl zmatený. Šuškalo se u Beauforta n ěco o jeho vztahu s Beverley? Na to by sta čily dv ě kapky jedu od té ploché jedovaté Karen.

„Minule jste se s Bonanzou trefil,“ opá čil Greaves. „Rád bych věděl, jestli to dneska zopakuje.“

Malcolmovi se ulevilo. Tuhle otázku m ůže zodpov ědět se zna čnou dávkou jistoty. „Položil bych na to všechny peníze, a hodn ě rychle, Guy, než se jeho kurs za čne snižovat.“

Na dálnici Simon stlačil plynový pedál k podlaze. Do Carlislu to m ěli přes sto dvacet kilometr ů, a on Jane slíbil, že to stihnou za hodinu. Dal jí hned na po čátku najevo, že podle n ěj celá tahle expedice nepřinese nic zvláštního. A p řece se nep řestal usmívat už od okamžiku, kdy mu dnešní výlet navrhla.

„Je to zatracen ě zábavn ější než procházet s Tanyou obchody. A taky mnohem levn ější,“ pochvaloval si.

Pe čliv ě naslouchal, když mu Jane vylí čila p řípad úmrtí Beverley Harrisové a pak záležitost Jamieho Hutchisona.

„Takže se do Carlislu ženeme proto, abychom toho ch udáka konfrontovali, a to jenom na základě n ějakého p řípadu sériového vraha z roku kon ě a jedné z teorií vašeho Robbieho.“

„Takhle to p řece není,“ p řešla okamžit ě do útoku. „Pokud si po řádně prohlédnete ty fotografie, tvar Malcolmovy mod řiny vás přesv ědčí. Je od bezpe čnostního pásu, a to na druhé straně vozu než je ta, na které údajně sed ěl.“ Vid ěla, že to na n ěj neud ělalo nejmenší dojem. „To je jedno, Jane, den na dostizích se mi z amlouvá. Ukážu vám, jak se tam sází.“

Uv ědomila si, že ho ješt ě neinformovala o nejnov ějším odhalení Elizabeth, že Toby s Malcolmem chodili s Amandou zárove ň. Nad tím se trochu zamyslel.

„Takže jakou máte teorii?“ zeptal se nakonec.

Dobrá otázka.

300

„Předpokládejme, že Malcolm s bratrem se dohodli a prost ě tu nehodu hodili na Jamieho. A p ředpokládejme, že Amanda zjistila, kdo ve skute čnosti auto řídil.“

„Jak?“

„To nevím. Spala s ním, možná jí ta jizva p řipadala podez řelá, proto si objednala čty ři další fotografie.“

„Te ď vás nechápu, Jane.“

„Já prostě myslím…“ A najednou jí hlavou bleskl nevyhnutelný sled událostí. „Myslím, že ho vydírala. Nap řed jí zaplatil a doufal, že se usídlí v Lancashiru s deseti tisíci na spo řitelním ú čtu. Jenže ona se zamilovala do toho strašného Peta a za dva roky se octla na dn ě bez práce, ale s potřebami, které stály peníze. Pete jí určit ě radil, a ť se obrátí na Malcolma a zkusí z něj vytáhnout další peníze. A tak mu za čali vyhrožovat prozrazením, ty fotografie použili k vydírání. On jim zaplatil t ěmi pen ězi, které Pete ukázal Smraďochu Barrablovi. Jenže Malcolm se do jejich chalupy vrátil, oba je zabil a peníze si vzal.“

Zavládlo ticho, narušované jen předením motoru.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptala se nakonec.

Simon pot řásl hlavou. „Jak dlouho vám trvalo, než jste si tuhle historii sesumírovala?“

„Vlastn ě ani chvilku. Prost ě mi to tak do sebe zapadlo.“

„Panebože, vy jste ale pali čák, Jane! Jak daleko jste ochotná zajít, abyste se vyhnula řešení, které se nabízí. Totiž že je zabil n ějaký dealer.“

Jane se nenamáhala hádkou. Robbie bude na tuhle její teorii hrdý. A navíc Simon nemá podez řelého, zatímco ona ano. T ěšila se, až se Malcolma Priesta zeptá, kde trávil večer pátého listopadu.

„Ale ne,“ zavr čel náhle.

„Co se d ěje?“ Ani se ptát nemusela. Doprava se p řed nimi sjížd ěla do dvou proud ů a nad dálnicí zá řila červenobílá světla. Práce na silnici příštích patnáct kilometrů.

„Doufejme, že se tam zdrží celé odpoledne,“ zavr čel Simon a zpomalil do kolony. „Můžeme tu uváznout na docela dlouho.“

301

Joyce dnes zaparkovala na místech pro invalidy zcela zám ěrn ě. Clem ův v ůz s nálepkou pro postižené řídila už dlouho, často i sama pocítila nutkání zastavit na vyhrazených místech, dnes to u činí po právu.

Cestou toho moc nenamluvili. Jednou či dvakrát se ho zeptala, jak se cítí, ale on jen odsekl, a ť ho p řestane otravovat a sklapne, takže se soust ředila na silnici vp ředu.

Nyní se chystali vystoupit a ona se k n ěmu obrátila. Tvářil se pochmurn ě.

„Jsi si jistý, že to chceš podniknout, Cleme?“

„Ne, nejsem,“ zavr čel a otev řel dve ře. „Ale nehnali jsme se sem takovou dálku jen tak zbůhdarma.“

Nechala si odpov ěď pro sebe a pomohla mu do nepromokavého kabátu. Napravo byl těžší a ona si všimla, jak nervózn ě svírá rukou naditou kapsu.

„Pro č mi to nedáš?“ zeptala se.

„Co?“

„Tu v ěc, co máš v kapse. Zastřelím toho malého parchanta.“

Podíval se na ni s pohnutím v šedých o čích. „Nem ůžu, Joyce. Zav řeli by t ě. Na tom, co se stane se mnou, už v ůbec nesejde.“

Chystala se protestovat, ale on ji zarazil. „Musím jít,“ oznámil. „Byl to m ůj syn, a tohle je má práce.“

Přikývla. Aspo ň se o to pokusila.

„Kudy?“ zeptala se. Na dostihy p řijela poprvé v životě.

Ukázal ke vchodu přes Durdar Road. „Tak poj ď, d ěvče,“ vyzval ji s úsm ěvem. „Prost ě m ě následuj.“

Připadal si jako za starých dobrých dní.

Jamie p řed dostihem pustil z hlavy všechno jiné. Byl profesionál a dramata osobního života do sedla nepat řila. Koneckonc ů tenhle vcelku bezvýznamný dostih znamenal pro n ěkteré lidi víc než Gold Cup. Třeba pro majitelku kon ě Joannu Priceovou. Setkal se s ní v padoku a jen t ěžko zakrývala obrovskou nervozitu. Anebo pro Pippu, která si vzala na starost p řípravu p řekážkáře a která pořád pochybovala o svých vlastních schopnostech a trenérské budoucnosti. A pak tu stál

302

Dave, dokonalý nová ček v dostihovém sv ětě, který m ěl na p říprav ě tohoto kon ě taky sv ůj podíl.

Ale te ď necht ěl myslet ani na lidi, kterých se dostih týká, te ď se soustřeďoval na kon ě pod sebou, se kterým se drobnými kroky blížili ke startu. Gates of Eden dnes uskute ční ve své kariéře velký obrat, přešel totiž z rovin na p řekážky, ze sv ěta velkých pen ěz do boj ů o pár drobných. Z b ěhání ve vysokém tempu k vytrvalostnímu závodění. Nás oba dnes čeká skutečný sv ět, pomyslel si Jamie.

Gates of Eden téhle zm ěně statusu z řejm ě nev ěnoval pozornost. Sklopil uši a m ěl se na pozoru. Z řejm ě vytušil, v jaké jsou situaci. V posledních letech se sice žádných dostih ů nezú častnil, jenže kon ě zapomínají jen málo podobn ě jako sloni.

Jamie se postavil vedle Carla na Adolfovi.

„Promi ň, Jamie, te ď je m ůj,“ k řikl jezdec z Ridgemooru. „Já ti ho ale neukrad.“

„Já ti ho p řece p řeju,“ odpov ěděl Jamie, p řestože po řád cítil stín lítosti. T řeba proto, že nemá nad ěji se svému bývalému koni v cíli přiblížit, jestli si Adolf udržel formu z Newbury.

Netušil p řesn ě, jak dnešní dostih odjede, a Pippa mu dvakrát nepomohla. „Nechám to na tob ě,“ oznámila mu. „Znáš ho stejně jako my.“ Prakticky doslova tak zopakovala Rosin názor, který se dov ěděl před n ěkolika minutami.

Jediný, kdo mu řekl n ěco užite čného, byl Dave. „Rád běhá vpředu. A nerad se nechá předb ěhnout, pokud cítí, že ostatní vede.“

Naproti tomu Adolf se k čelu nesm ěl dostat brzy. Jamie v ěděl, že se ho Carlo pokusí schovat v poli a teprve na poslední p ůlmíli ukáže, co v Adolfovi je.

Jamie se rozhodl vést Gates of Edena mezi vedoucími ko ňmi, do čela ho ale hodlal pustit až v okamžiku, kdy nebude vyhnutí. Dob ře si uv ědomoval, kolik sil koním bere vlnitá dráha v Carlislu, zvlášť když se do kopce p řežene tempo. Jestli to p ůjde, nechá pozici vedoucího zajíce jinému účastníkovi.

Našt ěstí se tempa bez váhání ujal místní favorit jménem Climbing Party a vedl čtrnáctihlavé pole dostihem. Gates of Eden ho následoval plný elánu, a kdyby ho Jamie nechal, určit ě by p řevzal vedení.

303

„Ne, ned ělej to,“ šeptal b ěloušov ě hlav ě pod sebou. „Máš p řed sebou ješt ě dlouhou cestu.“

Jet stejného kon ě v dostihu po t ěch letech ho nesmírn ě t ěšilo. Rytmus a atletický cval mu z ůstaly, dnes Jamie navíc v ěděl, že ho soupe ři neporazí závěre čným zrychlením, jak se mu to stávalo na rovin ě. Otázkou bylo, jak si poradí s dnešní vzdáleností a s překážkami. Čekaly je dv ě a p ůl míle, tém ěř čty ři kilometry na náročné dráze s měkkým podkladem.

Čtrnáctihlavé pole absolvovalo první pravotočivý okruh. Gates of Eden cválal plný síly na druhém místě, plynule skákal překážku za překážkou a další metry ukrajoval mocným cvalem. Dokonce i kdyby te ď dostih nedokon čil, dnešní výkon už jeho schopnosti nazna čil.

A b ělouš navíc ani trochu nesignalizoval, že by mu doch ázely síly. Naopak od startu vedoucí Climbing Party za čal za úvodní aktivitu platit da ň. Na poslední p řekážce p řed cílovou rovinou zakopl.

Přišel čas posunout Gates of Edena do čela. „Tak se podívejme, jestli v tob ě n ěco zbylo,“ zašeptal mu a za čal kon ě vyjížd ět. Ten k jeho radosti prodloužil krok a na první p řekážce v rovin ě se dostal před vedoucího favorita.

Dave s ním odvedl obrovskou práci, pomyslel si Jamie. Gates of Eden te ď cválal s chutí v čele, zjevn ě byl ve svém živlu. Že by si b ěžel pro vít ězství? Ale když se ohlédl doleva od bariéry, pochopil, že je čeká těžký boj. Blížil se k nim Adolf a Carlo v jeho sedle jel jako o život.

Další p řekážku sko čili oba bok po boku a hnali se k té poslední.

Nad ní si Jamie uv ědomil, že Gates of Eden je siln ější. Nenechá Adolfa, aby se p řed n ě dostal. A černý k ůň se v p říštím okamžiku propadl. Slyšel za sebou, jak se ho Carlo pokouší z mátořit, ale dostih už byl rozhodnutý.

Gates of Eden vyhrál o šest délek.

Clem v ěděl, jak Jamieho Hutchisona zast řelí. M ěl v hlav ě p ředstavu, kterou tam nosil už pár let. Dokonce, i když se kolem Hutchisona budou tla čit lidé, m ělo by se mu povést dostat se k n ěmu a vyst řelit přímo do jeho hrudi. Stejn ě jako Jack Ruby zabil Oswalda v

304

zalidn ěném p řízemí dallaského policejního velitelství p řed t ěmi dlouhými lety.

Jenže p ři odsedlávání vítěze se diváci mačkali hlava na hlav ě a nehodlali mezi sebe poušt ět vet řelce zezadu. Nakonec se Clemovi přece povedlo vmáčknout mezi dva hráče v kožiších hned u hrazení. Pár metrů p řed ním právě vedli vít ěze, vítaného zdvo řilým potleskem a ojedin ělými nadšenými výk řiky majitel ů. Žokej sklouzl ze sedla a objal ženu, ve které Clem poznal Hutchisonovu sestru.

Chvíli si pohrával s myšlenkou na vytažení zbran ě a jeho zast řelení z místa, kde právě stál. Na t ři metry ho p řece nem ůže minout.

Rukou v kapse sev řel zbra ň, ale nechal ji na míst ě. Vyst řelil z ní jen jednou, na blatech, p řed dlouhými lety. Pamatoval si ohlušující výst řel a zp ětný odraz, a také to, že nedokázal trefit plechovku od limonády na podobnou vzdálenost, jaká ho teď d ělila od cíle. Jeho jedinou šancí je dostat se co nejblíž. Jedna st řela doprost řed hrudníku a bude to vyřízeno.

Clem po čkal, dokud žokej nedomluvil s nadšenou majitelkou a neprob ěhlo fotografování. Pak se zástup začal rozcházet. Tlak z obou stran zmizel a on te ď dokázal rukou pohybovat voln ěji. Žokej se sedlem kráčel proti n ěmu. Najednou k n ěmu m ěl sotva metr. P řišla Clemova chvíle.

Jenže jeho ruka se nepohnula. Zbra ň se zachytila v záhybech kabátu. A v plicích mu scházel vzduch, což paralyzovalo celé tělo.

Hutchison ho minul a sp ěchal do vážnice.

Clemova p říležitost k pomst ě za synovu smrt byla ta tam.

Jamie se právě p řevlékl, když se dov ěděl, že ho hledá n ějaký plešatý chlapík. Dava našel p řed vážnicí nad obrovitým batohem se srolovanou karimatkou.

„Blahop řeju ti,“ volal na n ěj Jamie. „Tv ůj první čty řnohý vít ěz!“

Dave zavrt ěl hlavou. „Se mnou to nemá nic společnýho. Ud ělals to ty a ten k ůň .“

„Tak to nazývejme týmová práce. A kam se chystáš s touhle výbavou? Odjíždíš vylézt na Everest?“

Byl to vtip, p řirozen ě, jenže Dave se ani neusmál.

305

„Vracím se na jih. P řišel jsem t ě jenom pozdravit a tohle ti p ředat.“

Jamie si od n ěj vzal klí če. Pat řily k Pippinu landroveru. Netušil ale, jestli p ředtím správně slyšel.

„To je p ěkn ě narychlo, nemyslíš? A kdy se vrátíš?“

„Víš…, já nevím. Z ůstaneme ve spojení. Bylo to skv ělý, kámo. Lou čit se vít ězn ě, to je dobrej konec.“

Jamiemu kone čně zapadla správná kole čka. Dave se chystal zmizet navždy. Jamie z ůstal jako p řimražený.

„Po čkej, kamaráde, a co tomu říká Pippa?“

Dave se podíval stranou. „Já doufal, že bys jí to moh vy řídit. Řekni, že jsem jí za všechno vd ěč nej.“

„Řekni si jí to sám, takhle přece nem ůžeš odejít.“

Jenže Dave už zvedal batoh na záda.

„Bude se zlobit, Dave, jak jí to mám vysv ětlit?“

Dave mu podal ruku. Jamie ji zdráhavě stiskl.

„Bylo to tu fantastický, hodn ě jsem se nau čil.“

„A kam máš namířeno?“

„Taxíkem do m ěsta, vlakem do Londýna.“

„Neodcházej takhle, Dave. Po čkej a promluv si s Pippou, aspo ň se s tebou rozlou číme, jak se pat ří.“

Jenže vysoký muž už od n ěj odcházel.

V Malcolmovi se va řila krev. Waltrovi se nemohl dovolat, tak místo něj zkusil otcovo číslo.

„Došla mu pára. Už m ěl vyhráno, a pak se zastavil.“

„Vím,“ opá čil Toby.

„Ale takhle se to stát nem ělo.“

„Jsou to jenom kon ě.“

„Ale nech si to, tati. Víš p řece, o čem mluvím. Nezab ěhnul tak jako minule, a n ěč í zadek pot řebuje po řádně nakopat.“

„Už jsem ho našel, Malcolme. Tvrdí, že výsledky se nedají garantovat.“

„Já ale m ěl za to, že práv ě za n ě ho platíme za vít ěze s garancí. Nakopu ho taky, hned jak s ním skon číš.“

„To neud ěláš. Jedno selhání se může vyskytnout. P říšt ě si to vynahradíme.“

306

„To bychom tedy m ěli, jinak toho náfuku zadupu do zem ě.“ A myslel to vážn ě. Každý, kdo Malcolmu Priestovi zk řížil plány, bral otázky života do vlastních rukou.

„Pippo, Dave odešel. Tohle mi nechal.“ Jamie jí pod al klí če od landroveru. „Poprosil m ě, a ť ti vy řídím, že jede do Londýna. Nadobro,“ dodal.

„To nem ůže ud ělat.“

„Ale ovšemže m ůže.“

„Kdepak, nem ůže. Takhle ne. Dokud si se mnou nepromluví.“ Tvář se jí zbarvila dob ěla.

„Může si d ělat, co se mu zachce. Nepodepsali jsme s ním žádnou smlouvu, ani nic takového. Nem ůžeme ho u nás držet proti jeho v ůli.“

„K čertu s tím.“ P řešlapovala z nohy na nohu, jako to d ělávala před maminkou, když ji nenechala jít ve čer ven. „Vysv ětlil ti d ůvod?“

„Ne, to neud ělal.“

„Předpokládám, že ses ho na to zvlášť nevyptával. Kam zmizel?“

„Povídal, že chytne taxík do m ěsta.“

Vytrhla mu z ruky klí čky. „Najdu ho. Jestli vážn ě chce odejít, odvezu ho na nádraží, ale nap řed mi vysv ětlí, co mu táhne tou pitomou velkou hlavou.“ A zmizela beze sl ůvka pozdravu.

Pippa zastavila s landroverem na stanovišti taxík ů a vysko čila. Dave tu ješt ě čekal. Sázkaři v ětšinou závodiště neopoušt ějí uprost řed programu, taxikáři to v ědí.

„Nastupte si!“ k řikla na n ěj.

„Ahoj, Pippo,“ zamumlal neš ťastn ě.

„Nastupte si, vezmu vás na nádraží.“

„To je v po řádku, já si počkám.“

„To tedy ani trochu není v po řádku!“ Chytla ho za paži a táhla k autu. „Dovnit ř!“ vyšt ěkla.

Provedl, co mu bylo řečeno.

Po čty řiceti minutách zastavování a rozjíždění nárazník na nárazníku v jediném jízdním pruhu se Jane se Simonem p řece jenom dostali z

307

dosahu prací na silnici. Otvíral se jim výhled na p rázdnou tříproudovou dálnici. Simon si počínal jako každý jiný frustrovaný motorista a stlačil plynový pedál až k podlaze. Vyrazili se zakvílením pneumatik.

„Co to m ělo znamenat?“ st ěžoval si. „Nevid ěl jsem ani jediného dělníka, ani jednu fungující mašinu.“

„Jedete sto šedesát, Simone.“

„To mi chcete dát pokutu, nebo co?“ P ři všem vzteku p řece uvolnil nohu na plynu.

„Uklidn ěte se,“ zopakovala Jane. „Stihneme tam dorazit na čtvrtý dostih.“

Malcolm Priest by nem ěl opoušt ět závodiště p říliš brzy.

Jamie opustil šatnu s taškou v ruce. Gates of Eden byl dnes jeho jedinou jízdou, a to mu bylo líto. Než vstoupil do vážnice, v ůbec si neuvědomoval, jak moc mu tohle místo v dob ě nucené pauzy chyb ělo. Překážkoví kolegové ho vítali jako ztraceného syna, přestože do jejich bratrstva pat řil sotva pár týdn ů. Dnes se mu povedlo odjet vynikajícího vít ěze, aspo ň část střípk ů jeho života tedy zapadla na to pravé místo.

Cítil se tak, že by se klidn ě posadil na jedno z nevypo čitatelných zví řat Irene Boltové. Jenže dnes se nikdo po náhradním jezdci nesháněl a on nem ěl tušení, jak se dostane dom ů. Jestli se ale Pippa už neobjeví, m ůže cestovat s kon ěm. Rozhodl se, že se na n ěj p ůjde podívat, a možná odloží tašku do p řepravníku.

„Hej, Jamie!“ Švagr si k n ěmu razil cestu zástupem diváků se širokým úsm ěvem. „Odjels to ohromn ě, nádherná podívaná.“

„Díky.“ Up římná gratulace k úspěchu, kterého dosáhl na úkor jeho vlastního kon ě, Jamieho dojala. Pot řeboval si však s Malcolmem n ěco vyjasnit, a možná teď nastala ta pravá chvíle. „Mohli bychom si n ěkde promluvit?“

„Ale jist ě.“

„Myslím o té nehod ě. Naší nehod ě.“

Malcolm se mu podíval do o čí. „Ovšem. A kam sp ěcháš?“

„Šel jsem se podívat, jestli pro m ě budou mít místo ve voze s kon ěm. Pippa mi ujela, a já se musím nějak dostat dom ů.“

308

„Už se chystám pry č. Poje ď se mnou, promluvíme si cestou.“ Pro č ne? Dávalo to dokonalý smysl.

„Nem ůžu uv ěř it, že jste se vydal do Londýna, aniž byste mi řekl jediné slovo.“

Pippa si na Davovi chladila žáhu, a on jí to nem ěl za zlé. Sed ěli v landroveru p řed nádražím, do odjezdu vlaku scházelo dvacet minut. Ale bude to náročných dvacet minut.

„Podívejte se mi do o čí, Dave a vysv ětlete mi pro č.“

Pokr čil rameny a z ůstal zticha.

„Spole čně jsme zrovna vybojovali první úsp ěch a vy se chcete vypa řit. Pro č?“

Totéž po řád dokola opakovala od okamžiku, kdy nasedl do vozu.

„Už ne, Pippo, prosím, nem ůžu to vysv ětlit.“

„Protože nechcete. Co jsem vám provedla?“

„Nic, vážn ě. Jste skv ělá, a já jsem s vámi moc rád pracoval, jenže přišel čas v ěnovat se n ěč emu jinému.“

„A čemu t řeba? Tvrdíte, že máte své plány, ale jaké? Řekn ěte mi jeden po řádný d ůvod, dám vám sbohem a popřeju hodn ě št ěstí.“

Beze slova se díval z okna.

„Copak to nevidíte?“ vyk řikla. „Vzdáváte něco, do čeho jste se sotva pustil. Utíkáte, a já nechápu vaše důvody. Pro Kristovu spásu, Dave, dlužíte mi odpov ěď . Pro č?“

Ješt ě sedmnáct minut. Blížilo se to agónii, ale n ějak to zvládne.

Nehodlal se sv ěř ovat, že odchází kv ůli ní. Jakmile se doslechl, že je to s jejich manželstvím nahnuté, usídlila se mu v hlav ě nad ěje. Jenže ta p řerostla v n ěco, co nedokázal dál snášet. Věděl, že kdyby s ní dál pracoval, brzy by se do ní zamiloval až po uši a pro č by to dělal? Nem ělo to smysl, vždy ť pat řila k tomu náfukovi Malcolmovi.

A navíc, kdyby tu z ůstal, ur čit ě by Pipp ě jednou pov ěděl o tom, jak vid ěl Malcolma s Beverley, a ť jí je zem ě lehká. A to p řece nesm ěl, ze zkušenosti v ěděl, že posla zlých zpráv se vždycky každý rád zbaví.

Ješt ě patnáct minut. P řipadaly mu jako v ěč nost.

309

Jamie s Malcolmem procházeli davem, který se hromadil p řed tribunou v o čekávání dalšího dostihu. Malcolm si dění kolem bookmaker ů prakticky nevšiml, myšlenky mu let ěly nap řed.

Potkalo ho po řádné štěstí, že Jamie pot řebuje svézt. Líp by to ve zdejších podmínkách sám nenaplánoval. Na plánech se mohlo n ěco pokazit vlastn ě zpravidla se na nich n ěco pokazilo.

Pozoroval ustaraný výraz v Jamieho tvá ři, rozhodn ě nevypadal jako n ěkdo, kdo právě zvít ězil s kon ěm nabízeným v kursu 10:1, a to navíc ve velkém stylu. Tvářil se spíš jako chlapík, který se chystá klást řadu nep říjemných otázek.

Malcolm pot řeboval Jamieho dostat ze závodiště co nejd řív, aby je spolu zaznamenalo co nejmí ň lidí tedy takových, kte ří by je spolu vid ěli odcházet. Zatím mu všechno vycházelo, kolem nich byl hustý divácký dav. Člov ěk se nikde neztratí tak dokonale, jako právě mezi spoustou lidí.

Joyce vyplašilo, jak moc Clem za t ěch pár minut zesinal. Těžce lapal po dechu, nadechnutí mu zabralo celou v ěč nost. Našla mu místo poblíž stanice první pomoci kdyby bylo nejh ůř , mohli tam dostat dýchnout kyslíku.

Něco si mumlal.

„Já tě neslyším.“ P řisunula ucho až k jeho úst ům.

„Pohnojil jsem to, Joyce.“

„Jak to myslíš?“

„Šel p římo ke mn ě. Mohl jsem ho dostat, ale nezvládl jsem to. Moc m ě to mrzí.“

Joyce to mrzelo rovn ěž. A navíc se cítila podvedená. Tak to bylo. V mizerné náladě se podívala p řed sebe. A tam spat řila dva muže, právě se odd ělili od davu p řešlapujícího kolem bookmaker ů. Jeden byl vysoký, se širokými rameny a pískovými vlasy, ten d ruhý menší, s taškou p řes rameno. Procházeli právě kolem, když se jí povedlo oba zařadit. Jame Hutchison a jeden z t ěch dalších v aut ě, Malcolm Priest. Mí řili spole čně na parkovišt ě, Jamie Hutchison za pár minut zmizí a s ním i jejich poslední šance na spravedlnost.

Bratr na lavi čce po řád opakoval své omluvy. Muž, který mohl vykonat pomstu, jenže momentáln ě zlomený vlastním neúsp ěchem.

310

„Cleme,“ oslovila ho hlasem, který si vyžadoval poz ornost. „Napadlo m ě n ěco, co jsem ti o Marii neprozradila. Scházela se s Jamiem Hutchisonem.“

Tohle ho probralo. „Jak to myslíš, že se scházela?“

Tvář mu za čala rudnout a o či se zaleskly, známky kolapsu zmizely v jediném okamžiku. Dokázal si velmi dobře p ředstavit, k čemu mohlo dojít.

„Hutchison je támhle, se svým bratrancem. Mí ří na parkovišt ě.“

Clem neztrácel čas dalšími slovy. Vstal a pomalu ale jist ě se sunul nazna čeným sm ěrem.

Joyce ho vzala za paži. Když to bude pot řeba, zkusí ho zase postr čit, jako ho postrkovala celou cestu až sem.

Jamie spustil hned, jak se vymotali z doslechu cizích lidí, p řesn ě jak Malcolm čekal. Nasadil takový ten výraz člov ěka, který má na srdci něco neodkladného.

„Nevím, jak bych ti to vysv ětlil, Male, ale… Víš o tom, že se mi v poslední dob ě zdají sny o té naší nehod ě?“

Malcolm to v ěděl dost dob ře.

„Pěkn ě m ě štvou, a zdá se, že nemají konec. Netuším, jestli jsou o tom, co se skute čně stalo. Doktor tvrdil, že se mi pam ěť m ůže vrátit. Co když se to seb ěhlo tak, jak říká ten sen?“

„A o čem se ti zdá, Jamie?“ Potřeboval to v ědět.

„Neuraz se prosím, Malcolme. Zdá se mi o nás všech v aut ě o tob ě, mn ě a Richardovi. Jenže já p řitom ne řídím. Ty sedíš za volantem.“

Mezitím dorazili na parkovišt ě a krá čeli bok po boku kolem řady vozidel. Jamie zaujat ě pokra čoval ve vyprávění.

„A pak se mi zdá o tom nárazu a jak mě s Richem taháte ven. Oba si myslíte, že jsem po smrti.“

„Chvilku to vypadalo, že máš všechno za sebou.“ A je zatracená škoda, že se to vážn ě nestalo ušet řila by se spousta starostí.

„A protože jste si s Richem mysleli, že jsem po smr ti, rozhodli jste se všude tvrdit, že jsem řídil já.“

Malcolm se p řinutil k úsm ěvu. Dostali se až k jeho BMW a on otev řel kufr. „Ho ď si tam tu tašku.“

311

Jestli dostane Jamieho odtud a z hlavní silnice, n ějak se s ním už vypo řádá. Pojedou vyhlídkovou silnicí s vysokými propastmi. Najde se tam pár míst, na kterých tělo nikdy nikdo nenajde. P ůjdou se nadýchat čerstvého vzduchu a on Jamieho sejme. Ten člov ěk z ůstal tak neskute čně d ůvěř ivý jak m ůže n ěkdo takový p řežít v ězení?

Malcolm otev řel dví řka na řidi čov ě stran ě. Jamie z té druhé pořád něco povídal.

„Připadám si strašně, že jsem s tím za čal. Vždycky ses ke mn ě choval skv ěle, Male. Navšt ěvovals m ě za m řížemi, poskytls mi domov. A navíc jsi mi p ůjčil ty peníze.“

„Asi se z tebe za chvíli rozbre čím. Te ď sklapni, a vlez do auta. Prosím.“

Policejní vyšet řovatelé se zpravidla nestávají svědky zlo čin ů bývají k nim povoláni až p ři jejich řešení. Ale každé pravidlo s sebou nese výjimky.

Jane se Simonem se nakonec na závodiště dostali a p ůldruhé hodiny strávili nevděč ným hledáním jehly v kupce sena. „Nikdy bych netušil, že se tu uprost řed týdne m ůže se jít taková návštěva,“ poznamenal Simon. „Copak všichni tihle lidé nemuse jí do práce?“

„Zřejm ě to jsou všechno u čitelé z Lancashiru,“ opáčila trpce Jane.

Skute čnost, že Malcolma Priesta nikdy nevid ěli živého, jim pátrání neuleh čovala. Vyzbrojili se fotbalovou fotografií („No dob rá, vážně to vypadá jako modřina,“ p řipustil Simon) a internetovým portrétem Malcolma s Jamiem na cest ě k soudu, ale ani tak nestáli p řed snadným úkolem.

Jane zavolala Colinu Stewartovi a zeptala se, jestli tuší, jakým autem Malcolm Priest jezdí. Za pár minut se jí ozval zpátky prý černým BMW. Navíc dodal poznávací zna čku. Jane si pomyslela, že mladému detektivovi dluží jeden nebo dva drinky.

„Pokud jeho v ůz najdeme, aspo ň poznáme, že nám nikam neujel,“ oznámila Šimonovi.

Simon si ji sardonicky prohlížel. „Ale tady je p řece n ěkolik parkoviš ť. Radši bychom si m ěli hlídat východy. Anebo pánské záchodky.“

312

Jane si jeho odpov ědi nevšímala a vydala se za procházejícím po řadatelem. O pár okamžik ů pozd ěji už Simona táhla od bookmakerů a tribuny. P řed nimi stály řady voz ů zaparkovaných p římo u dráhy.

„Tady parkují trené ři a majitelé koní. Vsadím se, že tu zaparkoval i on.“

Rozhlédli se po stojících vozech.

„Zatracen ě, Jane!“ vyk řikl Simon. „Tamhle je!“

Spat řila ho ve stejném okamžiku. Vysoký, s rozložitými r ameny, stál u otevřených dve ří černé limuzíny, p řes st řechu se díval na menšího muže. Jamieho Hutchisona.

Výhled na žokeje jí zakrýval velký urostlý chlapík, pohyboval se těžce za podpory široce stav ěné ženy středního v ěku. Sunuli se p římo k BMW.

Jane se soust ředila na Malcolma Priesta. „Rychle, Simon ě,“ a s těmi slovy vykro čila. „Než nám ujede.“

Clem ův dech hvízdal a chr čel v nemocných plicích tak nahlas, že ho tém ěř ohlušoval. Hutchison ho ur čit ě zaslechne, jak se blíží jako parní mašina.

Dostal se už blízko, scházela mu sotva délka jednoho auta. To sta čilo. Ruce m ěl jako z olova, když je zvedal i se zbraní. P řipadal si jako ve zpomaleném záběru.

Držel pistoli p řed sebou ob ěma rukama, jak to vídal ve filmech, a mí řil na žokej ův zátylek. Muška se mu v roztřeseném sev ření t řásla.

Musel si pospíšit.

Donutil se pevn ě sev řít zbra ň.

„Tak si nastup, kámo, chci odjet, než tu vznikne zácpa,“ pobízel netrp ěliv ě Malcolm.

Jamie otev řel své dveře. Cestou bude na rozhovor spousta času.

Sklonil se, že nasedne, když uslyšel mohutný výbuch . Bomba, pomyslel si hloup ě.

Ozvaly se další rány, a pak i řinkot rozbitého skla. Jamie se ve voze schoulil k podlaze, obli čej p řitisknutý ke gumovému kobere čku. Někde blízko se ozývaly výk řiky a zvuky rva čky.

313

Jasný hlas zvolal: „Policie! Ani hnout!“ ale slova sotva rozlišoval. Celou pozornost v ěnoval výhledu otev řenými dve řmi na míst ě řidi če. Na zemi ležel s mokvající rudou dírou na krku jeho švagr a dobrý přítel v jedné osob ě, Malcolm, a nevidoucíma o čima sledoval oblohu.

Vlak už se kone čně objevil, díky bohu. Dave už nemusel ud ělat nic víc, než Pippu rychle pohladit po tvá ři, nasko čit do vagónu a nav ěky jí zmizet ze života. Slíbil sice, že z ůstane v kontaktu, nem ěl však nejmenší úmysl tenhle slib dodržet. Bude to tak nejlepší pro všechny.

Před p ěti minutami vzdala sv ůj výslech, ale odmítla odjet. Místo toho ho doprovodila na nástupiště a on cítil, jak z ní sálá ublížené zklamání.

„Tak, a je to tady,“ ohlásil a obrátil se k ní.

Ozval se její mobil a ona se podívala na číslo. „To je Jamie,“ informovala ho. „Asi má starost, kde jsem skon čila.“

Dave zvedl batoh. „Tak ho za m ě pozdravujte.“

Chvilku naslouchala hlasu z telefonu. „Řekn ěte mu to sám, rád by s vámi mluvil.“

Dave si p řístroj zdráhavě vzal. S Jamiem už si všechno vy říkali. Pasažé ři sm ěř ující do Carlislu vystupovali z vlaku, n ěkte ří opatrn ě skládali na nástupiště zavazadla. Jejich následníci na cest ě k jihu ta svá netrpěliv ě házeli do vlaku. Zbývala mu trocha času.

„Ano, Jamie?“

Poslouchal s rostoucí pozorností. A ned ůvěrou. Pasažé ři ukon čili nástup a dvířka vagón ů se za čala zavírat.

Pippa ho zatahala za paži. „Ujede vám to.“

Zamáčkl telefon a ukázal jí na lavičku. „Posa ďte se, Pippo.“

„A co váš vlak?“

„Vlak pus ťte z hlavy. Prost ě si sedn ěte.“

„Vy jste si to rozmyslel? Nakonec p řece z ůstanete?“

Přikývl a její tvá ř se rozzá řila.

Tohle bude t ěžké. Sledovali odjížd ějící soupravu. A když utichl veškerý ruch, řekl jí o Malcolmovi.

314

315

EPILOG

Hrozná škoda, že mrtvého nem ůžete postavit p řed soud, uvažovala Jane. Malcolm Priest už sice nebyl mezi živými, spr avedlnost však přece volala po zve řejn ění jeho zlo čin ů.

Jenže mrtvolu mohli p ředvolat k soudu t ěžko, a tak museli vést proces proti nap ůl mrtvému muži. Clem Kirkstall prod ělal infarkt den poté, co se pokusil zastřelit Jamieho Hutchisona, a od toho okamžiku ležel pod policejním dohledem v nemocnici. Léka ři nepovažovali za pravd ěpodobné, že by se dožil p ředvolání do lavice obžalovaných.

Jane po událostech na závodišti v Carlislu měla spoustu práce. V jejích rukou se soust řeďovala t ři vyšet řování tří r ůzných vražd v různých regionech, a byla proto velmi žádaná.

„Uvažuju, jestli nemám dát výpov ěď a napsat knihu,“ oznámila Simonovi, který vstoupil do ložnice s podnosem nalo ženým lákav ě vonící snídaní. Oble čený byl jen v boxerských šortkách od Calvina Kleina. Ona sama jak mu v čera v noci odhalila dávala p řednost spánku po způsobu Marilyn Monroe od ěná jen ve svém parfému.

„Jakou knihu?“ zeptal se a pustil se do rozmís ťování šálků na kávu a talí řů po no čním stolku. Zdálo se, že vykouzlil taky pomeran čový džus a croissanty. Na tohle by si dokázala zvyknout.

„Literatura faktu. P říšernosti Malcolma Priesta. Sehnala jsem o něm tuny materiálu. V ěděls, že z armády odešel po nehod ě v obrn ěném transportéru? Přejel jednoho z vlastních lidí. Nikdy ne řídil dvakrát bezpečně.“

Simon se vrátil na své místo v posteli.

316

„Najde se pro mou osobu v tom eposu taky místo?“ za jímal se.

„Ty jsi ten skeptický Pan Chytrák, který odmítal na slouchat brilantním post řeh ům své kolegyn ě a nad řízené, tedy m ě. Na konci se ovšem blýskneš.“

A taky se blýskl. Bez Simona by všechny její úvahy o Malcolmovi zůstaly v oblasti divokých spekulací. Práv ě on jí p řipomn ěl n ěkolik předm ětů z p ůvodního místa činu, které zůstaly zachovány v naději na získání DNA k porovnání s pachatelovými stopami. Mezi p ředm ěty nechyb ěly cigaretové nedopalky, použité papírové kapesníky a plechovky od nápojů, v ětšinou pozahazované hasiči a zv ědavci, kte ří se na míst ě p ři požáru shlukli.

Jenže Simon neúnavn ě v laborato ři pátral po dalších a dalších možnostech, až nakonec skute čně objevil Malcolmovu DNA na zbytku žvýka čky nalepeném na chodníku p řed domkem. Právě tenhle důkaz p řiblížil Janiny fantazmagorické teorie k reálnému základu.

Potvrzení Malcolmovy viny na smrti Alana Kirkstalla tolik úsilí nestálo. Richard Priest nedokázal čelit policejnímu nátlaku a přiznal, že tehdy v noci řídil jeho bratr. Lhal v jeho prosp ěch, aby ho chránil. Nekryl už ani svého otce, který oba bratry po neš ťastné události podporoval, a tak spole čně čelili obvin ění ze spiknutí za ú čelem oklamání spravedlnosti. Škoda, že Malcolma k tomu procesu předvolat nemohli. Jane svým zp ůsobem Richarda litovala. S takovým otcem a bratrem pro n ěj ur čit ě muselo být nesmírn ě t ěžké plout n ěkdy proti proudu.

Nejvíc sympatií však Jane v ěnovala Clemovi. Od koleg ů v Cumbrii se dov ěděla, že když ho léka ři kone čně uvolnili k výslechu, zůstával plný lítosti a smutku. V ěř il, že zast řelil nepravého.

S velkým pot ěšením se k n ěmu vydala na návštěvu se zprávou, že svého syna p řece jenom pomstil i když vlastn ě jenom náhodou.

„Marie mi tvrdila, že to Jamie neprovedl,“ šeptal C lem tak tiše, že se nad n ěj musela naklonit, aby rozum ěla slov ům. „Já jí nev ěř il.“

„Ale to byste m ěl, mluví pravdu.“

„To jsem pitomec,“ odpov ěděl, ale ona tak docela nesouhlasila. Vid ěla v n ěm svým zp ůsobem hrdinu.

Obrátila se k Simonovi, seděl vedle ní v posteli. „Ty nebudeš jíst?“

317

„Větší zábava je pozorovat tebe,“ oznámil jí a po očku sledoval, jak se jí drobe čky croissantu usazují na prsou. Za červenala se. Všechno se vyvíjelo líp, než si troufla o čekávat. V čera se kone čně setkala s Colinem Stewartem, který ji informoval, ž e soud chystá přešet ření p říčiny smrti Beverley Harrisové.

„Malcolm ji ur čit ě zabil,“ vysv ětloval, když se usadili. „P řesn ě tak, jak jste nazna čila. Moc to na m ě zap ůsobilo, madam.“

Oslavnou v ětu p řijala d ůstojn ě. Vypadal ješt ě mladší, než si ho představovala, nedalo se však pop řít, že um ěl vzít za práci.

„Objevili jsme sv ědka, který ve čer p řed smrtí sle čny Harrisové spat řil nedaleko jejího bytu muže vystupujícího z tmavého BMW. Je to starší paní, bydlí za rohem. Z řejm ě ráda nakukuje do cizího soukromí, ale pro nás má teď cenu zlata.“

Jane p řitakala. „Všete čné staré dámy jsou občas cenn ější než nejlepší technika.“

„Tak tahle paní Thomsonová si sice nevybavuje toho muže, všimla si ale, že nese obrovskou kytici. R ůže s karafiáty, tak to říkala, bílé a rudé. Jamie Hutchison si vzpomn ěl, že když tehdy ve čer p řišel švagr dom ů, p řinesl velkou kytici prý na usmí řenou se svojí ženou, s kterou se p ředtím pohádali. Paní Priestová nám květiny potvrdila karafiáty a růže a p řiznala i tu hádku. A co myslíte, proč se hádali?“

Na její odpov ěď ani ne čekal. „Beverley Harrisová zavolala paní Priestové a prozradila jí, že jí Malcolm d ělá návrhy. Podle ní přirozen ě z ůstalo u návrhů. Krom ě sv ědectví Karen Robinsonové jsme objevili stopy Malcolmovy DNA a jeho otisky po celé ložnici.“

„Dobrá práce, Coline. Už jste m ě p řesv ědčil.“

„Po čkejte, to není všechno.“ Moc jí cht ěl vylí čit celou v ěc komplexn ě. „Vzali jsme si k test ům n ěkteré jeho šaty a v kapse kalhot jsme objevili klí ček. Pat řil ke koupelně v byt ě Beverley Harrisové. Zřejm ě si ho schoval, když zamí řila do vany, to pro p řípad, že by se před ním cht ěla zamknout. A pak ho zapomn ěl vrátit.“

„Fatální chyba. Vrazi se obvykle n ějaké dopustí. Ale předpokládám, že z toho by se nějak vykroutil.“

Colin pot řásl hlavou. „Kdepak, ani nápad. Šel jsem po něm. Dostal bych ho, kdyby se ten hlupák nenechal zastřelit.“

318

„Ty jsi z toho Colina celá vedle,“ nadhodil Simon včera ve čer, když mu lí čila jejich sch ůzku.

„To jsem,“ ujistila ho a posadila se na místo, kde jí prost řel k ve čeři.

„Nem ěl bych žárlit?“ Vytáhl z trouby cosi voňavého z její trouby, kterou používala jen na oh řívání talířů s mraženými jídly.

„Šílen ě,“ ujistila ho a upila z vína, které jí nabídl. „Každý mladý muž pro m ě znamená pokušení. A tak bys radši nem ěl ustupovat od svých zvyk ů.“

Postavil se za ni a ob ě ruce jí položil na ramena. Prsty zabo řil do kůže pod krkem. Zachv ěla se rozkoší.

„Ovšem, šéfko,“ špitl jí do ucha.

Stáli na počátku čehosi hezkého, a oba si to uv ědomovali. Pokoušeli se z ůstávat nohama na zemi, ale dařilo se to jen s obtížemi.

„Panebože, mami,“ st ěžoval si Robbie, když se Simonem hodinu telefonovala. „Ty ses do n ěj zamilovala, ne? Tak si to aspo ň p řiznej.“

Jenže ona by si to nep řiznala.

Dohadovala se, že Tanya Simona trápí obdobn ě.

Dnes tedy spolu strávili celou noc, vyžádala si ale spoustu p říprav nemuseli si jen zesynchronizovat své kalendáře, ale taky mladým museli zajistit náhradní péči.

Tanya s Robbiem udržovali na první pohled dosp ělejší vztah než jejich rodi če. Jane je ješt ě nena čapala ani p ři polibku na zápraží. Poslouchali stejnou hudbu, Robbie Tanyu u čil zlepšit se v šachu a na Tanyin návrh se společně vydali na výlet k jeho babi čce.

Jane tím p řekvapili a pot ěšili. „Jak jsem t ě poslouchala, m ěla jsem dojem, že tvá dcera je posedlá po večírcích a tancova čkách,“ řekla Šimonovi. „Ale te ď se z ní stává spíš matka Tereza.“

Pokr čil rameny nerozum ěl ani jednomu.

Zalehli tedy do postele, od ění tém ěř jen do svého št ěstí. A vyd ěšen ě poslouchali, jak se otvírají vchodové dve ře v hale.

„Ale ne, Robbie se vrací,“ vyk řikla Jane, vysko čila z postele a nahmátla župan. „Budeš tu muset z ůstat, Simon ě.“

Ale už bylo pozd ě.

„Mami?“ Zaklepání doprovázelo suverénní otevření dve ří. S Robbiem za nimi stála Tanya.

319

Chytili je p ři činu.

Jamie se usadil na sch ůdkách Davová karavanu a škrábal Matildu na uších. Cht ěla s ním jít na procházku, ale on se ještě nehodlal zvednout, na n ěkoho tu čekal. A krom ě toho to bylo krásné mírumilovné místo. Už chápal, pro č to tu Dave tak miluje.

Malcolmova smrt p řišla jako výbuch bomby, následovaný dalšími explozemi. Jamiemu se ani po všech policejních d ůkazech necht ělo tak docela v ěř it, že Malcolm byl n ěco jiného než ob ětavý a laskavý švagr, chlap, na kterého se dalo ve všem spolehnout.

„Měl jste obrovské štěstí,“ oznámila mu soucitné policistka. „Št ěstí, že jste s Malcolmem neodjel ze závodiště, když jste mu předtím prozradil, že se vám vrátila paměť . Dost možná by se vás pokusil cestou dom ů n ějak zbavit.“ Tomu se jen t ěžko v ěř ilo.

„Tak si to promyslete. Už se zbavil t ří lidí, které považoval za nep říjemné. A vy jste p ředstavoval nejv ětší hrozbu. Podezírám ho, že kdyby u toho nestál jeho bratr, byl by se na místě postaral, abyste tenkrát nehodu nepřežil.“

K tomu nem ěl Jamie co dodat.

„Přirozen ě není to nic víc, než podez ření. Chyb ějí mi d ůkazy.“

Ke spoust ě dalších v ěcí se d ůkazy našly, a Jamie nev ěděl, jak se s tím vším vyrovnat. A pro Pippu to bylo ješt ě horší zjistila, že sdílela život s vícenásobným vrahem.

Našt ěstí m ěli po ruce Dava o plánovaném odjezdu na jih už se ani nezmínil, a pak tu byli kon ě. Pippa strávila první den v posteli nadopovaná sedativy, nazítří však vstala první ze všech. Život ve stájích se nezastaví ani po takovém lidském dramatu. Zví řata z ůstávají na prvním míst ě.

A tak se tím n ějak protloukali. Policisté se v dom ě probírali Malcolmovými v ěcmi a vyžadovali od nich dlouhé rozhovory, aby si vyjasnili, k čemu vlastn ě došlo. Všichni t ři i se stájovým personálem odváděli nejlepší práci a kupodivu se jim dařilo dob ře. Pippa prožívala sv ůj nejúsp ěšn ější start do rovinové sezóny a musela dokonce odmítat majitele, kte ří by k ní rádi umístili koně. B ěh v ěcí jí n ěkdy p řipadal nesmírn ě podivný.

320

Den po Malcolmov ě smrti Jamie nem ěl p ředstavu, co bude dál, a právě tehdy mu zavolal Bertie Brooks. Takže nakonec se j eho bývalý agent p řece ozval. Když se nad tím zamyslel, došlo mu, že B ertie si nikdy nic nena časoval líp.

Jamie se choval zdvo řile, ale dosp ěl ke skálopevnému rozhodnutí. Nehodlal svoji dostihovou kariéru sv ěř it do rukou n ěkoho, komu nev ěř í. Kde z ůstal Bertie, když opoušt ěl Garstone a netušil, jestli se mu n ěkdy do dostih ů povede vrátit? Rad ěji by se nechal zastupovat ryzím amatérem, který by za n ěj dal ruku do ohn ě.

„Dave,“ napadlo ho. „Necht ěl bys mi d ělat agenta?“

„A co by to obnášelo?“

„Obvolávat trenéry a shánět mi jízdy. Kontaktovat je d řív, než se k nim dostane n ěkdo další. Stát za mnou a tvrdit jim, že jsem nejlepší žokej v téhle zemi.“

„To je p řece pravda, kámo, to bude hračka.“

Tenhle problém tedy vyřešil.

Matilda radostn ě vyšt ěkla a Jamie vzhlédl. Že by na kraji pole ucítila lišku? Každopádn ě to nebyl ten, na koho čekal.

Matilda se uklidnila a položila mu hlavu na koleno.

Vanessa zmizela. Dnes se m ěla vdávat, jenže nad celou v ěcí se najednou zav řela voda. Po celé Richardov ě ostud ě se nikdo nedivil. Ale Jamie v ěděl, že pravý d ůvod byl jinde. Vanessa se mu sv ěř ila, že Richard svatbu odvolal ješt ě p řed Malcolmovou smrtí. Dob ře v ěděl pro č, a nebýt ostatních skute čností, asi by si p řipadal provinile. Jenže te ď žádnou vinu necítil.

„Bude ti líp bez n ěj,“ ujistil ji. „Pro č by m ěl žárlit na to, jestli jsme spolu p řed pár lety něco m ěli?“

„Máš pravdu,“ souhlasila. „Možná se na pár týdn ů vrátím do Austrálie. Nechci se tě dotknout, Jamie, ale chlapi jsou tam p ěkn ě ost ří.“

Podíval se na hodinky. Marie m ěla zpožd ění. V ěděl, jak t ěžko se jí da ří sladit si denní program. Do nemocnice za otcem to bylo daleko, spoustu času trávila s tetou Joyce. Tu jen těsn ě minula obžaloba z napomáhání vraždě, ale z řejm ě se z ní už definitivn ě vyvlékla. Situaci ješt ě komplikovalo, že zamýšlenou ob ětí útoku byl právě on. Marie to měla t ěžké.

321

Matilda nastražila uši a bleskov ě odb ěhla. Zmizela z dohledu, ale hned se ozval známý hlas, který se s ní vítal.

Ub ěhlo pár vteřin, v nichž bojoval s touhou vydat se za Matildou. Tenhle okamžik miloval ze všeho nejvíc když Marie prošla brankou a blížila se k n ěmu, na rtech plachý úsm ěv a v hustých vlasech odrazy slunce.

Tenhle okamžik jako práv ě te ď.

322