1

Fontwell, Anglie: konec října

„Myslíš si, že je opravdu tím, za koho se vydává?“

V Petersov ě hlasu zaznívala nejen neochota uv ěř it, ale i závist. Pýcha mu nedovolovala p řiznat, že pro n ěj nezkušený David Tredington by mohl být tak dobrý žokej. Od té doby, co před necelými dv ěma m ěsíci p řijel z Irska, se jeho jméno v dostihových kuloárech sklo ňovalo ve všech pádech. Z profesionálního hlediska se Petersovi zdál až moc sebejistý, a navíc na amatéra, za n ěhož se vydával, zvládal složité situace až příliš dob ře. A jako by to samo o sob ě nesta čilo p řidal do bublajícího kotle žárlivosti v šatnách žokejů ješt ě navrch sv ůj odzbrojující šarm i pe čeť náhlého zbohatlíka.

Peters se podíval na kolegu, se kterým dostih sledo val. „No řekni, Jasone p řece to vidíš taky. Co si o tom myslíš?“

Jason Dolton se snažil p ředstírat, že až te ď nad tím za čal uvažovat. Sledovali handicapový dostih na malé obrazovce ve vážnici. Všech šest koní právě p řekonávalo vodní příkop.

David Tredington m ěl jenom jednoho soupe ře za sebou, ale tvrd ě se snažil propracovávat kup ředu na p ůl druhém okruhu této ne p říliš velké dostihové dráhy v Sussexu. Ačkoliv vít ězství se zdálo nepravděpodobné, p řesto každý pozorovatel ze zkušenosti v ěděl, že porážku nelze nikdy stoprocentn ě p ředvídat to rozhodne až cíl.

„Nevím,“ pomalu zauvažoval Jason Dolton. S tvá ří hráče pokeru si sv ůj dojem nechal pro sebe. „Ať je to kdokoliv, jezdit umí.“

4

Zbývajících šest jezdc ů se na prot ější stran ě pomalu stá čelo zp ět a probíjelo hustým dešt ěm. David Tredington se z řejm ě cítil h ůř než jeho k ůň . Bolest v nohou i znechucení nad malou snahou b ělouše ho p řivedly na myšlenku sáhnout po bičíku a ušt ědřit tomu línému stvo ření n ěkolik vše říkajících úderů na dob ře vyvinuté šunky. Ovšem instinkt, ta výjime čná a nejd ůležit ější část žokejovy mysli, ho pozdržel. Pokud Groatse výprask donutí k lepšímu výkonu bude to p řízniv ě p ůsobit jen krátkodobě. Lepší mu tuto šanci nabídnout až po poslední překážce a ne teď, p řed otev řeným p říkopem, k n ěmuž se blížili.

David p řes ochranné brýle tém ěř nevid ěl, o což se postarala kopyta koní p řed ním. Rozmýšlel se, jestli si je má ot řít, a tím riskovat, že rozmáznutím bláta si viditelnost ještě zhorší. V tom okamžiku kus rozmoklé sussexské ornice rozhodl za něj.

Zkušen ě si p řehodil bi čík do levé ruky, která se komíhala v rytmu Groatsovy hlavy, a zbavil se ulp ělého bahna. Užuž držel ot ěže ob ěma rukama, když v dusotu bušících kopyt a v řískavého pobízení žokej ů zaslechl to známé škrtnutí o d řevo. K ůň p římo před ním se špatn ě odrazil a zachytil o ochranné b řevno překážky. Zvíře nepadlo. Prolet ělo prout ěnkou, avšak síla nárazu ho vybočila.

V tu chvíli se David obával nejhoršího, ale než stačil p řenést své rozhodnutí do rukou, Groats pohodil hlavou a pohotov ě uhnul vpravo. Zamí řil p římo do zužující se mezery mezi překážkou a nebezpečně nasm ěrovaným soupe řem p řed sebou. David sta čil p řitáhnout kolena, aby se dostal do relativního bezpe čí mohutných plecí b ělouše, pak ve zlomku vte řiny došlo ke st řetu. Tím sice vybo čeného kon ě dostali do správného sm ěru, ale žokej, stále ještě se vyrovnávající s první kolizí, Davidovi tém ěř vlet ěl do klína. Ten ho prudce odstr čil, když ucítil ch ňapající prsty na svých promo čených jezdeckých

5

kalhotách. Neudělal to se zlým úmyslem, jinou možnost však v této situaci nem ěl košile je vždy bližší než kabát.

Celkové vzrušení ze srážky Groatse nečekan ě ovlivnilo, v žilách mu začal kone čně kolovat adrenalin. Náhle se probral a jevil plný zájem o dostih. To už p řesko čil další p řekážku a blížil se k poslední. Menší ztrátu ze střetu se mu poda řilo dotáhnout a zbývaly mu pouhé dv ě délky na vedoucího kon ě.

S náhle upalujícím zvířetem pod sebou zavrhl p ředešlý nápad. Výhled na dostižení favorita neustálým používáním bi číku už znechutil mnohem state čnější kon ě, než je Groats. Přesto ho výstražn ě švihl do slabin. Poprvé za celý dostih získal David pocit, že loudal je na jeho stran ě.

Poslední p řekážku dokonce p řekonal v plném cvalu a doskočil bez problém ů s hlavou sklon ěnou, ušima sklopenýma. David ho vedl, tiskl nohama a k ůň se lepkavým bahnem hnal jako vítr. P ři projížd ění levoto čivé zatáčky p řed cílovou rovinkou si Groats kone čně uv ědomil svou šanci na vít ězství. Projevil ješt ě v ětší snahu a dvacet metr ů p řed cílem už vedl o hlavu. P řesn ě tak i zvít ězil.

Hned zmírnil a p řešel do kroku. Po neobvyklém výkonu útrpně sv ěsil zablácenou hlavu. David ho poplácal po krku, sám však lapal po dechu. Stáhl brýle, oto čil kon ě a zamí řil k prostoru pro odsedlávání vítězů. Podíval se zpátky na dráhu. S uvolněním zaznamenal, že odpadlý žokej práv ě mí řil ke svému terénnímu vozu. Každý by na jeho míst ě zareagoval stejn ě, ujiš ťoval se David. Ovšem tušil, že mu to budou díky vít ězství zazlívat.

Sir Mark Tredington vlastnil h řeb čín na panství Great Barford, odkud pocházel i Groats. V životě mu nic ned ělalo větší radost, než sledovat vít ězná tažení svých koní. Obzvlášť te ď, se synem v sedle.

6

Davida otcovo nadšení z vít ězství t ěšilo. Vlastn ě jím nepatrn ě splácel laskavost a náklonnost, jimiž ho starý pán zahrnul. Vrátil se totiž na usedlost Barford Manor p řed osmi týdny jako marnotratný syn bez ohlášení a neo čekáván, a to po dlouhých patnácti letech.

Sir Mark se dnes nemohl dostihu zú častnit, ale Sam Hunter, jeho trenér, už odváděl Groatse p řed vážnici. Tam už na sebe upozor ňoval David ův trochu oblejší a o n ěco starší bratranec George. Šklebil se zpod hn ědého klobouku a rozjásaně mával sázenkou.

„Člov ěč e, tys jim to nandal!“ řičel a plácal Davida po zádech, když sesko čil.

David se sedlem v ruce se musel usmát nad bratrancovým nadšením, které projevoval jak p ři jeho návratu do Anglie, tak po všech jeho vít ězných dostizích. Nev ěděl, zda by on sám dokázal prožívat výhry druhého jako gentleman. Tím však nebyl, zatím.

Po zvážení se p řevlékl, vyšel ven a z ůstal stát pod verandou. Zimní šero se snášelo na krajinu, déšť p řešel v mrholení a kapi čky vody vytvářely fantastické obrazce pod lampou u prot ější budovy.

George se k n ěmu p řipojil a chytil ho za loket. „Tak poj ď, Davide. Je čas se n ěč eho napít.“

Pod ochranou deštníku p řeb ěhli vodou nacucaný trávník a zamí řili k roubenému klubovému baru. George razil cestu provlhlým chumlem dostihových nadšenc ů a jakmile se octli uvnit ř, s pýchou objednal láhev šampa ňského.

David chápal bratrancův d ůvod. Po dlouhé dob ě se Groats op ět objevil na dostihové dráze. Doma samozřejm ě všichni věděli, co b ělouš dokáže, když chce. Ovšem to se bookmaker ům nedoneslo, což stvrzoval i pom ěr sázek dvanáct ku jedné.

7

Na druhé stran ě od chvíle, kdy se David zjevil na panství, přišel George o d ědictví o titul, usedlost, čty ři tisíce akr ů okolní p ůdy, historický h řeb čín a další investice v pozemcích, pr ůmyslu i mezinárodním obchodu sou čet údajn ě činil nejmén ě deset milion ů liber.

Zřejm ě je svatý, uvažoval David, když necítí ani trochu zášti, že mu takové bohatství vyfoukl před nosem.

„Davide, to byla p římo brilantní ukázka jezdeckého umění!“ jásal George. Ze zarudlé tváře sálal obdiv. „Už jsem se bál, že po té srážce padneš, ale tys toho starého troubu naopak rozohnil. Kde jsi vzal tu sílu?“

David pokr čil rameny. „Víš, do formy se snadno dostaneš, když pravideln ě jezdíš dostihy v hrabství Mayo,“ vysv ětloval s lehkým irským p řízvukem.

Několik dalších lidí neznámí i ti, se kterými se p řátelil od prvních úsp ěch ů na anglické p ůdě mu p řišlo blahop řát k vcelku nijak ohromujícímu vít ězství. Bratranec stál vedle, aby i na n ěho dopadl odlesk slávy. „Chceš odvézt dom ů?“ zeptal se, když z ůstali na chvíli o samot ě.

„Ned ělej si starosti. Mám tu svůj v ůz.“

George nep řítomn ě p řikývl. „Škoda, že jsem p řijel z Londýna, jinak jsme mohli jet spolu. Vracíš se po M 27 a potom přes Salisbury?“

Přikývl.

„Tak se m ůžeme setkat u piva na p ůl cesty,“ nabídl bratranec. „V Mere je docela slušný bar.“

„Jist ě. Sejdeme se tam, ale bude mi to chvíli trvat. Chci si promluvit se Samem, než odjede.“

„To nevadí,“ ujistil ho George velkoryse.

David našel Sama Huntera p ři kontrole obou koní přichystaných na cestu dom ů.

8

Sam bude řídit nákladní vůz a do stájí nedojede dřív než hodinu po Davidovi. Chvíli spolu rozmlouvali o klis n ě, na kterou se David cht ěl podívat. Než se rozešli, zeptal se Sam: „Čím jedeš dom ů?“

„Rangeroverem. Mickey jede se mnou.“

„Mickey?“ divil se Sam. „Kdo to je?“

„Stájník od nás občas se sveze na dostihy. O ten dnešní měl velký zájem, a tak jsem se sira Marka zeptal…“ na chvíli zaváhal, „… jestli m ůže jet se mnou. Je mu teprv sedmnáct, ale do koní je blázen. Taky má docela talent pošlu ti ho, až dozraje. Zatím na n ěho musím dohlížet, aby se náhodou nechytil špatné spole čnosti.“

Mickey se potuloval p řed šatnou žokej ů a nadšen ě sledoval známé tváře populárních jezdců, jako by se jednalo o filmové hv ězdy. Oto čil se k p řicházejícímu Davidovi s nezbedným výrazem v chlapecké tváři. „Měl bys m ěř it síly se žokeji své výkonnosti. Potom by se ukázalo, jak jsi dobrej.“

David se zachechtal a chytil mladíka za ucho. „Právě jsem uvažoval, jak by se podobný dostih mohl stát základním kamenem tvé kariéry. Prožitá zkušenost by tě velice rychle odnau čila kou řit,“ konstatoval a zakroutil mu uchem.

„Vzdávám se!“ zakvílel Mickey.

„Tak poj ď. Jdeme na to.“

David si došel do vážnice pro své oblečení a spole čně zamí řili na parkovišt ě. Nastoupili do zbrusu nového rovem s kaštanovou metalízou. Vyrazili sm ěrem na Chichester a M27.

Sir Mark požádal Davida, aby se zastavil v Somersetu. Pot řeboval odborný posudek na jednu klisnu, kterou cht ěl její majitel prodat. Nejednalo se o velkou zajíž ďku. M ěl se na klisn ě

9

jenom projet. V podstat ě šlo o b ěžnou záležitost. T ěšilo ho však, že otec na jeho úsudek dá.

Mickey ho okamžit ě zavalil kupou nadšených otázek. „Řekni mi, kdy jsi za čal uvažovat o vít ězství? Pro č jsi ho nešvihl d řív?“ cht ěl všechno v ědět.

S pochopením pro takové nadšení David odpovídal. M ěl chlapce rád, nebylo na něm nic komplikovaného a navíc nep řijímal slep ě vše, co říkali druzí. P řitom vyr ůstal coby jedináček v rodin ě, kde ho všichni milovali, a p řesto se nenechal rozmazlit.

„I kdybych musel mít puchý ře na zadku, aby se ze mn ě stal žokej, v ůbec by mi to nevadilo,“ nechal se Mickey jednou slyšet. „Ovšem, kdybych m ěl tak bohatého otce jako ty, už bych byl dvojnásobným šampiónem.“

Ve škádlení pokračovali až k dálnici. David se v řízení nového vozu vyžíval, zvykal si na kožené polstrování, čty řreproduktorový CD systém, telefon a další vymoženos ti. V Irsku jezdil prorezlou dodávkou, kde nem ěl ani rádio.

Byl spokojený a vychutnával své osmé vítězství od získání anglické licence. Dumal nad slibnými možnostmi šest i koní, které mu dal otec k dispozici. Do konce dostihové sezony dosáhne určit ě ješt ě dalších úsp ěch ů.

Přemýšlel i o problémech, které ho p řinutily vrátit se do Anglie.

Když se po čátkem září David objevil, sir Mark Tredington, po celý život agnostik, za čal v ěř it ve vyšší moc.

Jako dvanáctiletý mu syn zmizel poté, co mu manželka Henrietta po pádu z koně p ři lovu zem řela. Chlapec byl na matce až nezdrav ě závislý. Dopis s razítkem pošty v Bristolu objas ňoval hloubku jeho zoufalství. Nemohl se vyrovnat s

10

mat činou smrtí ani s neustálou nepřítomností otce. Jak se zdálo, David se jednoduše rozhodl zmizet z domova a navždy .

I p řes intenzivní pátrání se po chlapci nenašla jediná stopa. Policie pro česala každý centimetr pozemku, propátrala každou řeku i jezero a prohledala veškerá skalní zákoutí podél pob řeží neobjevila v ůbec nic.

Trvalo dlouho, než se sir Mark se ztrátou ženy a jediného syna vypo řádal. Těch pár lidí, kteří ho znali, mohlo potvrdit, že se s tím nikdy nesmí řil. Tupá bolest osam ění nezmizela, pouze se časem stala trochu snesiteln ější.

Během posledních sedmi generací p řecházelo dědictví rodiny Tredington ů na prvorozeného syna a sir Mark necht ěl tento vžitý zvyk m ěnit. Po Davidov ě zmizení by zd ědil veškerý majetek George, syn mladšího bratra Peregrina, který sloužil v armádě a jako d ůstojník zahynul p ři st řetnutí s Argentinci v boji o Falklandy v jižním Atlantiku.

George byl v dob ě Davidova zmizení zavalitý šestnáctiletý nemotora a a čkoliv mezi nimi existovala ur čitá podobnost, nevlastnil Davidovu čipernost a sebev ědomí.

Nad ěje na návrat ztraceného syna byly mizivé, a George si stále více uvědomoval sv ůj nový statut. Bral tuto roli vážn ě. Vyšel ze školy s pr ůměrnými známkami, jak dovolovaly jeho schopnosti, a nastoupil u obchodní banky v City. P římo instinktivn ě dokázal odhadnout míru rizika a nyní, ve dvaat řiceti letech, postupoval po slibné cestě k pozici ředitele. Z nejistého mladíka se stal sebev ědomý a prosperující muž, p řipravený na převzetí panství Great Barford.

Sir Mark m ěl dv ě dcery, Lucy a Victorii. O dva roky starší Lucy oslavila dvacáté šesté narozeniny a coby absolventka Královské umělecké školy se už mohla pochlubit dv ěma výstavami. Po matce zd ědila štíhlost i p řim ěř enou výšku. Tmavé vlnité vlasy rámovaly oválný obličej a spadaly až na ramena.

11

Hn ědé o či ležely snad o zlomek milimetru blíž, než je záhodno, a prozrazovaly tak pevnost charakteru p řesto se dala ohodnotit jako kráska. Velice ráda trávila čas na Barfordu, ale nyní žila v malém řadovém domku v londýnském Chelsea.

Victorie milovala kon ě i venkov. Lesk velkom ěsta ji neuspokojoval. Kde vzhled Lucy naprosto zaru čen ě p řitahoval pozornost, jednoduchost její sestry upoutala pouze ob časný zv ědavý pohled. O deset centimetr ů menší, svalnatá od práce ve stáji, s vyzývav ě hranatou bradou. Celkový dojem dopl ňovaly rovné hn ědé vlasy ostříhané nakrátko. Rezolutně odmítala jakýkoliv make-up, šaty či sukni, pokud se opravdu nejednalo o spole čenskou záležitost. B ěžn ě chodila v džínách, bund ě a jezdeckých botách.

K neskrývanému zklamání rodiny se provdala už ve dvaadvaceti za profesionálního žokeje, o n ěkolik let staršího. Jason Dolton byl synem málo placeného pomocníka na farm ě v Somersetu. Bezd ůvodn ě žil v domn ění, že mu život cosi dluží. Pat řil k t ěm, kte ří v ětšinou ztrácejí či prohrávají a nejsou vděč ni ani za ob časný úsp ěch. Krátké zrzavé vlasy a ústa, coby tenká červená linka napříč obli čejem, okamžit ě dávaly cizímu pozorovateli výstrahu, že jde o suchara. Nikdy neje l víc než pár desítek dostih ů v sezon ě a říkalo se o n ěm, že se p řed dostihem dá snadno přesv ědčit ke zm ěně taktiky.

Každý v ěděl, pro č si Victorii vzal: kv ůli dílu z panství, které ji m ělo p řipadnout v ěnem. Sir Mark po čítal s tím, že až George vše zd ědí, rozší ří panství o Braycombe a každá z dcer dostane farmu. Nyní, po ne čekaném objevení Davida, se zdálo, že na toto řešení nedojde.

Sestry zm ěnu svého osudu p řijaly po svém, ovšem Jason něco takového akceptovat nechtěl. Vid ěl ve švagrovi nejen nevítaného a privilegovaného rivala na dostihové dráze, ale též příčinu nenapln ěného snu o vlastní farm ě, s níž najisto po čítal.

12

Victorie nechápala, proč manžel tak urputn ě Davida nenávidí, a proto se k bratrovi chovala zvlášť laskav ě, čímž p řilévala ještě víc oleje do ohn ě.

Ačkoliv sestry velice brzo roztály díky Davidovu šarmu i um ění zacházet s koňmi, p řesto tu zela nep řekonatelná trhlina patnácti let, která se nemohla zajizvit.

Rangerover se v zesilujícím dešti probojoval k dálnici. David mrkl na Mickeyho, který usnul vedle na seda čce. St ěra če usilovn ě pracovaly a sv ětla pronikala ponurou tmou. P ředstavil si p řijetí na usedlosti spokojeného sira Marka a Victorii, tichý souhlas Lucy i zdráhavé, až strohé blahopřání od Susan Butleyové, otcovy sekretářky, která život rodiny ovliv ňovala, a č do ní nepat řila.

I když za čala svou kariéru na druhém konci sociálního žeb říčku, vlastnila Susan sebed ůvěru p říslušející dívkám z privilegovaného prostředí. Davida neustále přitahovala síla její osobnosti i atraktivní vzhled. Susanin otec Ivor byl kdysi uznávaným stájníkem v barfordském hřeb čín ě, avšak zmizel záhy poté, co ho manželka s dcerou před čtrnácti léty opustila. Tredingtonovi však nezam ěstnávali slečnu Butleyovou z lítosti nad jejím osudem, jejich život nutn ě pot řeboval jakousi protiváhu. Susan byla inteligentní, m ěla organiza ční schopnosti a navíc projevovala oddanost a v ěrnost Barfordu. Možná i proto byla jedinou osobou, s výjimkou Jasona, která nechtěla akceptovat Davida.

„Jsi mizerný podvodník,“ obvinila ho mezi čty řma o čima brzy poté, co se objevil. Když ji požádal o objasnění, oto čila se k n ěmu zády a odešla. Vzniklé nepřátelství uplynulé týdny nijak nezmírnily. Naprosto jasn ě dávala najevo svou ned ůvěru a zároveň neuznávala žádné motivy ke kroku, který ud ělal.

13

Dálnice M27 na okraji Portsmouthu se koupala v nažloutlém sv ětle sodíkových výbojek. David p řejel do rychlejšího pruhu a trochu se uvolnil. Rangerover se hnal sto čty řicítkou, silnici pod sebou jako by p římo hltal. David se lehce dotýkal volantu a v rytmu hudby na n ěj poklepával prsty. Naklonil se, aby zesílil zvuk sterea a p řehlušil svišt ění v ětru. Jen na okamžik se podíval stranou, p řesto se mu v zorném poli cosi mihlo. A v tom ho zachvátil děs. Necht ěl uv ěř it vlastním o čím. Shora z mostu nadúrov ňového p řejezdu u Farehamu padal černý trám.

Podv ědom ě strhl volant vlevo a v témž zlomku vte řiny dupl na brzdu. Pneumatiky je čely, jak se guma propalovala vrstvou vody do asfaltu.

David za řval a o čima hr ůzou rozev řenýma sledoval padající předm ět. Ten se odrazil a vlet ěl mu do cesty. Pravé p řední kolo zavadilo o p řekážku a nárazem se automobil divoce roztančil. Rychlou piruetou se p řehnal p řed nákladní vůz jedoucí v pomalém pruhu a neovladateln ě se řítil k mostnímu pilí ři.

Řidi č v šoku ztuhl. Na pádícím koni mohl promýšlet n ěkolik variant, jak řešit krizi, ale tady ne. Betonový sloup se blížil, zbývaly jen metry. Jako magnet v ůz p řitahoval, a David v ěděl, že neexistuje absolutn ě nic, co by mohl ud ělat.

Vytáhl poslední trumf z rukávu. „Bože,“ vydechl instinktivn ě, „odpus ť mi a zachra ň nás.“

Automobil narazil do betonu. P řední část karoserie se se sk říp ěním poddávala drsnému materiálu, vůz se d řel dlouhých deset metr ů po pilí ři, dokud nenarazil na vy čnívající vzp ěru.

Levá strana auta se začala bortit.

Zlomený sloupek karoserie se zm ěnil v rozeklaný hrot kopí ve zbra ň, která prorazila hruď vyd ěšeného spolujezdce.

Ozvalo se hr ůzné zavytí a v ůz vyst řelený jako raketa p řelet ěl tvrdou krajnici a padl na st řechu do m ělké prohlubn ě. Setrva čná

14

síla ho však z tohoto lože vyzdvihla, donutila k po slednímu přemetu a teprve potom dosedl opět na kola.

Motor ztichl a výpary benzinu vyplnily prostor rozm a čkané plechové krabice, v níž omámený řidi č strnule sed ěl p řipoutaný bezpe čnostními pásy.

Následné ticho přerušovalo pouze sy čení páry, ve kterou se měnila voda vytékající z prasklého chladiče na rozpálený blok motoru.

David zamrkal, nervózn ě naslouchal, dezorientovaný, neochotný uv ěř it.

Zvedl hlavu, dotkl se promáčklé střechy, pohnul krkem, posunul nohy a uv ědomil si, že pokud nemá jiné zranění, je aspo ň naživu. Ve strašideln ě oranžovém nádechu dálni čního osv ětlení se podíval na ztichlou postavu vedle sebe.

Mickey nehybn ě sed ěl v hromad ě rozsypaného skla, bledý, oči otev řené, hru ď zkrvavená, p řibitý k op ěradlu sedadla.

Dlouho se David nemohl pohnout, ochrnutý nutností absorbovat onu d ěsivou podívanou na chlapcovu smrt.

Té noci spánek nepřicházel. Octl se v portsmouthské nemocnici a vybavoval si pouze n ěkolik okamžik ů, kdy se probral z bezv ědomí a hovo řil s posádkou ambulance, doktory a policisty. V ětšinou reagoval pouze jednoslabi čně či pohybem hlavy. T ěžko vnímal a chápal to, co bylo řečeno. Vše mu zahaloval i blokoval neustále se vracející obraz chlapcova znetvo řeného těla. Poda řilo se mu však požádat policistu, aby zavolal siru Markovi a řekl mu, co se Mickeymu stalo.

Kone čně v úterý ráno otev řel o či do šedého svítání. V hlavě mu dun ělo, jako by strávil noc pitím podomácku pálené whisky. Ovšem obraz mrtvého chlapce ho stále pronásledoval.

15

Zamrkal, aby vidinu odehnal, a o čima p řejel po vybavení nemocni čního pokoje. Pohnul se. Uv ědomil si, že se mu nic nestalo, možná jedna dv ě od řeniny. Také povídali cosi o prodlouženém šoku, ale kv ůli tomu nemusí z ůstávat v nemocnici.

Svlékl si nemocniční pyžamo. Pomalu, mechanicky si natáhl béžové džíny a kostkovanou košili, kterou m ěl na sob ě předešlou noc. Vtom se objevila zdravotní sestra a pokárala ho, že vstává před kone čným vyšet řením. Ujistil ji, že mu nic neschází. Snídani odmítl. Chtěl se zeptat na Mickeyho, ale nebyl k tomu d ůvod, odpov ěď dob ře znal.

Zatelefonoval na usedlost. Ozvala se Victorie. Z jejího hlasu mohl vycítit úlevu, že je naživu, ale to nijak neovlivnilo zármutek ze smrti stájníka. Otec i George, informovala ho, už za ním jedou.

Během čekání se objevil policista, který potřeboval sepsat podrobn ější zprávu o no čním incidentu.

Zdálo se, že Davida nikdo neviní. Z mostu totiž spadl starý železni ční pražec, který sjel z korby projížd ějícího nákladního auta. Dalších šest pražc ů našli na most ě, ovšem po aut ě se slehla zem. Nájezd se moc nepoužívá a žádní svědkové se zatím nep řihlásili.

Sir Mark dorazil krátce po Georgeovi a pohnutím nemohl promluvit. Zato bratranec p řekypoval p řemírou soucitu.

„Práv ě jsem vid ěl tv ůj teréňák. Je neuvěř itelné, žes to přežil,“ konstatoval a vrt ěl hlavou.

„Přál bych si nebýt.“

George to ignoroval. „Hned jsem tušil n ějaký problém, když ses neobjevil v baru. Teprve doma jsem se dozv ěděl, k čemu došlo. Jinak bych ur čit ě hned p řišel. Te ď si musíš odpo činout, já se postarám o ostatní. Mickeyho rodiče už také p řijeli.

16

Pochybuju, že se s tím kdy vyrovnají. Zajdu za nimi a zjistím, v čem jim mohu pomoct.“

Vyklouzl ven a zanechal sira Marka samotného. Díval na syna ustaraným pohledem, ve tvá ři ztrhaný výraz po bezesné noci.

„Nedokážu ani vyjádřit, jak jsem š ťastný, žes nezahynul, Davide,“ prohlásil chraptiv ě.

Ten chvíli ml čel. „Mrzí m ě to,“ nakonec vyhrkl.

„Proboha, co t ě mrzí?“

„Je mi hrozn ě líto, že Mickey um řel.“

Otec nereagoval. Vstal. „Poslyš, promi ň, ale nesnáším špitály. P ředpokládal jsem, že si tě tu nechají déle, ale jak vidím, jsi v po řádku. Pojedu dom ů a tebe p řiveze George.“

I když se to Davidovi nezamlouvalo, nesnažil se otc e zdržet. Díval se za ním, jak odchází svým charakteristickým krokem, a byl vd ěč ný za starostlivost.

Veškeré detaily spojené s převozem Mickeyho t ěla do Devonu zorganizoval George spolu s chlapcovými rodi či. Ti odjeli, aniž by Davida navštívili.

Z nemocnice ho propustili p řed polednem. Pohodln ě se usadil do sedadla spolujezdce v bratrancov ě voze a vyrazili na vrakovišt ě, kam rover odtáhli.

Ml čky si prohlíželi zdeformovaný v ůz a ani jeden z nich nebyl schopný podívat se na zakrvácený prasklý slou pek. P ři odchodu George tiše poznamenal: „Je to opravdu veli kánské št ěstí vyváznout živý.“

David provinile p řikývl, jako by za to mohl, že p řežil.

„Št ěstí v nešt ěstí,“ pokra čoval bratranec. „Pravd ěpodobnost vyváznutí z takovéto nehody musí být v pom ěru n ěkolika milion ů ku jedné. Doufejme, že chytí toho bastarda, který vezl ty pražce.“

17

David op ět p řikývl a uvažoval o té pravd ěpodobnosti. Náhle, bez jakéhokoliv jasného důvodu, si vzpomn ěl na setkání s mužem jménem Emmot MacClancy v Newbury minulou sobotu. Vytanula mu na mysli sklí čená atmosféra, kterou malý Ir kolem sebe ší řil, i jeho pomstychtivé o či. Co když nešlo o nehodu? Co když MacClancy skute čně mínil svá slova vážn ě? Ale nevypadal na to, že by fyzicky a organiza čně byl schopen svou hrozbu

vyplnit jenže… George m

ěl pravdu. Pravd ěpodobnost

vyváznutí z takové nehody je opravdu několik milion ů, možná i

stovek milion ů ku jedné.

Policii však o MacClancym říct nem ůže, protože by se výslech za čal ubírat naprosto jiným sm

Mickeymu nijak nepomohlo.

ěrem, což by ani

čima sjel nahoru a

Jen s p řemáháním se podíval na čerstv ě poškrábaný beton mostního pilí ře, který cestou míjeli. O

uvažoval, jak je zvláštní, že právě v tu chvíli a p řesn ě na tohle místo sjela z nákladního auta část nákladu…

Přijeli dom ů t ěsn ě p řed t řetí. David bratrance požádal, aby zastavil ve vsi. Celý ztuhlý vystoupil z auta. Zhru ba v ěděl, kde Mickey Thatcher bydlí, ale rad ěji zašel na poštu pro p řesnou adresu. Stará paní poštmistrová jenom smutně vrt ěla hlavou. Vzpomínala na Mickeyho, když byl ješt ě malý: „Jist ě jste ho tu vídal, když jste sem chodil na zmrzlinu.“

Přikývl. „Je to hrozné. Takový správný kluk, a jak to užil stát

se žokejem!“

„A jejich jediné dít ě.“

David urazil tém ěř sto metr ů, než stanul p řed domkem Mickeyho rodi čů . Otev řela mu paní Thatcherová. V očích m ěla slzy a prázdnotu. Ztrátou syna zestárla o celých deset let. Nap řed nemluvila, jako by cht ěla Davida obvinit za hr ůznou nehodu. Ale dokázala se udržet, v ěděla, že by to nebylo fér.

18

„Můžu dál?“ vydechl.

Přikývla, otev řela dve ře doko řán a uvedla ho do malé místnosti v p řední části domu.

Její manžel, mechanik místní autoopravny, sed ěl na jednom z ošoupaných k řesel s hlavou v dlaních. Když David vstoupil, vzhlédl a v ůbec se nesnažil zakrýt slzy stékající po na červenalých tvá řích.

David p řešel k n ěmu a položil mu ruku na rameno. „Jel jsem rovnou sem,“ za čal, „abych vám řekl, že jsem z toho zoufalý. Asi litujete, že se mnou jel na dostihy…“

Pan Thatcher zavrt ěl hlavou. „Stejn ě by mu v tom nic nezabránilo. A rozhodně to není vaše vina, v žádném p řípad ě,“ prohlásil velkoryse. „Určit ě m ěl radost, když na vlastní o či vid ěl Groatsovo vít ězství,“ muž sehnul hlavu a ramena se mu roztřásla.

„Byl moc š ťastný, to vím,“ zareagoval David. „Jestli je n ěco, co bych mohl ud ělat…“ pokra čoval, a čkoliv dob ře v ěděl, že neexistuje nic, čím by on či kdokoliv jiný mohl n ějak zmírnit hloubku jejich žalu. P ři odchodu p řemítal nad podivnou hrou osudu. Sir Mark Tredington získal zp ět svého syna, a výsledkem je smrt syna Thatcherových.

Gleorge ho dovezl poslední kilometr k usedlosti a David se automaticky p řipravil na setkání s celou rodinou.

Vjeli hlavní bránou do parku obklopujícího usedlost. Robustní staré duby se právě chystaly shodit své zahn ědlé listy.

Tém ěř p ůl kilometru dlouhá příjezdová cesta se stočila doprava. P řed o čima jim vyvstala stavba v jednoduchém klasickém slohu osmnáctého století, symetricky obložená červeným pískovcem. Nenápadná krása tohoto místa vzbuzovala v Davidovi pocit št ěstí. Ješt ě se pln ě nevyrovnal s tím, že

19

jednoho dne bude pat řit jemu. V této chvíli mu ale podobné myšlenky byly na hony vzdálené.

George zastavil p řed zadním vchodem. „Ur čit ě se budeš chtít sejít s rodinou beze mn ě. Objevím se pozd ěji.“

Za to mu byl vd ěč ný. Vešel do domu a podíval se do kuchyn ě. Lucy zdvihla o či od seznamu v ěcí na papíru, nad kterým cosi probírala s hospodyní.

Tvářila se p řív ětiv ě. Vyšla mu naproti s rozev řenou náručí. „Chudáčku Davide. To je úd ěsné, co se stalo. A malý Mickey, je to vážn ě hrozné nešt ěstí,“ p řivítala ho objetím.

„Práv ě jdu od jeho rodi čů ,“ poznamenal smutn ě. „Ti se z toho nevzpamatují. Bože, je mi tak hrozn ě.“

„Nebu ď bláhový. Nebyla to tvoje chyba. Proboha, jak m ůže železni ční pražec jen tak spadnout z mostu?“

Kdesi v mysli však tém ěř zahlédl, jak ho MacClancy postrkuje.

„Opravdu nevím. Možná jsem jel moc rychle, t řeba se tomu dalo zabránit. Každopádně nesu vinu.“

„Skute čně nechápu, jak se m ůžete takhle obvi ňovat, pane Davide,“ přidala se hospodyn ě Rogersová. „Byla to naprosto jasn ě neš ťastná náhoda.“

Zavrt ěl rezignovan ě hlavou. „Kdyby se mnou nejel na dosti hy, ti lidé by stále měli syna s tím se nedá nijak polemizovat.“

„Mám dojem, že otec je v knihovn ě a čeká na tebe,“ zarazila ho Lucy.

„Dob ře, už jdu.“

S hlavou sehnutou prošel dve řmi do haly a po vyblýskané dubové podlaze vyrazil ke knihovn ě. Sir Mark Tredington se na něho usmál, vstal a vzal ho kolem ramen.

„Díkybohu, že jsi zase zpátky a nic se ti nestalo,“ vydechl rozechv ěle. „Vypadáš mnohem lépe než ráno. Máš nějaká zran ění?“

20

„Od řeniny a zhmožd ěninu od volantu, to je všechno. Mnohem mí ň, než bych si zasloužil. Bohužel Mickey je mrtvý a tere ňák odepsaný.“

„Osud toho chlapce je doopravdy úd ěsný. P řitom m ěl p řed sebou hezkou budoucnost. Ale s autem si ned ělej starosti. Posa ď se, n ěco ti naleju.“ Přešel k malému baru, odkud vzal whisky a sklenice. „Mimochodem, necht ěl jsem se t ě na to ptát v nemocnici. Kontrolovala t ě policie na alkohol?“

David vzal sklenici a posadil se. P řikývl. „Ano, ale vcelku nic nenašli. Jen jsem si p řiťukl šampa ňským s Georgem.“

„To se mi ulevilo. Když jsem s ním v noci mluvil, m ěl jsem dojem, že jste oslavovali,“ krátce se zasmál. „A vidíš kv ůli tomu dramatu jsem ti ješt ě ani neblahop řál k vítězství. Sledoval jsem dostih v televizi. Bylo úžasné, jak jsi toho starého lenocha vedl. V jedné chvíli vypadal, jako by chtěl hodit ru čník do ringu.“

„Příšt ě asi bude chtít víc p řemlouvat. Tentokrát ale vyhrál, a to je hlavní.“

Mezitím se v místnosti objevila Victorie a nadšen ě přizvukovala: „Groats si vedl perfektn ě, vi ď?“ Nedokázala zakrýt své priority. M ěkce hn ědé o či jí radostí p římo zářily. „Škoda, že jsem to nemohla vid ět na vlastní o či,“ dodala s láskou. Asistovala totiž p ři Groatsov ě narození.

„Jo, šel perfektn ě,“ zabru čel David.

„Ach, strašné,“ zarazila se. „Je to hrozné, já mluvím o koni, a p řitom Mickey p řišel o život. Chudák Mickey. Ale ty jsi v po řádku,“ dodala rychle.

Otec ho uchránil dalších dotazů s tím, že jí všechny podrobnosti vylí čí sám. „Musím zajít k Thatcherovým, za řídit nějaké formality. Možná bys m ěl jít se mnou, Davide.“

„Už jsem u nich byl.“

21

Sir Mark se zatvářil spokojen ě. „To je dob ře,“ poplácal ho po rameni. „Správn ě!“

David uvažoval o otcov ě pochvale, když krá čel do vesnice. Slabé podzimní slunce ob čas proniklo mezi mraky. Vítr si pohrával se suchým listím a rackové ve vzduchu pokřikovali, jakoby sout ěžili s krákáním vran. Pohled na nehostinné a zvln ěné kontury Exmoorské vrchoviny mu připomn ěly život v Mayo, kam se jeho mysl po řád vracela.

Ve vsi našel sešlou červenou telefonní budku. Už si promyslel, co sd ělí Johnnymu Hendersonovi, podrobnosti mu však vysv ětlí až z o čí do o čí. Vyto čil londýnské číslo. Dvakrát se mu ozval obsazovací tón a když pak zaslechl John nyho hlas, pochopil, že nebude snadné ho p řesv ědčit.

„Cht ěl bych si s tebou promluvit,“ za čal.

„O tom, co se stalo v čera?“

„Co si o tom myslíš?“

„Vyskytly se n ějaké problémy?“

„Ješt ě ne, ale ur čit ě se objeví.“

„Taková možnost tu je vždycky,“ poznamenal Johnny a dovolil proniknout vzrušení do jinak siln ě kontrolovaného hlasu. „Tak dob ře. Sejdeme se v Lynmouthu zítra ve čer. Cht ěl jsem stejn ě p řijet za Lucy. Takže v sedm v Anchoru.“

Za čty řiadvacet hodin, pomyslel si David. Doufal, že do té doby už bude mít ve všem jasno.

„Výborn ě.“

„Hlavn ě se snaž dorazit v čas.“

Zav ěsil a chvíli tiše stál, jako by v duchu pokračoval v konverzaci. Teprve potom otev řel dve ře zatuchlé kabinky a vyrazil dom ů.

22

Johnny Henderson sed ěl na barové židli hotelu Anchor. Dlouhé nohy m ěl natažené p řed sebou, na sob ě deset let starý tvídový oblek. Nedbalá elegance mohla prozrazovat jak nezanedbatelný majetek, tak nastupující chudobu.

Vypadal jako klasicky dobrácký typ, vybledlé vlasy a jasn ě modré o či. K v ětší sebejistot ě mu scházelo jenom lepší finan ční zázemí. Ve třiceti letech na n ěm t ěžké popíjení a minimální pohyb zanechaly stopy. Fyzické opotřebení tak p řevýšilo přirozený šarm, s nímž se stav ěl sv ětu.

Pronikl však mezi obdivovatele koní, by ť o koních p říliš nev ěděl. Mnohem líp znal jejich majitele, což mu p řilákalo první klienty. Stával se víc a více závislý na nevypo čitatelných zdrojích p říjm ů ze sázení a ob časné získání vysoce kvalitní informace ho zachránilo od krutého pádu až na dno. A ženy, objekt jeho nejžhav ějšího zájmu, požadovaly v ětší pozornosti než jen dobrý výkon v posteli.

Úsm ěv, s kterým Johnny na ve řejnosti šet řil, nyní zam ěř il na barmanku. Právě se smála jedné z jeho historek. Všichni v Anchoru ho totiž znali coby kmot řence sira Marka a dost si ho oblíbili.

V tomto malém hotelu už n ěkolikrát přespal p ři svém neustálém nadbíhání Lucy Tredingtoné, jí ovšem tvrdil, že jde za jakýmsi místním trenérem či potenciálním vlastníkem.

Když David vešel, Johnny stále ješt ě flirtoval s barmankou. „Nazdar Davide. Dáš si pivo a potom se podíváme na toho kon ě,“ zdravil ho srde čně, i když se tak necítil.

„Jist ě, díky Johnny, ale dám si irské. Pořád jsem si ještě nezvykl na to vaše anglické.“

Po dvaceti minutách vyšli ven a Johnny přestal skrývat nervozitu. „Pojedeme mým autem k v řesovišti.“

Zapadli do staršího BMW a tém ěř nemluvili. Projeli úzkou uli čkou ven do plání. Johnny věděl, co Davida tíží. Tu hru hráli

23

spolu. Zpomalil, projel ostrou zatáčkou a podíval se na spole čníka. „Do háje, v čem je problém?“

„Chci zrušit dohodu,“ zabru čel David. „Už to p řesáhlo všechny meze. Mickeyho v čera zabili místo m ě.“

„Vzpamatuj se!“

„Myslím, že to n ěkdo naplánoval a čekal tam na most ě.“

„Neblázni. Pro č by to kdo d ělal?“

„Nemám tušení, ale mohl to být t řeba Emmot MacClancy.“

„MacClancy? To je ten chlapík, co se s tebou onehdy bavil v Newbury?“

„Jo.“

„Pro č by t ě cht ěl zabít?“

„Nevím.“

„Ví n ěco o tom, cos d ělal v Irsku?“

„To už v ůbec nevím. Ale zdál se mi sebejistý. Samoz řejm ě jsem ho oblafnul a vysv ětlil mu, že to všechno jsou kecy. N ěco však ur čit ě ví.“

„Pokud ano, tak by se z tebe snažil vytáhnout prachy, což by se mu nepoda řilo, kdybys um řel. Kdo to vůbec je?“

„Prý pochází z hrabství Mayo. Jinak fakt nevím, o koho se jedná ovšem nem ůžu riskovat, že se to tu provalí.“

Severozápadní vítr foukal od Bristolského kanálu a řinášel p černé mraky plné vody. Obří kapky za čaly bušit do st řechy vozu, zaparkovaného p řed vchodem do opušt ěné stodoly na severní stran ě v řesovišt ě.

Johnny si zapálil cigaretu a snažil se zakrýt pocit marnosti. Davida vinit nemohl. Vždycky existovala šance, že s e n ěkdo někde z ni čeho nic objeví a ukáže na n ě prstem.

Zhluboka potáhl.

„Ujistil jsi m ě, že v Londýn ě nikdo nev ěděl, že jsi odešel do Irska. Jak si t ě ten chlap mohl spojit s dvanáctiletým klukem, kterým jsi tenkrát byl?“

24

„Bůhví ovšem podle toho, co říkal, ví až zatracen ě dob ře, o co jde.“

„Je to prevít, a to se musí stát zrovna te ď, když všechno tak perfektn ě klapalo.“

„Zapomn ěl jsi na to hlavní, Johnny! Že zem řelo dít ě, naprosto nevinné dítě.“

„Za to jsi ale nemohl.“

„Bohužel ano. Pokud se m ě n ěkdo snažil zabít nebo varovat či cokoli, bylo to kv ůli tomu, co jsem ud ělal z toho se nedá uniknout.“

Johnny chvíli neodpovídal. N ěkolikrát zašlukoval. „Podívej,“ nakonec promluvil, „te ď nemá cenu si hrát na poctivce. Umíš si p ředstavit, jak by otcem ot řáslo, kdyby tě zatkli. Po tvém návratu úplně omládl. Tak spokojeného jsem ho už léta nevid ěl.“

I tohle David chápal. „Dob ře, nap řed odkryjeme karty toho MacClancyho a zjistíme, jak na tom jsme. Možná nás nebude tolik stát, zavřít mu hubu, pokud opravdu n ěco odhalil,“ rozhodl se rychle a doufal, že u toho z ůstane. „Vid ěl jsi ho v Newbury. Poznal bys ho znovu?“

„Samoz řejm ě,“ přikývl uklidn ěný Henderson.

„Musíš se motat kolem dostih ů, dokud ho neuvidíš. Pak vypátráš, kde bydlí.“

„Co mám d ělat potom?“

„Nestarej se, jenom zjisti jeho bydlišt ě. To ostatní nech na mn ě.“

25

2

V domku na farm ě, kde bydlel od svého návratu, David ležel, ale nespal. Tma zvýšila pocit viny a smutku, které se za denního sv ětla zdály docela únosné. Nemohl se zbavit myšlenky na t ělo přibité k sedačce…

Unaven trýzní sáhl po vypína či lampi čky na no čním stolku a rozsvítil. Sedl si, op řel se o d řev ěné čelo postele a kolena p řitáhl k brad ě. Byl skute čně p říčinou Mickeyho smrti? Možná mají pravdu ti, kte ří mluví o neš ťastné náhodě.

Hřejivé sv ětlo žárovky ho uklid ňovalo, a proto za čal uvažovat víc racionáln ě. Ale stále si nebyl jistý. Teprve pár hodin p řed svítáním sklouzl na matraci a usnul.

Vzbudila ho Victorie zvonkem u domovních dve ří.

Rozespalý sešel po schodech dol ů, aby jí otev řel.

„Bože, vypadáš hrozn ě. Cos d ělal v noci?“

Polkl a m ěl dojem, že má snad knedlík v krku. První snaha o odpov ěď vyzn ěla jako zakrákání. „Nic, co by stálo za řeč.“

Sestra ho trochu politovala a vešla. „Asi jsi zapom n ěl, že jedeme k Samovi. Jestli sebou nepohneš, p řijedeš pozd ě i na druhý lot. Jason už ur čit ě první odjel.“

David zaúp ěl a zasunul úvahy z prošlé noci do pozadí. Tohle ráno m ěl jet Deep Mischiefa, jednoho z Tredingtonových kon í přihlášených na Zlatý pohár. První dostih na tom valachovi jel v Newbury minulou sobotu a skon čil druhý. Kdyby znal dráhu, snadno by vyhrál. M ěl absolutní jistotu, že Deep Mischief je tím nejlepším kon ěm, jakého kdy jel.

26

„Dob ře že ses objevila. Zapomn ěl jsem si nastavit budík. Mohla bys mi ud ělat kávu, než se obléknu a proženu žiletku po

obli čeji?“

„Jist ě,“ usmála se Victorie a p řešla do uklizené malé

farmářské kuchyn ě.

Po chvíli už sed ěl za volantem otcova mercedesu a překonával vzdálenost padesáti kilometrů k Samu Hunterovi. Op ět musel silou v ůle potla čovat p ředstavy z hr ůzné noci a zároveň reagovat na št ěbetající sestru. Ona však jeho stav záhy

post řehla.

„Jsi n ějak nesv ůj,“ poznamenala. „Promi ň, jestli jsem se t ě dotkla. Mám jenom radost, že si m ůžu povídat o koních a obzvlášť s bratrem, ze kterého se stala hv ězda mezi žokeji.“

„Ne řekl bych, že hv ězda je to správné slovo.“

„Však budeš, až vyhraješ Hennessy.“

Měla pravdu, alespo ň pokud se jedná o amatérského jezdce, i

když podobný výsledek by rozhodn

ě zhoršil už tak špatné vtahy ě nadšený je i Jason,“

se švagrem. „Nemyslím, že stejn

zauvažoval. „ Řekl mi, že toho kon ě m ěl jet on, než jsem se

oblevil.“

Victorie vyhlédla oknem na zamlžené pláně Somersetu. „Nevím, pro č to povídal. Táta mu nic podobného neslíbil.“ Oto čila se sklí čen ě na bratra. „Vážn ě m ě mrzí, jak se k tob ě

chová.“

David pokr čil rameny. „Dá se to pochopit. Pravd ěpodobn ě mu jde o tebe. Nejspíš v n ěm zako řenila p ředstava jakéhosi podvodu spáchaného na tobě p řece jenom jste vy dv ě mohly zd ědit víc, kdyby m ě rodina natrvalo odepsala.“

„To není pravda, Davide. Vždycky jsem v ěř ila, že se vrátíš. A rozhodn ě to není podíl z panství, co nutí Jasona se k tob ě takhle chovat. Manželovu zlobu vyvolávají spíš tvá vít ězství.

27

Takže pokud vyhraješ Hennessy, bude šílet. P řála bych si, aby si kone čně uv ědomil, že pat ří k naší rodin ě, a byl trochu loajální.“

Když se řidi č na n ěkolik kilometr ů odml čel, zašeptala: „Odpus ť mi to neustálé žvatlání. Mám totiž dojem, že t ě po řád trápí Mickeyho smrt.“

„Máš pravdu.“

Pohlédla na bratra, zaražená tónem jeho hlasu. Nepařila t však k t ěm, kte ří by ho k podrobn ějšímu vyznání nutili. „Tak dob ře. Už ml čím.“

Stájníci Sama Huntera m ěli Davida rádi. Mluvil jejich řečí a získal si respekt jízdou na t ěch nejlstiv ějších koních, které tu měli. O Deep Mischiefovi bylo známo, že shazuje jezdce ve cvalu, ale dosud nikdo lepší než David ho nejel.

To ráno v jejich hovoru dominovaly okolnosti Mickeyho smrti. Stájníci rozhodně Davida neobvi ňovali, ale všichni cht ěli dopodrobna v ědět, jak se to mohlo stát, jak m ůže železni ční pražec čirou náhodou spadnout z mostu.

Někte ří nazna čovali, že se tak mohli bavit na cizí ú čet puber ťáci. David tudíž za čal uvažovat i o této variantě. Rozhodn ě by se cítil líp, kdyby tomu tak bylo.

Deep Mischief vyrazil v plné síle na dráhu táhnoucí se po nízkém h řebenu nad Parrett River. Neustále se pokoušel otestovat jistotu jezdce, p řipravený na vyhození či prudký skok kup ředu. David však veškeré signály registroval a pevným stiskem už dop ředu zví ře varoval. Hlubokým usazením v sedle dokazoval, že si je v ědom, co se koni honí hlavou.

Sam ho dal dohromady s budoucí hv ězdou své stáje.

„Nep řepínej ho. Až budeš mít pocit, že na n ěho doléhá únava, drž mu hlavu vzh ůru. Tohle je první tvrdší práce od Newbury,“ volal za nimi.

28

Nemusel se obávat, že kon ě unaví. Deep Mischief sice nebyl tak rychlý jako druhý k ůň , ale p ři svém tempu se unavit nedal. Zaostával o čty ři délky, které získal soupeř po sedmi furlonzích, ovšem na konci se mu poda řilo tento náskok zredukovat na pouhou polovinu délky. Mít jen o kousek delší dráhu, mohli klidn ě vyhrát, uvažoval David. A když povrch p ři Hennessy zůstane stejn ě m ěkký čeká je tvrdá dřina, ale tenhle k ůň bude ve svém živlu.

Vraceli se ke stájím. Noční m ůra ho te ď zavalila plnou silou. Sesko čil, hodil ot ěže stájníkovi a rychle odešel k mercedesu. V tiché samotě vozu vyto čil číslo policejní stanice v Portsmouthu.

Po n ěkolika zoufale dlouhých minutách mohl kone čně promluvit s konstáblem, který vedl tento p řípad coby smrtelnou nehodu.

„Ne, nemáme nic nového, pane. Sice jsme vyzvali případné sv ědky z mostu, ale zatím se nikdo nep řihlásil.“

„Prob ůh, p řece musí existovat osoba, která viděla náklaďák s hromadou pražc ů na korb ě?“

„Bu ďte bez starosti, pane,“ chladn ě odpov ěděl policista. „Děláme vše, co je v našich silách, abychom vypátrali, kdo nese odpov ědnost. T řeba to nakonec budeme kvalifikovat jako trestuhodnou nedbalost s následkem smrtelného zranění. Pokud budeme potřebovat s vámi mluvit, nebo něco nového zjistíme, dáme vám vědět.“

Johnny Henderson stál na nástupišti železniční stanice závodiště v Ascotu, ruce zabo řené do kapes dlouhého hnědého kabátu. Když tenkrát v Newbury poprvé uviděl MacClancyho, okamžit ě si povšiml charakteristických znak ů, jež mívají pravidelní návštěvníci dostih ů. Pat řil k t ěm, kte ří cestují od jedné dostihové dráhy ke druhé a u nichž vyhrané sázky hrály bezvýznamnou roli. Johnny stejn ě pot řeboval navštívit Ascot

29

kv ůli svému klientovi, a tak dorazil d řív, aby Ira zastihl hned po příchodu.

Odhadl správně, že MacClancy p řijede vlakem. Sestoupil po sch ůdkách ze zakouřeného vagonu a kráčel po nástupišti ve skupin ě sázka řů mí řících k cest ě na závodišt ě. V podpaží nesl poma čkaný Sporting Life. Johnny si zjistil na jízdním řádu odjezdy vlak ů do londýnského Waterloo a hned ho následoval.

Zbytek odpoledne strávil klábosením s přáteli a klienty. Na stanici odešel v dob ě, kdy m ěl odjet první vlak do Londýna. MacClancy ho vcelku nep řekvapil, když dorazil až k druhému vlaku o dvacet minut pozd ěji. Johnny nastoupil do téhož vagonu, ale z druhého konce.

Ve Waterloo mezi nimi udržovala odstup skupina zasmušilých sázka řů , a tak ho mohl následovat až do stanice Angel v Islingtonu. Odtud p řešel MacClancy pár stovek metrů k velkému baru, kde se usadil a objednal whisky. Evidentn ě probíral výsledek pracovního dne.

Johnny si rovn ěž objednal nápoj. Doufal, že se tu dlouho nezdrží, protože si na ve čer sjednal sch ůzku s dívkou pracující za p řepážkou v auk ční síni Christie’s vypadalo to nad ějn ě. Znechucen ě pohlédl na hodinky, když se MacClancy prodíral k pultu pro další whisky.

Rychle se p řesunul k místu, které Ir p řed chvílí opustil a kde nechal Sporting Life. Honem p ředstíral četbu.

„Hele, ty sou moje,“ zasy čel MacClancy.

„Ach, promi ňte. Myslel jsem, že je tu n ěkdo odložil.“

„Depak,“ zazubil se Ir, uklidn ěný v řelostí Johnnovy omluvy. „Beru si je domu a všechny výsledky zapisuju do seš itu.“

Johnny noviny hezky složil a p řesunul k majiteli, který práv ě dosedl. „Byl jste dnes na dostizích?“

„Jasn ě.“

„A jak vám to šlo?“

30

„Ušlo to.“

„Jel David Tredington vít ěze?“

MacClancyho rozt ěkaná malá očka se na zv ědavce up řela jako na ko řist. „Pro č se ptáš?“

„Sleduju ho. Jezdí dob ře.“

„Aby ne, s tím p ůvodem dneska ale nejel.“

„Aha. Ješt ě jsem nem ěl ani čas se podívat na výsledky. Vsadil jste na vít ěze nebo na dva?“ Ir ml čky p řikývl.

„Včera jsem si taky vsadil, ale…“ výrazem obli čeje Johnny nazna čil špatný výsledek. „Nevíte o n ěč em zajímavém na zítřek v Kemptonu?“

MacClancy ožil. „Dyž zaplatíš drink, povim méno kon ě.“

„Opravdu?“ nazna čil Johnny tak nebývalé št ěstí. „Co si dáš?“

„Velkou whisky.“

Johnny pro ni sko čil a jednu vzal pro sebe. Nezbylo než odepsat nad ějný ve čer s dívkou a vrhnout se do povídání o koních. Poda řilo se mu vytáhnout i několik detail ů z Irova soukromí.

Narodil se v hrabství Mayo, což vypátral i David. Ale s výjimkou nedávné návštěvy žil v Londýn ě dlouhých t řicet let.

Necht ěl se moc rozpovídávat, a tak musel Johnny využít svůj natrénovaný šarm. Dozv ěděl se pak, že pracuje coby domovník v malém klášteře, kde má pokoj, dvě jistá jídla denn ě a pár volných ve čer ů v týdnu. N ěkolik let ho už zam ěstnává stejný řeholní řád sester v Roehamptonu.

Nakonec se konverzace sto čila k dostih ům. „Už se musím balit. Jestli tv ůj tip zabere, kam mám poslat láhev whisky? Vrazím do toho dost prach ů,“ chytra čil Johnny.

Po chvíli odešel s adresou kláštera v kapse i s informací, že Ir má příští ve čer službu. Cestou z baru zavolal Davidovi a sd ělil mu, kam v pátrání pokročil.

31

Na druhý den požádal David otce o volno, aby se podíval na dostihy v Kemptonu, a potom si zajel do Londýna za p řítelem.

„Pro č ne. Rozhodn ě tam uvidíš n ěkolik dobrých dostih ů. Vezmi si mercedes, já ho potřebovat nebudu.“

„Fakt?“

„Samoz řejm ě. A brnkni Lucy odjela do Londýna a zdrží se tam až do poh řbu Mickeyho. Ur čit ě t ě na noc vezme k sob ě.“

Johnny se svezl do Londýna s Davidem po posledním dostihu v Kemptonu. M ěl docela dobrou náladu. Vcelku rozumn ě ignoroval Ir ův tip a vsadil na sv ůj odhad. Po čkal, až se usadili v aut ě, a teprve potom se rozhovo řil podrobn ě o pr ůběhu setkání.

„Mimo jiné jsem vypátral, že pracuje v klášteře v Roehamptonu,“ zmínil se.

„Prob ůh, už si vzpomínám. Takový tichý malý chlapík. Nem ůžu uv ěř it, že tam tak dlouho vydržel. Je docela možné, že si dv ě a dv ě dohromady a n ěco si vy fantazíroval, aby ze mn ě vytáhl prachy a jednou pro vždy se odtamtud dostal.“

„Řeknu ti jedno,“ ozval se Johnny rychle, „pokud ta n ehoda nebyla náhodná, velice těžko s tím má n ěco spole čného právě on. Podle m ě nemá filipa na podobn ě složité organizování. Navíc jsem se taky dozv ěděl, že nikdy nebyl ve Fontwellu. Objevuje se jenom na závodištích, kam se snadno dostane vlakem.“

„Mohl klidn ě n ěkoho najmout, co myslíš,“ uvažoval David. „Z novin v ěděl, kde pojedu.“

„Snad, ale pochybuju o tom.“

Řidi č p řenesl pohled z ubíhající silnice p řed sebou na okolní krajinu a snažil se p řim ět k ví ře v náhodu.

„A ten náklaďák taky ještě nevypátrali.“

32

„To p řece neznamená, že to n ěkdo ud ělal schválně, ne? Takové v ěci se bohužel stávají.“

„Nic jiného by se mi nelíbilo víc,“ odsouhlasil David. „Ale nepasuje mi to. Byla by to neuv ěř itelná shoda náhod.“

„Až navštívíš MacClancyho, p řesv ědčíš se sám. O čem si vlastn ě s ním chceš povídat?“

„Řeknu mu na rovinu, že jsem vycítil hrozbu a p ůjdu se vším na policii. Myslím, že nebude pátrat po tom, jak moc by to pro mě bylo nep říjemné.“

Vysadil Johnnyho v South Kensingtonu a s pomocí plánu města objevil cestu k Lucy v Chelsea.

Přesn ě tak si to místo p ředstavoval. Řadové domky zářily petrklí čovou žlutí ladící s barvou podzimních kv ětin v truhlících na oknech. Uvnit ř zdobily zdi lehké sv ětlé obrazy, tapisérie a perské koberce. David okamžitě za čal vnímat milé teplo domova. Lucy se k n ěmu chovala jako k bratrovi, bez zbyte čných ceremonií i hraného zájmu.

Ačkoliv se to zdálo neuvěř itelné, sblížil se s ní snad víc než s Victorií. Ona jediná zaznamenala napětí mezi ním a Susan Butleyovou, poslední dobou ho proto dokonce i škádlila.

„Mám dojem, že Susan t ě tajn ě obdivuje, Davy, a p řitom skrývá své skutečné city za nep řátelské chování.“

Sed ěli u láhve bílého burgundského, kterou Lucy našla v ledni čce. David se pohodln ě uvelebil v béžové lenošce a vychutnával sourozenecký vztah.

„Myslíš? Mn ě se spíš zdá, že ji moje p řítomnost na barfordském panství vadí.“

„Snad, ale p řesto na tebe letí. Rad ěji bu ď opatrný, protože dokáže být velice odhodlaná. Proto taky pracuje pro našeho tátu. Dob ře ví, že táta potřebuje n ěkoho s hroší k ůží a kalkulujícím mozkem.“

„Neboj, neud ělám nic, čím bych ji vyd ěsil.“

33

Lucy na bratra pohlédla a zahloubala se. „Měl jsi n ějakou přítelkyni v Irsku?“

Za červenal se, a jakmile si to uv ědomil, zrudl ješt ě víc. „Abych pravdu řekl, tohle mi na tom míst ě vadilo. Tisíce osam ělých farmá řů bez žen. Všechny totiž odcházejí bu ď do Dublinu, Anglie, nebo Ameriky. Kdyby tam m ěli televizi, asi by je to nenapadlo…“

„Ale n ěkolik srdcí okolo dostih ů se blázniv ě rozbušilo, to nezap řeš. Pro č by ses jinak tak cudn ě za červenal? Mimochodem, kdo je ta záhadná osoba, za kterou jsi řijel?“ p

„Ale n ějaké vzdálené příbuzenstvo od… od Mary. Slíbil jsem jí, že se u nich stavím. Žije kdesi v Islingto nu.“

Lucy p řikývla. Bratr už o Mary Dalyové vypráv ěl v den, kdy se ne čekan ě objevil na usedlosti. „P řijde mi na ve čeři kamarádka,“ informovala ho ještě. „Můžeš si dát s námi, pokud se v čas vrátíš.“

„Díky, ješt ě uvidím.“

David stál před klášterem Božího dít ěte zasažen starými vzpomínkami. Zahlédl vcházet skupinku jeptišek. Ačkoliv opustily své černobílé hábity už před dvaceti léty, p řesto se okolo nich vznášel jakýsi oblak dobroty. To mu trpce připomn ělo, jak by je trápilo, kdyby věděly, co zamýšlí.

Ješt ě jednou se podíval na pr ůč elí kláštera s namalovaným obrazem Panny Marie s Ježíškem na klín ě. Necht ělo se mu dovnit ř, ale musel navštívit MacClancyho.

Zhluboka se nadechl a prošel hustým provozem na uli ci. Když se dostal k vysoké neogotické klášterní bráně, zatáhl za oblýskané mosazné držadlo. Uvnitř se ozvalo starobylé vyzvánění, které časov ě neladilo s hukotem projížd ějících automobil ů.

34

Dve ře otev řela malá, asi padesátiletá sestra v jednoduchých, po kolena dlouhých šedivých šatech. Usmála se. „Poz drav Pán Bůh!“

„Dobrý den, sestro,“ zareagoval David. „Cht ěl bych mluvit s Emmotem MacClancym.“

Jeptiška se na mladíka zkoumav ě podívala. Ur čit ě zaslechla irský p řízvuk. „Mám dojem, že vás znám,“ pokračovala. „Nežil jste náhodou před léty v Roehamptonu?“

Něco takového ho šokovalo. Rozhodn ě si tam odtud žádnou sestru nepamatoval, p řesto pomalu kývl.

„Výborn ě, poj ďte dál,“ vyzvala ho a pootev řela dve ře. „Emmot vždycky říkal, že se s Mary vrátíte do Irska nikdy jsme se ale výsledek nedozv ěděli. Jak se v ůbec má?“

„Ne moc dob ře.“

„To nerada slyším. Má problémy?“

David p řikývl. „Bohužel ano. Onemocn ěla roztroušenou sklerózou.“

„Pán ji ochraňuj, chudinku malou. Budeme se za ni modlit. Až skon číte u Emmota, stavte se u nás. Všechny sestry si vás rády poslechnou.“

Vedla ho dlouhou chodbou v p řízemí podél mnoha zav řených dve ří až na konec. Z druhé strany se ozývala televize. Jeptiška zaklepala na dve ře. Po chvíli otev řel Emmot MacClancy. M ěl na sob ě vestu a staré flanelové kalhoty. Překvapen ě mrkal na Davida.

„Podívej, koho jsem ti p řivedla,“ jásala nadšen ě malá sestra. Návštěvníkovi se poda řilo nasadit úsm ěv. „Nazdar, Emmote.“

„Bože m ůj! Co chceš?“

„Můžu jít dál?“

Ir zaváhal, nebyl si jistý, zda se má či nemá obávat takovéhle návštěvy. Nakonec ale ustoupil a p řikývl. David vešel do

35

nev ětraného pokojíku a oto čil se k jeptišce: „Najdu si vás, až skon číme, sestro.“

Usmála se a odešla. MacClancy nervózn ě zav řel dve ře. „Pro čs p řišel? Copaks m ě v Newbury poznal?“ David neodpovídal.

„Pardon,“ pokra čoval Ir. „Necht ěl sem ti uškodit. Št ěstí m ě tenkrát opustilo, a taks mi připadal jako dar z nebes.“

„A stálo to za smrt nevinného chlapce?“ procedil David.

MacClancy vyd ěšen ě vypoulil o či: „Vo čem to mluvíš?“

Snažil se mu p řevyprávět hr ůzný p říb ěh osudné noci a marn ě hledal jakýkoliv náznak vytáček či úskok ů v Emmotových odpov ědích.

MacClancy tvrd ě dosedl na železnou postel, aby ukázal spravedlivé rozho řč ení nad nápadem do něč eho takového ho zaplétat. „Proboha, co tím nazna čuješ?“

David ho probodl pohledem. Tohle je jediná skutečná šance, jak vydolovat z tohoto chlapa n ějakou reakci, která by prozradila jeho ú čast na celém komplotu. Vycítil jakýsi záchvěv viny v nitru tohoto člov ěka, ale nemohl odhadnout, zda to zp ůsobila snaha o vydírání v Newbury a či pokus o vraždu na M27. Bude se muset do n ěj po řádně op řít.

Stále ho probodával nekompromisním tvrdým pohledem: „Dob ře víš, o čem mluvím. To všechno se p řipravovalo, zatímco já seděl na koni. Ten pražec nespadl jen tak z čistého nebe. Bu ď jsi to ud ělal sám, nebo jsi někomu zaplatil.“

„Vůbec nevim, co to po řád meleš. P řisahám při Bohu Všemohoucím. Nikdy sem ve Fontwellu nebyl. Je to pro m ě daleko. Nemám auto ani řidi čák. A už sem řek, to Newbury m ě mrzí šlo jen vo pokus. Další problémy se mnou neb udou, slibuju na svou čest.“

„Up římn ě doufám, že se sem nebudu muset zase vrátit,“ povzdychl.

36

Cht ěl opustit klášter, aniž by se s n ěkým sešel, ale samoz řejm ě ta známá sestra vystoupila z n ějakého stínu, ještě než došel k hlavní brán ě.

„Už odcházíte?“

„Opravdu musím, sestro.“

„A copak jste cht ěl od našeho Emmota?“

„Nic zvláštního,“ zamru čel David a náhle dostal nápad. „Řekn ěte mi, jak se vlastn ě venku pohybuje? Prý nemá auto ani řidi čský pr ůkaz.“

„Jist ěže ne. Vždycky jezdí vlakem. Jeden z jeho bratr ů pokládá koleje pro British Rail. Kdykoliv si chce Emmot n ěkam vyrazit, p ůjčuje si jeho pr ůkazku.“

„A kam jezdí?“

„Po řád jenom po závodištích. Jedině ty kon ě ho zajímají,“ dodala obrann ě, „a tak to rad ěji p řehlížíme.“

Cestou zpátky přes celý Londýn se David snažil p řesv ědčit sám sebe, že pokud policie hrabství Hampshire neobjeví n ěco nového, MacClancy je čistý. Chápal, že tato mise k získání lepšího pohledu na událost selhala.

Dorazil k Lucy v dob ě ve čeře a snažil se aspo ň na chvíli vypudit krizové myšlenky. Vzdech dívky na lenošce mu pomohl. Snad m ěla nohy i o či řecké bohyn ě. Nebylo jí mnoho přes dvacet a vypadala líp než modelka v módním časopise.

Sestra ho pozorovala, když ji p ředstavovala. „Emo, to je m ůj bratr. Davide, ona pracuje u Harper’s.“

Před pár m ěsíci by v ůbec souvislosti nechápal. Papírnictví v irském Louisburghu určit ě podobné noviny nebralo, ovšem od doby, co se vrátil na barfordské panství, se snažil co nejrychleji veškeré nové informace vstřebávat.

Stále však nebyl připravený na dívky Emina typu. Za okázale předvedeným exteriérem vycítil požitkářství varující,

37

ale zároveň vzrušující. Nap řed si myslel, že moc spole čného mít nebudou, ale ji z řejm ě fascinovala myšlenka na d ědice anglického venkovského sídla, který strávil víc než patnáct let v ústraní kdesi v Irsku.

Náhle si David uvědomil, že vypráví o farm ě v kopcích hrabství Mayo, kde prožil v ětší část svého života. Nadšená Ema ho radostn ě povzbuzovala. Odhadoval, že se v ní možná probouzí profesionální novinářský zájem. Nem ěl ani potuchy, jak kontrastn ě p ůsobí oproti t ěm samolibým a sobeckým muž ům, s nimiž tráví v ětšinu času v módním prost ředí hlavního města.

U malého kulatého stolu pojídali jednoduše, ale chutn ě připravené mo řské ryby a zapíjeli je dalším burgundským. Nakonec se p řece jenom ukázalo, že Ema má o Davida zájem víc než akademický. Sed ěl vedle ní a vnímal každý náhodný dotek její bosé nohy či ruky na kolen ě.

Pouze díky obrovské sebekontrole a instinktu, který získal, se mu poda řilo zredukovat své reakce na střední stupe ň flirtování a vše zakon čil lehkým polibkem na tvá ř, když odcházela.

Dve ře se zav řely a Lucy se zazubila. „A máš to,“ vyhrkla. „Nalet ěla a dostala košem.“

„Já jí p řece nedal košem,“ protestoval.

„Ale ano, vzhledem k tomu, na co je zvyklá. Bude mi chvíli trvat, než si ji zase udob řím.“

David pokr čil rameny. „Hm, nejsem zrovna správný Londý ňan, co? A zároveň nemám dojem, že by ona byla tou správnou dívkou pro venkov.“

„Uvidíme,“ zasmála se sestra. „Každopádn ě je úžasné t ě sledovat p ři akci. Ur čit ě nejsi ani z poloviny tak nevinný, jak předstíráš.“

38

„Nic nep ředstírám,“ pronesl d ůrazn ě. „Co na srdci, to na jazyku.“

„Práv ě o tom jsem s tebou cht ěla mluvit. Ty manšestrové kalhoty s pleteným svetrem p řipomínají až moc venkovana, nemyslíš? Mohla bych t ě vzít zítra na nákup? A také t ě seznámit s po řádným kade řníkem?“

Rozesmál se. „Nenapadlo m ě, že jsi taková pečlivka.“

„Samoz řejm ě, starám se. Ne proto, že bych nem ěla radost ze znovunabytého bratra, ale nechci mít vedle sebe kluka, který vypadá, jako by se právě vrátil z ryba ření. A když už jsme se k tomu dostali, upozorním t ě na n ěkolik anglických zásad, které se ti z řejm ě vykou řily z hlavy.“

„Nechceš snad zamlžit mou vlastní identitu, že ne?“

„Rozhodn ě ne víc než máš.“

„Prach jsi a v prach…“

Prostá vikářova slova se vznášela nad účastníky poh řbu a mizela s mokrým v ětrem prohánějícím se po h řbitov ě u kostela svatého Kenelma v Barfordu. Vichr sku čící ve staletých tisech překrýval vzlykání Mickeyho rodičů nad hrobem.

David stál za skupinou shromážděnou okolo jámy vykopané v mokré zemi. Truchlil nad mladíkovou smrtí zrovna tak, jako zbytek vesnice.

Sir Mark stál se svými dcerami u hrobu, tichý a zasmušilý. Jenom se trochu naklonil po vyzvání, aby lopatkou vhodil trochu červené hlíny na víko rakve.

Když pozd ěji v obecním sále David popíjel čaj mezi mumlajícími vesni čany, všiml si i Susan Butleyové, která ho nespustila z o čí, i když mluvila s Mickeyho uslzenou matkou.

Kone čně ho našla Lucy. „Pro č se tvá říš tak provinile. Nikdo ti p řece nic nevy čítá.“

39

„Že ne? Všimni si, jak m ě všichni propalují pohledem. Připadám si jako nepřátelský cizinec.“

„Je naprosto p řirozené n ěkoho obvi ňovat, ale oni se s tím vyrovnají.“

Odváděla ho zpátky ke zbytku rodiny. David mezitím uvažoval, jak by mu pomohlo, kdyby se s tím vesni čané opravdu smí řili. Vždy ť sem p řece jenom pat ří.

Při zpáteční cest ě se sir Mark a Victorie op ět rozhovo řili o koních. David m ěl zítra jet nováčka v Newton Abbotu. Šlo o snaživého a odhodlaného zelenáče, ale dostih nebude snadný. Lucy a Jason také sed ěli v aut ě, ale z r ůzných d ůvod ů ml čeli. David také moc nemluvil. Pochopil, že Mickeyho poh řeb ho zase donutil k podrobnému p řehodnocení veškerých událostí od jeho p říchodu p řed dv ěma m ěsíci.

40

3

Anglie: začátek září

Došlo k tomu v jednu ned ěli pozdního léta David opustil farmu v Mayo a odlet ěl z Dublinu do Bristolu. Rodinu na sv ůj příchod nep řipravil. Po patnácti letech bez jakékoliv předchozí komunikace nebylo snadné vymyslet po čáteční kontakt. Každopádn ě to bude šok. Samoz řejm ě se objeví i pochybnosti, zda je to v ůbec on. Ale dob ře v ěděl, že neexistuje cesta zp ět: přišel by tak o všechno.

Během letu se snažil číst, ale jen bezd ěč ně zíral na stránky novin a p řitom si prstem hladil flí ček na krku. Letuška mu nabídla n ěco k pití, vybral si kolu. Nikdy moc nepil, a právě te ď pot řeboval být ve form ě.

Letadlo spole čnosti Aer Lingus p řistálo na bristolském letišti těsn ě po poledni. David si p ůjčil malý automobil a vyrazil na jih po M5. Po p ůldruhé hodin ě se v odpoledním slunci objevil mezi zvln ěnými plán ěmi Exmooru p řed skalnatými útesy severního Somersetu.

Když se dostal na zlom, odkud se silnice prudce svažovala dol ů do Lynmouthu, zastavil na krajnici. Odtud už nebyl o návratu.

Celých p ět minut zíral na krajinu pod sebou, rozpoznával orienta ční body a hledal, co se mohlo zm ěnit. Ptal se sám sebe, zda v ůbec má právo něco takového podniknout, ale pomyšlení na Mary Dalyovou a její zápas o přežití mezi skalnatými kopci hrabství Mayo mu jinou možnost nedalo.

Zhluboka se nadechl, nastartoval a rozjel se dol ů.

41

Už p ředtím si rezervoval pokoj v hotelu Anchor. Mladá žena v recepci nijak nedala najevo, že vycítila jeho nej istotu. Usmál se na ni, a nap čtí trochu povolilo. Ke skute čnému testu dojde až zítra.

Odnesl si zavazadla na pokoj a natáhl se na postel. Ješt ě jednou si probral pár posledních lýiln ň: rozhodnuli i plány, které učinil a které ho dovedly až sem.

Pak s novou sebed ůvěrou vysko čil z postele. Je p řipraven na vše, co mu další dny p řinesou. P řevlékl se do džin a vyrazil ven z hotelu. V m ěste čku tiše plynul život, mezi místními se objevilo dokonce i několik turist ů.

Cestou si koupil krabi čku doutník ů, aby p řekonal nep říjemný pocit okolo žaludku. Z obchodu vyšla štíhlá, tmavá a pohledná dívka, o něco mladší než on. Zavadila o n ěj pohledem, zastavila se a ješt ě jednou si ho prohlédla. David přikývl s p řátelským úsm ěvem. Pokud se s ní kdysi setkal, ur čit ě se dalo omluvit, že ji po tolika letech nepoznává.

Taková náhoda ho příjemn ě vzrušila. M ěl dojem, jakoby se jí v mysli p řece jenom n ějaká vzpomínka na něho promítla tenkrát jí nemohlo být víc než dev ět deset let.

Při hodinové procházce městem ješt ě dvakrát zaregistroval, že je lidem pov ědomý. Posílilo mu to sebev ědomí. Evidentn ě i po tak dlouhém čase mu v tváři z ůstaly známé rysy, což rozhodn ě pom ůže, až se zítra dostane do rodiny.

Vrátil se do hotelu, kde si dal steak se salátem a potom přešel k baru. Sed ělo tam asi deset host ů, ale nikdo z nich si ho nevšímal.

U stolu v rohu si dv ě dívky cosi tiše povídaly, jedna sed ěla zády k němu. Když vstala a šla pro další pití, rozpoznal tu z obchodu. Zadíval se na ni se zájmem, i puls se mu trochu zrychlil. P řipomínala krasavici mezi tane čnicí a atletkou –

42

dlouhé nohy a hezky tvarovaná prsa. Zářící temné vlasy m ěla pěkn ě sest říhané a udržované, v očích up římnost.

Nap řed si ho nevšimla, sed ěl u malého stolku v koutě. P ři čekání na svou objednávku se však rozhlédla a uviděla ho. V očích se jí objevila zv ědavost. Barmanka ji právě obsloužila, ale dívka nápoje ignorovala a zamířila k n ěmu.

„Nazdar. Jsi ten, koho mám na mysli?“

David se usmál. Vážně vypadala úžasn ě, n ěco takového se jen tak nevidí. V o čích mu zablýskalo. „Záleží na tom, koho myslíš.“

Dív čino suverénní chování se náhle začalo vytrácet. „Já… já si te ď zrovna nejsem jistá. Mluvíš jako Ir,“ dodala pochybova čně.

„To je pouze mluva.“

„Mrzí m ě to. Asi jsem se spletla p řipomn ěl jsi mi n ěkoho tady odtud, koho jsem nevid ěla už celou v ěč nost.“

„Hm, to m ě mrzí. Rád bych se s tebou seznámil. Mohl bych vám koupit to pití, co jste si objednaly, a nahradit zp ůsobené zklamání?“

„S díky p řijímám,“ souhlasila m ěkkým devonským akcentem. A ť se jedná o kohokoliv, pomyslela si, má opravdu nádherný kuku č a p ěkn ě šibalský úsm ěv. „Nechceš si k nám přisednout?“ odvážila se ho pozvat.

„Jenom v p řípad ě, že nenaruším n ějakou životn ě d ůležitou soukromou diskusi.“

„To ur čit ě ne,“ rozesmála se. „Už jsme všechny drby probraly.“

David si tedy p řenesl černé pivo k té druhé, která je se zájmem sledovala. Nebyla to sice žádná kráska, ale tvářila se přátelsky. Usmál se na ni a začali si povídat.

43

V Irsku se velice z řídka dostal do kontaktu s anglickými dívkami, takže je znal jen z ot řelých frázích. Proto ho p řekvapila a pot ěšila tak v řelá reakce.

Zajímalo je, co ho p řivedlo do Devonu.

Necht ěl ztratit pocit anonymity, a tak se pokusil o nep řesné formulace. „Dělám trochu do koní.“

„Jezdíš dostihy?“ vyzvídala ta první s o čividným zájmem.

David je chvíli napínal, potom p řikývl. Dokonce za čal vyprávět tém ěř neuv ěř itelné p říb ěhy ze svého pobytu v Irsku. Věděl, že se to stejn ě brzy rozk řikne po okolí.

Během konverzace se dozv ěděl jméno té krásky: Susan, přítelkyn ě byla Wendy. Neprozradil jim však ani svou identitu , ani pravý d ůvod svého p říjezdu do Devonu. Ješt ě dvakrát zakoupil pití, povídali si a smáli se, až se Wendy rozhodla odejít. „Ty ale z ůsta ň, Sue,“ na řídila. Jasn ě totiž zaznamenala vzr ůstající zájem své kamarádky o dramaticky vypadajícího Ira.

Susan neprotestovala. Po chvíli trvala na tom, že i ona musí koupit pití, a o hodinu pozd ěji se David už topil v kouzelných, jako černá káva temných očích. Jenom s nechutí se ovládal a snažil se nezaplést do vysv ětlování, kdo vlastně je. Musí po čkat několik dní, až se každý dozví o návratu Davida Tredi ngtona. Potom zbyde dost času v ěnovat se tomuto velice slibnému seznámení.

„Bohužel,“ oznámil zdráhavě, „musím brzo ráno vstávat. Byznys je byznys. Možná tě n ěkde potkám?“

„Jak dlouho tu z ůstaneš?“

„Kdo ví,“ odpov ěděl záhadně. „Pokud všechny ženy okolo vypadají jako ty, zakotvím tu napo řád.“

Dívka si nebyla jistá, jak zareagovat, a proto se povzbudiv ě usmála. „Hele, pokud d ěláš do koní, m ěl by ses ukázat tam, kde dělám na usedlosti Barford Manor. Mají totiž velký h řeb čín a trénují kon ě.“

44

David sklopil zrak a pohrával si s prázdnou sklenicí ve snaze zakrýt vzrušení. Nakonec se mu poda řilo nasadit všev ědoucí úšklebek. „Hm, dobrá myšlenka,“ ohodnotil a vstal. „Můžu t ě doprovodit dom ů?“

„Ne, ned ělej si starosti. Bydlím v téhle ulici s matkou,“ dodala významn ě se špetkou lítosti.

Příští den, v pond ělí po desáté, David zaparkoval vyp ůjčeného forda p řed v ětrem ošlehanou kamennou budovou usedlosti. Ješt ě než vystoupil, pozorn ě se rozhlédl. I když si vybavoval každý kout, p řesto nemohl zvládnout ten podivný pocit okolo žaludku.

Sebev ědom ě vykro čil k velkým dubovým dve řím. Zhluboka se nadechl a p řistoupil k ohlazenému táhlu zvonku. Po chvíli se dve ře otev řely a za nimi stála Susan.

„Nazdar,“ zašklebil se. „Nev ěděl jsem, že tu d ěláš majordoma.“

Rozesmála se. „Ty hned všechno odhalíš,“ p řivítala ho.

„Věděl jsem o tomhle míst ě, m ěl jsem ho v seznamu. Setkání s tebou ho však posunulo na první místo.“

„Znáš n ěkoho z Tredingtonů?“ zeptala se, a v hlase zazn ěly nejasné pochyby.

„Vlastn ě ano.“

Otev řela dve ře doko řán a nechala ho vejít do chladné, zatuchlé vstupní haly. „Chceš se sejít rovnou se sirem Markem?“

„Pokud je to možné,“ p řikývl.

„Je tady,“ prozradila už ve st řehu. „Musíš si s ním ale dojednat sch ůzku, pokud se jedná o byznys.“

„Nevadilo by ti, zeptat se ho rovnou? A, hmm… prost ě mu řekni, že je tu n ějaký Ir, ano?“

45

Cht ěla se usmát, aby dala najevo, že nezapomn ěla na ten hezký ve čer, ale p řevládlo v ní podezření, že nejedná zcela otev řen ě. „Podívám se, zda to p ůjde.“

Nechala ho stát a přešla na konec haly ke dve řím, které za sebou zav řela.

David se rozhlížel. Poznal d ůvěrn ě známé sochy, gobelíny i obrovský obraz prad ědova vít ěze Derby, zdobící celou jednu st ěnu.

Dívka se znovu objevila. „Sir Mark řekl, že t ě p řijme,“ konstatovala s neskrývanou zv ědavostí i podez řením.

Pokr čil rameny na znamení omluvy za své jednání a vykročil k pracovn ě. Snažil se ovládat nervozitu a podv ědom ě si ot řel zpocené dlan ě o kalhoty.

Zaklepal.

„Ano, vstupte,“ zazn ěl chladný p říkaz od muže zvyklého porou čet.

Otev řel dve ře a vešel do d řevem obložené místnosti s vysokým stropem. Jedno obrovské okno nabízelo p řekrásný výhled do parku. Vp ředu stál velký stůl a židle. Vedle tr ůnilo pár obrovských k řesel a rozm ěrný nízký stolek s televizí, pokrytý sportovními novinami.

Muž za stolem pro čítal jakési papíry ve složce. „Chvilku po čkejte,“ řekl, aniž vzhlédl. David nepromluvil.

Sir Mark Tredington udivený tichem pozdvihl zrak. P řece jenom to m ůže dod ělat pozd ěji.

Na Davida se díval muž po šedesátce, jehož kdysi pohledná tvář už znateln ě povadla. O či mu léty trochu pohasly, ale p řesto v nich z ůstal čestný výraz. Vše p říjemn ě dopl ňovaly husté st říb řité vlasy.

David po řád mlčel. P řistoupil ke stolu.

46

Sir Mark na n ěho zíral, p řekvapený a zmatený. Pohlédl ješt ě jednou do papír ů p řed sebou, jako by si musel vše v hlav ě ujasnit, a teprve potom vzhlédl.

„Dobrý bože!“ zašeptal. „Davide?“

Ten ho beze slova s rozzářenýma o čima pozoroval.

Baronet vstal a obešel st ůl. „Davide? Davide?“ blížil se, pohlédl na flíček na krku a ztuhl. „Davide! Bože m ůj! Tomu nemohu uv ěř it!“

Stál tu doslova zkamenělý šokem i zdráhavostí uv ěř it.

„Ahoj tati,“ kone čně promluvil. Nadšen ě se usmíval vzrušením i omluvou.

Muž p řed ním, do té doby naprosto sebev ědomý s vrozeným talentem zakrývat veškeré emoce, ho objal a radostně p řitiskl k sob ě.

Trvalo snad celou minutu, než ustoupil a bez jakéhokoliv studu si ot řel slzy z o čí. „Odpus ť mi, uteklo opravdu hodn ě vody. T ěžko se s tím mohu vyrovnat,“ usmál se a op ět syna objal.

Tentokrát ho i David sevřel v náručí.

„Mrzí m ě to. Nem ěl jsem t ě nikdy opustit,“ vydechl, překvapený vlastním dojetím. „N ějak se ale stalo, že čím delší dobu jsem byl pry č, tím víc jsem toužil se vrátit a postavit se tváří v tvář svému provin ění.“

Starý pán ustoupil a pyšn ě si syna prohlížel. Vid ěl pohlednou tvář, šlachovité tělo i černé kudrnaté vlasy. Pomalu pokýval hlavou. „N ěkdy ne te ď,“ řekl, „mi musíš říct, pro č jsi odešel. Nyní je nejd ůležit ější tv ůj návrat.“ Sir Mark pohledem nadšen ě zkoumal svého jediného syna. „Bože, vypadáš opravd u dob ře a fit.“ Zasmál se s trochu p řehnaným dojetím. „Mluvíš jako skrz naskrz nasáklý Ir. Copak jsi tam žil?“

Přikývl.

„Cos tam d ělal?“

47

„Většinou se motal okolo koní,“ zubil se David. „Nešlo o nic sv ětoborného, nem ěl jsem moc pen ěz, ale vyhrál jsem několik dostih ů.“

„Dobré nebe, m ůj syn se vrátil coby irský žokej!“ Uchechtl se; mohlo to být i horší.

Náhle se zarazil a úsměv mu ztuhl na rtech, když si kone čně uv ědomil obrovský dopad této události. Zavrtěl hlavou. „Bože, bude to chvíli trvat, než si zvykneme. A musíme to provést citliv ě.“

David m ěl dojem, že si otec povídá jenom tak pro sebe, a proto čekal, až si vše vyjasní. Rozhodn ě však nepochyboval, že ho sir Tredington instinktivn ě p řijal jako syna.

„Pochopil bych i to, kdybys m ě požádal, abych se oto čil a odešel nem ěl bych ti to za zlé,“ dodal state čně David.

Baronet na n ěho zmaten ě pohlédl: „Davide, m ůj drahý synu, o n ěč em takovém v ůbec neuvažuj. Všichni dob ře víme, v jak hr ůzném stavu jsi byl, když jsi nás opouštěl. Tenkrát jsem snad ani nechápal, jak ti matka schází. Bohudík jsi vše řestál ve p zdraví. P řesto, poté co jsme tenkrát od tebe dostali zprávu…“ pokr čil rameny. „Cítil jsem úd ěsnou vinu, že jsem s tebou nekomunikoval tak, jak jsem m ěl. Býval jsem mimo domov příliš často. Pou čil jsem se a tvým sestrám jsem to vynahradil.“ Zarazil se nad další myšlenkou. „Jak se zachovají L ucy a Victorie?“ vydechl. P řesn ě o tom uvažoval i David.

Ta mladší a ne tak komplikovaná ho snad p řivítá bez jakékoli rezervovanosti. Lucy, od d ětství podezíravá, ho přijme, ale nechá si v záloze i další možnosti.

Mezitím si otec snažil urovnat v hlav ě, jak zvládnout tuto mimo řádnou situaci. „Podívej,“ prohlásil, poněkud vyst řízliv ělý možností negativní reakce zbytku rodiny a nejvíc Ge orge, „pro za čátek se napij.“ Mávl rukou ke stolku s lahvemi. „Seženu

48

dcery, a ť se s tím srovnají samy.“ Zdálo se, že se rozhodl p ro tutéž strategii jako syn.

Potom odešel. David zvažoval otcovu nabídku, nakone c si nalil trochu whisky a zalil ji sodou. P ři čekání se díval z okna na svažující se strán ě a zárove ň pitval své sv ědomí. Pocit viny, který ho trápil od doby, kdy se rozhodl k návratu, mu v tuto chvíli neutralizoval pocit št ěstí, které zatím prožíval.

Za dve řmi zaslechl hlasy.

Byl stále ještě oto čený zády, když d ěvčata vpadla dovnit ř.

Pomalu se obrátil. Setkal se s pohledem dvou párů zv ědavých o čí, jejichž výraz se m ěnil v úžas.

Ta boubelatá, snědší David hned poznal Victorii okamžit ě vzrušením znejist ěla. Nap řed zaváhala, potom rychle postoupila k n ěmu, zase se zarazila najednou nev ěděla, jak pozdravit bratra, kterého už tolik let nevid ěla. Pohlédla na otce. „To je p řece David, že?“

Sir Mark nereagoval, ani gestem nic nenazna čil. Cht ěl, aby si dcery ud ělaly sv ůj vlastní úsudek.

Victorie p řekonala posledních pár kroků a bratra objala. Pak ustoupila a zmaten ě pot řásla hlavou. Lucy za ní nevěř ícn ě zírala: bratr zem řel, tím si byla jistá. A nyní tu stál, pár metrů p řed ní.

Pohlédla mu na krk pot řebovala ujišt ění a hledala mate řské znaménko, které tam kdysi bývalo. Při zahlédnutí temného flíčku se až vyd ěsila. Opravdu je to on.

David na ni mrkl s uli čnickým úsm ěvem. –

„Ahoj Lucy. N ěco tady pro tebe mám,“ zároveň sáhl do kapsy u saka a vytáhl malou krabičku.

Podezírav ěji vzala a pomalu otev řela. Usazené na hedvábném papíře sed ělo modrozelené vajíčko. Strnula a za chvíli se jí ve tváři pomalu rozprost řel úsm ěv. „Mé alkouní vají čko!“ rozesmála se. „Že ti to ale trvalo.“

„Radši pozd ě než nikdy,“ zašklebil se dárce.

49

„Proboha, o čem to mluvíte?“ p řerušil je olec.

Lucy se oto čila. „V ten den, kdy David zmizel, se chystal lézt na skály. Chtěla jsem po n ěm alkouní vají čko do sbírky. Nikdy jsem na to nezapomn ěla vždy ť to byla poslední slova, co jsem mu řekla. A nyní se tu objeví po patnácti letech. Doufám, že máš k tomu dobrý důvod,“ pohrozila s hranou přísností.

Sir Mark se rozchechtal. „Neza čínejte se škorpit. David nám zajisté všechno povypráví, jakmile se k tomu rozhodne.“

„Samoz řejm ě, dlužím vám to. Rad ěji to ze sebe vysypu hned.“

„Poj ďme do kuchyn ě, ud ěláme si kávu,“ nadhodila Lucy. „Překvapíme paní Rogersovou.“

Ta ale už všechno v ěděla od Susan Butleyové.

David ji tak zastihl s výrazem šoku ve tvá ři. „Ahoj Beryl,“ zahlaholil k podsadité žen ě st ředního v ěku, která byla jeho ch ůvou a potom hospodyní na barfordské usedlosti. „Trochu jsi pohubla. Máš pořád tu zástěru, co jsem ti tenkrát dal?“

Slzy se jí za čaly valit po tvářích.

„Davy! Jsi to opravdu ty. Samoz řejm ě! Tušila jsem, že se jednoho dne objevíš. A vypadáš tak p ěkn ě. A ť jsi byl kdekoliv, krmili t ě dob ře.“

„To bych zase netvrdil,“ k řenil se dál.

Mezi tím, co si povídali, p řipravila Lucy kávu. „Tak fajn, můžeme si sednout. Kone čně za čni vyprávět, co se vlastn ě stalo.“

Přitáhli si židle ke stolu z jilmového dřeva v centru té obrovské kuchyn ě, s výjimkou Susan, která z ůstala op řená o stáložárná kamna.

Sed ěli v tichosti a čekali, až se rozpovídá. Nap řed se napil z hrne čku, který mu Lucy podala, a potom pokýval hlavou.

50

„Vůbec nevíte, jaký je to pocit být zase zpátky. Nic se nezm ěnilo, i když mám dojem, že tahle kuchyn ě bývala do zelena.“

„Máš pravdu,“ přikývl sir Mark, „trochu jsme ji zmodernizovali.“

„Ani po řádně nevím, pro č jsem to ud ělal. Stýskalo se mi po mám ě, ale to nebyl jediný d ůvod asi m ě taky šokovala skute čnost, že se jednou budu muset starat o tohle panství, což mě v mém v ěku neuv ěř iteln ě d ěsilo. Nevím, jak jsem na to přišel. Všichni jste se mi najednou vzdálili,“ vzdychl a pohlédl bez jakéhokoliv obvin ění na otce. „Nebo aspo ň jsem n ěco takového pociťoval, a tak jsem se rozhodl, že budu žít po svém. Tady m ě po řád pronásledovaly vzpomínky na mámu, vzal jsem tedy našet řené peníze a začal pátrat po Dannym.“

„Dannym Collinsovi? Našem starém stájníkovi?“ chtěl v ědět otec.

David p řikývl a rozesmál se. „Miloval jsem ho. Celé hodiny mi vyprávěl, a proto jsem t ěžce nesl jeho dochod. Mí řil kamsi k Dublinu, p řesnou adresu jsem neznal, jen na jeho sestru v Londýn ě. Tak jsem se dostal do Roehamptonu, kde žila v klášteře. Jenže mezitím odešla, a nikdo nev ěděl kam. Samoz řejm ě se řeholní sestry ptaly, pro č jsem se tam vydal. Já jim necht ěl nic prozradit, ale ony m ě p řesv ědčily, abych z ůstal. Chovaly se ke mn ě neuv ěř iteln ě laskav ě, a já tam m ěsíc či víc zůstal. P řemýšlel jsem o návratu, ale za čala se mi líbit zm ěna. A taky jsem v ěděl, že hodn ě místních lidí m ě p říliš v lásce nemá. Asi jsem se opravdu choval jako d ěsný náfuka…

Každopádn ě myšlenka vyrazit do Irska m ě neopustila. Dokonce jsem v ěděl, že vlaky do p řístavu Fishguard odjížd ějí z Paddingtonu. Když jsem ale na nádraží p řišel, už žádný vlak nejel, až druhý den. Zjistil jsem si čas odjezdu a ukryl se v prázdném vagonu, kde jsem přespal, a hned prvním ranním

51

vlakem jsem se dostal do p řístavu, odkud se pokra čuje trajektem. Nikdo se ni čemu nedivil, m ěl jsem lístek, a navíc je uspokojilo mé tvrzení, že m ě na druhé stran ě n ěkdo čeká. Ovšem na palub ě m ě potkala jistá Mary Dalyová velice přív ětivá žena, dokonce mi koupila ob ěd a ta jediná odhalila mé skutečné záměry. Za čala se vyptávat, a já se musel někomu se svými starostmi sv ěř it. Ve skrytu duše jsem snad i doufal, že mě pošle zp ět. Nestalo se tak. Vzala m ě s sebou do Dublinu a pomohla mi hledat Dannyho Collinse.“

„Zřejm ě jsi ho nikdy nenašel, jinak by nás ur čit ě informoval,“ přerušil vyprávění otec. „V Dublinu m ěl dceru, on sám se stáhl kamsi na jih až k měste čku Killarney, odkud pocházel.“

„Máš pravdu. Nenašli jsme ho, ale Mary Dalyová pokra čovala v cest ě do Mayo, kde po strýci zd ědila farmu. Zeptala se m ě, jestli se chci vrátit do Anglie. Nebyl jsem si stoprocentn ě jistý a řekl jsem že ne. Nabídla mi, abych u ní v tom krásném místě, kde je taky plno p ěkných koní, z ůstal.“

David pokýval hlavou. „Nejspíš jsem se nechl ěl postavit tváří v tvář svému proh řešku. Navíc mi to tam p řipadalo jako v ráji, podobalo se to zdejší krajin ě hory jsou tam sice vyšší a pob řeží víc rozeklané, k tomu všude jezera… Zamiloval j sem se do toho místa. Pomáhal jsem Mary udržoval chod ranný a rozhodn ě m ě nemusela nijak p řemlouval, abych ustal. Poslala mě do školy v Louisburghu a vydávala m ě za svého syna. Nikdo nem ěl d ůvod nev ěřit, vždy ť ji nevid ěli od d ětství. A o jejím život ě v Anglii také nic nev ěděli.“

David se tvářil p řemýšliv ě, když tak ve vzpomínkách probíral uplynulé roky. Lucy mu dolila kávu, a on se znovu rozhovo řil. „Žil jsem si pom ěrn ě spokojen ě, vcelku š ťastn ě, jako jeden z nich. Myslím ale, že kdesi v hloubi duše js em v ěděl, jak si lžu. Za čal jsem si uv ědomovat vinu, jako bych ty lidi

52

podváděl, jako bych se tam usadil s falešnou záminkou. Ale s každým jsem vycházel dob ře a v práci s koňmi se p římo vyžíval.

Po škole jsem se dal na farma ření. Poda řilo se mi ve volném čase sehnat n ěkolik ne moc dob ře odchovaných zví řat a za čal s nimi objížd ět místní dostihové dráhy. Občas jsem se setkal s Angli čany, ale snažil jsem se jim spíš vyhnout. Když Mary onemocn ěla, cht ěla, abych se vrátil do Anglie. Jenže já ji tam nemohl nechat nemocnou po tom všem, co pro m ě ud ělala.“

Všichni ho napjat ě pozorovali. Kone čně se dozv ědí pohnutku k rozhodnému kroku.

David v ěděl, že se pohybuje na tenkém led ě.

„Měla chudinka jen dv ě možnosti: bu ď jít do nemocnice, nebo si sehnat domácí ošetřovatelku.“ Vyprav ěč pokr čil rameny. „Za t ěchto okolností se farma řením vyd ělat nedalo. Dokonce i státní podpora polevila, a my nem ěli ani to nejnutn ější. Umím to s ko ňmi, a to je jediná naděje p řijít k pen ězům. Proto jsem vyrazil do Anglie. Cht ěl bych se uchytit p ři dostizích nebo tréninku, či kdekoliv jinde. Ovšem nap řed jsem se rozhodl navštívit vás.“

„To znamená, žes nep řišel natrvalo?“ divila se zd ěšená Victorie.

„Ne,“ odpov ěděl pevn ě. „Na to nemám právo. Opustil jsem vás a nepředpokládám tedy, že mě p řijmete. Cht ěl jsem vás jenom navštívit a říct vám, že jsem v Anglii. D řív než se to k vám donese. Stejně m ě tvá ř prozradí.“

Otec s dcerami na n ěho zírali. Typické tredingtonské rysy se nedaly utajit. Victorie p řipomínala dít ě, kterému podali krásnou hra čku jenom proto, aby mu ji okamžit ě sebrali.

Sir Mark se tvářil ustaran ě, Lucy zmaten ě.

„Pro č ses tedy rozhodl k návratu, když tu nechceš z ůstat?“ cht ěla honem v ědět. „Tady je p řece tv ůj domov.“

„Kdysi byl, ale nyní je v Mayo,“ vrt ěl hlavou.

53

„Rozumím,“ vmísil se otec, „ale neexistuje žádný ro zumný důvod, pro č by ses tu nem ěl cítit jako doma.“

„Není to možné. P řipadám si jako cizinec. Samozřejm ě, bylo by úžasné, kdybych vás mohl znovu navštívit, až se usadím. Zatím to zkusím v Lambournu nebo Newmarketu. Mám tam nějaká želízka v ohni.“

„A pod jakým jménem t ě znají v Irsku,“ vyzvídal sir Mark.

„Aidan. Aidan Daly. Mary na to p řišla, i když, chápejte, m ě nijak nenutila.“

Otec na n ěho tvrd ě pohlédl. „Aidan Daly? Irský žokej? Proboha! Abys v ěděl, odte ď budeš David Tredington.“

„Ale to nejde. Vždy ť jsem se všeho z řekl, když jsem jako David Tredington zmizel. Aidan Daly jsem byl posledních patnáct let, a tak Aidanem Dalym zůstanu.“

Zbytek teplého dne strávil na usedlosti. Sir Mark ji s ním prošel a ukázal mu všechny zm ěny, k nimž došlo po jeho odchodu. Už ani nekomentoval synovo rozhodnutí pone chat si adoptivní jméno. Ani sestry se o tom nezmínily. Prosili ho však, aby z ůstal na ve čeři. Vzpomínaly na d ětství, n ěkteré události si pamatoval, jiné bohužel ne. Rodina chápala, že takový akt út ěku se stane obrovským životním p řed ělem.

Pom ěrn ě brzo se David rozhodl k odchodu do hotelu, na což nebyl otec ani sestry ješt ě p řipraveni. Odjel s up římným nabádáním všech, aby si co nejrychleji sbalil věci a hned zítra se kone čně vrátil dom ů.

Tu noc mnoho nenaspal. Opravdu litoval, že barfordské panství na čas neuvidí. P řesto bral své rozhodnutí jako jedin ě správné, a při n ěm z ůstane.

Už v šest ztratil nad ěji na spánek, vyskočil z postele, oblékl se a vyrazil do prázdných ulic p řístavu, aby si urovnal

54

myšlenky. Krátce po půl osmé se objevil u hotelové snídané. Susan Butleyová tam už na n ěho čekala.

55

4

„Ahoj, Susan. Jaký to krásný pohled v toto kouzelné ráno,“ zahlaholil a zastavil se p řede dve řmi do hotelu.

„Ahoj… Davide.“ Stála mu v cest ě trochu rozkro čená, s rukama v bok. „Cht ěla bych si s tebou promluvil,“ hlavou pohodila k ulici, aby tu nep řekáželi.

David pokr čil rameny a vyrazil s ní po úzkém chodníku.

„Jsi p ěkn ě prohnanej prevít,“ za čala pohrdav ě. „Jdeš na to skute čně tvrd ě.“ Veškeré stopy intimn ě prožitého ned ělního ve čera rázem zmizely.

Překvapen ě na ni pohlédl. „Co se ti stalo? O čem to mluvíš? Slyšela jsi jasn ě, a za svým rozhodnutím si stojím. Uv ědomil jsem si, co jsem jim svým činem zp ůsobil. Proto od nich nic nechci, pouze jsem se vrátil, abych mohl vyrovnat účet. Rozhodn ě by bylo krut ější nechat je dál v nev ědomosti, aby na všechno časem p řišli sami.“

„Chci t ě varovat: oni ti asi v ěř í, ale já ne. Z toho se jen tak nevyvlíkneš, zvláš ť když jim pom ůžu. Celá rodina se ke mn ě vždycky chovala velice slušn ě a já rozhodn ě nemíním ne činn ě přihlížet, jak je n ějaký irský podvodník za čne brát na hůl.“

David zavrt ěl hlavou a nasadil odzbrojující úsm ěv. „Podívej, vím dob ře, že n ěkte ří lidé se těžko smí ří s mým návratem, ovšem nerozumím, co to má společného s tebou. Samozřejm ě chápu, mohl jsem ti včera prozradit víc, ale nešlo to opravdu ne, dokud jsem se nesetkal s otcem. A tys p řitom už v baru věděla, kdo jsem.“

Pochybova čně na n ěho pohlédla. „Přiznávám, na pár minut jsi mi Davida p řipomn ěl, te ď však vím, že jsem se mýlila.“

56

„To m ě mrzí, zvláš ť po tak hezkém ve čeru,“ nezbedn ě mrkl okem. „Měl jsem dojem, že se sp řátelíme. Jenže proto, že tu nez ůstanu, se sv ět nezbo ří.“

„Mě neoblafneš. Jednu v ěc totiž vím naprosto jist ě: ty se zase vrátíš.“

Zklamaný její tvrdohlavostí se David p řestal snažit na ni zap ůsobit. „Pokud se objevím, tak jenom v p řípad ě, že nikdo nebude pochybovat o mé identitě. Copak si myslíš, že by mé otec p řijal, kdyby si nebyl stoprocentn ě jistý? Up římn ě řečeno, jeden z d ůvod ů, pro č nez ůstávám, je, že se nechci stát objektem pomluv a spekulací. Takže až se p říšt ě uvidíme, nebudeš se muset ni čeho obávat a možná budeme moct pokračovat v zapo čatém p řátelství.“ Obda řil dívku okouzlujícím úsměvem.

Zavrt ěla hlavou. „To si nemyslím,“ zareagovala s pochybností v hlase, která Davida téměř utvrdila, že jejich vztah bude ješt ě možné zachránit.

Díval se, jak odchází, a litoval malé lži při prvním setkání. Měl za to, že tu zm ěnu v jejím chování způsobil fakt, že je David Tredington a ne irský žokej, jak se jí p ředstavil.

David druhý den na usedlost nedorazil, proto sir Ma rk Tredington telefonoval do hotelu. Ir odjel o p ůl deváté, informovala ho recepce.

O n ěco pozd ěji p řijela pošta a doru čila dopis od australské právnické společnosti. S úzkostí a s trochu rozechv ělými prsty, sir Mark obálku otevřel. Pro četl ob ě stránky, a dostavila se úleva.

Požádal totiž tuto spole čnost o zkontrolování identity mladého muže jménem David Tredington, údajně člena posádky jachty White Fin, která asi před m ěsícem zmizela v blízkosti Norfolk Islandu.

57

Moc podrobností nevypátrali. Dotyčný m ěl mít ten správný věk a ubytoval se v hotelu v Sydney pár dní před vyplutím White Fin. Potom se jeho jméno vyskytlo v p řístavním záznamu mezi členy posádky.

Dál se zatím nedostali. Nenašli ani záznam o jeho vstupu do Austrálie, ani žádnou předchozí adresu. Je možné, že jde o klientova syna, ale oni už vy čerpali veškeré zdroje informací a nemohou v podstat ě nabídnout žádnou seriózní nad ěji. Ponechají si složku otev řenou, mezitím však k tomuto dni ú čet uzavírají.

Potom sir Mark zavolal svému právnímu zástupci do Londýna, aby se p řipravil na jeho zít řejší p říjezd.

Ve stejné dob ě se David práv ě ubytovával v malém hotelu v East Garstonu, t ři míle na východ od Lambournu, pod jménem Aidan Daly.

Okamžit ě za čal hledat člov ěka, který inzeroval ve Sporting Lifu a nabízel zam ěstnání a možnost účasti v dostizích pro správného zájemce.

Ian Bradshaw pat řil k mladším trenér ům, p ůsobil teprve t řetí sezonu. David o n ěm mnoho nev ěděl, párkrát se o něm do četl v irských novinách. Ani kon ě ho nijak neinspirovali. Celkový dojem poznamenalo i neupravené prostředí. P řesto si nemohl dovolit být vybíravý.

Přízniv ě na n ěj nezap ůsobil ani zjev trenéra, který vyšel z domu ve špinavých jezdeckých kalhotách s rozervaným i zipy v místech, kde se setkávaly se zablácenými botami. Kolem toho šlachovitého individua se ší řila zaho řklost.

„Ty seš ten chlapík, co se hlásil o práci?“ rychle prohodil a přejel Davida o čima od hlavy až k pat ě.

„Ano, pane.“

„Fajn, jak se zdá, jezdit umíš. Za čneš zítra.“

58

David se cht ěl zeptat na možnost ú časti v dostizích, ale než vůbec promluvil, vyvedli ze stáje koně a zam ěstnavatel okamžit ě zmizel.

Nev ěř ícn ě zavrt ěl hlavou. Stájník na dvoře se sympaticky zašklebil.

„Tak dob ře,“ prohodil David sm ěrem k n ěmu. „Někde za čít musím.“

Během polední p řestávky vrátil vypůjčené auto v Newbury a přesunul veškerá zavazadla do téměř rozpadlého bungalovu, kde už bydlelo dalších šest zam ěstnanc ů.

O t ři dny pozd ěji poslal otci pohlednici se sd ělením o p řijetí práce v Lambournu. Následující večer za řin čel v bungalovu telefon.

„Jak se máš, Davide? Dostal jsem tv ůj lístek,“ v hlase sira Marka z řeteln ě zazníval smutek.

„Cht ěl jsem ti dát vědět, co d ělám,“ omlouval se.

„Volám z hotelu, kde ses p ředtím ubytoval. Řekli mi, že pracuješ u Bradshawa. Musíme si spolu promluvit. Alespo ň si sedneme u ve čeře a pokud chceš pokra čovat v dostihové kariéře, nech m ě, abych ti zorganizoval trochu lepší možnosti.“

„To není t řeba, vím p řece, co dělám, tati. Snažil jsem se ti vysv ětlit, že si ned ělám žádné nároky ohledně tvé d ůvěry.“

„Proboha, Davide, vzpamatuj se. Vždy ť jsem tv ůj otec. Už dávno jsem ti odpustil tu bolest, kterou jsi nám způsobil. Pro č to prodlužovat?“

„Tvé odpušt ění m ě však neo čistí,“ odpov ěděl stylem starého kn ěze z Louisburghu.

„Ale m ělo by, zatracen ě. Dej si říct, nech se pozvat na ve čeři, a tam si rozumn ě promluvíme.“

„Tak dob ře,“ svolil. „Slušné jídlo uvítám. Abych pravdu řekl, krmí nás tady snad hůř než kon ě, což taky n ěco nazna čuje.“

59

Dohodli se na sch ůzce o p ůl osmé. David se p řevlékl do čistých kalhot a p ůjčil si od jednoho stájníka starý ford.

Otec už na n ěho čekal v baru, kde listoval stránkami ve černíku. P řivítal ho se stejnou v řelostí jako p řed čty řmi dny. „Nevypadáš, že by ti sv ědčila stájnická dieta,“ začal. „Co si dáš?“

David si objednal sklenici černého piva a p řešli ke stolku v rohu, kde je nemohl nikdo poslouchat.

„Rad ěji bych t ě vid ěl doma,“ povzdychl otec, když mu syn povyprávěl veškeré zážitky u Bradshawa.

„Přece jsem ti řekl d ůvod, pro č jsem ve dvanácti utekl, a te ď není fér se jen tak vrátit.“

„To je absurdní,“ zarazil ho sir Mark. „Byl jsi mal ý a emocionálně narušený. Vždy ť i já si p řiznávám část viny. M ěl jsem se víc zdržovat doma.“

„Na druhé stran ě,“ pokra čoval David, jako by neposlouchal, „chci si vyzkoušet, jestli se v Anglii budu cítit š ťastný. A ť se ti to líbí nebo ne, stal jsem se v srdci Irem, prostým katolíkem, klukem ze západního pobřeží.“

„Prostý nejsi, to je evidentní, a k tvému katolictví nemám žádné výhrady. D ůležitý je jen fakt, že pat říš na naše panství.“

„Jsi si tím jistý?“ pohlížel otci p římo do o čí.

Sir Mark upadl do rozpak ů, prstem p řejížd ěl po okraji sklenice. Zhluboka se nadechl: „Navštívil jsem své právní zástupce v Londýn ě. Jejich p ředb ěžné pátrání potvrdilo pravdivost tvého vyprávění.“ Nervózn ě poposedl na židli. „Ne že bych pochyboval pouze z legálních d ůvod ů a zárove ň k zamezení jakýchkoli neov ěř ených zpráv, které by se případn ě mohly objevit.“

„Chápu. P řesto m ě p řekvapilo, jak snadno jste m ě p řijali. Samoz řejm ě s výjimkou Susan a možná i Lucy. Všechno ostatní jsme ale už probrali, opravdu mi nic nedlužíš.“

60

„Máš pravdu, i tomu jsem porozum ěl. Proto jsem ti p řišel nabídnout práci, ačkoliv ses mi v sedle ješt ě neukázal. Ale nemám o tobě pochybnosti, víš, co d ěláš. Potřebuju totiž manažera pro náš h řeb čín.“ Zvednutím ruky zarazil p řípadné synovy protesty.

„Žádné výhody. Dostaneš mzdu za práci a domek, který k tomu pat ří nic víc.“

David nedokázal utajit úsměv. Mít v ruce řízení h řeb čína na panství Great Barford je doslova neuv ěř itelné pokušení.

„Hernajs, to je ale nabídka,“ p řiznal. Sir Mark se rozzářil. „A o d ěvčata se neboj. Velice brzo si na tebe zvyknou.“

Jakmile sir Mark dovyprávěl dcerám o setkání s Davidem, přislíbily mu veškerou podporu. Lucy se dokonce rozhodla zůstat na panství déle a těšit se z bratrova návratu. Nakonec i sestry p řipustily, že poci ťovaly po t ěch dlouhých patnáct let jakési prázdno.

Když se tedy po p ěti dnech zase objevil, pomohly mu ubytovat se v manažerském domku, vzdáleném necelých dv ě st ě metr ů od hlavní usedlosti.

Zpátky se vracely společně.

„Co si myslíš o naší zbloudilé ove čce, která se vrátila?“ vyzvídala Victorie.

„Našt ěstí táta zůstal p ři smyslech a nezabil žádná tučná telata.“

„Nemyslím si, že by David po n ěč em takovém toužil, je velice nenáročný.“

„To ano,“ zamyslela se Lucy. „Hodn ě se zm ěnil, nejenom fyzicky, samoz řejm ě, prost ě dosp ěl. Musím p řiznat, že i já jsem ve dvanácti byla drzý spratek.“

61

„A po řád jsi,“ zašklíbila se Victorie. „Ne, neber to tak, je to jen vtip. Vím, co tím myslíš. Stal se z n ěj správný chlap. Jen mám pocit, že Jason náš názor nesdílí.“

„No to bych se taky divila.“

„Nepoužívej, prosím t ě, tenhle tón, když mluvíš o mém manželovi.“

„Mrzí m ě to, Vicky, ale p řece víš, že se s ním neshodnu.“

„Chudák Jason, ať mu vysv ětluju horem dolem, že pat ří do rodiny, nedokáže to pochopit a být spokojený. Vždy ť i táta se k němu chová férově.“

„No, doufám, že to p řekoná,“ nadhodila Lucy vcelku nep řesv ědčiv ě. „Jak v ůbec reagoval na Davida?“

„Sta čila pouhá zmínka o novém dědici panství a už byl ohe ň na st řeše. Náš táta je prý podvodník a bůhví co ješt ě. Choval se hrozn ě.“

„Chudinko Vicky. Já bych se ale nevzrušovala, žít bez pozemk ů je výhoda, je s nimi jenom práce.“

„A máš vážně radost z bratrova návratu?“ Došly ke vchodu do domu. Lucy se zarazila. „Ano, myslím že ano.“

„Cože? Ty si nejsi jistá?“

Lucy otev řela dve ře a vešly do haly. „Po řád ve mně hlodá jakási pochybnost, že to nemusí být on.“

„Jsi d ěsná, Lucy. Co třeba to vají čko? To t ě nep řesv ědčilo? Dokonce i táta zkontroloval všechny údaje, a vyšlo to. Už nemá žádné pochyby.“

„Ten po jeho návratu zoufale toužil.“

„Rad ěji b ěž za ním, snad t ě p řesv ědčí.“

Victorie p řešla podél knihovny k pracovn ě. Otec tam sed ěl za stolem.

„Tati, pot řebovaly bychom si s tebou promluvit, když je bratr kone čně zpátky.“

„Poj ďte dál a zavřete za sebou. V čem je problém?“

62

„Lucy si stále není jistá, zda je to David.“

Sir Tredington pohlédl na starší dceru. „Tomu rozumím. V ěř mi, p řes veškeré instinkty, které říkají ano, nechci ud ělat žádnou chybu. Vše, s čím se nám svěř il, souhlasí. Celý jeho p říb ěh v Irsku jsem si ov ěř il, v Londýn ě nijak neprotestoval, když jsem navrhl krevní test.“

„To snad ne,“ vyhrkla Victorie. „I tohle jsi po n ěm cht ěl?“

Sir Mark pozdvihl obo čí: „Musel jsem získat absolutní jistotu.“

Oto čila se k sest ře. „Vidíš, Lucy, fakt je to on.“

S úsm ěvem p řikývla. „Nebráním se, ale došlo opravdu k neuv ěř itelné události. Nemůžu si pomoct vzpomínám si na příb ěh člov ěka, který se n ěkdy v polovin ě devatenáctého století vydával za sira Rogera Tichbourna. Dokonce i vlastní matka mu uv ěř ila. Jak se pozd ěji ukázalo, šlo o řezníka z Wappingu a jmenoval se Arthur Orton.“

Otec se usmál. „Chápu vaše obavy, i když si nemyslím, že můj syn je řezníkem z Wappingu.“

O týden pozd ěji sed ěl David ve svém malém obýváku byl tichý ve čer, bezv ětří. Naslouchal št ěbetání ptáčků v korunách dub ů a rozvažoval o hodnot ě plnokrevník ů, o které se má starat. Zatím jenom nahlédl do záznamů, ale už te ď v ěděl, jak vynikající kon ě tu má.

Rozbalil malý doutník, a modrý oblá ček zamí řil k nízkému stropu. Dumal nad možným d ědictvím; i když to byla záležitost vzdálená a ne příliš pravd ěpodobná, věděl, že k pocitu št ěstí by mu v život ě sta čilo jen řízení h řeb čína a pobyt na Barfordu.

Náhle se v myšlenkách přenesl k Mary. Kv ůli ní se rozhodl jít sem, a její choroba vlastn ě uspíšila jeho odchod z Mayo. Zdvihl se z k řesla a usedl k malému stolku. Začal jí psát dlouhý

63

dopis, když se ozvalo lehké zaklepání na dveře, které se pomalu otvíraly.

„Kdo je?“

„Victorie. Mohu dál?“

„Samoz řejm ě,“ zajásal a hned jí vyšel vstříc.

Pokud Victorie pochopila, že s ňatek s Jasonem Doltonem byl omyl, nedávala to najevo. Žili ve vedlejším domku necelých sto metr ů od Davida a ona p římo zářila, když m ěla bratra tak blízko.

Uv ědomil si, že vyrostla v typ ženy, které se nau čil respektovat. A čkoliv nebyla p říliš atraktivní, m ěla dobrý smysl pro humor i p římo čaré chování. Davida překvapila i svou jemností a up římností, obzvlášť p ři práci s koňmi. Okamžit ě rozpoznal její vztah ke zví řat ům, čímž se mezi nimi velice rychle utvo řilo pevné pouto.

„Jenom jsem tak uvažovala, co si asi myslíš o našem hřeb čín ě, když jsi ho kone čně vid ěl na vlastní o či.“

„Řekl bych, že je jeden z nejlepších v Anglii.“

„To by měl být,“ opravila ho Victoria. „A navíc jsme získali dalšího člena rodiny, který nám v tom pom ůže zvláš ť když má takový vztah ke koním.“

Nic nevzbudilo David ův zájem víc než diskuse o chovu plnokrevník ů. P řesto cht ěl ješt ě n ěco v ědět.

„Pro č m ůj p ředch ůdce odešel?“

„Nem ěl cit pro kon ě. Teorii znal pom ěrn ě dob ře, ale nechápal jejich chování. To je přece to nejd ůležit ější, co myslíš?“

Nadšen ě téma rozebírali, až se dostali k dostih ům.

„Táta říkal, že pojedeš n ěkteré kon ě v tréninku,“ konstatovala Victorie.

„Opravdu? O tom nic nevím. Vždy ť m ě ješt ě ani na koni nevid ěl. A pokud to mám tady řídit, nezbyde mi čas na

64

bloumání kolem dostihových drah. Abych pravdu řekl, nebránil bych se zajet si na pár koních Sama Huntera, vypadají velice dob ře.“

„A mluvil také s Georgem, ten koupil kon ě z Irska. Je to nádherny ryzák, ale nemohou ho donutit ke skákání. Jmenuje se Letter Lad. Možná by ses na n ěj m ěl podívat a bratrancovi po radit.“

„Nevím, jestli si po tolika letech nechá ode m ě radit?“

„Jsem si jistá, že ano. On není žádný génius, co se tý če koní. Pár jich trénuje jen proto, že se to má…“

„Uvidíme. Možná bude lepší po čkat, až se m ě zeptá sám, co myslíš? Patnáct let jsme spolu nemluvili. Nemuselo by se mu líbit, že mu vtrhnu do soukromí a hned za čnu kázat.“

Další dny David trávil bližším seznamováním s klisnami, hříbaty, rocky a veškerým dalším osazenstvem h řeb čína. P ři tom využíval znalostí získaných p ři chovu koní v Irsku. Tam v kopcích hrabství Mayo strávil mnoho hodin nad knihami s obrázky plemeníků. Co se nau čil, mohl nyní uplatnit u t ěchto plnokrevník ů.

Naprosto p řirozen ě vycítil, která klisna je b řezí a s kým, které zvíře p ůjde na prodej a které si otec chce nechat. Ostatní personál ho bral, nejen jako syna sira Marka, ale i jako schopného šéfa.

David si zvykl docházet na jídlo na usedlost. U oběda se objevovala i Susan, které se dařilo zakrývat svou ned ůvěru, takže rodinnou pohodu nijak neohrožovala. P řesto Davida trápila marnost pokusů ji obm ěkčit a zároveň se i vyrovnat s její fyzickou p řitažlivostí.

Velice rychle se dostal do vyjetých kolejí. Už tu p racoval celý týden. Do stájí chodíval i ve čer, kontroloval, zda jsou kon ě

65

připraveni na noc. Tak tomu bylo i tento den. Personál už dávno odešel. Pouze Mickey Thatcher z ůstal, aby si popovídal s novým manažerem.

V sedmnácti m ěl p řed sebou pom ěrn ě slibnou budoucnost; jakmile ho rodi če pustí z domova, stane se žokejem. A nic jiného neposlouchal rad ěji než Davidovo vypráv ění o dostizích v Irsku. Visel mu p římo na rtech, každý poznatek si ukládal do pam ěti.

Ješt ě si povídali, když dorazil sir Mark. „Dobrý ve čer, Mickey. Ty jsi ješt ě tady?“

„Ano, pane. Pan David mi vypráví o dostizích v Irsku.“

„Pravd ěpodobn ě jsi toho už slyšel víc než já. Nu, nadešla chvíle pravdy, Davide. P řišel čas, aby ses posadil na kon ě. Co myslíš, je klisni čka Nashwan p řipravená?“

„Ano,“ p řikývl.

„Tak domluveno, sejdeme se zítra ráno.“

Vít ěz Derby a klisna, která vyhrála dostih Group Two, byli rodi če této mladé kobylky. David na lepším zvířeti ješt ě nesed ěl. Před t řemi týdny ji poprvé obsedli, p řesto se chovala jako vycvi čený k ůň . Vzal ji drobným klusem na louku s pasoucími se ovcemi, která oddělovala budovy h řeb čína od horních pastvin.

Otec ho pe čliv ě sledoval. Když se vrátil, p řivítal ho se širokým úsm ěvem ve tváři. „Co si o ní myslíš?“

„Až si za čne víc v ěř it, bude neporazitelná.“

„Záleží také na jezdci, samozřejm ě. Myslím si však, že to máš v rukou jako tvůj prastrýc William.“

„Ten co vyhrával hony na lišku ve dvacátých letech?“

„Přesn ě tak. Pat řil k nejlepším amatér ům t ěch dob. A co ty, cht ěl by sis zajezdit v Anglii?“

„Pokud bude n ěco v ětšího, než tahle vyjíž ďka, milerád.“

66

Sir Mark s úsm ěvem p řikývl. „Neboj se, musíme jenom zasko čit na Portman Square pro amatérskou licenci. Mezitím bys mohl navšt ěvovat Sama a pár dní v týdnu si tam zajezdit, co říkáš? Oznámím mu, že se zúčastníš n ěkterých zajímavých dostih ů.“

„Pokud ti nevadí pokles šancí tvých koní, klidn ě to ud ělám,“ zazubil se David a sesko čil z kon ě.

George Tredington p řijel na víkend o den d řív než obvykle. Strýc mu po telefonu sd ělil tu novinu, takže se objevil už ve čtvrtek ve čer u Davida. Ten se právě drbal ve van ě, aby se zbavil ko ňského pachu.

„Nazdar, Davide? Tady je George, tv ůj bratranec.“

„Hned seb ěhnu dol ů.“ V duchu p řece jenom trp ěl úzkostí, jak jejich první setkání dopadne. Nebýt jeho návratu, George by vše zd ědil.

Objevil se s p řátelským úsm ěvem. „Ahoj bratran če. Jak se máš?“

Georgeovy jasné o či, zapadlé v kulatém obličeji, se na n ěho zp říma zadívaly. Došlo ke chvilce obez řetnosti a váhání, než se úsm ěv naprosté úlevy rozhostil na jeho plných rtech.

„Bože m ůj, Davide! Jsi to opravdu ty! To je úžasné!“ podal mu zpocenou ruku. „Nemohl jsem uv ěř it, když mi to tv ůj otec říkal.“

„Je to fajn být zase zpátky.“

„Slyšel jsem, že pracuješ v h řeb čín ě. Up římn ě řečeno, cht ělo by to tady vzít po řádně do rukou.“

„Však se pokouším.“

„To je dob ře. P ředpokládám, že je to trochu jinačí než v Irsku. Prý i n ěkteré kon ě pojedeš?“

„V to doufám.“

67

„Já dokonce sám trénuju nějaké kon ě. Pár jsem jich koupil z Irska. Vlastn ě to obstaral Johnny Henderson. Pamatuješ se na něj?“

„Samoz řejm ě. Jak se má?“

„Obchoduje s plnokrevníky, i když si nemyslím, že b y n ějak příliš vyd ělával. Taky se na něj nelze vždycky spolehnout. Sehnal mi jeden „úžasný“ exemplá ř, který bohužel nep řesko čí ani žok slámy.“

„I to se stává,“ přizvukoval David.

„Někdy musíš p řijít a podívat se na n ěj.“

„Kde v ůbec žiješ?“

„Copak ti to táta neřekl? Po otcov ě smrti jsem p řevzal panství Braycombe. V ětšinu času trávím nad financemi v Londýn ě, ale srdce nechávám tady na venkově. Farma mi moc neprosperuje, tak jsem investoval do jatek, spíš zásobuju řezníky… Nejrad ěji se v ěnuju honitb ě, však si p řije ď pot ěžkat zbra ň.“

„Pro č ne, ale už dlouho jsem nest řílel.“

„Jako kluk jsi míval dobré oko,“ poznamenal George.

„Trochu jsem zestárl,“ opatrn ě nazna čil David. „Každopádn ě rád se podívám na toho koně…“

„To bude prima,“ jásal bratranec. „Vynikající!“ plácl se do stehna. „Ale te ď musím jít, mám toho ješt ě hodn ě na práci. Objevím se p ři ve čeři.“

„Takže se uvidíme,“ zareagoval David zdvo řile.

To už rozzářený George pelášil ke svému luxusnímu BMW. David se za ním díval oknem a cítil, jak p ředchozí nap ětí povoluje.

Na muže, jemuž obrovské d ědictví zmizelo p římo p řed nosem, se choval s p říkladnou zdvo řilostí. Snad takhle se má chovat gentleman, uvažoval David.

68

Při p říštím setkání s Victorií se optal na bratrancovo chování.

„Mám dojem, že v jistém sm ěru je dost konzervativní,“ odpov ěděla. „Respektuje dodržování pravidel p římého následovnictví, čili t ě vítá zpátky jako p řirozeného d ědice. Navíc po finan ční stránce je dostatečně zabezpe čený.“

V ned ěli se David objevil u bratrance. Okamžit ě kon ě odhalil, aniž mu George cokoliv nazna čil. Velký, silný ryzák hned upoutal jeho pozornost.

„Vypadá dob ře,“ komentoval.

„Práv ě proto ho Johnny koupil. Jediný problém je, že nech ce skákat. Nejspíš se ho musím zbavit.“

„Nesp ěchej. Třeba se s tím dá něco d ělat. Mohl bych se na něm projet?“

„Jist ě,“ zajásal George.

David s ním chvíli klusal, cválal a nakonec zkusil i rychlost. Sesko čil a p ředal ot ěže stájníkovi.

„Reaguje perfektn ě. Být tebou, nechal bych si ho. T ěžko najdeš podobné zvíře.“

Bratranec mu ukázal ještě další čty ři kon ě, které nedávno koupil.

„Johnny Henderson je sehnal v Irsku,“ chlubil se. „ A jak lacino.“

Skute čně vypadali na honební kon ě. Johnny prokázal Georgovi vynikající službu.

„Honební jízdy se i tady stávají populární,“ pokračoval bratranec. „Udržování dostihových koní ve form ě je pom ěrn ě drahá záležitost. Proto jsem uvažoval o účasti na podobném podniku, cenov ě to p řijde na polovinu.“

A p řitom i vyhraje polovi ční, v duchu kritizoval David.

69

George mu ješt ě ukázal okolí. První David ův dojem se od sest řina názoru nelišil: opravdu se radoval z návratu dědice panství. Dokonce ho tak ob čas i tituloval, když probíral podrobnosti o plánovaném honu.

Při odjezdu z Braycombu m ěl David dobrý pocit z p řijetí, ale pak se zahanben ě p řistihl, jak osnuje plán na přetažení toho ryzáka do svého hřeb čína. Jedno v ěděl jasn ě: ten k ůň má v sob ě kolosální skokanské vlohy.

Od chvíle, kdy se na barfordském panství objevil, ho tém ěř všichni uznávali. Nejenom personál na panství, ale i vesni čané, místní majitelé pozemk ů, farmáři i obchodníci v Lynmouthu, kte ří ho znali z d ětství. P řijali ho mezi sebe coby muže. Jenom Jason Dolton, možná i Lucy a rozhodn ě Susan Butleyová m ěli pochyby. Všechny chápal s výjimkou Susan; co ta m ěla za důvody?

Za čal vyd ělávat a většinu úspor posílal Mary. Mezitím plánoval i zisky z koupě a prodeje koní ve v ětším m ěř ítku, což by si v Irsku nikdy nemohl dovolit. Otec s tím souhlasil.

Po čtrnácti dnech mu potvrdili amatérskou licenci, a tak ho přihlásili k prvnímu dostihu v Anglii podle pravidel Jockey Clubu.

Sir Mark cht ěl samoz řejm ě se synem zažít úsp ěch. Proto se dohodl se Samem Hunterem, trenérem ze sousedního hrabství Somerset, aby p řipravil schopnou klisnu na konec září do Wincantonu.

V kanceláři položil Sam sluchátko zpátky do vidlice a usmál se. Šlachovitý, v ětrem ošlehaný, se v srdci stále cítil obyvatelem Devonu. Byl to houževnatý chlapík, up římný a nezávislý. Do Somersetu se st ěhoval s nechutí, donutila ho k tomu pouze pragmatická naděje ve v ětší možnost podchycení majitel ů koní.

70

Ve dvaapadesáti se mohl prokázat rutinním každoročním výsledkem p ětat řiceti vít ězství v pr ůměru. Ambice trenéra šampión ů tak dosáhly svého vrcholu.

Do dostih ů se vrhl hned po skon čení školy. Snil o tom, že se stane špi čkovým žokejem, ovšem nad ěje skon čily s bolestivým pádem v Newton Abbotu. Při pohledu nazp ět získal tém ěř jistotu, že tato nehoda mu ušet řila mnoho promarn ěných sezon, kdy jeho schopnosti v sedle by byly vždy limitovány.

Už mnoho let sledoval mladé, po vít ězství bažící žokeje, ale ti vždy v n ěč em pokulhávali. Dokonce ani tvrdá práce jim nemohla nahradit nedostatek p řirozeného talentu.

Davida nikdy p ředtím v akci nevid ěl, ale okamžit ě jeho kvality rozpoznal. Hned si všiml, že kon ě pod jeho vedením skáčou líp a pracují usilovn ěji. Nervózní dokázal uklidnit, pr ůměrným dodal kuráž. Pot řeboval jenom št ěstí a pravou chvíli.

Sam mu tuto šanci mohl nabídnout. Slíbil siru Markovi, že první dostih v Anglii David vyhraje. Byl rozhodnutý ud ělat pro to všechno.

Měl p řipravenou hn ědku jménem Bideford s bílou hv ězdou na čele. Na první pohled Davida nijak neuchvátila, ale jakmile s ní párkrát skočil p řes p řekážku, zm ěnil své smýšlení. Zvládala všechno s p řehledem, skákání přímo milovala. S podobným kon ěm se ješt ě nesešel.

Bideford se už p řes rok nezú častnila dostih ů od doby, co si natáhla šlachu na noze. Ovšem Sam se jí v ěnoval, postupn ě ji přivedl zpátky do formy, a přihlásil ji do dostihu s cenou o deset tisíc liber nižší, než si zasloužila. Musela by dva krát padnout, aby ji n ěkdo porazil.

Ve Wincantonu se od jihozápadu kupily mraky, sluneční paprsky však jimi ješt ě dokázaly proniknout. Nepršelo, a tak i v

71

tomto v ětrném dni dorazilo mnoho p říznivc ů dostihového sportu zhlédnout nadcházejících sedm dostihů.

I p řes stovky jízd v Irsku a vybudované sebev ědomí musel David zvládat nervozitu. Při vstupu do padoku s ostatními žokeji se p řistihl, jak si pohrává s přezkou u p řilby a bi číkem po ťukává o botu. Dob ře v ěděl, stejn ě jako Sam Hunter i sir Mark, že klisna pob ěží v leh čím dostihu, a jak obrovskou výmluvu bude pot řebovat, poko ří-li ho Jason Dolton s pr ůměrným kon ěm z malé stáje.

Otec, Victorie a George ho p řišli podporovat. David je zahlédl ve skupin ě se Samem Hunterem. „Kde je Lucy?“ zahlaholil.

„Má práci, ale bude ti držet palce. Jsi nervózní?“ vyzvídala sestra a žmoulala v ruce řemínek od dalekohledu. „Já tedy ano.“

„Všechno se zlepší, jen co hupnu do sedla,“ t ěšil ji.

Zazvon ění vyzvalo jezdce k nasednutí. David se Samem přešli ke klisn ě, která se už snaživ ě cht ěla rozb ěhnout.

„Má v sob ě dost síly, tak toho využij,“ sta čil ješt ě Sam zavolat za odjížd ějícím Davidem. „A hodn ě št ěstí!“

Start dostihu na dv ě míle a p ět furlong ů byl t ěsn ě za zatáčkou nedaleko tribun, p řed vodním p říkopem. David se příkopu trochu obával, protože p řes vodu skákal při dostihu poprvé. V Irsku to bylo zakázané kvůli četným zran ěním koní.

Bideford o čividn ě vzrušovala p ředstava trysku, a David m ěl plné ruce práce ji udržet. Při kontrole podb řišníku odmítla klidn ě krá čet, pohazovala hlavou, ot řásala se a na krku jí vyrazil pot. Až pozd ě si uv ědomil chybu nevzal si rukavice.

Kone čně je startér zavolal. V okamžiku, kdy uvolnil pásku, Bideford divoce vyrazila k první p řekážce. David v ěděl, že jí v ni čem bránit nem ůže. Držel pevn ě ot ěže a sed ěl tiše jako myška.

Rychlost vzr ůstala. Pokud se špatn ě odrazí, další jízdu zažiju v sanitce, uvažoval. Tém ěř podv ědom ě za čal po čítat cvalové

72

skoky k p řekážce, k níž se blížili jako rychlík. Ješt ě scházely dva, vtom hnedka prohnula hubená kolínka a vystřelila k vrcholu p řekážky. Pravd ěpodobn ě ji skok ned ěsil o nic mén ě než jezdce. Dosáhla takové rychlosti, až se při dopadu nozdrami zaryla do hlíny a na chvíli m ěl David dojem, že se v sedle neudrží.

Na tribun ě Victorie zalapala po dechu a chytila se otcovy ruky. Sev ření povolila, až když si uv ědomila, že Bideford odkudsi vytáhla nějakou nohu a už s ušima našpicovanýma cválala k další p řekážce.

Šok z možného pádu navrátil klisně rozum; dál pokra čovala ve svém normálním cvalovém rytmu. David ani neslyšel, jak se kopyty dotýká trávy, když se odrazila k překonání další překážky. Tentokrát si to vyměř ila perfektn ě. Poplácal ji po krku, ale ona m ěla takovou radost z pohybu, že to snad ani nevnímala. Hnala se dál a přeskakovala p řekážky, jak šly za sebou. Všechny ostatní jezdce nechávala daleko vzadu.

Až na dva kon ě všichni ostatní stíhání vzdali. David za čal poci ťovat, že na klisnu padá únava. Dlouhé cvalové skoky se zkrátily, a kůň mu p řipomínal auto, kterému dochází benzin. Nijak nereagoval a nechal ji zvolnit, aby si nabrala dostatek vzduchu do plic. Ale to už se blížili k cílové rovince. David ji sev řel a pevn ě uchopil ot ěže, aby jí pomohl s rovnováhou. Vzápětí zaregistroval odpov ěď , cvalový skok se sice neprodloužil, ale stal se siln ější. Kopyta zazvonila o předposlední p řekážku. Čekal je ješt ě necelý furlong s poslední překážkou, když se po levé straně objevila hlava b ělouše. Bideford si to uv ědomila ješt ě d řív než žokej. A čkoliv necht ěla, aby ji n ěkdo p ředstihl, krátké nohy ji už bolely a tělo svazovalo vy čerpání. David jí pomáhal v rytmu, jak jen mohl.

73

V honb ě k poslední p řekážce už davy vyskakovaly a řičely vzrušením. Co se na za čátku zdálo být pouhou formalitou, se nyní zm ěnilo v lítý boj.

David jel klisnu, jako by na ni čekala jen cílová rovinka. S posledním zbytkem sil vložila veškerou energii do s koku a vcelku dob ře p řistála o délku před soupe řem. A tak to z ůstalo do okamžiku, než minuli cílový sloup.

K rozhodnutí vniknout do Davidova p říbytku pot řebovala Lucy Tredingtonová veškerou svou kuráž. Prohrabávat se osobními v ěcmi n ěkoho jiného p římo odporovalo její přirozenosti. Snad jenom p říbuzenský vztah toto jednání trochu omluvil musela získat jistotu, že je to opravdu j ejí bratr.

Použila náhradní klíče. S rozechv ěním se protáhla zadními dve řmi, srdce jí bušilo až v krku. Po kamenné podlaze vešla do úzké haly, odkud vedly schody nahoru. Vystoupila k ložnicím, jedny dve ře byly pootev řené, tak do nich váhavě str čila. P říšern ě zask řípaly.

Zd ěšen ě usko čila a chvíli čekala, až se uklidní. Potom sebrala veškerou odvahu a vešla. Tak tady bydlí Dav id.

Ustlaná postel, jezdecké kalhoty pohozené na židli. Lucy mírn ě zaváhala, ale pak se vrhla do práce. Propátrala ka ždou kapsu, prosahávala podšívku. P řeto čila i matraci, nahlédla do všech míst, kam se dalo n ěco schovat.

Po hodin ě slíd ění našla jedinou zajímavost v psacím stole: pe čliv ě popsaný list všech Davidových jízd v Irsku bylo jich mnohem víc, než tušila. Také objevila poznámkový blok se jmény koní a jejich cenami, pravd ěpodobn ě t ěch, které koupil a prodal. Nezdálo se, že by na nich prod ělal, ale ani zisk nebyl nijak zajímavý. Náhle za řin čel telefon.

Dopadla na židli naprosto ochromená tím h řmotem v hrobovém tichu domku. Strnule zírala p řed sebe. Po čtvrtém

74

zazvon ění nasko čil záznamník. Kazeta se přeto čila a ozvalo se jediné sd ělení: ženský hlas s irským akcentem p řál Davidovi št ěstí v prvním anglickém dostihu. Lucy se podívala na hodinky. Za p ět minut t ři. To už je p řece na startu ve Wincantonu. Jak by si David mohl tuhletu zprávu ze záznamníku právě te ď vyvolávat?

Tato myšlenka ji mátla. Uvažovala nad tou záhadou, když kráčela zpátky k usedlosti.

Prolet ěli cílem a Davidovo srdce bušilo jako zvon.

Jako by tato výhra kone čně potvrdila žokejovy schopnosti. Vítali ho v míst ě pro odsedlávání vít ězů a dav jásal nad neuv ěř itelným úsp ěchem amatérského nováčka, který porazil tucet profesionálů.

Mezi lidmi čekajícími v baru na oslavy stál i Johnny Henderson.

Sir Mark je seznámil. „Davide, jistě si pamatuješ na mého kmot řence Johnnyho?“

„Jasn ě,“ přikývl. „Jak se máš?“

Johnny nev ěř ícn ě zavrt ěl hlavou. „Ahoj, Davide, samoz řejm ě jsem slyšel o tvém návratu, ovšem n ějak jsem tomu nemohl uv ěř it. Nic jiného m ě ale nemohlo p řesv ědčit líp než ten tv ůj finiš.“

David musel ocenit dramatizaci. Pravda, kamarádili se už jako kluci, takže pro č by v tom nemohli pokra čovat i v dosp ělosti? Avšak nyní šlo o to, nepro řeknout se, jak dob ře se te ď znají.

Už p ředtím se domluvili na postupu p ři prvním oficiálním setkání moc mluvit nebudou. Ale nakonec se zdálo, že to ani není zapot řebí.

75

Po p ůl hodin ě, když se všichni uklidnili a sledovali další dostih, pokra čoval David v p řítomnosti otce v hovoru s Johnnym.

„George mi říkal, že jsi mu koupil tém ěř všechny kon ě pro tuhle sezonu.“

„Všech p ět, a jak lacino. Tedy s výjimkou jednoho. Ur čit ě někde vyhrajou.“

„Před časem m ě požádal, abych se na n ě podíval. Práv ě s tím drahým má problémy. Nechce skákat,“ usmál se David.

„Pot řebuje trochu tréninku,“ vysv ětloval Johnny.

„Přesn ě to by se mi hodilo. Víš co, jestli ho prodá za původní cenu, mám zájem. Když se mi podaří vyp ůjčit si peníze na jeho koupi, n ěco z n ěj ud ělám.“

Henderson se šklíbil, neschopný nereagovat na tu ir onii.

„Jist ě. Uvidíme, co se dá dělat. George ho možná pustí za původní cenu plus výdaje.“

Během dalších týdn ů se David zú častnil n ěkolika dostih ů, dosáhl úctyhodného počtu vít ězství a p řilákal tak pozornost tisku. Krom ě toho tvrd ě pracoval v h řeb čín ě a rád p řivykal svému novému životu. Když se ho otec zeptal, zda by cht ěl jet Deep Mischiefa koncem října jako p řípravu na Hennessy, vzrušen ě souhlasil. Pak sir Mark nazna čil i možnost zúčastnit se dostihu v Hennessy, a pokud se tam k ůň p ředvede, dalším cílem se stane cheltenhamský Zlatý pohár.

Často vzpomínal na Irsko a promýšlel Maryinu situaci . Věděl dob ře, že se nemoc m ůže vrátit. Snažil se ji proto přesv ědčit, aby podstoupila p ětidenní léčbu injekcemi methylprednisolonu, které by mohly zastavit degeneraci míchy. Mary však tvrdohlav ě odmítala jít do nemocnice. Alespo ň zatím se její stav nezhoršoval, což mu potvrzovala každý týden po telefonu.

76

Po čátkem října ho otec vyslal do Newmarketu se dv ěma jejich rocky na aukci po řádanou společností Tattersall’s. Ke svému p řekvapení zjistil, že Susan jede s ním jako stájník.

„Velmi ráda sleduje prodej koní,“ prohlásil sir Mark. „Doufám, že ti to nebude vadit.“

David se naopak nabídl, že bude řídit nákladní vůz. Stráví tak se Susan dlouhých šest hodin v kabin ě p ři cest ě z Devonu do Suffolku. Nijak mu to nevadilo, i když nechápal, pr o č to dívka podstupuje p ři neustále udržovaném nepřátelství. Snad její důvody kone čně odhalí.

Oba ro čci se m ěli objevit při prodeji v úterý ráno. Proto už v ned ěli museli mít potenciální kupci možnost si je prohlédnout.

Hned po snídani je tedy naložili a vyrazili na vých od k Newmarketu. Susan se tvářila nete čně jako obvykle, teprve za Bristolem si všiml zm ěny v jejím chování. Stala se zdvořilejší, dokonce i p řátelská mluvila s ním jako při prvním setkání. David nev ěděl, čemu m ůže vd ěč it za tu prom ěnu.

Až po hodinové konverzaci si to uv ědomil; neustále prov ěř ovala jeho znalost barfordského panství a historie rodiny Tredington ů. Po dalším mírném posunu v jejím chování vycítil, že si nejspíš vede nad o čekávání dobře. Aby se trochu pobavil, rozhodl se ji pro zm ěnu potýrat svými dotazy.

„Mimochodem, jak se má tv ůj otec?“ zeptal se po krátké odmlce, když vyjel na M25.

Sežehla ho pohledem. „Málokdy ho vídám,“ načepý řila se.

„Lituju, že m ůj útěk nesl tak t ěžce. M ěl jsem starého Ivora rád. U čil m ě jezdit na koni.“

„No, sv ěř il se mám ě, že ti to moc nešlo,“ odsekla.

David se musel zasmát nad pohotovou odpovědí, která na čas nastolila p řím ěř í. A ť se však snažil jak cht ěl dosáhnout souzvuku z prvního setkání, Susan odolávala.

77

Po p říjezdu na místo jim čas na konverzaci nezbýval. O kon ě z panství Great Barford se zajímalo plno lidí. Susan byla vytížená a Davida oblehli majitelé hřebc ů. Snažili se navázat přátelství v naději, že získají klisny z dobrého chovu za výhodn ějších podmínek. David je všechny zdvo řile vyslechl, ale nenechal si nabídkami zaclonit vlastní pohled na chov.

Vše bylo pro n ěho nové, p řesto se tu cítil jako ryba ve vod ě. V Irsku si o takových aukcích jenom četl a nyní, se sm ěsicí úlevy i úzkosti, sledoval uvedení prvního jejich hřebe čka do ringu. V ěděl dob ře, že ro ček má na aukci jenom jednou šanci být výhodn ě prodán. Pokud se prodej z n ějakého d ůvodu zpozdí, cena se drasticky sníží, protože kupci se d ěsí jakýchkoliv, by ť pravdivých, výmluv.

Susan obcházela s hřebcem kole čko a Davidovi postupn ě došlo, že ud ělal chybu. P říšt ě Susan k téhle práci pustit nem ůže, je p říliš atraktivní a p řítomní kupci diskutovali víc o ní než o prodávaném zvířeti.

Suma se pomalu zdvihala, Davida zachvátilo napětí. V ěděl, že za h řebe čka musí dostat minimálně padesáti tisíc liber, aby pokryl poplatky, výdaje za h řebce a snížení hodnoty matky. Nabídky se zvolnily a zdálo se, že se s bídou dostanou na polovinu odhadnuté ceny. Náhle jeden agent s kontaktem na velké japonské majitele začal p řihazovat. Dražebník okamžit ě zvýšil o p ět tisíc liber, jakmile vycítil, že nový dražitel se rozhodl pro koupi.

Netrvalo ani dv ě minuty, a cena se vyhoupla na sto dvacet tisíc. Kladívko dopadlo a Susan odváděla ro čka ke kariéře, která mohla či nemusela prokázat, zda nový majitel moud ře investoval.

Ačkoliv nem ěl nic spole čného s p řípravou ro čků, aukce ho napl ňovala pýchou. Coby manažer h řeb čína a navíc i majitel ův syn m ěl zodpov ědnost za vytvo ření zisku. I kdyby druhý k ůň

78

dosáhl jenom průměru, bude pokladna vypadat dob ře. Navíc tenhle se spíš prosadí jako dostihový k ůň . O hodinu pozd ěji se jeho mín ění potvrdilo, když cena vylet ěla na t ři sta šedesát tisíc. Zakoupila ho bohatá vdova po jakémsi rejdaři, pro kterou vyhrál podobný b ělouš jako nováček celý Classic t ři klasické dostihy po řádané každoročně v Anglii. David se k ní protla čil a pot řásl jí rukou: „Přeju vám s ním hodně št ěstí. Doufejme, že blesk ude ří do stejného místa i podruhé.“

Přijala gratulaci s úsm ěvem. David se pak prodral ven a za čal organizovat p řepravu prodaných koní.

Připravil doklad, že kon ě prošli povinnou kontrolou možných defekt ů dýchání, pak našel stájníky nových majitel ů a v krátkosti jim referoval o jejich vlastnostech a povahách. Nakonec zamí řil ke stájím a každý k ůň od n ěj dostal mrkev. Znal je sice necelé dva m ěsíce, ale lou čil se s nimi jako s vlastními d ětmi.

Susan se slzami v o čích nastoupila do kabiny. David vy řídil zbylé formality, vysko čil za volant a vydali se zpátky k Devonu.

Zanedlouho byla Susan op ět v ráži. „Blahop řeju,“ ozvala se sarkasticky. „První aukce a takový úsp ěch.“

„Ale Susan, víš dob ře, že tu nejsem zase tak dlouho, abych měl na ty ro čky n ějaký vliv.“

„To nemyslím,“ ohrnula nos. „Mluvím o jistot ě, s jakou všichni okolo t ě považovali za Davida Tredingtona.“

Ani nevyp ěnil. Jenom se ušklíbl. „Víš co, Susan došel jsem k závěru, že jsi p řece jen z části snob. Pouze kvůli mému chování a přízvuku farmáře z Mayo nev ěř íš, že pat řím k Tredington ům.“

Neodpov ěděla.

„Že je to tak?“ jásal triumfáln ě. „Kone čně jsem uhodil hřebík na hlavi čku! Řeknu ti ješt ě n ěco: z řejm ě ti nepasuju do tvého obrazu anglického majitele panství a jeho náležitého

79

jednání. Kdybych vystupoval jako George, líbilo by se ti to víc?“

Musela se uchechtnout. „To rozhodn ě ne,“ poznamenala. Necht ěla však hovor na toto téma prodlužovat a rad ěji povídala o koních a h řeb čín ě po celou zpáte ční cestu.

Po rozhovoru s Davidem ve Wincantonu za čal Johnny Henderson velice rychle naléhat na George, aby se Letter Leda zbavil.

David samoz řejm ě tušil, že p říchod ryzáka do barfordského hřeb čína m ůže mezi ním a bratrancem vyvolat nap ětí ovšem byl na tuto variantu p řipraven. Sou časn ě cht ěl i zjistit, pro č tenhle k ůň v Irsku p řesko čil železnou branku, jako by neexistovala, a tady…

Když se Letter Lad objevil v jeho stájích, pustil se David do práce. Postavil několik miniaturních p řekážek, ale zbytečně. Ryzák se pokusil skákat pouze z vrozené radosti. Očividn ě trp ěl bolestí p ři každém doskoku. Sotva p řední nohy opustily zem, hned se zase vrátily.

Odvedl ho zpátky do stáje a vzal si na pomoc kovový kaliper. Všiml si, že k ůň dává p řednost dopadu na pravou přední. Zdvihl mu tedy levou a p řidržel si ji mezi koleny. Za čal prohmatávat kopyto. Velice zlehka zatlačil a už m ěl tém ěř jistotu, co najde.

Pár centimetrů od st řelky kopyta škrábl nehtem a připravil si kaliper.

Nesta čil se ani po řádně dotknout, když Letter Lad odsko čil a divoce zafrkal. Celý se t řásl a zděšen ě zíral na Davida, připravený k úprku, jako by mu šlo o život.

Pomalu a v tichosti mu David ukázal dlaň. „Poj ď sem, divochu. Nechci ti ud ělat bolest.“

80

Ryzák si odfrkl, ale nechal se pohladit. Po pár minutách něžného p řemlouvání se mezi nimi znovu rozprostřela d ůvěra, dalšími slovy mu dodal kuráže. Potom za čal hledat n ůž s krátkým ostřím. Pot řeboval ješt ě kbelík teplé dezinfikované vody.

Požádal o pomoc Victorii. Držela ryzáka u hlavy, zatímco on mu op ět zdvihl levou p řední a velice opatrn ě za čal od řezávat rohovinu. Ku ří oko, které p ředtím nahmatal, se už mohlo dlouho podebírat a p ůsobit bolest jako zarostlý nehet. Výška podkovy sice jistou ochranu zaru čila, bohužel ne na dlouho. David se pomalu pro řezával dál, ale ryzák začal mít strach. Sev řel mu tedy nohu ješt ě pevn ěji, aby ji nevytrhl. Kone čně spat řil p říčinu bolesti. Posledním řezem vytryskla fontána tmavé krve.

Victorie polkla. Úleva nad ukon čením bolestí ji zavalila zrovna tak jako kon ě. „Není divu, že se mu necht ělo p řes překážky.“

„Docela m ě p řekvapilo, že se dokonce pokusil s tímhle skákat,“ komentoval David nález, když omýval kopyto vodou. „Musel se zranit o ostrý kámen, h řebík nebo n ěco podobného hned poté, co ho George získal. Dostane zatím teplý obklad, a pozd ěji mu musí kovář vyrobit kožený chráni č. Má tam opravdu tenkou rohovinu, a když nebudeme opatrní, objeví se mu ku ří oko každý týden.“

Po p ěti dnech Letter Lad získal sebed ůvěru. A pár dnů nato už nadšen ě skákal p řesn ě tak, jak si David pamatoval.

Příští ned ěli samoz řejm ě bratranec p řišel na to, kam se jeho kůň p řemístil. Našel Davida ve skladišti jezdecké výstroj e. „Není to náhodou Letter Lad?“

David se rozesmál. „Jistě. V ěděl jsem, že ho poznáš.“

Georgeova zrudlá tvář vyjad řovala rostoucí zv ědavost. „Jak skáče?“

81

„Je na tom líp. Cht ěl jsem ho prodat,“ pokra čoval David, „ale pak jsem mu na levé p řední našel ku ří oko. Te ď ská če jako losos zjara.“

„Pro č jsi mi ne řekl, že ho chceš koupit?“ David se zašklebil. „Hele, bratran če. Kdybys to v ěděl, ur čit ě bys cenu zdvojnásobil.“

Vší silou se George donutil k dobromyslné poznámce: „No, vlastn ě jsem byl rád, že jsem se ho zbavil za tak dobrou c enu.“

„Tos ho teda koupil zatracen ě dob ře,“ hvízdl David.

„Však jsem dal Johnnymu perfektní instrukce,“ zarea goval sám se sebou spokojený bratranec. „Přesto mám dojem, že mi mohl říct, kdo je kupec,“ dodal rozmrzele.

Jednou týdn ě David volal Mary Dalyové. Nedávala mu najevo, že postrádá jeho přítomnost, a s pýchou p řijímala novinky o jeho úsp ěších. Ujiš ťovala ho, že se dokáže vyrovnat s nep řízní osudu sama nebo s pomocí soused ů, bude-li to nutné.

V té souvislosti si vzpomn ěl na Johnnyho Hendersona. Jednou řekl o snoubence, která odjela na půl roku: „Absence nutí sp řízn ěné srdce se toulat, a p řesn ě to činí i mé.“ Davidovi nep řipadalo, že by se jeho srdce zatoulalo, ale tížilo ho sv ědomí. Dokázal si odpustit, že ztrácí zájem o Irsko, ale na Mary, která pro n ěj tak dlouho byla vším, by zapomenout nem ěl.

Šest týdn ů po svém prvním úsp ěchu jel David Deep Mischiefa v posledním dostihu p řed slavným Hennessy v Newbury.

„Ať se d ěje co se d ěje, nechci, aby tenhle kůň jel tvrdý dostih,“ dával Sam Hunter instrukce Davidovi, když stál vedle něho v padoku. V hlase mu zn ělo neobvyklé nap ětí; p řece jenom v n ěm hlodala pochybnost, zda kon ě pro jeho první dostih v sezon ě dostate čně p řipravil.

82

Dokonce uvažoval, že tento dostih vynechá a p ůjde rovnou na Hennessy. Ale Deep Mischief zoufale pot řeboval získat ur čitou praxi. B ěžel pouze p ětkrát přes p řekážky a nikdy v žádné lepší t říd ě. Bylo by nefér hodit ho do vody, když se s bídou nau čil plavat. Sam rozhodn ě necht ěl, aby se k ůň vy čerpal. Deep Mischief bylo up římné individuum a vždy ze sebe vydal všechno. Trenér dob ře v ěděl, že pokud si to David nevezme na starost, k ůň se uštve k smrti.

Nebylo snadné dodržet Samovy instrukce. Deep Mischief se zajímal úpln ě o všechno. Cokoliv po n ěm cht ěli, dobrovoln ě vykonal s ušima našpicovanýma, každému cht ěl vyhov ět.

Dostihu na dva a p ůl míle se ú častnilo dev ět koní. Vzdálenost byla relativně krátká a za normálních okolností by mu dal David volnost už od za čátku. Jelo tu však pár žokejů, kte ří se úzkostliv ě budou snažit o co nejlepší pozici, a tak David necht ěl riskovat boj hned na po čátku.

Ti vp ředu nasadili dobrou rychlost a vydrželi p ři ní, dokud neprob ěhli okolo tribuny a nep řesko čili druhou p řekážku. V té chvíli se tempo náhle zvýšilo a Deep Mischiefa zask o čilo. Samovy instrukce však zn ěly Davidovi v uších, proto nereagoval, když se k ůň snažil p řizp ůsobit nastalé zm ěně.

Po další p řekážce se zdálo, že má ztrátu dvanácti délek a kon čí. Deep Mischief špatn ě pochopil žokej ův nezájem a rozhodl se trucovat. David jeho náladu vycítil, přitáhl otěže a za čal ho tla čit.

Dalších p ět p řekážek trvalo, než pochopil, že se m ůže rozb ěhnout. Pomalu ale jist ě za čal získávat, cvalový skok se mu prodloužil v zab ěhnutém rytmu. Proletěl nad další p řekážkou s ušima p řilepenýma k hlav ě.

Dokonce i p řidal, jako by po p ředjetí jednoho ze soupe řů dostal kuráž.

83

Dalších pár koní odpadávalo a Deep Mischief se propracovával kupředu. Bylo jasné, že b ěží naplno, i když vedoucí jezdci se dostali už mimo dosah.

Nechal ho b ěžet dalšího p ůl furlongu, což odhadl na dobrou tréninkovou dávku. Potom ho přibrzdil. Necht ěl, aby se dostali tak blízko, že by dokonce získali n ějaké umístění.

Projeli cílem na šestém místě, dvacet délek za vítězem. David se v duchu usmíval. S tímhle rozdílem není pochyb, že Deep Mischief bude mít obrovskou šanci v Hennessy. Sam Hunter i otec budou víc než nadšeni tímto p ředstavením.

ěl d ůvod být znepokojený.

Při východu ze šatny se náhle ozvalo zvolání. „Aidane!“

Automaticky se oto čil, i když nem

Svou p ředešlou existenci v Irsku nedržel v tajnosti.

Zahlédl asi tak šedesátiletého malého muže, který ho sledoval melancholickýma modrýma o

šedivé vlasy a neholené strnisko, ten typ mu byl poědomý, ale

muže neznal.

čima. Za čínající pleš,

v

„Hej, p říteli, mohli bysme si popovídat?“

Mluvil s irským p řízvukem. David váhavě p řikývl. „Mám

te ď s n ěkým sch ůzku v baru.“

„Nebude to dlouho trvat,“ malý muž se k n

„Musime jít n ěkam mimo davy.“

ěmu p řidružil.

p ělivost.

„Hele, co chceš?“ snažil se David nedat najevo netr

Doty čný ho chytil za ruku a sev řel ne čekanou silou. „Menuju se Emmot MacClancy. Sem taky z Mayo a navíc znám

Mary Dalyovou ješt ě z Londýna.“

Mary však Davida ujiš ťovala, že nikdo z doby jejich londýnského pobytu nev ěděl o jejich odjezdu do Irska. V ěř il jí, a tak se p ři vyslovení jejího jména zachv ěl.

„Nevím, o čem mluvíš.“

84

„Ale víš,“ máchl neznámý rukou. „Nezapírej. Neboj se nikdo se nedoví, kde má hledat pravdu, pokud dostatčně e oceníš moje ml čení.“

Překvapen ě na n ěho zíral. „Asi ti p řesko čilo ani nevíš, o kom mluvíš.“ David byl rozhodnutý k odchodu, necht ěl nechat tuto konfrontaci dál se vyvíjet.

„Ne, ne, v hlav ě to mám v po řádku. Jestli odejdeš, budeš toho ho řce litovat. Vim stejn ě dob ře jako ty, že nejsi David Tredington stejn ě jako já jím nejsem. A pokud to chceš pop řít, neru čím za následky.“

Silou v ůle se David donutil oto čit a vyrazil k baru. Srdce mu tlouklo až v krku, v duchu se proklínal za tak amat érskou reakci. Kv ůli úsp ěch ům v posledních pár týdnech tém ěř zapomn ěl na svou zranitelnost; dokonce ani Susan Butleyová nejevila náladu k obnovení útoku.

A nyní ho tenhle Ir s vodovýma o čima srazil o p ět týdn ů zpátky do doby, kdy o existenci nějakého barfordského panství vůbec nev ěděl.

85

5

Irsko: srpen

Příznivý vítr Št ěst ěny často zavane v okamžiku, kdy to člov ěk nejmén ě o čekává. Překvapení potom rozmetá veškeré plány. Johnnymu Hendersonovi se n ěco podobného p řihodilo, i když ne tak neo čekávaně. Sed ěl u rezav ějícího černého stolu p řed Bradyho barem ve Westportu, hrabství Mayo. Rukávy červen ě pruhované košile m ěl ohrnuté až k loktům. Puky na kalhotách se dávno vytratily. Hnědé polobotky pokrýval prach. Zpod krempy panamáku pozoroval obyvatele m ěsta, turisty i nakupující farmáře se skrývaným pocitem marnosti.

Už tu pobýval dva týdny a prohán ěl sv ůj zastaralý BMW po prázdných silnicích v nechutném irském parnu. Ujel už p řes tisíc kilometr ů, a stále žádný výsledek.

Měl své p říkazy vypátrat minimálně deset p řekážkových koní s potenciálem, který jejich chovatelé ještě nerozpoznali. S takovým Irem, který by nerozpoznal možnosti svých k oní, se však ješt ě nesetkal. Ani nep ředpokládal, že takového najde, ale po uzav ření obchodu dychtiv ě toužil.

To byl jeden z d ůvod ů, pro č se objevil na st ředozápadě Irska, mimo oblast b ěžn ě navšt ěvovanou nákupčími plnokrevník ů z Anglie. Doufal, že zdejší chovatelé, mén ě vystaveni podobným možnostem, budou povoln ější v jednání s opravdovým kupcem.

86

Rozhodl se vložit posledních pár stovek liber do nákupu levn ějších koní pro mén ě náro čné klienty. Mohl by vyd ělat aspo ň tisícovku na koni, jestli v ůbec n ěco vhodného najde.

Sledoval westportské farmáře, kte ří zajeli do m ěsta nakupovat, prodávat nebo jen na sklenku s přáteli, a uvažoval, jestli n ěkterý z nich chová ve své polorozpadlé stáji nějaké kon ě; n ějakého talentovaného Pegase, který by mohl zahájit svou kariéru na druhé straně Irského mo ře.

V duchu fantazíroval a na pomoc si vzal další whisky. Náhle uvid ěl muže farmá ře, který vystoupil ze zabláceného pick-upu. Nezaujal ho možností, že by m ěl nedocen ěného kon ě, ale pro podivn ě neirský vzhled a úžasnou podobnost s rodem Tredington ů z Barfordu, v anglickém hrabství Devon. Úpln ě přestal dýchat.

Nebyl nijak vysoký, držel se však zp říma, tmavé kudrnaté vlasy a odhodlané o či práv ě p řecházel ulici k němu. Hranatá brada, rovný nos a proporce tvá ří p řesně charakterizovaly Tredingtony posledních čty ř či p ěti generací.

Srdce mu sko čilo do krku, trhl rukou a rozlil whisky, aniž si to uv ědomil.

Venkovan už byl od n ěho pouhých pár metrů.

„Dobré ráno!“ zvolal Johnny. „Jak se máte?“

Muž zpomalil a podíval se, kdo ho volá. V ůbec nepochopil, že to byl Johnny.

„Dobré ráno,“ zopakoval ještě jednou, rozhodnutý toho muže nepustit.

Farmář se na n ěho kone čně podíval a zaregistroval p řátelský úsm ěv na tváři Angli čana.

„Dobrýtro,“ odpov ěděl s typickým irským akcentem, který by se naprosto nedal zam ěnit za tredingtonský.

Johnny vypadal p řekvapen ě. „Poslyšte, nejste náhodou David Tredington? Neuv ěř itelné vy jste jeho absolutní

87

dvojník. Asi byste zmátl i vlastní matku. M ůžu vás aspo ň pozvat na drink?“

V tomhle vedru si Aidan Daly ani nemohl nic jiného p řát. Navíc nijak nesp ěchal na kamenitá pole, kde pracoval ve stínu skalnatého h řebenu. „Jist ě,“ souhlasil a usadil se na prot ější židli. „Musím p řiznat, mám strašnou žíze ň.“

K oboustrannému p řekvapení m ěli sebev ědomý Angli čan i skromný Ir mnoho spole čného, obzvlášť pokud se týkalo plnokrevníků.

Johnny mu vysv ětlil, pro č je v Irsku.

Aidan, bez jakékoliv nad ěje, že kupce uspokojí, p řiznal, že ví o slušném h řebci; chodí po čty řech, po řád ještě roste, ovšem nebude asi chovný a da ří se mu u n ěj doma spo řádat hromady toho nejlepšího sena, kdy na loukách o trávu nezavadíš.

„To zní dob ře,“ odhadl Johnny, „možná pro m ě trochu drahý. Faktem je, že operuju v t ěch nižších t řídách tohoto byznysu. Snad byste mi ale mohl pomoct?“

Aidan usoudil, že by pro toho sympatického Angličana opravdu mohl n ěco ud ělat a navíc si ješt ě p řivyd ělat.

Jejich farma moc nevynášela, dokonce jim ani nepomohla dotace na zem ědělství p římo z Bruselu. Navíc matce p řed několika týdny v nemocnici sd ělili, že je v pokro čilém stadiu roztroušené sklerózy. Velice brzo, ho řekovala Mary, nebudu mít jinou možnost než docházet do nemocnice nebo se tam natrvalo ubytovat. P ři troše pen ěz navíc by mohla sehnat stálou pe čovatelku dom ů, a Aidan by se tak mohl pln ě starat o farmu.

Bohužel v téhle chvíli nev ěděl, jak n ějaké nadbytečné peníze získat. Možná, pomyslel si, kdyby se dal dohromady s tímhle handlí řem, mohl by mu zajiš ťovat stálou dodávku koní pro anglické kupce. Navíc m ěl dojem, že Johnny Henderson je zbyte čně skromný a na ko ňském trhu má určit ě dobré konexe.

88

„Hele, Johnny, víš, že máš št ěstí? Už jsem tu pár koní jel na dostizích a vím, odkud ta zví řata pocházejí a která z nich vynikla. N ěkterá by se dala sehnat, a určit ě ne za p řemršt ěnou cenu.“

Johnny však zájem o obchod s koňmi definitivn ě odložil na druhé místo. V hlav ě mu uzrával lepší plán.

„Aidane, vypadá to fantasticky. Abych se p řiznal, už jsem ztrácel naději. Ovšem s tvou znalostí místa budeme moct n ěco rozjet,“ chytil ho za ruku. „Víš co? Pro č neza čít s tím, co máš doma, a potom mrkneme na ty ostatní?“

„Jist ě. Dostat je ale za dobrou cenu chce menší trik,“ zauvažoval nahlas Aidan, jemuž se nápad zalíbil. „Musej mít totiž dojem, že prodávaj mn ě a ty seš pouze kámoš, co mi pomáhá.“

„Dobrá,“ souhlasil Johnny. „Pak se rozd ělíme nap ůl o zisk, který ud ělám v Anglii.“

„To je pro m ě daleko. Já budu š ťastnej, když dostanu za kon ě pár stovek na ruku.“

Johnny se zachechtal. „Máš dojem, že lepší je vrabe c v irské hrsti než holub na anglické střeše? Nemusíš se strachovat. Jsem férovej a taky podnikatel. Velice rád se podvolím tvým pravidl ům.“

Dali si n ěkolik dalších whisky, a pak už bylo pozd ě za čít vy řizovat záležitosti, kv ůli kterým Aidan p řijel do m ěsta. Musel se vrátit dom ů k nemocné matce, která na n ěj čekala. Domluvil se s Johnnym, že se druhý den u nich zastaví. Potom se nejist ě usadil za volant dodávky.

Johnny zaregistroval, že jeho hlava je v ůč i alkoholu odoln ější než Aidanova, a zatímco Aidan nabíral první kilometry na cest ě k Louisburghu, sám relativn ě st řízlivý se vrhl do pátrání.

89

V baru, kde se pohybovala klientela notoricky známá zájmem o dostihy, si opatrně o ťukával totožnost Aidana.

Dozv ěděl se, že je divný, protože v osmadvaceti žije stále s matkou na farm ě. „Už dávno by m ěl mít rodinu a vychovávat děti,“ mudroval jeden. „Málokdy se objeví ve m ěst ě,“ utrousil druhý. „P řitom by se mohl stát králem mezi žokeji, kdyby měl trochu rád dobrodružství,“ dodal další.

Kdyby to, co mu řekli, bylo aspo ň částečně pravda, usoudil Johnny, p řesn ě by to zapadlo, do plánu, který se mu zrodil v hlav ě. Pro za čátek se však musí tvářit coby obchodník s plnokrevníky, a čkoliv se bude muset v ěnovat té hajtře, kterou mu chce ukázat.

Slune ční paprsky se odrážely na hladin ě modré vody zálivu Westport Bay, když Johnny Henderson mí řil na západ. Za volantem se soust ředil na nadcházející úkol. Bezpochyby narazil na zakopaný poklad v podob ě Aidana; dob ře si však uv ědomoval všechny problémy s tím spojené.

Po deseti kilometrech zastavil a podíval se do mapy. Našel malý kopec na jihu, za kterým se m ěla farma rozkládat. Zatočil na úzkou cestičku a záhy uviděl špinav ě bílé stavby ve svahu.

Blížil se k hlavní budov ě a hned si všiml výborn ě udržovaných mladých koní pasoucích se na zbytcích t rávy. Zastavil a vypnul motor. Vystoupil do proslun ěného ticha.

Zatím se nic ned ělo. Až po chvíli vyšla žena o holi a usmívala se. „P řeju vám dobré ráno. Jistě jste ten muž, se kterým se m ůj syn potkal ve Westportu?“

„Přesn ě tak,“ rozzá řil se Johnny. „Dobré ráno, paní Dalyová.“

„Klidn ě mi říkejte Mary,“ up řesnila. „Poj ďte z toho slunce pry č. Aidan tu bude za chvíli.“

Johnny ji následoval do domu, přímo do čisté farmářské kuchyn ě. Mary se posadila.

90

„Promi ňte, mám tu plíživou paralýzu. P řichází a odchází a dnes je tady. Dejte si skleni čku,“ mávla rukou k láhvi.

„Díky, já to zvládnu,“ poznamenal a nalil si.

„Syn mi řekl, že jste z Anglie a hledáte kon ě.“

„Tak tak,“ p řipustil a prohlížel si Aidanovu matku. Šedivé vlasy, jasné modré oči, snad nep řekro čila ješt ě ani padesátku; nemocí však zestárla. Určit ě to d řív bývala pohledná žena. Z jejího výrazu též pochopil, že ví, co je to bolest. „Hledám slušn ě živené kon ě, ne žádné s rodokmenem.“

„V našem chovu nic velkolepého nenajdete syn však ví, co dělá. Občas si p řeju,“ dodala tiše, „aby mohl využít sv ůj talent. Je to ale hodný hoch a nechce m ě tu nechat samotnou.“

V té chvíli vešel Aidan, celý zaprášený. „Jak je?“ přivítal známého. „Řekla ti už máma n ěco o koních?“

Johnny vstal a pot řásl mu rukou. „Ještě ne, zdálky však vypadají dob ře.“

„Podíváme se na n ě pozd ěji. Te ď bych ti rad ěji p ředvedl ty připravené k dostih ům. Až dopiješ, vyrazíme.“

Aidan trval na tom, aby jeli dodávkou, BMW je prý na tu cestu moc p řepychový.

„To mi imponuje,“ poznamenal Johnny. „Pokud má n ěkdo takhle vysoké mín ění o mém vraku, potom si u m ě šplhnul.“

Řidi č p řikývl a zašklebil se. Poda řilo se jim za den zdolat celých sto kilometr ů a obhlédnout dvacet koní. Na každé osam ělé farm ě se Johnny držel v pozadí a do hovoru se nemíchal. Slyšel dvacet r ůzných d ůvod ů pro prodej a o dvacet víc pro koupi.

Po návratu trvala Mary na tom, aby Johnny zůstal p řes noc, protože Aidan naplánoval návštěvu dalších šesti farem na p říští den. Následující večer zajeli do baru v blízkém Louisburghu.

91

„Tak co?“ cht ěl v ědět Aidan, když se usadili. „Co si o nich myslíš?“

Ke svému p řekvapení se cítil Johnny opravdu p řízniv ě ovlivn ěn. P řesto se tvářil nezávazně. „Nevím, Aidane. Jak jsem říkal, m ůj rozpo čet není nijak velký. Pokud však mám být up římný, n ěkte ří mají velmi slušnou úrove ň. A ten tv ůj h řebe ček by mohl být skute čně dobrý dostihový k ůň , určit ě má cenu tisíce až dvou.“

Aidanovi poklesla brada. „Pokud t ě napadá takováhle cena, tak to mám lepší nabídky tady. Ovšem nap řed s ním chci několikrát vyhrát. Bohužel farma nám v tom nepomůže. Matka je sice state čná žena, ale vidíš sám, jak je nemocná. Brzo jí budu muset financovat léčbu. Zatím v ůbec nemám představu, jak to ud ělám.“

Johnny chápavě pot řásl hlavou a tiše hvízdl. „Všechno budu kupovat p řes tebe, slibuju Aidane, ale terno to nebude. Hele, přece nem ůže být všechno tak černý! Copak se ta lé čba nehradí z nemocenského pojištění?“

„Jedin ě v p řípad ě, že p ůjde do nemocnice, a to ona rad ěji zem ře, než by opustila farmu. Zlomilo by jí to srdce. B ůh ví, jestli se mi v ůbec naskytne možnost uspo řádat si vlastní život. Otce neznám a máma má před sebou p ět nebo maximálně deset let života. Takže vidíš, co je u m ě na prvním míst ě.“

„Chápu,“ ujiš ťoval ho. „Opravdu pot řebuješ spoustu pen ěz, abys mohl z ůstat na farm ě!“

Aidan p řikývl.

„Mrzí m ě, že jsem t ě nalákal na možnost výd ělku p ři obchodech s ko ňmi. Zdá se, že se budu muset p řece jenom vrátit ke svým starým zdroj ům.“

Objednali další pití. Jakmile se sklenice objevily na stole, dlouze na Aidana pohlédl. „Víš, napadlo m ě, jak bys mohl vyd ělat p ěkný prachy celou f ůru.“

92

„Cože? Jak? Tady v Mayo?“ vyt řeštil o či mladík. „Vlastníš něco velice zajímavého, co bys mohl využít.“

„Jako co?“

„Svou tvář.“

Aidan na n ěho chvíli zíral a potom vypukl v hurónský smích. „Fakt si myslíš, že bych m ěl jít k filmu?“

„Kdo ví, ale tohle jsem na mysli nem ěl,“ naklonil se k n ěmu, aby dokonale vystup ňoval utajení nadcházejícího výstupu. „Pamatuješ se na naše první setkání, když jsem tvrd il, že vypadáš jako David Tredington?“

„To je ten kámoš, kterýmu jsem podobný?“

„Přesn ě tak. Pozor ale na to: byl bys mu podobný, kdyby existoval. Nikdo ho totiž patnáct let nevid ěl.“

Aidan se pokoušel uvažovat, kam tento hovor povede. „Pro č ho tak dlouho nikdo nevid ěl, proboha?“ divil se s podez řením.

Johnny pokr čil rameny. „Ve dvanácti prchl z domova, z jedné z nejkrásnějších usedlostí v Devonu, hned po mat čin ě smrti.“

„A jak v ědí, že ho nepotkala n ějaká nehoda vždy ť m ůže být mrtvý, a nikdo ho nenašel?“

„Policie propátrala každý centimetr hrabství Devon a nic nenalezla. Potom pro česali celé panství tím nejjemn ějším kartáčkem na zuby a zase nic. Nakonec přišel od Davida dopis, kde psal, jak je pro n ěj hr ůzné žít na barfordském panství. Tenkrát jsem tam dost často jezdil, protože sir Mark Tredington je mým kmotrem. Kamarádil jsem s Davidem a jeho bratrancem Georgem. I do školy jsme chodili spolu. Navíc m ě už tehdy zajímali kon ě a oni tam mají doopravdy nádherný h řeb čín. Potom došlo k té katastrofě, kdy mu zahynula matka.“

„Bože, to se ten kluk cítil tak hrozn ě, že zmizel a nikdy se nevrátil? Kolik by mu mohlo být?“

„Sedmadvacet, osmadvacet.“

93

„To je p řesn ě m ůj v ěk osmadvacet,“ vyhrkl Aidan.

„Skute čně?“ vzrušen ě zareagoval Johnny. Potom šikovn ě položil otázku: „Podívej, nejsi náhodou opravdu David? Bylo by to stoprocentn ě možné.“

Aidan zavrt ěl hlavou. „Žil jsem v Anglii až do dvanácti let, ale rozhodn ě žádným šlechticem nejsem. Má matka pracovala jako pomocná sestra v malé nemocnici, kterou řídily řeholní sestry z Roehamptonu nedaleko Londýna. Moc si z té doby nepamatuju. Dokonce jsem chodil i do katolické školy, což se mi nijak zvlášť nelíbilo. Když potom máma zd ědila farmu po strýci, už nás tam nic neudrželo. Nikdy d řív jsem v Irsku nebyl, ale na první pohled jsem se do tohoto kraje zamiloval. Je to nejkrásnější místo na sv ětě, co říkáš?“

„Jist ě,“ souhlasil Johnny, š ťastný nad sentimentálním výlevem. „Ale matku odtud nem ůžeš nikam hnát, aby zem řela někde v daleké cizin ě.“ Lehce ude řil p ěstí do stolu. „To by si vážn ě nezasloužila, Aidane. Ale takhle daleko to nemusí dojít!“

„Co máš na mysli?“ zapochyboval mladík, v ěř ící v zázraky o něco mén ě než jeho krajané.

„Na první pohled se ti to bude zdát šílený, ale já si myslím, že m ůžeš klidn ě nastoupit na místo Davida Tredingtona.“ Op řel se o židli a usmál se.

Aidan nepromluvil, jenom na n ěho zíral. „Pro č,“ vydechl po chvíli, „pro č bych to m ěl ud ělat?“

Johnny upil a pomalu za čal k mladíkovi promlouvat. „Protože to byl jediný syn sira Marka Tredingtona, jehož panství v okamžiku jeho smrti bude mít cenu okolo deseti mi lion ů liber.“

„Ty si opravdu myslíš, že bych se tam m ěl objevit jako d ědic takového bohatství?“

„Přesn ě tak.“

94

Chvíli na n ěho zíral. „To je p řece šílený! A skrz naskrz podvod.“

„Můžu potvrdit, je to stoprocentn ě neetický, ale nijak šílený. Musím si jenom ov ěř it pár věcí, než získám naprostou jistotu, že to p ůjde.“

„Proboha člov ěč e, n ěco takového nikdy nezvládnu! Copak se z irského farmáře dá udělat anglický bohá č?“

„Vidíš, práv ě takový zvrat sis vybral ve dvanácti, te ď se můžeš vrátit dom ů. Irský p řízvuk v ůbec nevadí. Dokonce jsem jednou potkal stoprocentního šlechtice s úd ěsným australským akcentem. Musíš se jenom nau čit všechno, co m ělo jakoukoliv souvislost s místem a celou rodinou.“

„Johnny,“ mladík vrt ěl hlavou, „to asi nep ůjde. Uv ědom si, jedná se o krádež, o podvod, či kdovíjaký kriminální čin já přece nejsem zlo činec.“

„Já to tak nevidím. Pokud se totiž David neobjeví, panství přejde na bratrance. A jak ho znám, ty bys to zvládal rozhodn ě líp než on. George je pompézní šašek, takže bys vla stn ě celé rodin ě i hrabství Devon ud ělal obrovskou laskavost, kdybys ho vytla čil.“

„Podívej se, m ě nezajímá, jak ten George vypadá. Pokud je to jeho legální dědictví, nemám žádný morální právo ho o něj připravit,“ posunul židli a vstal.

Johnny ho chytil za ruku a snažil se zakrýt podráždění. „Chápu tv ůj p řístup, Aidane, ale vydrž. Mluvím pravdu. Kdybys to zkusil, už bys nikdy nem ěl starost, jak zajistit matce pe čovatelku. Budeš mít dostate čný p říjem ode dne, kdy za čneš.“

Aidan se však zviklat nenechal. „Budu š ťastnej p ři troše obchodování s tebou, Johnny. Neexistuje nic, co by m ě donutilo nechat se zatáhnout do tak šílenýho podvodu. Ur čit ě by to nevyšlo. Nesouhlasil bych, ani kdyby to vypadalo pravd ěpodobné. Teď už musím jít dom ů. Jestli se chceš ješt ě

95

podívat na mýho h řebce a p řehodnotit svou nabídku, seš v řele vítán.“

„Tak dob ře,“ vzdechl Johnny a zašklebil se. „P řemýšlej ale o mém návrhu. Jen tak si můžeš být jistý, že matku zbavíš veškerých starostí a navíc jí budeš moct zaplatit t u nejlepší pé či. Za to ti bude p římo blaho řečit.“

96

6

Johnny Henderson si udržel úsm ěv ve tváři i po Aidanov ě odchodu z baru.

Při hovoru s Aidanem o zám ěně osoby vše vypadalo velice nad ějn ě, v četn ě té drobnosti, že dorazil do Mayo ve dvanácti letech. Jako by ten irský farmá ř Davidovi Tredingtonovi z oka vypadl.

Uv ědomil si však, že ud ělal chybu. Ten odvážný plán přednesl p říliš rychle a neuv ědomil si možné morální důvody, které by Irovi mohly bránit v souhlasu. Teď už to napravit nelze, ovšem instinktivn ě vycítil, že se to poddá, pokud jako d ůvod se předest ře spokojenost paní Dalyové. Jen to m ůže podobné jednání ospravedlnit.

Aspo ň zašil semínko do mladíkovy mysli, te ď se musí rafinovan ě postarat o jeho naklí čení.

„Dobré ráno!“ zahlaholil Johnny ve dveřích farmářského stavení.

Mary Dalyová sedící u velkého, snad stoletého stolu z borovice se usmála tak mile, jako by snad nikdy netrp ěla hlodavou bolestí. „Chcete vid ět Aidana?“

„Ano.“

„Ud ěláte mu radost. Je ve stáji u hřebce. Než odjedete, stavte se na šálek čaje.“

„Ur čit ě,“ ubezpe čil ji. „Díky.“

Ješt ě jednou kývl, oto čil se a p řešel dv ůr plný archaického farmářského zařízení, polorozpadlých voz ů, starých podkov a prázdných pytlů. Celé společenství vychrtlých ko ček obývalo

97

toto království. O prostor se dělilo jen s hejnem ostražitých slepic.

Ob ří kohout zaujal místo na nejvyšším bod ě harampádí a právě zakokrhal, aby oznámil Johnnyho p říchod. O chvíli pozd ěji vyšel Aidan ze stodoly.

Johnny okamžit ě zaregistroval úlevu v o čích Ira.

„Ahoj, handlí ři. Tys p řišel i p řes mý vznešený moralizování včera v baru?“

Zachechtal se. „Bu ď bez obav. Potkal jsem ješt ě moráln ější osoby. Každopádn ě na m ůj plán zapomeň. Nem ůže to fungovat, pokud o tom sám nebudeš stoprocentně p řesv ědčený,“ máchl rukou. „Přišel jsem hlavn ě proto, abych se znovu podíval na jednoho kon ě.“

„Kterýho?“

„Toho velkýho ryzáka za horou u jezera.“ Aidan se zak řenil a p řikývl. „Máš lepší oko, než sem si myslel. Ten chudák m ěl jezdce, kterýmu bys nesv ěř il ani svýho psa.“

„Zatím nikdy nevyhrál?“

„Ne, ale d říme v n ěm talent. Kdybych ho dostal do rukou, za pár m ěsíc ů za čne vyhrávat.“

„Bohužel vidím jeden problém majitel mluvil o t řech tácech.“

Aidan zavrt ěl hlavou. „To mi jenom nazna čoval, že zví ře je na prodej. Klidn ě mi ho dá za tisícovku a ješt ě se bude radovat, jak m ě podvedl.“

„Pokud ho stla číš na tisíc, obchod je uzav řený. M ůj klient v Anglii ho hned koupí,“ uvažoval Johnny. Okamžit ě se mu vybavil George Tredington se svými ambicemi na chov vít ězů na svém malém panství. A s nekritickou snahou dokázat strýci, že má schopnosti i odhad a že by p řípadn ě mohl řídit i barfordský h řeb čín.

Šli p řes dv ůr k domu. „Nech to na mn ě,“ prohlásil Aidan.

98

„Když se tam se mnou zase objevíš, hned vy čenichá, že ho chceš ty, a tv ůj anglický p řízvuk zdvojnásobí cenu.“

„Dob ře,“ souhlasil Johnny. „Jestli ho koupíš za tisíc, m n ě to sta čí.“

„Nebudeš toho nikdy litovat,“ ubezpe čoval ho mladík.

Vešli do kuchyn ě, kde paní Dalyová stále seděla. „Odpus ťte mi, že se nestarám, ale nejsem na tom dnes n ějak valn ě. Aidane, mohl bys p řistr čit konvici na plotnu?“

Uposlechl a p řes tvář se mu p řehnal stín obav.

Jakmile se kone čně všichni usadili u stolu s hrnky čaje, za čala se Mary vyptávat na Anglii.

„Nebyla jsem tam už celých šestnáct let,“ povzdechl a. „Od té doby, co jsem s Aidanem odešla z kláštera. Opravdu divné nikdy m ě nenapadlo, že odcházím natrvalo. Vždycky jsem synovi slibovala, že se vrátíme. P řitom se chudák nedostal dál než do Dublinu.“

„Nestarej se, mami. Šanci ješt ě mám.“

„V to doufám. Ale po řád povídám já teď už mluvte vy, pane Hendersone.“

Johnny ožil a za čal lí čit jezdecký život, možnosti i radosti, které p řináší ten tolik populární anglický sport. Matka si samoz řejm ě všimla plamínku v synových o čích.

Pozd ěji se musel Aidan podívat na krávy, a Mary se mohla Angli čanovi sv ěř it.

„Nechci ho tu držet, nikdy jsem mu nezakázala odejít vím dob ře, jaký má talent, co se tý če koní. Po řád ho však děsí má případná samota,“ postěžovala si. „Snad bych p řece jenom m ěla ustoupit a jít do té nemocnice.“

Johnny zavrt ěl hlavou. „To mu nepom ůže,“ vysv ětloval. „Ví, jak by se vám stýskalo. Možná by mi ale mohl pomoct v některých projektech. Jak říkáte, má perfektní přehled a zároveň

99

i vztah ke koním. Je škoda promarnit životní šanci. P řitom by vyd ělal i dost pen ěz k zaplacení vaší lé čby.“

S pochybami na n ěho pohlédla, rozporuplnost obou p řání ji trápila. „Kéž by se našlo jednoduché řešení,“ vzdychla.

Na druhé stran ě hory vjel Aidan se svou dodávkou na dv ůr. Vystoupil a šlápl do bahna. Ze dveří stáje vykukovala ryzákova tmavá hlava. Aidan k němu s úsm ěvem vykro čil. Neslyšn ě, jako by se zhmotnil ze vzduchu prosáklého hnojem, se mu po boku objevil menší chlapík. Černé o či mu svítily. „To je pravý k ůň .“

„Ani m ě nenapadlo, že je to prase,“ zareagoval návšt ěvník. „I když se to dá t ěžko rozlišit pod tou vrstvou bahna, kterou je pokrytej.“

Majitel vypadal dot čen ě. „Špína je jen slupka a pod ní je skrytý nádherný zví ře.“

„Uvidíme,“ zamumlal Aidan.

Špindíra ho zavedl do stáje, odvázal provaz a vyvedl kon ě na dv ůr.

Aidan se snažil skrýt nadšení p ři pohledu na tak nádherný kus. Náhle v koutě dvora došlo k p řepadení. Rezavá kočka přelet ěla kolem nich se dv ěma vyjícími teriéry v zádech.

Ryzák sebou zděšen ě trhl a už se řítil k železné brance. Aniž by si popletl cvalový skok, p řelet ěl ji jako pták.

Malý farmá ř si pyšn ě založil ruce v bok: „Vždy ť to řikám, tohle je rozený skokan.“

Ve čer Johnny zastihl po telefonu George Tredingtona doma, a tak mu vylí čil, jak odhalil kon ě s dobrým potenciálem za rozumnou cenu.

O n ěco pozd ěji triumfálně dorazil Aidan a halasil, že Letter Lad je jejich za tisíc a padesát liber ta částka nad dohodnutou sumu byla nutnou úlitbou prodava čov ě samolibosti.

100

Angli čan op ět nažhavil dráty a požádal George, aby mu polovinu sumy p řevedl hned následující den na irskou banku. George sice brumlal, ale s částkou čty ř tisíc za zví ře p řece jenom souhlasil.

Johnnymu se ulevilo, protože by jinou cestou peníze nesehnal. Aidan totiž slíbil ned ůvěř ivému majiteli celý obnos v hotovosti, navíc za sv ůj výkon dostane dv ě stovky, a krom ě toho se musí zaplatit za p řevoz kon ě do Devonu.

Sed ěli spolu v baru s láhví whisky a oslavovali první úsp ěch, pak se Aidan zvedl k odchodu.

„Po čkej chvíli,“ zarazil ho Johnny. Prohlížel si pohled ného mladíka, p řipomínajícího mu Tredingtona ješt ě víc než kdy jindy. „Mluvil jsem s tvou matkou o tom, že bys moh l uplatnit sv ůj talent p ři chovu koní.“

Aidan pokr čil rameny. „Možná. Ale kdo by se staral o ni? A kde bych na tudle činnost vzal prachy?“

„Pokud skute čně peníze chceš, už jsem ti možnost nazna čil. Žádný problém v tom není, v ěř mi. Jen si uv ědom, že ses tu zahrabal a snažíš se p ěstovat dobytek na pozemku, kde se neuživí ani koza.“

Mladík povzdechl. „Máš pravdu, rád bych si vzal do práce nějaký dobrý kon ě. Vím, co s nima d ělat.“

Johnny se rozhodl k výkopu. Zhluboka se nadechl: „ Řekni jí, že se m ůžeš usadit v Anglii a vyd ělat podstatn ě víc pen ěz než tady na farm ě za celý život.“

„Máma není na prachy.“

„Bu ď realista. Nest ěžuje si, protože to nemá smysl. Nic by tím nedosáhla. Kdyby se ale naskytla vhodná šance, ur čit ě by t ě její reakce p řekvapila.“

Letter Lad m ěl dorazit na farmu Dalyových p říští den odpoledne. Mezitím Johnny zajel do Westportu vybrat peníze a

101

odtud uháněl rovnou k Aidanovi. Ten právě opravoval pletivo a matka sbírala kdesi ve stodole vejce. Pozdravila ho stejn ě přív ětiv ě jako p ředtím. Nedokázal odhadnout, zda už n ěco ví.

Zavedla ho dovnit ř. „Syn mi nazna čil jakousi možnost v Devonu.“

Trhl sebou. Nep ředpokládal, že se Aidan dostane až tak daleko. Rozvažoval, kolik jí toho asi řekl. Ocenil však jeho přístup.

Dál už se o ničem nezmínila. Když se mladík objevil, připadal mu víc sebev ědomý. Mrkl na Johnnyho. „Poj ď připravit stání,“ vyzval ho.

Cestou se zeptal, zda má s sebou peníze. „Ten šmudla je tu za chvíli i s naším kon ěm.“

„A tyhle jsou pro tebe,“ podal mu bankovky z pen ěženky.

„Mám rád chlapa, kterýmu se dá na slovo věř it,“ ocenil mladý farmá ř rychlou reakci a str čil peníze do kapsy.

„Mary cosi nazna čila o Anglii.“

Aidan p řikývl.

„No a?“

„Vysv ětlil sem jí celej plán.“

Tomu Johnny nemohl uv ěř it copak je tak naivní? „Cože? Úpln ě všechno? O Tredingtonech a barfordském panství?“

„Jo. A souhlasí s tím.“

„Prob ůh, p řece jsem ti ani nenazna čil, že bys m ěl tohle s někým probírat, ale… fakt souhlasí?“

„Taky m ě to šokovalo,“ p řiznal Aidan. „Jenomže když jsem jí vysv ětlil, jaké možnosti bych m ěl s ko ňmi, a p řidal drobnosti o tom pompézním bratranci…“

„… který ti práv ě daroval ty dv ě stovky, co máš v kapse…“

„… což by se dalo nazvat ukázkovým nevd ěkem,“ rozesmál se Aidan.

„Takže bereš to?“

102

„Myslíš tu roli šlechtice?“ soukal ze sebe pomalu, ale o či mu jisk řily. „Je to jediná cesta, jak dop řát mámě domov, když na něm tak zoufale lpí. Proto na tvou otázku odpovím ano, vrhnu se do toho. Jenom doufám, že nebudu muset čekat celé roky, než se z našeho plánu něco vyklube.“

„Už jsem ti řekl, že nebude obtížné to zaranžovat, takže t ě zm ěna čeká velice brzo. Stane se z tebe syn a nakonec i dědic panství.“

O t ři dny pozd ěji se z Irska p řesunulo pár koní do Devonu, přímo do bran panství George Tredingtona.

Braycombe se skládalo ze skupiny bílých stavení podlouhlého domu, stodoly, chléva a stájí v malém údolí uprost řed sto šedesáti hektarů kopcovitého terénu. Leželo deset kilometr ů od Great Barfordu, od n ěhož se kdysi odd ělilo. V návalu otcovské péče ho dostal Peregrine, George ův otec.

Byl to spíš danajský dar. Pozemky sice m ěly svou hodnotu, ale p říjmy nemohly nikdy pokrýt náklady. Jakmile je George zd ědil, za nic na sv ětě by se panství nez řekl. Vid ěl v sob ě venkovského šlechtice a hrd ě p ři hovorech nazna čoval, že sloužit odjíždí do m ěsta, kde, jak říkal, vyd ělává nezanedbatelnou částku, díky jíž m ůže pln ě žít na Braycombe.

V tom horkém srpnovém dni byl George při p říjezdu koní. Vzal si n ěkolik dní volna v londýnské bance, aby mohl dohlédnout na p řevzetí dodávky pro barfordské stáje. Úkolem ho nedávno pověř il strýc sir Mark, a on se cht ěl p ředvést.

Právě sed ěl v chladu studovny, když Mike Harding za ťukal na pootev řené dveře. Čty řicetiletý podsaditý zrzek, pravý Devo ňan, řídil celé panství tém ěř sám.

„Ty kon ě z Irska sou tady, pane Tredington.“

„Výborn ě!“ vyk řikl nadšen ě George. Své mohutné t ělo zvedl zpoza pracovního stolu tak rychle, až mu tvá ř zbrunátn ěla. „Už

103

jsem se nemohl do čkat, až ten Letter Lad dorazí. Johnny Henderson ho vy čenichal kdesi v hrabství Mayo. Zú častnil se prý n ěkolika tamních dostih ů, ale kv ůli špatnému žokejovi nikdy nevyhrál. Johnny si myslí, že je to hv ězda. Cht ěl bych ho trénovat sám, ale potřeboval bych pomoc tvé Janet.“

„Na to se musíte mé manželky optat sám,“ odpov ěděl Mike, který se necht ěl zavazovat nikomu a k ni čemu, dokud se neprojednaly podmínky.

To už George vyrazil na dv ůr, kde řidi č upravoval vykládací rampu.

„Poslední náklad,“ spokojen ě zabru čel. „Máte pro nás ještě nějaké?“

„Ne. Jenom tyhle,“ otev řel p řepážku a vyváděl ryzáka. „No nazdar, nikdy jsem nevid ěl dostihového kon ě takhle zabarveného.“

„Až se po řádně napase, tak s touhle stavbou t ěla z n ěho bude správnej kůň .“

George p řikývl. Bude muset vyslechnout ješt ě n ěkolik dalších názorů, než si ud ělá svůj vlastní. „Vypadá dob ře,“ poznamenal, když ho manažer odvád ěl ke stáji. „Každopádně ho nechte zvyknout si, a potom ho zave ďte na louku u řeky. Je tam po řád dost trávy.“

V dom ě zazvonil telefon, a majitel odfun ěl dovnit ř.

„Ahoj, Georgei. Tady je Johnny Henderson. Už máš ty kon ě?“

„Práv ě dorazili.“

„Jak se ti líbí Letter Lad?“

„Trochu podvyživený, ale jinak nádhera.“

„Kdybych ho koupil od člov ěka, který ví, jak dostat kon ě do formy, stálo by to o pár táců víc. Hlavn ě ho nech napást. A ť mali čko ztloustne, než ho za čneš trénovat.“

„Přesn ě to jsem plánoval. Odkud voláš?“

104

„Z budky v Lynmouthu. Za p ůl hodiny jsem u tebe pro zbytek pen ěz.“

George se zachechtal. „To jsem si myslel. P řidám ti k tomu i whisky.“

Johnny v záři slunce mhou řil o či. Uvažoval, jak se George zachová, až se tu objeví David Tredington. Tohle se dalo t ěžko odhadnout.

Po patnácti letech a tisících librách utopených v inzerátech a pátrání po ztraceném dědici Barfordu se nyní obecn ě soudilo, že strýc ův titul p řevezme George. Rodina se ješt ě neodhodlala zažádat soud o prohlášení Davida za nezvěstného, ale n ěkolikrát se už o tom mluvilo. Zda obrovské panství p řejde na George spole čně s titulem, se stalo zdrojem spekulací místních oby vatel. Johnny neslyšel, že by se sir Mark či George k této otázce vyjádřili; vztahy s rodinou neudržoval tak pevn ě jako p řed patnácti léty. Přesto se snažil kmotra pravideln ě navšt ěvovat, aniž by n ějak zakrýval sv ůj nevinný motiv: Lucy.

„Lucy! Telefon!“

Zatvářila se podrážd ěně, když musela odtrhnout o či od plátna připevn ěného na stojanu. Sed ěla ve stínu moruše a už asi po sté se snažila zachytit atmosféru barfordské zahrady obehnané zdí. Pokoušela se o to každý m ěsíc v roce, a vždy odhalila n ějakou zm ěnu. Navíc tu byl nádherný rozpor mezi starými kamennými zdmi, špalíry hrušní, mírn ě chátrajícími viktoriánskými skleníky a řádkami zeleniny, kterou se bez velkého úspěchu snažila p ěstovat.

Odhodila kaskádu hebkých kaštanových vlas ů z tvá ře, vstala a vyrazila k domu. Uvnit ř zapadla do staré lenošky a bez zájmu uchopila sluchátko.

105

Victorie, která ji přivolala, sledovala sest řinu reakci, ale ta se tvářila neproniknuteln ě. Neprozrazovala ani nadšení, ani nechu ť, jenom prsty si p řejížd ěla po knoflících vyšívané halenky.

Po skon čení hovoru se Victorie zeptala: „To byl Johnny, vi ď?“

Lucy p řikývla.

„Co cht ěl?“

„Pozval se na pár dní.“

Victorie zazářila. „To je vynikající. Už jsme ho dlouho nevid ěly.“

„Máš pravdu. Divím se jen, co vlastn ě chce.“

Ve skute čnosti se Johnny sešel se sirem Tredingtonem už před n ěkolika týdny. Na n ějaké oslav ě v Goodwoodu. Tam se mu poda řilo vypátrat, o jaký druh koní bude mít sir Mark zájem pro p říští rok. Zeptal se ho, jestli by se mu po n ějakých nemohl poohlédnout.

Bystrý sir Mark, dostate čně obeznámený s Johnnyho přednostmi i nectnostmi, p řislíbil, že zváží vše, s čím Johnny přijde. M ěl pro n ěho slabost, pat řil k blízkým p řátelům syna v dob ě jeho zmizení, a tak si s ním ob čas o Davidovi popovídal.

Když se Johnny v to horké odpoledne objevil, našel sira Marka s Victorií v knihovn ě, kde sledovali dostihy z Newmarketu. Baronet vy čkal až do finiše a teprve potom promluvil.

„Zdravím t ě, Johnny. Ani jsem nev ěděl, že ses už vrátil.“

„Telefonoval jsem Lucy. M ůžu tu prý pár dní z ůstat. Snad vám to nevadí.“

„Mn ě ur čit ě ne,“ ujistil ho kmotr a stáhl hlasitost televize. „Povídej, jak to šlo v Irsku?“

Johnny se podíval na Victorii. „Mám pocit, že jsem pro vás něco našel.“

106

„Dob ře, o tom mi budeš vyprávět pozd ěji. Te ď je ješt ě dost brzy na whisky, požádám Susan, aby nám přinesla čaj.“

Vstal a Johnny ho následoval příjemným chládkem stinné haly až do pracovny vedle kuchyn ě, ve které panovala sekretářka.

„Dorazil k nám kmotřenec a snad tu vydrží i pár dní. Mohla byste to sd ělit paní Rogersové, pokud to už Lucy neud ělala. A bu ďte tak laskavá a přineste nám konvičku čaje.“

„Samoz řejm ě, sire Marku,“ odpov ěděla a vysko čila ze židle. Legíny zvýraz ňovaly krásné nohy a obkreslovaly každou křivku dokonale tvarovaných bok ů. Johnny m ěl problém se jí jenom podívat do o čí. A čkoliv se jednalo o místní dívku, mohla by klidn ě rozrušit i producenta hollywoodských seriál ů. Navíc dob ře v ěděl, že s divokou oddaností st řeží celou rodinu. Jednou se jí dokonce pokoušel i dvo řit, ale odvrhla ho z loajality k Lucy, protože si myslela, že se o Johnnyho zajímá.

„Tak jaké kon ě jsi pro m ě našel?“ za čal u čaje hovor sir Mark.

„Moc toho není. Ale koupil jsem jednoho p ěkného skokana pro George.“

„Vskutku? A co s ním chce d ělat?“

„Bude ho sám trénovat.“

„To snad ne,“ pozdvihl obo čí sir Mark. „P ředpokládám, že za n ěho moc nezaplatil.“

Handlí ř se zachechtal. „Jist ě že ne,“ vyhrkl s irským přízvukem. „Pro č ty pochyby?“

„Víš zrovna tak dob ře jako já, že George o koních nezná ani ty základní věci.“

„Možná ne,“ vmísila se Victorie, „ale nebude na ško du, když se n ěč emu p řiu čí. Ale jestli tady skon čí s chovem…“

107

Sir Mark letmo pohlédl na Johnnyho. „Zdá se, že s tím opravdu skon čí. Nevím; nezdá se mi to spravedlivé vůč i dcerám, i když je zaopat řím, ale k panství by opravdu m ěl náležet i titul.“

„Neslyšel jsi nic nového o Davidovi?“ ozvala se roz echv ěle Victorie.

Otec zavrt ěl hlavou. „Po řád jsem neztratil naději. Navíc m ě minulý týden kontaktoval australský zplnomocn ěnec. Dostali zprávu, že jakýsi muž jménem David Tredington zmizel na malé jacht ě ve vodách okolo Norfolk Islandu. Celá t říčlenná posádka se ztratila p ři plavb ě ze Sydney na Fidji.“

Johnny na chvíli zatajil dech. Na časování promyšleného plánu přímo vyzývalo k akci.

Sir Mark si všiml podivného výrazu v o čích kmot řence. „Vím, je t ěžké to p řipustit i po tak dlouhé dob ě. P řesto stoprocentní jistotu nemáme. Pátrání vede právnická firma, kterou jsem najal. Modlím se, aby to nebyl on.“

„Bože, v to doufám taky,“ vydechla Victorie. „Po řád jako bych si byla jistá, že se jednoho dne objeví.“

„Člov ěk nikdy neví,“ uklid ňoval ji Johnny, „mohlo dojít k nějaké chyb ě, tak se modleme.“

„Pravda, Johnny, nikdy ne říkejme mrtev. A te ď,“ přerušil chmurnou náladu sir Mark, „se p ůjdeme podívat na kon ě.“

„Paráda. M ůžu vzít videokameru, abych si nato čil, co už máte ve stáji? Pro svou vlastní potřebu.“

„Pro č ne?“ souhlasil sir Mark. „Vcelku dobrý nápad.“

Pozd ěji Johnny našel Lucy v podkrovním pokojíku, který používala jako ateliér, když p řijela na Barford. „Ahoj Lucy.“

Studovala právě plátno, které si p řinesla ze zahrady. Vzhlédla a usmála se, aniž by vlastně cht ěla. „Ahoj Johnny. Vypadáš úžasně, dokonale opálený: v čí vile jsi zase pobýval?“

„V ni čí. Pracoval jsem. A zase jednou v Irsku svítilo slunce.“

108

„Je to nádhera, viď? Už jsem m ěla odjet do Aix, ale tady je tak kouzeln ě,“ mávla rukou k oknu, za kterým se rozprostíraly zelené pahorky, svažující se v dáli k moři.

„Na čem pracuješ?“ p řešel k ní, aby si prohlédl plátno.

„Nic ne říkej, protože m ě tv ůj názor vůbec nezajímá.“

„Vždy ť je to p řekrásné. Strašně se mi líbí, jak jsi zvládla tu zeleninu,“ položil jí ruku na rameno.

„Nesnaž se lísat, Johnny. A pokud doufáš v n ějakou rychlovku, tak na to honem zapome ň.“

„No tohle! Ne říkej mi, že máš n ěkoho nového.“

„Nic takového, jen nemám zájem znovu prožít naši poslední scénu.“

Vzp římil se. „No dob ře,“ pronesl s p řehnaným dot čením, což nebylo zase tak nepravdivé. Stál těsn ě u ní a vnímal h řejivé teplo i slunce ve vlasech. Hned pocítil známé šimrání v podb řišku.

Lucy se rozesmála. „Vcelku bys mi nevadil, ale jsi takový zhý čkaný fracek. Až moc sis zvykl prosazovat své.“

„Pouze se ženami,“ protestoval.

„Mimochodem, pro č ses tu objevil?“

„Abych t ě vid ěl, samoz řejm ě.“

„Blbina! Nejspíš se pokoušíš prodat tátovi n ějaké kon ě.“

„Máš pravdu. Čestn ě však musím p řiznat, že chci vid ět George a taky pot řebuju pár dní oddechu. A kde jinde by bylo líp,“ mávl rukou p řesn ě tak jako p ředtím Lucy.

Johnny se nakonec rozhodl. Pokus dostat Lucy znovu do postele by mohl zkrátit jeho pobyt. Jeho ješitnost, i když ne sexuální touhu, mohla stejně dob ře uspokojit i Victorie svým obdivem. Proto se rozhodl reagovat na její pozornost laskavým šarmem; t řeba takovým chováním vzruší i Lucy a pak pro ni bude složit ější ho vykopnout d říve, než ukon čí svou misi.

109

Poda řilo se mu proniknout do všech míst. Pomáhal u koní v hřeb čín ě, motal se kolem George a se sirem Markem prohlížel knihu plemeník ů.

Neustále kladl otázky ohledně zm ěn, které se staly za poslední roky, aby vypátral, jak všechno vypadalo v dob ě Davidova zmizení. Studoval fotografie i videozáznamy, pohroužil se do starých rodinných alb v knihovn ě. Všeho dosahoval naprosto p řirozen ě, takže se nikdo nad jeho chováním nepozastavoval.

Pouze Susan Butleyová, profesionální ostraha rodiny, se přece jenom tvářila trochu podezírav ě. Proto s ní udržoval naprosto minimální kontakt. Jen jednou se jí zkusmo zeptal na otce, kterého si pamatoval z d ětství.

„Opustil mámu a zmizel,“ přiznala stroze.

S menšími narážkami však ráda začala vzpomínat na d ětství v jednom ze stájnických domk ů, takže si Johnny mohl provést celkovou rekonstrukci.

Získal tak veškeré informace o zvyklostech Tredingtonových, o minulosti člen ů rodiny i jejich p řátel. Musel jenom potla čit hrozivou možnost, že pravý David Tredington prokazateln ě utonul kdesi v jižním Pacifiku. To by se potom nedalo využít neuv ěř itelné podoby Aidana Dalyho s Tredingtonem.

O dva týdny pozd ěji Aidan usedl do své dodávky a vyrazil do Westportu. P ři jízd ě pustou silnicí mezi horami a mo řem prožíval stejné nervózní chv ění, jako kdysi p řed prvním dostihem. V ěděl však, co chce, a že má kone čně šanci vyklouznout ze slepé uličky, do které ho dostala matčina nemoc.

„Vypadáš, jako bys vyhrál v loterii,“ vítal ho Johnny.

„Musím p řiznat, že jsem se do té lsti p římo vžil a m ůžu ji uskute čnit.“

110

„Paráda. Vypátral jsem toho víc, než by si dvanáctiletý kluk

mohl v ůbec pamatovat.“

Sed ěli v ponurém prázdném baru malého hotelu na předm ěstí, kde Johnny rozbil sv ůj hlavní stan pro p řem ěnu Aidana Dalyho v Davida Tredingtona.

Strávili celé odpoledne sledováním videozáznamů, studovali mapy, plánky a fotografie usedlosti, okolí i panství.

Dopodrobna prošli rodinnou historií a jmény všech soused ů, doktora, personálu v dom ě i h řeb čín ě, které by David mohl znát. Johnny p řidal také n ěco ze vzpomínek na školní léta. Aby dodal šťávu naučnému programu, p řehrál i záznam několika desítek kvalitních koní pat řících siru Markovi.

Aidan se rychle a se zájmem učil.

I Johnny se po pár dnech nadchl, když Ir dokázal zpam ěti od říkat jména všech bratranc ů a sest řenic či prokázat znalost každého koutu rozlehlého panství. Necítil však potřebu informovat ho o ztracené jachtě kdesi v Pacifiku. Rozhodl se, že přišel čas vy řešit ten nejtvrdší o říšek.

Čím víc toho víš, tím jsi

„Jde ti to fantasticky. přesv ědčiv ější.“

mít

řístupem problémy

„Už sem o tom uvažoval,“ konstatoval Aidan. „Musím naprosto nepr ůst řelnej p říb ěh pro posledních patnáct let. Nejjednodušší bude držet se co nejvíc pravdy. Dokon ce i máma souhlasí s tím, že jsme se setkali až na lodi plují cí z Anglie do Irska, i s tou adopcí. Až sem to do sebe zapadá.“

„Výborn ě!“ p řikývl Johnny. „S tímhle p

nebudou. Odhalit nás m ůže jedin ě krevní zkouška. Tu však sir Mark z řejm ě vylou čí, když ho p řesv ědčíš, že jsi David. A pozd ěji by to bylo pro všechny dost zra ňující. Pokud mu ji sám nabídneš, ur čit ě toho nevyužije. Ovšem m

události, o kterých nemám ani páru. Ale za ta léta si p řece

nem ůžeš všechno pamatovat,“ odml

111

ůžou tu být drobné

čel se. „Je tu ješt ě jedna v ěc,

s kterou se musíme vypo řádat mate řské znaménko,“ a prstem se dotkl levé strany krku, asi tak uprostřed.

Aidan ztuhl. „Dopr čic, jak tohle vy řešíme?“

„Neboj se, nebude to bolet, alespo ň ne moc. Už jsem kontaktoval chlapíka, co se tu živí tetováním. Ten flí ček zvládne, a kdyby se někdo ptal, musíš tvrdit, že sis ho nechal chirurgicky odstranit, protože t ě varovali p řed nebezpe čím zhoubného bujení.“

Johnny zadržel dech a čekal na reakci. Aidan se náhle zašklebil. „Hele, nic jiného na vybranou nemáme. Když t ě hodí do vody, musíš plavat.“

„To rád slyším. Zítra budeš mít tetování.“

Následující víkend Aidan ohlásil svou plnou připravenost. Dojem z fotografií Davida, podobajícího se mu v d ětských letech jako vejce vejci, odstranil jakékoliv další pochyby. Navíc se pono řil tak hluboko do všech podrobností života mladého šlechtice, že si ob čas opravdu p řipadal jako David Tredington.

S alkouním vají čkem v kapse pro Lucy, o kterém Johnny věděl z Lucyina vyprávění, se Aidan rozlou čil s matkou. Ješt ě jednou ji ujistil, že to d ělá jen proto, aby jí mohl zařídit snesiteln ější život. Potom vyrazil do Dublinu, pln ě p řipravený vstoupit do sv ěta svého dvojníka.

112

7

Devon: listopad

Dopoledne po poh řbu Mickeyho Thatchera si Ivor Butley nasypal dv ě vrchovaté lži čky cukru do čaje a p řilil trochu whisky. Sed ěl za stolem pokrytým ušpin ěným omyvatelným ubrusem ve svém bytě na pokraji malého m ěste čka v hrabství Devon, dvacet kilometr ů od Great Barfordu. Na tvá ři m ěl úsm ěv, protože dnes se jely dostihy.

Zaslechl kroky na chodb ě, a tak v pantoflích vyšel do předsín ě. Právě mu schránkou ve dve řích prostr čili Sun a Sporting Life. Otev řel t řetí stránku, oplzle se uchechtl a potom si nalistoval v novinách přehled dostih ů v Newton Abbotu.

Prstem p řejížd ěl sloupek žokej ů, až zahlédl jméno David Tredington. Zarazil se a v mysli se p řesunul o patnáct let zpátky.

Snad si pamatoval každou vte řinu toho dne, kdy se chlapec sira Marka ztratil. Veškeré detaily se mu vryly do pam ěti, jako by se to stalo nedávno. M ěl pro to dobrý d ůvod, protože od Davidova zmizení mu nastaly problémy. Tenkrát začal pít a než si uv ědomil, co se d ěje, ztratil práci a potom i rodinu. Láhev, která způsobila jeho pád, se mu nyní stala útěchou.

Složil noviny, vzdychl a zavrt ěl nev ěř ícn ě hlavou. Byl na toho kluka zv ědavý. Newton Abbot se k setkání hodí stejn ě dob ře jako jiné místo, a až ho uvidí jet, ukáže se, že o rozum ješt ě nep řišel.

113

Aidan Daly se pohodln ě usadil na zadní seda čce Doltonova subaru, docela p řivítal, že mu nabídli odvoz. Victorie sed ěla s manželem vp ředu.

Jason m ěl p řed sebou čty ři dostihy a v jednom z nich pob ěží i Just William, k ůň sira Marka, s mladým Tredingtonem v sedle.

Hnal se k řivolakou silnicí na South Molton tak rychle, že se Aidan nem ěl k žádnému hovoru a jen přemýšlel o Davidu Tradingtonovi. B ěhem posledních devíti týdn ů prakticky neustále přemýšlel o člov ěku, kterého zpodob ňoval. Jako každý dobrý herec cht ěl proniknout do mysli postavy, kterou hrál, a dosp ěl vcelku k úsp ěšnému výsledku sám sebe tém ěř přesv ědčil, že je David Tredington.

Vycítil, že má se ztraceným chlapcem hodn ě spole čného, i když z reakcí ostatních, kte ří si ho jako dít ě pamatovali, poznal, že ne každý ho m ěl v oblib ě. Nový David byl v mnoha sm ěrech dokonalejší. Aidan post řehl, že dobrovolný exil v Irsku mu k tomu napomohl. Tém ěř všichni ho p řijali a jen málokdo pochyboval o jeho identit ě. Krátce po jeho návratu se rozneslo, že sir Mark se už p řesv ědčil, že je to David. Dokonce to Aidanovi řekl p římo do o čí. Takže úsp ěšn ě prošel dosud nejv ětší zkouškou. Kdyby si ten starý pán nebyl jistý a nevypadal šťastn ě, asi by se k podvodu p řiznal.

Jediný problém, kterého se s Johnnym obávali, zatím nenastal. Sta čil jediný vlas či kousek nehtu k porovnání DNA. Jakmile ho požádali o vzorek krve ke srovnávací zkoužce, nedal najevo ani náznak úzkosti, která ho opanovala. To si z řejm ě sir Mark vysv ětlil jako doklad pravosti a už se o této možnosti nezmínil.

Po obejití této p řekážky se Aidan dostal pln ě do své role a rozhodl se ud ělat cokoli, aby se odvd ěč il za d ůvěru nového „otce“. Nesm ěl ale pustit ze z řetele hlavní d ůvod celé operace. Pánoval si, že se do Irska vrátí, hned jak bude schopen zajistit

114

ošet řovatelku pro matku. Šet řil veškeré vyd ělané peníze, mzdu i procenta z obchod ů s ko ňmi.

Nejobtížn ější bylo neustále čelit Johnnyho netrp ělivosti, který souhlasil s p ěti procenty ze všech p říjm ů za zosobn ění Davida. Pravda, zatím toho moc neobdržel. Aidan nep opíral, že se mu novou identitou dostalo velkých výhod, ale ta ké v ěděl, že sám něco dává. Báječně se bavil a v ětšinou se mu da řilo upokojit sv ědomí dokud se neobjevil Emmot MacClancy a nezahynul Mickey Thatcher.

I když se policii nepoda řilo dát dohromady jinou konstrukci, než že pražce spadly neš ťastnou náhodou, Aidan byl o druhé možnosti p řesv ědčen, stejn ě jako o své vin ě na smrti Mickyho. Navíc m ěl dojem, že policie s podrobn ějším prošet řováním záhadných okolností váhá. Nezbylo mu než hledat pravdu sám to Mickeymu dlužil ale prozatím bez oficiální pomoci.

Dva či t ři dny po Fontwellu mu veškeré instinkty napovídaly, aby s tím podvodem skon čil, než se zase n ěco stane. Nakonec k Johnnyho úlev ě toto rozhodnutí odložil, ale žít jako David Tredington už nebylo tak pohodlné.

Dojeli na závodiště krátce potom, co dorazil Sam Hunter se svým nákladním vozem. Jason se šel p řevléknout k prvnímu dostihu. Victorie s Aidanem p řešli k parkovišti a sledovali, jak jeden ze Samových stájník ů vyvádí Just Williama po ramp ě.

Valach byl nervózní. Divoce se rozhlížel, uši m ěl sklopené. Dokonce se mu necht ělo ani vyjít na rampu, potom zase posko čil, takže málem srazil stájníka.

„Jemine!“ vyhrkla Victorie. „Dneska je ve špatné nálad ě. Opravdu ho chceš jet?“

„Pro č ne? Myslíš si, že by ho rad ěji jel Jason?“

„Ten p řece jede jiného.“

115

„To vím, ješt ě vrtkav ějšího, než je tenhle. Samoz řejm ě ho pojedu. Jestli se dá dohromady, než projde kolem stájí, m ůže vyhrát. Ovšem pořád je tu velké jestli.“

Šlo o čtvrtý dostih dne. Na startu se shromáždilo patnáct koní v rozmezí od p ěti do devíti let. Jen Aidan byl amatér, naproti tomu Jason jediný profesionál na plný úvazek. Ostatní žokejové spadali do r ůzných podskupin.

Všichni nasadili ochranné brýle a startér p řekontroloval podb řišníky. Kon ě se už potili a vrt ěli, nap ětí jezdc ů se na n ě přenášelo.

„Kdo chce vyrazit jako první?“ houkl Aidan, ale nik do se neozval. Proto p řešel k barié ře, kde se postrkovali dva mladí žokejové p řipravující se na bleskový start. Ani jeden nevypada l rozumn ě. Bude muset kon ě blokovat až do doby, než se sto čí k cíli. Nezbývá, než se držet t ěch dvou individuí z jiné planety a doufat, že jejich kon ě dokážou skákat.

Aidan jel v Newton Abbotu poprvé. Dráhu si už prošel a odhadl, že dostih na tak ostrém oválu proběhne v rychlém tempu. Nejd ůležit ější se zdály skoky. Když ztratí pozici, t ěžko ji získá zpět. A p řesn ě tak se i stalo.

Patnáct jezdců vyrazilo k první p řekážce, jako by se jednalo o sprint. Aidana p řekvapilo, jak rychle dokonce i špatný k ůň dokáže cválat. Následoval první dva, kteří udržovali dostate čnou mezeru, takže Just William vid ěl aspo ň kousek p řekážky.

Jak se p řiblížili, Aidan ucítil, že se k ůň stá čí vpravo. Než ud ělal další t ři cvalové skoky, švihl ho bičíkem po pravé pleci, a Just William poslušn ě zamí řil mezi ty dva vp ředu. T ěsn ě p řed prout ěnou p řekážkou však zakopl. V tak velké rychlosti nemohl zastavit, a tak odsko čil, což se jevilo divák ům na tribun ě jako ve zpomaleném filmu. Další k ůň se do n ěho narval zezadu a odhodil ho. Aidan vylet ěl ze sedla jako hadrová panenka, přesn ě

116

pod kon ě po levici. Instinktivn ě se schoulil do klubí čka a kolena přitla čil k hrudi, ješt ě než dopadl na zem.

Victorie ztuhla p ři pohledu na bratra koulejícího se mezi cválajícími koňmi. Zdálo se, že unikne, ale pak jeden z posledních koní na n ěho šlápl.

V duchu proklela žokeje, který se v ůbec nesnažil st řetu vyhnout. Hned si však uv ědomila barvy a zalapala po dechu. Byl to Jason.

Za chvíli Aidana p řivezla ambulance. Victorie plná napětí přib ěhla k zadním dve řím, ty se otev řely a šklebící se bratr vylezl ven. Obalený blátem, s od řeninou na levé tváři.

„Jsi v po řádku?“ úzkostlivě vydechla a nev ěř ila vlastním očím.

„Samoz řejm ě. Jenom trochu pobitý tvým manželem, to ť vše.“

Zaregistrovala sarkasmus v jeho odpov ědi. Už cht ěla použít nějakou výmluvu, ale její loajalita k Jasonovi tak da leko nesahala. Rad ěji ml čela.

„Dej mi pár minut a uvidíme se ve vážnici,“ zazubil se, když si všiml jejích rozpak ů.

Beze slova p řikývla.

Po p ětiminutové lékařské kontrole popadl p řilbu a bi čík a vydal se k šatn ě. Vtom mu do cesty vb ěhl malý červenolící muž ve staré umaštěné bund ě. „Davide!“ jásal Devo ňan. „Mladej David Tredington jak se mi ulevilo, žes ten pád přežil.“

Aidan se podíval na venkovana a bleskov ě rozvažoval, kdo by to mohl být.

„Nazdárek. Jak se ti daří?“

„Ale, furt sázím na vítěze, ale jsem bez práce. B ěhem posledních let hodn ě h řeb čín ů skon čilo.“

Žokej souhlasn ě p řikývl a mezitím se v pam ěti prokousával celou horou informací, kterou do n ěj Johnny v Irsku nahustil.

117

Ten chlap má rozhodně n ěco spole čného s ko ňmi. Možná je to jeden ze stájníků na Barfordu z doby Davidova zmizení. Za čal si probírat jména. Mezitím se doty čný zašklebil.

„Nevíš kdo sem, vi ď? To m ě nep řekvapuje, po patnácti letech. Hlavn ě že seš zpátky.“

Aidan se triumfálně rozzá řil, hrábl po jménu a vrhl se do hry.

„Už vím, jsi Ivor. Mockrát jsi m ě pomáhal na ty náladové poníky.“

Ivor Butley zíral na žokeje naprosto šokován a chvíli mu trvalo, než se probral. „Ty si m ě fakt pamatuješ?“

Aidan si ho ješt ě jednou pe čliv ě prohlédl. V hlase zaregistroval sarkasmus. Možná se spletl a není to Ivor. Nijak však nepanika řil, protože omyl v osob ě se po tolika letech m ůže přihodit. Suverénn ě zakryl úlevu, když venkovan pokra čoval. „Vsadím se, žes nikdy neslyšel, co se mi stalo po t vém zmizení z Barfordu.“

„Bohužel ne.“

„Sir Mark se m ě zbavil. Tvrdil, že moc chlastám. To je hnusná lež. Nikdy sem nenechal kon ě na holi čkách. Sue u nich pracuje, ale nechce se se mnou bavit, stejn ě jako její máti.“

Takže je to skute čně Ivor Butley, Susanin otec, který opustil rodinu a potuloval se po celém západu. Teď už na n ěho Aidan pohlížel se zájmem. Hledal v obličeji rysy podobné Susaniným, ale bohužel tu dominovaly popraskané žilky a pijácky uslzené oči. Moc spole čného zřejm ě nemají, s výjimkou tvrdohlavosti.

„Nenapijeme se, až ze sebe shodím tady tu špínu?“

„Ne. Nechci t ě uvád ět do rozpak ů. Sem doopravdy rád, žes mě poznal dalo ti to ale zabrat.“

Cestou dom ů se Aidan zmínil o setkání s Ivorem.

Victorie p řikývla. „Dost často se motá okolo závodišť, chudák stará. Vypadá tak pateticky. Sue říkala, že se zasekl v

118

nějakém mrňavém bytě v Tivertonu, kde celý den studuje sázky na dostihy. P řesto si whisky dokáže obstarat vždycky.“

„Co se mu stalo po mém odchodu?“

„Skute čně nevím. Chci říct, že s námi pobyl dost let, aspo ň co si pamatuju. Vaše setkání bylo zajímavé, viď? U čil t ě tehdy jezdit.“

To v ěděl od Johnnyho. P řikývl. „Hm, ale co se mu přihodilo?“

„Podívej, když jsi zmizel, jako by se rozsypal. Váž n ě nevím pro č. Za čal pít a táta z něj pomalu šílel. Dokonce ho musel tahat z postele, aby šel ke koním. Shirley, jeho žena, se všechno snažila tutlat, ale to už se jim manželství rozpada lo a spole čně se Sue se p řesunuly do Lynmouthu. Shirley za čala pracovat v jednom hotelu, a Ivor let ěl.“

Aidan pokýval hlavou. „Smutný p řípad. Up římn ě řečeno, měl jsem co d ělat, abych ho poznal. Pozval jsem ho na skleni čku, ale odmítl, prý m ě nechce uvád ět do rozpak ů.“

„A uvedl by t ě do rozpak ů?“

„Vůbec ne, i když te ď je z n ěj podivný individuum. T ěžko uv ěř it, že zplodil potomka, jako je Susan.“

„Souhlasím, je to hotová filmová hvězda. Její máma se téměř ud řela, aby holka mohla vychodit dobrou školu. Všichni čekali, že odejde do Londýna a uchytí se na míst ě sekretá řky, ale ona jako umanutá chtěla d ělat u nás. M ěli jsme vážn ě neuv ěř itelné št ěstí.“

Ve čer se Janet Hardingová vrátila z braycombských stájí. Její manžel Mike už sed ěl v kuchyni za stolem a pro čítal noviny.

„Jak jsou na tom?“ rutinn ě položil otázku.

„V zatracen ě dobrý kondici. Vašnosta si nemá na co st ěžovat, i když m ě nakrknul.“

„Pro č?“

119

„Práv ě jsem se doslechla, že Letter Lad je u Sama Huntera . Prý m ěl ku ří oko, a David ho doma trochu procvi čil, takže skáče jako divý. Údajn ě mu to jde perfektn ě, zítra pob ěží v Sandownu a p řitom já se o něj tak starala,“ dodala kysele.

„A kdo ho jede?“

„Samoz řejm ě David. Já Georgeovi říkala, že když mu dáme čas, dostaneme ho do formy. Ale ten náfuka si myslel, jak každýho p řechytra čí, a honem cht ěl shrábnout aspoň n ěco. Stejn ě mám dojem, že není v ůbec nadšenej z toho, že k ůň je v Barfordu.“

„Pat ří mu to. Musíš všecko říct Davidovi. Jel ho jen jednou. Musí v ědět, co s ním bylo. Což mi p řipomíná, že ti volal tv ůj profláknutej bratr Ivor. Blábolil cosi o Davidovi na dostihu. Chce s tebou mluvit.“

Janet chvíli neodpovídala. Manžel si všiml ustaraného výrazu, který jí p řelet ěl po v ětrem ošlehané tváři. „Opravdu? Mám dojem, že na sebe museli narazit tak jako tak.“

„Tak v čem je problém?“

„Nevím, jen m ě napadlo, že zmizením Davida za čaly bratrovy problémy.“

„Chudáček Ivor, nebety čnej blb,“ zaprotestoval Mike. „Vždycky byl sám sob ě tím nejv ětším nep řítelem, to víš dob ře. Každý se moh ztrhat, aby mu pomoh, ale on všem jeno m hodil špínu do ksichtu.“

„A co vlastn ě říkal?“

„Máš ho prý navštívit, nejlíp hned te ď ve čer. Cht ěl sem mu to vymluvit, ale opilec si nedá říct. Moc si s ním nepopovídáš.“

„Jedu.“

„Cože! Neschopnej brácha hvízdne, a ty se poženeš c elejch třicet kilometr ů poslouchat jeho blábolení?“

„Zase tak často m ě o to nežádá, co? Je to asi d ůležitý. Mrzí mě to, ale vrátím se co nejd řív.“

120

Mike povzdychl. „Chceš, abych jel s tebou?“

„Ne, to je dobrý.“

Ivor ve skute čnosti sestru vůbec ne čekal. Ovšem když se rozezn ěl zvonek u ot řískaných dve ří, otev řel s nadšeným úšklebkem.

„Ahoj Janet. Kur ňa, jaký to radostný p řekvapení. Musím si s někým popovídat. Po ď dál. Chceš kapku skotský?“

„Rozhodn ě ne. A ty už jsi m ěl taky dost.“

„S bídou kapku.“

„Hele, co máš tak d ůležitýho?“

„Budeš se divit, co sem dneska vypátral. Kone čně m ůžu zato čit s t ěma zasranejma Tredingtonama. Zni čili mi celej život a ukradli dceru.“

„Ukradli?“ vyjekla nev ěř ícn ě. „Susan se p římo rvala o to dostat se k nim. P řece si to sama vybrala.“

„Dobrá, dobrá, asi ji omámily ty prachy. A teď je z ní ukázkovej snob.“

„Nechápu, jak to všechno víš. Nevid ěl jsi ji dobrý dva roky.“

„Možná ne, ale hodn ě sem slyšel.“

„Podívej, nevím, pro č si myslíš, že ti Tredingtoni n ěco dluží po tom, jak ses zachoval. A jak s nima chceš zato čit?“

„Říkám, budeš se divit a ješt ě vyd ělám pěknou sumi čku. Už nebudu chcípat v tyhle zasraný dí ře.“

„Všude, kam se vrtneš, budeš jen v dí ře… no, pokra čuj.“

Upil ze špinavé sklenice a záhadně se zadíval na sestru. „Vím n ěco, o čem velevážený sir Mark nemá ani potuchy. Jinak by nem ěl toho frajera v dom ě.“

„Jakýho frajera? Myslíš Davida?“

„Ne syna Davida, myslím toho frajera, kterej se za Davida vydává.“

121

„Bože, co se s tebou d ěje, Ivore? Každý p řece ví, že je to David. Všechno stoprocentn ě p řekontrolovali. Dokonce i George o tom mluvil, i to mate řský znamínko sedí.“

„Nenech se oblbnout n ějakým znamínkem. Všechny vás dostal, ale m ě ne.“

Mike byl ješt ě vzh ůru, když se Janet vrátila. Zvedl k ní o či od roze čtené knihy.

„No, co ti ten machr cht ěl?“

„Chce se pomstít Tredington ům za to, že ho vyhodili z práce a ukradli mu dceru.“

Naplno se rozchechtal. „To je dobrej fór, ukradnout dceru! A jak to chce ud ělat?“

„Přesn ě nevím, řekla bych, že se chce pokusit vydírat Davida.“

„Vydírat? To je neuv ěř itelný. David tu p řece není tak dlouho, aby moh n ěco nekalýho ud ělat? Nebo Ivor na n ěj n ěco vy čuchal v tom Irsku? To by mohl. Koneckonc ů, pro č se David najednou rozhodl vrátit?“

„Ne. Nic takovýho. Bratr tvrdí, že tenhle David abs olutn ě nem ůže být David.“

„Do háje, co to znamená?“

„Prý je tenhle David podvodník.“

„V tom p řípad ě mu už vážn ě p řesko čilo. Každý ví, že sir Mark všechno p řekontroloval. Zatím se nenašel nikdo, kdo by něco podobnýho i jenom nazna čil. Tentokrát se švára může dostat fakticky do basy, což by asi bylo nejlepší řešení pro nás všechny.“

„Takový v ěci ne říkej, pat ří p řeci k rodin ě.“

„A co pro tebe krom ě podraz ů ud ělal, když si ho n ěkde doporu čila na práci?“

122

„Na to zapome ň. Ale s tím Davidem si je jistej. A není v tom alkohol. Říká, že to hned poznal, jak ho uvid ěl v sedle.“

„Řekl, pro č je o tom p řesv ědčenej?“

„Ne. Cht ěla jsem to z n ěj dostat, ale tvrdil, že ten frajer nejezdí jako David.“

„To je blábol. Jak by moh poznat rozdíl po patnácti letech?“

„Dopr čic nevím. Po řád to opakoval. A Tredingtonové prý zaplatí za to, co mu ud ělali.“

„To sou všechno žvásty! Vždycky na říkal jako liška chycená do pasti a te ď si myslí, že vyd ělá na nějakejch hnusnejch pomluvách,“ uvažoval nahlas Mike. „Měl bych o tom hodit řeč s Georgem. Je sice arogantní, ale uznalej. A já nechci být spojovanej s ni čím, co d ělá tvůj brácha. To by nás oba mohlo stát práci.“

V o čích mu blýskal vztek nad manžel činou loajalitou s bratrem, který mohl ohrozit jejich poklidný život n a Georgeov ě panství.

Janet trochu znejist ěla nad manželovou reakcí. Litovala, že mu všechno pov ěděla a aby zakryla vlastní pochyby, rad ěji se rozesmála. „Nás přece nikdo nebude vinit z Ivorova fantazírování. Navíc, jak říkáš, je to pravd ěpodobn ě všechno jen blábol.“

Pátého listopadu se rozednilo do jasného dne s modrou oblohou. Slunce vycházející nad Exmoorem rozzářilo jinovatku pokrývající zem, po které Aidan kráčel od svého domku k hřeb čínu.

Nový ryzák se stal jeho opravdovou radostí. Nasával v ůni podzimního rána a podvědom ě cítil, že by takhle vydržel žít věč ně.

Projelo jím rozechv ění z radostného o čekávání, když nádherného hřebce pod sebou pobídl do klusu. Odpoledne

123

poprvé pojede Letter Lada. Od doby, kdy ho začal trénovat, jím byl víc a víc nadšen. Nikomu se zatím nesv ěř il, ale p římo vid ěl obrovské úspěchy, které na n ěho čekají.

Rozmýšlel nad zbytkem víkendu a na chvíli pocítil s ev ření okolo žaludku. Na ob ěd m ěla dorazit Lucy se skupinou p řátel z Londýna. Ve čer chystají obrovský oh ňostroj na louce p řed usedlostí. Mezi hosty bude i ta p ěkná, dlouhonohá Ema, Lucyina kamarádka od novin.

Když se s ní Aidan poprvé sešel, a ona projevila zájem, bylo mu jasné, že to není jeho typ. Ale na druhé straně Sue Butleyová, po které toužil, s ním nechtěla nic mít. Tak se mu Ema vplížila do myšlenek.

Nedostatek zkušeností se ženami mu pomohl zakrýt ša rm a pohledný zjev. Od puberty si sice n ěkolikrát zaflirtoval s místními d ěvčaty a ob čas došlo i ke spojením s r ůzn ě silnou vášní i uspokojením. Ale dob ře v ěděl, že na muže jeho v ěku zná příliš málo o intimním vztahu k ženám.

Nebylo mu jasné, pro č Ema dávala zájem tak okat ě najevo, ale řadil se k normálním muž ům s normální chutí. Přistihl se, že se na její p říchod t ěší zrovna tak jako na dostih.

Byl na cest ě do Sandownu, když Lucy a Ema dorazily na Barford s dalšími čty řmi p řáteli, včetn ě Johnnyho Hendersona. V dob ě dostihu se všichni sesedli u televize spole čně se sirem Markem.

První p řekážkový dostih s Letter Ladem Aidana tém ěř uspokojil. K ůň se radoval ze čtvrté pozice ve finiši a cestou k prostoru pro odsedlávání vítězů vesele poskakoval, jako by na sebe cht ěl upoutat pozornost.

„Jak se naparuje,“ poznamenal Aidan ke stájníkovi při návratu. Pokud by nepřehnal odskok na té p řekážce z kopce a neklopýtl p ři doskoku, mohl se dostat ješt ě víc dop ředu.

124

Příšt ě p řidá plyn a uvidí, co v ryzákovi skutečně je. Ubíral se do šatny, když ho cosi vytrhlo ze zamyšlení. M ěl pocit, že sní: před ním se op ět zjevila ošunt ělá figurka ve spláclém klobouku.

Se záludným úsm ěvem ve tváři tu stál starý stájník.

„Nazdar, Ivore,“ p řátelsky zahlaholil Aidan. „Dneska ses vydal daleko. Nevsadil jsi na m ě, doufám?!“

„Ne, i když podle mýho úsudku si moh vyhrát. Chci si jen popovídat.“

„Výborn ě. Napijeme se?“

„Ne, musíme mluvit mezi čty řma o čima.“

Aidan pokr čil rameny. „Tak dob ře, nebude mi to dlouho trvat.“

O čtvrt hodiny pozd ěji našel Ivora na míst ě, kde ho opustil. Vyšli spole čně k parkovišti a jakmile se dostali stranou od lidí, cht ěl Aidan v ědět, co chce.

„Fajn,“ za čal Ivor se svrašt ělým čelem. „Decentní apanáž a jeden z t ěch krásnejch malejch domků v Barfordu jako předkrm by to sta čilo.“

„Myslíš u nás na panství?“

„Jo.“

„Podívej se, Ivore, o tom si musíš promluvit s mým otcem. Já se starám jenom o hřeb čín, kde je personálu zatím dostatek. Těžko ti m ůžu pomoct.“

„Jen co to zd ědíš, budeš moct rozdávat. A nev ěš mi bulíky na nos, že nem ůžeš d ělat, co chceš.“

Aidan si náhle uvědomil podivnou jistotu v Ivorov ě hlase; nežadonil o laskavost, nýbrž vznášel požadavky.

„Rád bych ti pro naše dávné přátelství vyhověl,“ hodil pokusn ě návnadu, „ale ješt ě to nejde. Požádal jsem otce, aby v mém p řípad ě žádné výjimky ned ělal mám jen oby čejnou výplatu manažera a ob čas si m ůžu n ěco p řivyd ělat p ři obchodu s ko ňmi.“

125

„Seš p ěkn ě prohnanej prevít, co?“

Přísn ě pohlédl na Ivora. „Pro č to říkáš?“

„Protože ten sta řec za tebe bojuje. Moje holka mi to prozradila. Mluvil sem s ní ve čír po telefonu, prvn ě po dvou letech.“

„Nejde tu o prohnanost,“ rozpa čit ě se bránil. „Vím, co jsem zp ůsobil, a proto se nechci automaticky dožadovat svýc h dědických práv.“

„To sakra ani nemůžeš žádný práva nemáš. Seš totiž David Tredington jako já vévoda edinburskej.“

Ačkoliv byl na podobné obvin ění p řipraven, p řesto zalapal po dechu. Z tónu hlasu zn ěla naprostá jistota. Zastavil se a zhluboka se nadechl. „A pro č si to myslíš?“

„Vím dob ře,“ pokra čoval Ivor neochv ějn ě, „že sir Mark skoro všechno p řekontroloval, jenom si nevšimnul zblízka toho zbytku po mate řským znamínku na krku.“

„Chápu,“ přikývl Aidan a snažil se zakrýt nervozitu. „Mohl bys mi říct, co proti mn ě máš?“

„Je tu pár v ěcí, který by poznal každej, kdyby v ěděl, kde hledat. Já třeba u čil Davida jezdit s ot ěžema procházejícíma pod malíkem. Ten styl by nikdy nezm ěnil. Jenomže ty je držíš celý pevn ě sev řený.“

Aidan se rozesmál. „Proboha, Ivore, to p řece nic neznamená. V Irsku jsem styl kompletn ě zm ěnil.“

Vyd ěra č jenom rezolutn ě zavrt ěl hlavou. „To ne. Jak se jednou todle nau číš, už to nezm ěníš,“ dodal a ot řel si kapi čku z nosu. „A to je jen malý d ůkaz, existujou ješt ě další a mnohem závažn ější. Nevím, kdo seš, ale s Davidem Tredingtonem nem áš nic spole čnýho.“

„No a co? Co s tím chceš d ělat?“ zajímal se Aidan po delším pohledu do t ěch malých agresivních o ček.

126

Ivor triumfálně zakdákal: „Nic, když dostanu, co chci. Není to moc pro chlápka, kterej má peněz jako slupek.“ Pohlédl tvrd ě na svou ob ěť . „Pokud mi nevyhovíš, prásknu všechno. A mám i důkazy. Potom George zd ědí panství a ty skon číš v base, jestli t ě nedostanu d řív já,“ zakon čil hrozivé chvástání.

Se staženým žaludkem sledoval Ivora šourajícího se zpátky přes parkovišt ě. Tahle nová hrozba byla mnohem ostřejší, než s čím se do n ěho op řel MacClancy. A tím mate řským znaménkem mu dodal ten opilec snad vážn ě n ěco ví.

Už se mu ani necht ělo vracet se na tribunu. P řešel k parkovišti žokej ů, nasedl do otcova mercedesu a vyrazil na cestu k Devonu.

Na Great Barfordu se již pohybovali hosté, rozhodnuti se pobavit. Lucyiny kamarádky ho už znaly z vyprávění. Sir Mark trochu v ústraní mu poblahop řál k dostihu a pochválil ho i za použitou taktiku: „Opravdu bylo moudré ho zpo čátku přibrzdit. Zdá se, že je to vynikající k ůň .“

Aidan se však nemohl dostat do správného rozpoložení. Všichni v ětšinou popíjeli a čekali na za čátek ohňostroje. Ema ho sledovala s nezmenšeným zájmem. Vytratil se z místnosti, cht ěl si promluvit s Johnnym.

Ten se právě v ěnoval kule čníku vzadu v dom ě. Zrovna m ěl nachystané tágo, když Aidan vešel. „Do háje, proč jsi ten dostih nevyhrál?“ přivítal ho rozmrzele.

„Snad sis na m ě nevsadil!“

„Práv ě že jo.“

Aidan pokr čil rameny. „Měl ses m ě nap řed optat, já bych ti vysv ětlil, pro č dneska nem ůžu vyhrát. P říšt ě si pamatuj…“

„Každý vid ěl, jak s ním jedeš jako na procházku. Až se divím, že t ě stevardi nepozvali na pohovor. Takovou šanci už nikdy mít nebude,“ odfrkl a op řel se do tága. Koule proletěla po

127

zeleném suknu a narazila do růžové. Na stole z ůstala pouze černá. Jeho soupeř, rozcuchaný dlouhovlasý t řicátník se zamra čil a znechucen ě rezignoval.

„Pokud trefíš i tuhle, budu ti dlužit celou stovku. “

„Přesn ě tak,“ odsekl Johnny a obešel st ůl, aby získal lepší pozici. „Už ji tahej, n ějaká pomyslná sekera mě nezajímá.“

Poslední koule zmizela ze stolu jako mávnutím kouzelného proutku. V ůbec se neusmíval, když stav ěl tágo na místo.

Poražený znechucen ě napsal šek a p ředal mu ho. „Te ď to musím po řádně spláchnout,“ odfrkl a odešel. Johnny po čkal, až se kroky vzdálí, a pak promluvil.

„Úplný blbec! Ješt ě čty ři hry p ři stejné cen ě, a moh jsem mít zpátky peníze, co jsem vsadil na tebe.“

Poprvé Aidan zaregistroval z jeho strany náznak nep řátelství. Johnny byl sice mírně napitý, ale muselo v tom být ješt ě n ěco jiného.

„Tvoje sázení p řece se mnou nemá nic společnýho.“

„Pro č ne? A navíc se necítím dob ře, když t ě vidím svád ět Emu. Stejn ě po tob ě vyjela jenom proto, že jsi pro ni David.“

„To nevím, vid ěl jsem ji jednou a jen krátce. Ale klidně se jí přiznám, že nejsem David, nebo to ud ěláš ty? Jak se zdá, stejně k tomu brzo dojde.“

Johnny se vyd ěsil. „Pro č? Co se stalo? M ěl jsem zato, že MacClancyho jsi zvlád.“

„Samoz řejm ě, ten problémy ned ělá,“ snažil se vysv ětlit Aidan. Mezitím se na chodb ě ozvaly kroky dalších host ů sm ěř ující ke kule čníku. „Poj ď ven, projdeme se nebo zkontrolujem oh ňostroj.“

Johnny se k n ěmu zdráhavě p řipojil.

Vykro čili do sv ěžího ve černího vzduchu a vzdalovali se od usedlosti k p řipravené hranici d řeva vedle zahrady staré kuchyn ě. Ve sv ětle oken domu a vycházejícího m ěsíce se na

128

hromad ě polen rýsovala i figurína p ředstavující Guye Fawkse. Hlava z řepy, nos z mrkve v listopadu se vždy pálíval na pam ěť dne, kdy m ěl být vyhozen do pov ětří londýnský parlament.

„Tak to vyklop. Jaký máš zase problém?“ za čal Johnny.

„Ivor Butley. V čera si m ě vyhlíd v Newton Abbotu. P řišel, a já ho m ěl poznat. Poda řilo se mi to, což ho p řekvapilo, ale ne na dlouho. Nabídl jsem mu tedy drink a p ředstav si odmítl.“

„No a v čem je problém?“

„Ješt ě jsem neskon čil. Dneska se objevil v Sandownu a už za čal vyhrožovat, co všechno by mohl prozradit. Tvá řil se přitom, jako že ur čit ě n ěco ví.“

Johnny hned neodpov ěděl. Aidan sledoval výraz handlí řovy tváře, ale nedokázal nic vyvodit.

„Do háje! Pro č si je tak jistý?“

„Prý držím ot ěže jinak než David, ale to je asi jen drobnost. Rozhodn ě má skryté trumfy, které ješt ě nevytáh. Možná je v kontaktu s Davidem. T řeba ví, kam zmizel podle tvého vyprávění byli kamarádi.“

„Přesn ě tak. David s ním trávil mo ře času v h řeb čín ě. Nebyl to špatný žokej a kon ě znal. Po klukov ě zmizení se doslova rozsypal a za čal chlastat.“ Johnny se zhluboka nadechl. „Ten mrzák! Přitom nám to tak krásně šlo. Co s tím sakra chceš dělat?“

„Jestli má opravdu n ějaký závažný d ůkaz, velkou šanci nemáme.“

„Proboha, Aidane!“ Myšlenkou na ztrátu d ědictví Johnny tém ěř vyst řízliv ěl. „Snad to te ď nevzdáš. A co cht ěl za to, že bude držet hubu?“

„Penzi a domek jako p ředkrm.“

„Dobrá, to p řece neznamená konec světa.“

129

„Neblázni, Johnny. Je to zpustlý ožrala a hráč. Jednou přikývnu, a usadí se mi za krk na celý zbytek života. A já se nebudu moct bránit. Bože, kdyby to nebyl Ivor, objeví se jist ě někdo jiný. Sv ědomí m ě už pronásleduje.“

Johnny se snažil p řekonat pocit marnosti. „Neházej flintu do žita, Aidane,“ uklid ňoval ho. „Přece to nechceš vzdát! Vžil ses do tý role amatérský žokej s modrou krví a d ěvčaty kolem.

Snad nechceš, aby se z tebe zase stal irský venkova n. Mimochodem, jak je na tom matka? Uv ědom si, že její život závisí na tobě. Nev ěř ím, že bys m ěl to srdce ji podtrhnout.“ Chytil ho za ruku. „Poslouchej, musíš najít cestu, jak zmáknout Ivora. Zatím se nenech strhnout k nep ředloženostem.“

Aidan odfrkl a kopl do čerstvé krtiny. „Nevím. Samoz řejm ě se mi tu líbí a miluju svou matku. Mickey ale na to doplatil životem, a to mnou ot řáslo… A tihle lidé okolo; proboha, jak nesnáším to neustálé lhaní.“

„Přece jim žádnou škodu nep ůsobíš,“ zoufale protestoval Johnny. „A navíc stájníkovu smrt jsi nezavinil. Dokonce ani MacClancy v ní nem ěl prsty šlo o neš ťastnou náhodu. Takové věci se stávají.“

„Jenomže já jsem p řesv ědčený, že v tom byl úmysl, že nás někdo cht ěl zabít, a cosi mi říká, že policie to ví taky.“

„Zatím pátrají na všechny strany, ovšem bez motivu se nikam nedostanou, chápeš? P řesta ň už nad tím spekulovat,“ naléhal Johnny.

Od domu se k nim donesl hlahol host ů vycházejících do noci k zapo četí oslav.

„Promluvíme si o tom ješt ě zítra,“ vydechl Aidan. Hned však zak řičel k p řicházejícím: „Lucy, co to je za chlapa na té hranici? Nějak mi p řipomíná našeho bratrance.“

130

8

Barfordský zahradník Tom Stocker p řiložil pochode ň ke d řevu. Plameny vyrazily n ěkolik metr ů do výše a hosté ohe ň v minut ě obklopili.

Přišlo jich tém ěř t řicet. V ětšina pat řila k domu, zbytek se po čítal k místním, kte ří cht ěli využít p říležitosti a seznámit se s Davidem.

Aidan, i p řes nap ětí zp ůsobené Ivorem, je vtáhl do veselé atmosféry. Mnohé zarazil jeho irský přízvuk, dalším sta čilo ke št ěstí v ědomí, že jednoho dne tenhle muž p řevezme barfordské panství, což pat řilo k d ůležitému jevu na sociálním žebříčku této části Devonu.

Dv ě Lucyiny kamarádky p řinesly nalešt ěnou m ěděnou nádobu plnou punče. Postavily ji na zahradní stolek poblíž ohn ě a nalévaly do pivních džbánků. Po n ěkolika locích tohoto záhadně chutnajícího nápoje se Aidan dostal do správné nál ady. Johnny se stal hlavním odpalova čem oh ňostroje.

Rakety se řítily k hv ězdnému nebi a vybuchovaly v kopulích mnohobarevných sv ětel. Ohnivé keře rozkvétaly a prskavá kola se s je čením roztáčela. Diváci rozehřátí punčem jásali a chichotali se.

Aidan ucítil Emu vedle sebe, jak se ho chytá za ruku p ři sérii explozí raket, které je ohlušovaly. Zdálo se naprosto p řirozené obejmout ji okolo ramen.

„Uchráníš m ě od té chladné, velice studené rosy?“ cht ěla vědět.

Podíval se jí do tváře ve sv ětlech oh ňostroje a zašklebil se. „Co si o tom myslíš ty?“

131

S úsm ěvem se zavrt ěla v jeho sev ření.

O kousek dál ho sledoval George Tredington. Dokonce se na něj i zazubil a oto čil se, aby si doplnil džbánek. Z druhé strany hranice, která se pomalu prom ěň ovala ve žhnoucí hromadu polen, Aidana sledovaly o či Susan Butleyové. Usmál se na ni a pro jistotu odtáhl ruku od Emy.

Oh ňostroj skon čil, nádoba s punčem se vyprázdnila, v ohništi doutnaly řeřavé uhlíky a celá společnost se p řesunula zp ět do domu. Čekala tu p řipravená večeře, hudba, kule čník a karty. Victorie organizovala n ějaké společenské hry, ale Londý ňané o n ě neprojevili zájem. Spíš dávali p řednost pití a navazování slibných známostí.

Sir Mark zářil št ěstím a Davida p ředstavoval všem, kte ří se s ním ješt ě nesetkali. Vypo čítával synovy dosavadní úspěchy na anglickém turfu.

Ema mu už dávno zmizela z o čí, náhle se však objevila se spokojeným úsm ěvem na rtech a usadila se mu po boku. O chvíli pozd ěji mu zat řásla rukou. „Pojď Davy, nem ůžeš p řece celou v ěč nost mluvit jenom o koních.“

Aidan se pom ěrn ě rád zvedl, aby unikl atmosfé ře dostihových fanoušk ů. „Jdeme nabrat trochu čerstvého vzduchu. Ema ho už ur čit ě pot řebuje.“ Rychle vstal a pomohl dívce vykro čit. P ři odchodu z místnosti se minuli s p řicházející Susan.

Pohled na svle čenou Emu ho v ůbec nezklamal. Nedostal se do postele se ženou celou dobu, co žil v Anglii. Na víc milování s ní se stalo naprosto novou zkušeností.

Neustálá svůdná přítomnost Susan a její odmítání jakéhokoliv sblížení v n ěm vyprovokovaly sexuální vyprahlost, která hledala nějaké napln ění. Proto se nyní nedostavil žádný pocit viny. Navíc odhadl, že Eminy motivy se od jeh o p říliš nelišily.

132

Teprve n ěkolik minut po prvním vzájemném a explozivním vyvrcholení za čal Aidan uvažovat, zda Ema vše, co vyslovila, mínila doopravdy. Snad by mu ani nevadilo, kdyby inspiraci spíš zavinilo v ětší množství pun če. Ležel vedle ní v té poklidné chvíli celý rozechv ělý.

„Jsi v po řádku?“ zeptal se n ěžn ě.

„Hmm. Nemohlo to být lepší. Ješt ě jsem se nikdy nenechala přefiknout žokejem.“

„Aha,“ pochopil, „ale já jsem pouze amatér!“

„Na tom se to nepoznalo,“ zamumlala Ema. Pooto čila se, natáhla nohu přes n ěj a kolenem si pohrávala s jeho dočasn ě ochablým údem.

Pozd ěji, když už se dalo jen t ěžko odhadnout, které tělo komu pat ří, a vlhkost se mísila s potem, op ět dosáhli vyvrcholení. Ema na n ěho padla a jenom chr čela.

„To bylo opravdu něco,“ zašeptala.

„Taky si myslím,“ souhlasil.

Op řela se o lokty, podívala se mu do zářících modrých o čí. „Jsi tak trochu záhada, viď? Z n ějakého nejasného důvodu jsem ani náhodou neočekávala takhle silnýho chlapa.“

Aidan se rozesmál. „Snad mi k tomu dopomohlo to pití.“

„Ješt ě mi řekni,“ zašklebila se uli čnicky, „jsi opravdu Tredington?“

Zamrkal. „Zatím ten dojem mám,“ snažil se zažertova t. „Nemyslím, že tvá sestra si je jistá,“ odpov ěděla Ema a nedávala najevo, co vlastn ě ví. „Která sestra?“

„Lucy, samoz řejm ě.“

„Pro č? Říkala snad n ěco?“

„Slovy ne, ale dá se to vycítit, když o tob ě mluví.“

„To jsem nev ěděl,“ zarazil se Aidan. „A divím se, pro č?“

„Jsi tedy David?“

133

Zachechtal se. „Ne, samoz řejmě ne. Jsem jenom neznámá bytost, zavátá sem větrem ze západního Irska, která tu našla možnost pohodln ě žít. Stálo p ři mn ě št ěstí, tak jsem zvládnul krevní test i všechno ostatní…“

Ema na n ěj nejist ě pohlédla. „Lucy mi o krevní zkoušce nic nepovídala.“

„Asi jí to táta ne řek.“

„Tak vážn ější David?“

„Vypadáš zklaman ě.“

„Na jednu stranu ano. Už jsem si zahrávala s krásnou představou, že jsi opravdu zlovolný podvodník.“

„Hlavn ě ne říkej Lucy, s čím jsem se ti sv ěř il. Trochu ji budu jen tak pro zábavu sledovat.“

„Dob ře tedy,“ ušklíbla se a pohladila ho po tvá ři. „Mimochodem, cítím dole n ějaký pohyb. Nemá to co d ělat s tebou?“

Ačkoliv bylo ned ělní ráno, koně museli mít poklizeno a dostat krmení. Ve stáji byla Susan. Docházela každou druhou ned ěli pomáhat, aby si stájník mohl vzít den volna.

Aidan uvažoval, jestli zahlédla Emu, jak p řed p ůl hodinou mizela z jeho domku, aby se dostala na usedlost d řív, než se ostatní probudí. Susan se tvářila pon ěkud znechucen ě, ale p řesto se k ní choval vlídn ě.

Pokra čoval v krmení klisen a h říbat, zatímco ona se starala o rocky. Po deseti minutách přešel do skladu krmení, kde práv ě stála u zásobníku s ovsem, kupičku zrní v dlani. Tiše k ní zezadu přikro čil. Náhle se otočila a p řekvapen ě sebou trhla.

V o čích se jí zra čila neobvyklá bezbrannost.

„Co se d ěje?“ zeptal se, než se jí poda řilo skrýt své pocity.

Okamžit ě se naježila: „Nic se ned ěje!“

„Vypadáš divn ě.“

134

Vyprázdnila dlaň do plastikového kbelíku u nohou. „Jsem roz čílená,“ odsekla, aniž na n ěho pohlédla. „Protože jsi mizerný podvodník.“

„V jakém sm ěru?“ vyd ěsil se.

„Ve všech, pokud se na to člov ěk po řádně podívá. T řeba jenom pro za čátek: co máš společného s tou pob ěhlicí Emou?“

„Skoro nic.“

Kone čně se mu podívala do o čí. Na chvíli jako by ji tato odpov ěď uspokojila. „Tak dob ře, ale ať jsi ostatní zmátl, já jsem přesv ědčená, že nejsi David.“

„Přesn ě tohle mi řekl tv ůj otec v čera. To on ti to nakukal?“

„Tak n ějak. David se ztratil, a táta z toho byl na mrtvici. Lidi sice tvrdili, že se vrátí, když p řišla ta zpráva od n ěj, ale on tomu nev ěř il. Ne řekl nám proč, ale veškerou nad ěji na jeho návrat poh řbil.“

„Kdy jsi s ním mluvila?“

„Předev čírem, poprvé po dlouhé době. Vid ěl t ě p ři dostizích a cht ěl v ědět, co se tu chystá. Já mu samozřejm ě řekla, že t ě rodina i sousedi považují za Davida. On se jen smál, a jestli ty prý jsi David, on je papež.“

Mezitím se Aidan snažil promyslet další správný tah. Kdesi uvnit ř ho cosi nabádalo, aby jí p řiznal pravdu. T řeba by tím odblokoval p řekážku v jejich vztahu. Toužil po ní, a ani noc s Emou na tom nic nezm ěnila.

Nemohl však riskovat; jeho d ůvody, pro č to ud ělal, mohla přijmout, ale taky nemusela.

„Tv ůj otec na tom není nejlíp. Pokud jsi ho v poslední dob ě nevid ěla, možná ani nevíš, jak hluboko klesl. Obávám se, že je z něj alkoholik a jako jiní alkoholici žije ve svém vyfantazírovaném sv ětě.“ Posadil se ke stolu vedle zásobníku. „Stále se lituje.“ Pokr čil rameny. Susan už nevypadala tak sebejist ě jako p řed chvílí.

135

Proto pokra čoval. „Nevím, co se stalo. M ěl jsem ho doopravdy rád a trávil s ním hodně času, však víš. N ěkolikrát tě dokonce vzal s sebou: to ti bylo dev ět nebo deset, vzpomínáš?“

„Ano, to si pamatuju,“ p řiznala.

„Pro č tedy jsi taková? P řece nám to tak úžasně klapalo, než jsi zjistila, kdo jsem.“

„Copak myslíš, že to nevím? A pokud jsi skute čně David, pro č si máme zvykat na n ějaký vztah? Jsem jen sekretá řka. A po minulé noci si v ůbec nejsem jistá, jestli bych m ěla ješt ě zájem.“

„Co se stalo?“

„Dob ře jsem vid ěla tu vyzáblou kozu škobrtat z tvého domku.“

„Pokud toužíš po n ějakém svatouškovi, v tom ti nem ůžu sloužit.“

Zaslechli kroky, a po chvilce se objevila Victorie. Aidan i Susan jen taktak zaranžovali pracovní zaneprázdn ěnost.

„Ahoj, Davide. Ne čekala jsem, že budeš tak brzo vzh ůru po pun či, co namíchal Hugo.“

„Našt ěstí dneska nejedu dostih, ale kon ě nakrmit ješt ě dokážu. Navíc dorazila Sue, aby pomohla.“

Victorie se na ni usmála. „Jsi prima. Opravdu nevím, jak to děláš.“

„Hele,“ ozval se Aidan. „Mám padla. Vyrážím k vám na snídani.“

„Tak to ur čit ě paní Rogersovou pot ěšíš. Chudinka už nejmí ň hodinu čeká, a zatím se nikdo neukázal. Viděla jsem jen Emu, tu Lucyinu podivnou p řítelkyni, bloumala kolem, ale nemyslím, že by snídala.“

O šestnáct kilometrů dál v Braycombe práv ě vstal George Tredington ze své obrovské dubové postele a oblékl se do hedvábného županu.

136

Sešel do kuchyn ě a p řipravil si silnou brazilskou kávu. Nap řed si ovšem nalil plnou sklenici vody a p řihodil tabletku vitamin ů.

Právě dopíjel šumivý nápoj, když Mike Harding za ťukal na dve ře a vstoupil.

„Brýtro, pane Tredington. Dobrá oslava?“

„Ne, nemyslím.“

„Měl ste z ůstat u pomeran čovýho džusu.“

„Po bitv ě je každý generálem. Co t ě sem p řivádí tak brzo v ned ěli poránu?“

„Brzo? Vždy ť je po desáté.“

„Tak dob ře, co chceš?“ zeptal se George podrážd ěně. „Mám něco na srdci, o čem chci s váma mluvit, a má to co dělat s rodinou.“

„Tak si sedni, káva bude za minutku.“

Mike se usadil na kuchy ňské židli a rozhodoval se, jak za čít.

„Jede v tom švára Ivor.“

„Měl jsem dojem, že jsi tvrdil n ěco o rodin ě.“

„Práv ě… jde o Davida.“

George na n ěho pohlédl s v ětším zájmem. „O Davida? Mého bratrance?“

„Jo. Než zmizel, tak se p řece kamarádil s Ivorem.“

„Ano, to vím. U čil ho jezdit, i když nikdo nemohl předpokládat, že se z n ěj stane tak vynikající žokej. Každopádn ě, v čem ten opilec zase jede?“

Mike se zhluboka nadechl. „Jak čuchám, chce způsobit nějakej problém.“

George ml čel.

„Řek mý žen ě, že prej David není David.“

George vypadal ohromen ě. „Proboha, o čem to mluvíš?“

„Já ne, pane Tredington. To Ivor. Tvrdí, že David není skute čnej David prej se jedná o podvodníka.“

137

„Cože? To je naprosto absurdní,“ odfrkl George. „P řece se nedá věř it báchorkám takového hlupáka, který je pořád naložený v lihu. Vždy ť nerozezná Vánoce od ned ěle.“

„Samoz řejm ě, to sem žen ě říkal taky, ale ona ho jela v pátek ve čer navštívit. Prej byl docela střízliv ěj a p ěkn ě rozparád ěnej. Vid ěl Davida na dostihu v Newton Abbotu a stojí si za svým. Prý to v žádným p řípad ě není on.“

„Jak by mohl na n ěco takového p řijít? Samoz řejm ě se David zm ěnil, ale to se m ění v ětšina lidí.“

„Jenže on tvrdí, že to m ůže klidn ě dokázat.“

George pomalu nalil kávu do dvou hrnečků. „A jak?“

„Nevím. Žen ě to ne řek, pouze nazna čil, že to použije p ři vyrovnání účtu s Tredingtony.“

„Jakého účtu? A pro č?“

„Prej ho neoprávn ěně propustili ze služeb a ukradli mu dceru.“

George vyprskl. „Te ď už je to opravdu absurdní. Susan Butleyová se sama vlastní pílí propracovala na Barford. Up římn ě řečeno, zm ěnila to tam k lepšímu, protože strýc Mark by to asi vedl jinak.“

„Ale švára to takhle prohlásil a nejspíš si za tím blábolem stojí.“

„Tak s tím se daleko nedostane. Strýc všechno velic e pe čliv ě ov ěř il ani David o tom neví. Proto ho oficiáln ě ur čí za d ědice panství,“ dodal smutn ě.

„To už sem slyšel, pane Tredingtone. Já vám jenom sěluju d to, s čím p řišel Ivor. Strašn ě neradi bysme trp ěli za švárovu potrhlost.“

„Prob ůh, vás dva bych přece za Ivorovy pr ůšvihy ne činil zodpov ědnými.“

„Cht ěl sem si bejt jenom jistej. Navíc sem to považoval za svou povinnost.“

138

„Máš pravdu. Velice ti d ěkuji, Miku. Neboj, podívám se, co s tím m ůžu ud ělat.“

Stájníkovi se ulevilo. „Díky, pane Tredingtone. Kdybyste za Ivorem zašel…“

George si ukazováčkem poklepával na horní ret, zatímco nad touto radou p řemýšlel. „To není špatný nápad. Dej mi jeho adresu a já se tam stavím.“

Ema se na snídani neobjevila. Johnny s Aidanem pak zašli do h řeb čína prohlédnout si ro čky. Susan mezitím odešla, a tak mohli nerušen ě hovo řit.

„Podívej, Aidane, uvažoval jsem o tom Ivorovi. M ěl bych za ním zajít a vypátrat, co všechno ví, co říkáš? Nabídl bych mu i pomoc p ři postupu proti tob ě. Jestli skute čně n ěco ví a m ůže to dokázat, je nutné ho nějak koupit.“

„Už jsem ti, Johnny, vysv ětlil, že koupit ho nem ůžeme. Jednou mu vyhovíme, a on za čne zvyšovat nároky.“

„Dob ře, zam ěř íme se na to, co ví. Řekl bych, že má jen nějaký tušení, a vidina pen ěz ho p říliš vzrušuje.“

„To nebude jen tušení. Ur čit ě n ěco ví. Jde jen o to, jestli to může prokázat nebo ne.“

„Máš pravdu, vrhnu se na to. Jediný problém vidím v čase. Zítra musím do Londýna, mám tam klienta, který chce koupit pár drahých ro čků. V úterý se sem vracím na hon. Nedostanu se k n ěmu d řív než ve st ředu. Podívej, Aidane,“ prosil, „ned ělej nic, dokud se s ním nesejdu. Vsadím se, že to zvládnu.“

„Poslyš, jestli to vyžvaní, tak kon čím. Rozhodn ě si nenechám nad hlavou viset Damoklův me č,“ konstatoval rozhodnutý Aidan.

Johnny jenom sykl. „Ned ělej si s tím starosti, ur čit ě to jenom tak zkouší. Však uvidíš.“

139

Oslavy na Barfordu skon čily v ned ěli odpoledne. Aidan sledoval odjezd hostí, kte ří se vzájemně ujiš ťovali, že se op ět setkají a budou udržovat spojení.

Johnny opoušt ěl usedlost poslední, na zadní seda čce se mu vrt ěla ospalá Ema. Všude se rozhostilo uklidňující ticho. Aidan se v duchu usmál a s otcem se vrátili do domu.

„Poj ď do knihovny, dáme si sklenku,“ nabídl baronet.

„Jen pokud to nebude pun č z v čerejšího ve čera.“

Sir Mark se rozesmál. „O p ůlnoci už nezbyla ani kapka, bohudíky.“

Uvnit ř se starý pán za čal tvářit zase seriózn ě. Se sklenkou v ruce se uvelebil v oblíbeném k řesle. „Nalej si sám,“ vyzval syna unaven ě.

Ten se usadil proti n ěmu, z druhé strany vyhaslého krbu. Tém ěř vodorovn ě pronikající paprsky podzimního slunce se blýskaly na st říbrné soše svatého Jiří a osv ětlovaly poli čky s knihami za ní.

„Vypadáš unaven ě,“ pronesl Aidan.

Sir Mark p řikývl. „Takové víkendy už pro m ě nejsou, p řesto mám rád, když je dům plný mladých lidí. Jen je mi líto Victorie, mohla se p řece seznámit s někým jiným než s Jasonem. Nemám nic proti žokej ům,“ dodal a povzdechl. „Vím dob ře, nem ůžu si st ěžovat, je to hodná dcera. Navíc se musí brát v úvahu, že ji vychovával starý úzkoprsý konzervativec.“

„Takhle t ě snad nikdo nem ůže titulovat.“

Sir Mark se usmál, ale brzy opět zvážn ěl, a tvář se mu zahalila do masky smutku. Pohlédl na Aidana. „Davide, n ěco ti musím říct. M ěl jsem se s tím sv ěř it už d řív, dokonce ani dcery o tom nev ědí, možná jen n ěco tuší.“

Aidan zatajil dech.

„O své zdraví jsem nikdy p říliš nepe čoval, a tak jsem tu bolest v b řichu zpo čátku ignoroval. Člov ěk vydrží opravdu

140

dost.“ Přestal a podíval se zamyšlen ě na svatého Ji ří, který se chystal vno řit kopí do malého draka. „Těsně p ředtím než ses objevil, se to už nedalo vydržet, a tak jsem se nec hal prohlédnout. Bohužel pozd ě, a už se nedá nic d ělat.“

Skli čující otup ělost, s níž se mu otec sv ěř oval, Aidana zarmoutila. „Jsi nemocný?“ šeptl.

„Snad to za čalo ve slezin ě a nyní to postoupilo do st řev. Mohou sice pár metrů od říznout a pustit do m ě spoustu zá ření, ale nezaru čí, že to stoprocentn ě zabere. Up římn ě řečeno, pokud mám odejít, tak raději s trochou d ůstojnosti.“

„Ale jist ě,“ za čal panika řit Aidan, zd ěšený tím, jak blízko je vypln ění Johnnyho plánu, „jistě stojí za to se aspo ň pokusit. Je ti teprve šedesát a p řed sebou máš dalších dvacet let; ješt ě máš co nabídnout.“

„Opravdu? Komu? Jsem jen člov ěk, který se š ťastn ě narodil,“ mávl rukou okolo. „Vychoval jsem n ěkolik dobrých koní, jinak nic sv ětoborného. V ětšina lidí m ě m ůže klidn ě nazvat anachronismem.“

„Ale je tu p řece Lucy, Victorie… a já.“

Sir Mark p řikývl. Na rtech se mu mihl náznak úsm ěvu. „A ty. To m ě uklid ňuje. Všechno nesu mnohem snáz.“

„A dali ti aspo ň n ěco proti bolestem?“

„Samoz řejm ě. Beru každý den slušnou hromádku pilulek,“ donutil se k veselému pohledu. „Trochu bolest otupují, ale vyvolávají depresi. Nebo si ji způsobuji sám.“

Aidan zíral na muže, který mu d ůvěř oval a prokázal otcovskou náklonnost, jakou nikdy nepoznal. V ěděl, že nechce, aby zem řel. Instinktivn ě cítil, že si nep řeje, aby m ěli mezi sebou tajnosti. Kdyby mu p řiznáním se ke lži prodloužil život, t řeba jen o pár let, udělal by to. Jenže v ěděl, že by to m ělo opa čný účinek.

141

„Bože, tati, nem ěl jsem o tom pon ětí. Nedal jsi nic najevo. Kdybych jen v ěděl, jak ti pomoct.“

„Víš to. Pomáháš mi tím, že jsi,“ usmál se. „Ale ješt ě n ěco bys ud ělat mohl, vyhraj pro m ě Hennessy s Deep Mischiefem. Co víš, t řeba se pak dostane na Zlatý pohár; ten jsem nikdy nevyhrál.“

Aidan se rozesmál. „Vyhrajeme ten dostih kv ůli tob ě, jen po čkej. A potom ty zvít ězíš v tom svém,“ dodal n ěžn ě.

„Díky,“ p řikývl sir Mark bez jakékoli sebelítosti. „Vím, že nejen já mám problémy. Už jsem se tě cht ěl dávno zeptat, jak je na tom Mary? Musí mít o tebe starost, vždy ť ti po patnáct let byla matkou.“

„Je to špatné,“ konstatoval Aidan. „Nic se nelepší a pomalu ji čeká úplná nehybnost. Jakmile vydělám trochu peněz p ři obchodu s ko ňmi, cht ěl bych jí zjednat domácí ošetřovatelku.“

„S tím bych ti mohl pomoci.“

„Ne, tati,“ zavrt ěl hlavou. „Ty za ni nezodpovídáš, to už jsem řekl na po čátku. Chci, aby v tomhle sm ěru z ůstalo po mém.“

„Chápu a v ěř ím ti, ale bude to p řece jenom chvíli trvat, než si na koních vybuduješ n ějakou finan ční základnu.“

„V tom by mi mohl pomoct Letter Lad.“

„Chceš ho prodat?“

„Hned jak ukáže, co umí.“

„Doufám, že se neprojeví až moc dob ře, to by chudáka George trápilo.“

„Zatím to nijak zle nenese.“

„Opravdu ne,“ souhlasil sir Mark. „A to m ě docela překvapuje… Ale te ď zpátky k Mary. Nem ěl by ses na ni podívat? My to tady bez tebe pár dní vydržíme. Máš ěco na n sobotu?“

„Ne.“

142

„Ale říkal jsi, že Letter Lad b ěží v Chepstow. Nebo ho Sam stáhl?“

„Nestáhl, ale m ůže nést jen deset kamen ů. To já nezvládnu, takže požádám Jasona.“

„Dobrý nápad,“ přikývl sir Mark. „Jsem zv ědav, zda to zvládne on. I tak si myslím, že bys chtěl být p ři tom. Pro č bys nemohl odlet ět do Irska ve st ředu ráno, hned po honu, a strávit tam pár dní?“

Aidan se zak řenil. „Čteš mi myšlenky. Sám jsem o tom takhle uvažoval.“

„Poradím ti. Ten stavitel, jak se jmenuje Bruce T revor, vyhrál jsi pro něj dostih má letadlo i pilota. Zavolám mu. Jsem si jistý, že to ud ělá, když ho o to požádám,“ dodal sir Mark.

Po neklidné noci, kdy bojoval se svým sv ědomím, se Aidan probudil plný elánu do práce, jíž by splatil štědrost sira Marka. Dnes nejel za Samem Huntersem, a tak trávil dopoledne u dvou odstávčat, která m ěli poslat do stáje v Newmarketu.

Tredingtonové si zachovávali tradici chovu hříbat a prodeje hřebc ů. Za normálních okolností se o hříbata stará trenér do doby, než se z nich stanou ro čci. Ovšem Aidan p řesv ědčil sira Marka, že to zvládne sám, čímž se ušet ří n ěkolikam ěsí ční platba za trénink.

Rád se věnoval mladým koním. Velmi dob ře v ěděl, jak důležitá je výchova pro pozd ější výkon. Pln ě se na svou práci soust ředil, a tak ub ěhlo pár hodin, než se zase vydal do domu čelit siru Markovi i svému sv ědomí p ři ob ědě.

Nevrátili se k rozhovoru z nedělního ve čera a p ři jídle diskutovali o vhodných plemenících ke svým klisnám, které by připustili p říští jaro.

Po ob ědě se Aidan vytratil z domu, aby si venku dál řešil své dilema. Osedlal jednu ze starších klisen a zamí řil s ní na horní

143

pastviny u skalního útesu. Projel lesíkem a dostal se na otev řenou pláň. Konec stezky uzavírala branka, kterou by b ěžn ě přesko čil, ale s touhle starou klisnou riskovat necht ěl.

Sesedl a vedl ji k brance, když vtom zahlédl jakýsi pohyb na druhé stran ě pastviny. Pás ke řů tam lemoval rozeklaný okraj skalní st ěny, která téměř kolmo spadala k mo řskému pob řeží.

Kráčel tudy chlapík v zelené bund ě a cosi v jeho ch ůzi jevilo ostražitost.

Aidan se z p řirozené zv ědavosti zarazil a sledoval ho. Doty čný na konci k řovisek náhle vyrazil, přeb ěhl zbytek otev řené pastviny a kamsi zmizel.

Tém ěř otvíral branku, když se objevila druhá postava sledující první. Snažil se rozpoznat, o koho jde, a le vzdálenost byla p říliš velká. Snad jakýsi muž v dlouhém hn ědém kabátě.

Pravd ěpodobn ě hajný pronásleduje pytláka, pomyslel si. Otev řel tiše branku, prošel s klisnou, nasedl a pomalu s ní klusal ke k řovinám. U posledního keře ji p řivázal a zbývajících třicet metr ů p řekonal p ěšky.

Došel k m ělké prohlubni, v níž se mu oba muži ztratili. Nikdo. Popošel až k okraji skalního srázu a podíval se dol ů. Hluboko pod ním vedla klikatá úzká pěšinka a kon čila na pob řeží. Hajný se tam práv ě objevil. Aidan zalehl a skrytý trsem trávy sledoval opuštěnou pláž pod sebou.

Pytlák překonal ostroh vybíhající do mo ře a zmizel mezi kameny. Druhý ho ur čit ě sledoval, protože se v ůbec neohlížel. Přeb ěhl na konec pláže, zalezl do hromady kamen ů a vy čkával.

O dvacet minut pozd ěji za čal mít Aidan starost o svého kon ě. Navíc mu bylo chladno ve vlhké trávě. Už to cht ěl vzdát, ale n ěco se za čalo dít. Pytlák se asi vynořil z jakési jeskyn ě, protože se pronásledovatel ještě víc ve svém úkrytu skr čil.

144

Muž v bund ě, naprosto jistý, že ho nikdo nesleduje, vyšel na pláž a klidn ě odcházel. Když se dostal až ke stezce, chlapík v kabátě vyrazil a hnal se k místu, odkud se doty čný vyno řil.

Fascinovaný Aidan celé p ředstavení sledoval. Muž v bund ě se nyní drápal nahoru. Už byl v p ůli cesty, takže k identifikaci sta čilo, aby se podíval vzh ůru. K tomu došlo, až když překonával koryto potůč ku. Tehdy zdvihl hlavu.

Ve zlomku vte řiny Aidan pochopil, o koho jde. Okamžit ě se stáhl a shrbený se hnal zp ět ke klisn ě. V n ěkolika vte řinách na ni sed ěl a snažil se ji rozhýbat do cvalu.

Tentokrát bylo zapotřebí branku p řesko čit. Pomohl jí s nájezdem i odskokem, takže proletěla nad p řekážkou bez jakéhokoliv problému. Vítězn ě se zašklebil a poplácal ji po krku. Zastavil, aby se mohl oto čit a podívat, zda se Ivor Butley už dostal nahoru.

Po chvíli se na konci pastviny objevila silueta a skryta za křovisky postupovala zp ět k lesíku.

Pomalu se s klisnou rozjel dom ů. Po p říjezdu ji p ředal stájníkovi s příkazem, aby se o ni po řádně postaral. „N ějaké vzkazy?“ dodal.

„Ne, pane Davide, jen Jason vás tu hledal.“ Aidan se zarazil. „Kdy?“

„Asi p řed p ůl hodinou.“

„Co cht ěl?“

„Ne říkal.“

„Jestli se objeví, řekni mu, že jsem na usedlosti.“

Aidan zkontroloval ostatní kon ě, usedl za volant svého nového terénního vozu a přejel t ěch pár set metrů k Victoriin ě domku. Ta ho p řivítala.

„Ahoj, Davy,“ zazá řila. „Kde ses tak promo čil? Nedáš si čaj nebo n ěco jiného?“

„Ne, díky. Cht ěl bych si jenom popovídat s Jasonem.“

145

„Není tu. Ani nevím, kam se vytratil. Nebyl tu, kdy ž jsem přijela.“

„Kdy to bylo?“ zareagoval trochu ost ře Aidan.

„Je to d ůležité?“ zarazila se p řekvapen ě.

„Ne. Ale hledal m ě. Asi to má co dělat s Letter Ladem.“

„Já vím, však se divil.“

„Má lepší váhu, já bych to nezvládl,“ dodal jednoduše. „Najde m ě na usedlosti, vy řiď mu to prosím.“

Paní Rogersová mu uvařila čaj. Také pošeptala, že sir Mark se necítí dob ře a odpo čívá ve svém pokoji, a Susan prý odjela do Lynmouthu pro n ějaké kancelářské potřeby. Aidan si s ní obvykle rád povídal, ale teď m ěl hlavu plnou Ivora, který strávil snad hodinu v n ějaké jeskyni u nejnedostupn ější pláže na celém pob řeží severního Devonu. Necht ěl dát najevo netrpělivost, a tak dopil čaj a zanechal paní Rogersovou v kuchyni samotnou. Když procházel kolem kanceláře, zaslechl vr čení faxu. Všichni čekali detaily o p říštím dostihu, proto se zašel podívat.

Popadl zprávu, kterou stroj „vyplivl“. Byla pro sira Marka od právníků v Sydney.

Získali jsme informaci o t řech členech ztracené posádky White Fin v okolí Norfolk Islandu: byli zachráněni a p řistáli na Fidji 2. listopadu. Nemáme potvrzeno, zda David Tredington je skute čně mezi nimi, ani další informace ohledn ě identity této osoby. Pokud zjistíme n ěco bližšího, ihned vás vyrozumíme.

Při čtení šokem tém ěř ochrnul, dokonce už ani necítil papír mezi prsty. Žaludek se mu stáhl a možné problémy mu za čaly defilovat p řed o čima.

Scéna, které byl svědkem na pob řeží, rozhodn ě souvisela s jistotou Ivora o jeho podvodu. A ten druhý v hn ědém kabátě pravd ěpodobn ě šel po stejné stop ě. Kdo tedy k čertu byl ten

146

David Tredington v jižním Pacifiku. A co o n ěm sir Mark v ůbec ví?

Složil zprávu a zastrčil ji do kapsy právě ve chvíli, kdy se ozval mužský hlas. Pak se v chodb ě rozezn ěly kroky a objevil se bratranec.

Aidan ho vyšel pozdravit.

„Ahoj Davide. Paní ‚R‘ říkala, že jsi v knihovn ě.“

„Práv ě se tam chystám. Dáš si se mnou skleni čku?“

„Díky. Pot řebuju v ědět, jestli si zítra bereš tu rezervní brokovnici, v opa čném p řípad ě mám dva zájemce.“

Mezitím vešli do knihovny, kde Aidan ob ěma nalil whisky. „Uvažoval jsem o tom, ale myslím, že bych ty bažant y jen vyplašil.“

„Bylo by zajímavé vid ět, jak te ď st řílíš. Tenkrát jsem ti strašn ě závid ěl.“

„No,“ za čal opatrn ě Aidan, „od té doby jsem vlastn ě nest řílel.“

„Nevadí. Čeká nás pěkný den.“ Zaslechli další kroky. George se oto čil ke dve řím. „To je asi tv ůj otec. Chci si jen ov ěř it, jestli je spokojený s mými instrukcemi pro Jima Wheelera.“

Vešel Jason Dolton v zablácených jezdeckých botách a dlouhém hn ědém kabátě.

Kysele p řikývl. „Vicky mi řekla, že jsi tady. Co je na tom pravdy, že bych m ěl jet Letter Lada v sobotu?“

„Ty p řece deset kamen ů zvládneš bez problém ů, vi ď?“

„Samo, to je fakt.“

„To je dob ře, protože já se k téhle hranici nedostanu. A ty bys m ěl šanci vyhrát.“

„To je neuv ěř iteln ě velkorysé,“ odfrkl sarkasticky Jason. „Pojedu, pokud nedostanu lepší nabídku.“

147

„Nádhera!“ předstíral Aidan nadšení. „Nedostaneš lepší nabídku, protože po posledním výkonu má Letter Lad nad ěji na vít ězství.“

„Uvidíme,“ oto čil se k odchodu.

„Po čkej, Jasone,“ zarazil ho bratranec. „Ješt ě jsi mi ne řekl, jestli p řijdeš zítra na hon. M ěl by ses objevit, jinak bude složitý to zorganizovat.“

Jason pohlédl na Aidana. „On taky střílí?“

„Ano,“ potvrdil George.

„Tak já taky,“ ujistil je a bez dalšího slova odeše l.

Aidan nepromluvil, dokud se kroky nevzdálily. Snažil se ho porovnat s postavou, která sledovala na pláži Ivora. Bohužel bratranec jeho úvahy p řerušil.

„Suchar jeden, v ůbec nechápu, čím omámil Vicky.“

„Po řád snad takový není,“ nadhodil Aidan. „Možná se jenom cht ěl vet řít do naší rodiny a až nyní pochopil, že se nijak v ysoko nevyšvihne.“

„Myslíš?“

„Přímo se obávám.“

„Hmm,“ zabrumlal George. „Te ď m ě napadlo, jak to vlastn ě v sobotu Letter Lad b ěžel?“

„Copak jsi nevid ěl dostih?“

„To ano, ale nezdálo se mi, že by projevil moc velký zájem,“ bratranec se t ěžko snažil zakrýt sarkasmus.

„Hele,“ zašklebil se Aidan, „nedá se pokaždé zvít ězit. Možná jsem byl až moc optimista a tys ho právem prodal.“

„Snad to brzo pochopíš,“ zachechtal se George. „P řesto ti ale s ním p řeju hodn ě št ěstí.“

„Díky,“ oddychl si Aidan, spokojený bratrancovým šp atným odhadem pr ůběhu dostihu v Sandownu. „Jsem celý promo čený, a tak sejdu dom ů naložit do vany.“

148

„Fajn, já po čkám tady, až tv ůj otec sejde dol ů,“ rozlou čil se s ním George.

149

9

V úterý, v den honu, se rozednění tiše ukrývalo pod poduškou těžkých šedivých mrak ů.

Johnny Henderson dorazil z Londýna ve t ři ráno. Seděl právě s Georgem u stolu v jídeln ě, když vešel Aidan.

Paní Rogersová se vkolébala s talíři míchaných vajec a slaniny, zatímco bratranec mluvil o honu, na který se chystají.

„Na dnešek p ůjčím svou zbra ň Johnnymu jako malou odm ěnu za vyhledání dalších koní,“ oznamoval srde čně, „i p řes tu smutnou skute čnost, že ti prodal Letter Lada. Aspo ň budu moct dohlédnout na Wheelerovy honce. V takovémhle bezv ětří můžeme v úžlabin ě a v dubovém mlází dostat opravdu dobré ptáky. Bylo by nádherné, kdyby i starý lord Barnstaple pro zm ěnu taky n ěco st řelil.“

„Poslyš,“ zareagoval Johnny, chroupající slaninu. „ Až kon ě, které pro tebe kupuju, začnou vyhrávat, budu si chtít zastřílet trochu víc.“ Díval se na George a dob ře v ěděl, že i pouhé vnuknutí myšlenky na trénink vítězů, nesoucích jeho jméno, mu zaru čí cokoliv.

„Samoz řejm ě, kamaráde. Dohlídnu na to, aby tu příští sezonu bylo pro tebe dost bažant ů.“

Aidan pozorn ě naslouchal. St řílení rozhodn ě nepat řilo mezi aktivity, kterým by se v Irsku v ěnoval. Jenže David m ěl v dětství pov ěst vynikajícího st řelce.

Lord Barnstaple, majitel sousedního panství, a dva místní farmáři, kte ří zajiš ťovali pokrytí výloh honu, dorazili b ěhem snídan ě. Dohromady m ěli osm brokovnic. Objevil se Mike Harding i Victorie, takže skupina byla úplná.

150

Aidanovi se v té skrumáži lidí podařilo dát Johnnymu signál k soukromé domluv ě. Nikdo si jich vcelku nevšímal, když spole čně odcházeli do místnosti s loveckými zbran ěmi.

„Hele, Johnny, d ějou se tu divné v ěci.“

„Jako co?“ nervózn ě vyhrkl spole čník.

„Na vlastní o či jsem vid ěl Ivora dole na pláži, a n ěkdo ho sledoval.“

„Na jaké pláži?“

„Tam pod horníma pastvinama u ostrohu Stanner Head. “

„Pro č tam prob ůh Ivor lezl?“

„Jak to mám v ědět?“ odsekl Aidan. „Jsem si jistý, že to má co d ělat s tím, že se vydávám za Davida.“

„Ale pro č tam dole?“ vrt ěl Johnny hlavou.

„Bůh ví! Možná tam David n ěco nechal a Ivor se o to po léta stará. Vlezl do nějaké jeskyn ě a po p ůl hodin ě se zase vyno řil. Pak tam vlezl i ten druhý.“

„A kdo byl ten druhý?“

„Zdálky jsem ho nepoznal.“

„Ale na n ěkoho máš podezření, vi ď?“

Aidan povzdechl a p řikývl. „Nejsem si jistý, trochu se podobal Jasonovi.“

„Pane na nebesích, tohle jsme tedy pot řebovali,“ zaúp ěl Johnny. „Zajímalo by m ě, co ten ví.“

„Já bych spíš chtěl v ědět, jak odhalil Ivora.“

„To vypátrám zítra, až za tím opilcem vyrazím.“

„Jenomže to už m ůže být pozd ě.“

„Nemám jinou možnost. Bylo by podez řelé, kdybych zmizel z honu.“

„Ano, vzbudil bys zbyte čné dohady. Jinak mi starý pán zajistil na zítra letadlo, a tak se podívám do Irska za mámou. Ty ale musíš za Ivorem, já mu nev ěř ím. A ješt ě n ěco ti chci ukázat,“ vytáhl z kapsy faxovou zprávu z včera.

151

Johnny p ři čtení zk řivil rty. Nakonec pokr čil rameny: „Ned ělej si starosti.“

„Co tím myslíš? Jestli se opravdový David najde na Fidji, tak kon číme.“

„Nevím, kdo to je, ale jsem si zatracen ě jistý, že to není David. To si myslí i sir Mark.“

„Tys o tom n ěco v ěděl, že jo?“

„Sir Mark se mi o tom zmínil, když dostal první zpr ávu.“

„Kdy?“

„Tenkrát v srpnu, když jsem pro tebe sháněl informace.“

„Dopr čic, pro č jsi mi to zatajil?“

„Necht ěl jsem t ě tím zbyte čně d ěsit. Navíc sir Mark dostal dopis od právníků, že v Austrálii po Davidu Tredingtonovi nenašli ani stopu.“

„Bože, tos mi m ěl říct.“

„Tehdy jsem všechno vsadil na jednu kartu,“ zaškleb il se Johnny. „A ukázalo se to jako š ťastné rozhodnutí, protože takhle daleko bychom se nedostali.“

„Snad máš pravdu. Vrátíme se k ostatním, než George za čne něco čuchat.“

Cestou do jídelny je zastavila paní Rogersová se zprávou, že mladý pán má telefonní hovor v pracovně. „Haló?“

„Pan David Tredington?“

„Ano.“

„Tady je seržant King, Hampshire, kriminálka. Poda řilo se nám odhalit nové okolnosti nehody, při níž zahynul Mickey Thatcher. Rád bych vás co nejdříve navštívil.“

Srdce se mu rozbušilo. „M ůžete mi říct, o co jde?“

„Až vás uvidím. Kdy se vám to hodí? Přivítal bych dnešek.“

„Celý den mám práci,“ omlouval se Aidan, „ale mohl bych se vám věnovat v šest ve čer.“

„To mi vyhovuje, pokud mi up řesníte cestu.“

152

Aidan vysv ětlil vše pot řebné a plný neklidu zav ěsil sluchátko. Na novinky musí tedy vyčkat až do ve čera. Avšak jedním si byl jistý už te ď. Ur čit ě se prokáže, že mu n ěkdo usiloval o život.

George sestavil nový rituál pro vylosování čísel jednotlivých honebních stanoviš ť. Po snídani, kdy dorazil i Jason, dostal každý st řelec st říbrný pohárek s portským, který všichni museli vypít naráz. Na dně našli vyryté číslo.

„Vše jsem p řeorganizoval, takže nebudete v ědět, které stanovišt ě je vaše, dokud se tam neobjevíte.“

Spole čnost vyrazila na jih v konvoji landrover ů a odbo čila na farmářskou cestu sm ěř ující k řece. Skupina dvaceti honc ů vy čkávala. Povídali si, podupávali a křičeli na psy.

Johnny Henderson jel spole čně s Aidanem. P řiřadili se k ostatním voz ům, když ho Johnny náhle chytil za ruku. „Proboha! Víš, kdo je mezi honci?“

Aidan zaost řil pohled a uvid ěl Ivora, který si práv ě dýchal na ruce.

„Bože,“ sykl. „Nem ůžeš n ějak zjistit, jak se sem dostal?“

„Zkusím to.“

Vystoupili a p řipojili se k ostatním st řelc ům. Pouze Jason stál bokem, necítil se s nimi nijak spřízn ěný, což ho roz čilovalo.

„Já jdu s honci,“ hlaholil bratranec jako generál před bitvou. „Veškeré dotazy sm ěř ujte ke mn ě.“

Johnny se nenápadně p řito čil k honc ům, pozdravil ty, které znal, až se dopracoval k cíli.

„Dobré nebe! Jsi to ty, Ivore? Už jsem t ě p ěkn ě dlouho nevid ěl. Co t ě sem p řivádí?“

„Pan George se u m ě v ned ěli stavil,“ za čal se bránit. „Nem ěl dost pomocník ů, a tak mu pomáhám.“

„Paráda, rád tě zase vidím. Psa nemáš?“

153

„Už léta psy nedržím.“

„Spíš bych si t ě p ředstavil s puškou, co? Byl jsi p řece dobrý st řelec. Až to skon čí, p řipijem si,“ srde čně se zasmál Johnny a prohodil ješt ě pár slov s dalšími honci.

George sm ěroval st řelce na jednotlivá stanoviště. Aidana poslal ke vzdálenému konci údolí, Johnny šel na opačnou stranu.

Pro dobrý start bratranec naplánoval první le č na p říkrých svazích údolí, a p řesn ě jak p ředpokládal, z korun mladých buk ů se vzneslo velké množství bažant ů a let ělo k úžlabin ě.

Aidan si zapamatovat veškeré rady a mířil trochu p řed letícího ptáka. K vlastnímu překvapení se mu jich pár podařilo sest řelit.

Dokonce se objevil i sám veliký organizátor, aby mu pogratuloval. „Není to špatné na člov ěka, který nest řílel patnáct let.“

Jason na vedlejším stanovišti trefil vše, na co zam í řil. „Už mi to sta čí,“ zavr čel na George. „Mám na práci rozumnější v ěci než st řílet na nahnané ptáky se skupinou snobů,“ a uložil zbra ň do pouzdra.

„Jaká škoda,“ zareagoval bratranec a nijak neskrýva l úlevu. „Aspo ň z ůstane víc pernaté pro ostatní.“

„Pokud se v ůbec n ěkdo trefí,“ zabrblal Jason a krá čel ke své otlu čené dodávce, aniž by se s kýmkoliv rozlou čil.

O dvacet minut pozd ěji zahájili další leč. Aidan se octl naprosto sám, z dohledu i doslechu střelc ů. M ěl krýt k řídlo dubového mlází, kam se bažanti mohli přes honce z druhé strany vrátit.

Zaslechl zatroubení vedoucího honce k zahájení leče. Potom se ozvalo bušení holí do zem ě, výk řiky a jekot. O pár minut pozd ěji se k n ěmu ze vzdáleného konce donesla střelba, z řejm ě se tam vznesl v ětší po čet bažant ů. K n ěmu žádný nep řilet ěl.

154

Nebyl si jistý, zda by na n ě v ůbec st řílel, ale zbra ň m ěl připravenou ke st řelb ě.

Za sebou m ěl pom ěrn ě hustý les, kde se ob čas vyskytovala i vysoká. Náhle zaslechl kdesi vzadu pohyb. Otočil se a pohledem se snažil proniknout mlázím. Nic však v hustém porostu nevid ěl. Obrátil se zpátky, a vtom se z lesa ozval výstřel. Tém ěř ve stejném okamžiku pocítil pálení na paži.

Kdosi ho trefil, ale ne brokovnicí.

Chvíli nechápal, co se stalo.

Podíval se na pálící paži, natrženou látkou prosáklo trochu krve. Zahýbal rukou, našt ěstí ho poslouchala. Zmaten ě upustil brokovnici a hned zd ěšen ě usko čil. Kohoutek se zachytil o větvi čku a zbra ň mu u nohou vypálila.

Svlékl si kabát i tvídové sako pod ním. Ačkoliv m ěl košili zakrvácenou, rána nevypadala nijak vážně. Bylo to jen povrchové zran ění, ale kulka po sob ě zanechala po řádný škrábanec.

Rychle uvažoval. Oblékl se, vyhodil prázdnou nábojnici, znovu nabil a hnal se do lesa za svým stanovišt ěm. Po dvaceti metrech narazil na úzký pr ůsek. Tráva tu byla mezi vyjetou stopou od traktoru vysoká a mokrá. Po deseti metrech se cesty křížily, a vlevo nad malou mýtinou uvid ěl myslivecký posed. Dob ěhl pod n ěj a naslouchal.

Slyšel jenom melancholické podzimní volání nějakých malých ptá čků i vyd ěšené kodrcání bažantů. Vše dopl ňovaly salvy ze vzdálené strany mlází.

Aidan vylezl po žeb říku nahoru a okamžit ě si na prknech podlahy všiml mosazné nábojnice. Srdce cítil až v krku. Sáhl po ní, byla ješt ě teplá.

Postavil se na posedu a podíval se ke svému stanovišti. Mezi větvemi byl k n ěmu velmi dobrý výhled, zejména kdyby n ěkdo použil dalekohled.

155

Rozt řásl se nejistotou a vztekem. Slezl a ještě jednou se podíval po okolí, zda nenajde n ějaké stopy. Bezvýsledn ě.

V dálce se ozývaly pouze sporadické výstřely, le č se chýlila ke konci, a on by se m ěl p řipojit ke zbytku st řelc ů a spole čně s nimi p řejít k další le či. Když se rozb ěhl ke svému stanovišti, vedoucí honc ů práv ě le č odtroubil.

Natržený rukáv zamazal blátem, vyjmul nábojnici z hlavn ě a zamí řil na parkovišt ě.

George se motal kolem a sledoval honce, kte ří p řinesli asi dvacet bažant ů. Podíval se na bratrance.

„Da řilo se ti? Slyšel jsem dva výst řely.“

Aidan zavrt ěl hlavou a nasadil skromný výraz: „Oba minuly!“

„Sm ůla. Nevadí, p říšt ě to bude lepší.“

„Není ti líto, že taky nest řílíš?“

„Já se docela bavím tady, ale možná si zaberu místo po Jasonovi.“

„Už odešel?“

„Hm, propásne poslední le č, hlupák jeden.“

Po dalších dvou le čích se zastavili na ob ěd v malé opuštěné dřevorubecké chatě. Paní Rogersová a ještě n ějaké ženy ze vsi dorazily se zásobou naložené zvěř iny a bednou červeného a portského. Vše nádherně prost řely.

Aidan vešel s Johnnym, který okamžit ě za čichal: „To je úžasné, paní Rogersová. To jste připravovala vy?“

„Ne, Victorie.“

„Helemese, a kdepak je? M ěla p řece být vedle m ě p ři poslední le či, ale asi vám šla pomáhat.“

„Vůbec jsem ji nevid ěla. Ale tamhle p řichází.“

Victorie byla zneklidn ěná.

„Ahoj, Vicky. Co se ti stalo?“

156

„Mrzí m ě to,“ zalkala. „Jasona zase popadla ta jeho nálada a cht ěl se mnou mluvit.“

Aidan na ni ost ře pohlédl, protože mu na mysli vytanulo několik docela šílených kombinací. Johnny mu ale neda l příležitost, aby se s ním o n ě pod ělil.

„Pamatuješ se, jak jsme tu jako d ěti ob ědvali?“ Aidan nep řítomn ě p řikývl.

„Fakt si nepamatuješ,“ mí řil k n ěmu Johnny, „jak nám bylo asi deset a pokoušeli se ochutnat portské?“

Aidan se musel zasmát této neexistující vzpomínce.

Spole čnost se uvolnila, všichni se nakonec usadili. Červené teklo proudem. Tradi čně se podával ob ěd pozd ěji, a na odpoledne se nechávaly už jen dv ě le če, protože se brzy stmívalo.

Aidan se snažil vmísit do hovoru, ale nedokázal se zbavit myšlenky, že se ho n ěkdo pokusil zabít. Každou chvíli nahmátl prázdnou nábojnici v kapse, aby se ujistil, že to nebyl zlý sen. Teprve když jeho spole čník u stolu vstal a šel ven, p řisedl k němu Johnny.

„Co se zase stalo? Vypadáš vyd ěšen ě,“ polohlasn ě vyzvídal.

„Řeknu ti to pozd ěji!“

Johnny pozdvihl obo čí a dal se do hovoru s kýmsi na druhé stran ě.

Nakonec všichni vyšli z chaty a honci se op ět za čali formovat. Johnny mrkl na Aidana a p řešel k n ěmu.

Ten už vyzvídal u bratrance: „Nebyl tu ráno Ivor Butley?“

„Máš pravdu, Davide. Stavil jsem se u n ěj v ned ěli ve čer,“ ohlédl se, zda je n ěkdo neposlouchá. „Má takové ztřešt ěné nápady, které se týkají tebe. Tvrdí, že nejsi David.“

Aidan se rozesmál. „Není první, ani poslední. Ten starý trouba a p řitom jsem ho poznal, hned jak jsem ho uvid ěl.“

157

„To vím,“ p řikývl. „ Řekl jsem mu na rovinu, že celá rodina si je absolutn ě jistá tvým p ůvodem. Snad ho to p řesv ědčilo. Pak mě požádal, jestli by se nemohl jako honec zú častnil honu, a tak jsem si myslel, že tu utkv ělou myšlenku už pustil k vod ě.“ Úzkostliv ě se podíval na Aidana: „Nemáš nic proti tomu?“

„Samoz řejm ě že ne. Díky. Dovolím si jenom poznamenat, že ten staroch v sob ě po řád živí ho řkost z toho, co se mu událo po mém odchodu. N ěco ho sem po řád přitahuje, ale snad ho to přejde.“

„Přesn ě tak jsem uvažoval,“ odpov ěděl George, spokojený s vysloveným názorem. „Kdysi byl dobrý. Te ď bohužel jenom chlastá. Určit ě si i dnes vzal s sebou placatici. Našel jsem ho tém ěř namol, proto jsem ho poslal dom ů.“

Po ob ědě Aidan už nic nest řelil. Čas se mu nekone čně táhl, než mohl kone čně odevzdat zbra ň a vyrazit dom ů. Johnny se op ět p řipojil.

„Co se tedy stalo?“ hlesl, jakmile Aidan nastartova l.

„Někdo se mě dopoledne snažil zast řelit.“

„Do háje!“

„Poda řilo by se mu to, kdybych se zrovna nevrt ěl. Našt ěstí mě to jenom škráblo nad loktem.“

„Nešlo to do hloubky?“

„Ne, není to nic vážného. Ale nepříjemn ě se nám to vymyká z rukou. Možná ten, kdo spustil pražec na dálnici, m ě necht ěl pouze varovat. Nevím, co si mám myslet. Možná bych to m ěl nahlásit policii, ale už je asi pozd ě.“

„Těžko jim m ůžeš n ěco vyprávět a p řitom neprozradit, kdo opravdu jsi.“

„Ale šlo by to, kdybych necht ěl ušet řit sira Marka. Navíc jsi mi ráno potvrdil, že m ě p řijal. A nepochybn ě mu to d ělá dobře. Cítím sice vinu, ale p řitíží mu, když se doví pravdu.“

158

Johnny se na n ěho cynicky podíval. „To je tedy p ěkný proslov, Aidane. A taky nechceš skon čit v base. A samoz řejm ě je tu matka, a peníze, které pro ni potřebuješ.“

„Tady v Anglii bych se mohl slušn ě uživit z obchodu s ko ňmi.“

„Ovšem je velký rozdíl mezi slušným žitím a zd ěděním deseti milion ů minus mých p ět set tisíc,“ popíchl ho Johnny. Landrover zaparkoval u ostatních voz ů p řed domem.

Ú častníci honu dostali p řed odjezdem dom ů ješt ě pozvání na čaj. Jason se neukázal, a Victorie se snažila zakrýt své rozlad ění z manželova jednání. Hosté si vyprávěli o zážitcích dne, pak postoupili k obecn ějším tématům.

Většina z nich se zajímala o dostihy, a tak využili přítomnosti Aidana, aby posbírali pár tipů. Tomu však v hlav ě kroužil hotový uragán z úvah, kdo po n ěm vyst řelil.

Někdo musel znát jeho stanoviště. Jason se po prvních le čích už nevrátil, a Aidan si byl tém ěř jistý tím, že to byl práv ě Jason, kdo sledoval Ivora.

Starého stájníka viděl na pláži na vlastní o či, ale pro č se najednou domáhal být mezi honci? Stále však nechápal d ůvod, pro č by ho Jason, Ivor či MacClancy cht ěl zabít. Ovšem žokejové si závidí, a Victoriin manžel byl ve Fontwellu v den Mickeyho smrti, to je fakt.

Tyto myšlenky ho obklopovaly až do chvíle, kdy ho p aní Rogersová odvolala k telefonu.

Omluvil se spole čnosti a p řešel do kanceláře.

„Ahoj Davy?“ p ředla Ema ve sluchátku. „Jak dopadla ta jatka?“

„Výborn ě, pokud jsi nebyla bažantem.“

„A jak se ti vedlo?“

159

„Docela dob ře, dokonce jsem se i trefil. Každý byl spokojený.“

„Nic jiného se nestalo?“

Zaváhal. „Jako co?“

„Tv ůj hlas zní dost podivn ě.“

Poda řilo se mu napodobit smích. „Po patnácti letech života v Irsku?“

„Mimochodem, neobjevíš se v Londýn ě?“

„Nevím,“ odpov ěděl a rychle dodal, „mám dost práce s ko ňmi. A zítra vyrážím do Irska, z ůstanu tam do konce týdne.“

„Možná bude lepší, když se p řijedu podívat na n ějaké dostihy.“

Ucítil zašimrání v podb řišku a vybavil si ji nahou v posteli. „Hlavně se mi neukazuj p řed dostihem, protože bych asi t ěžko zatahoval zip u kalhot.“

Ema zajásala. „Jen pomyšlení na to, jak se do nich vt ěsnáváš, mě vzrušuje.“

„Ty jsi ale zlomyslná čarod ějka. Ozvu se,“ dodal, „te ď se musím vrátit na párty.“

Vyrazil z kanceláře, ale nešel ke spole čnosti zamí řil chodbou k zadním dve řím, kudy se vycházelo na parkoviště.

Vystr čil hlavu a ujistil se, že tam nikdo není. Nechutn ě mžilo, tmou pronikalo pouze sv ětlo jediné žárovky.

Přešel k voz ům, ani jeden nebyl zam čený. Pe čliv ě je prohledal. M ěl p ředstavu, že t řeba nalezne zbra ň shodnou s nábojnicí z posedu. Nenašel však nic ani v dalších t řech autech. Jasonova dodávka, kterou pravděpodobn ě p řijela Victorie, obsahovala pouze párek mrtvých bažant ů.

Už cht ěl odejít, když zaslechl cvaknutí zadních domovních dve ří. P řid řepl a jen doufal, že to není Victorie.

Těžké kroky oznamovaly n ěkoho siln ějšího. Opatrn ě vyhlédl přes kapotu vozu. Bratranec p řecházel dvůr a mí řil ke

160

vzdáleným zeleným dve řím dílny či spíše skladišt ě. Za chvíli tam odtud vynesl jakýsi neforemný p ředm ět a uložil ho do svého terénního vozu. Zabouchl zadní dve ře a rychle se vracel do domu.

Jakmile zmizel, Aidan p řisko čil k autu, zadržel dech a otev řel ty dve ře. Nebylo to nic jiného než vrha č asfaltových holub ů, který ješt ě nedávno používal, aby se zdokonalil ve st řelb ě. Pravd ěpodobn ě se i George rozhodl vylepšit si mušku a chce potají trénovat.

Znechucen ě vzal na v ědomí skute čnost, že nic zvláštního nenašel, a tak se vrátil. Nikdo ze skupiny ho nepostrádal, zejména když n ěkteří zmizeli ke kule čníku. Naprosto p řirozen ě se p řipojil ke konverzaci.

Do p ůl hodiny se spole čnost rozešla, z ůstal pouze sir Mark, George, Johnny a on.

Bratranec jako obvykle vychvaloval Aidan ův úsp ěch a nenápadně si p řisadil poznámkou o prodaném koni. Nakonec odjel ve chvíli, kdy dorazil neznámý v ůz zna čky Vauxhall. O pár minut později paní Rogersová otevřela vysokému muži, který se p ředstavil jako detektiv King. Zavedla ho do knihovny a sp ěchala pro Davida.

„Dobrý ve čer.“

„Jste pan David Tredington?“

„Ano, jsem. Posa ďte se,“ uvelebili se v k řeslech. „S čím vám můžu pomoct?“

„Jak jsem sd ělil po telefonu, n ěco jsme kone čně odhalili. Pravd ěpodobn ě jsme vypátrali v ůz, který vezl ty pražce. Navíc naši experti objevili jakousi fluorescen ční barvu, nast říkanou na vašem voze, pravd ěpodobn ě nedávno.“

„Jaká barva? Kde? Jak? Vždy ť jsem nic nevid ěl!“

„Normáln ě se zahlédnout nedá, protože je na st řeše. Šlo o malé ‚X‘. Nevšiml jste si n ěč eho takového?“

161

„Proboha, ne. Pro č to ud ělali?“

„Aby rozpoznali váš v ůz na dálnici. To z mostu a pod sodíkovou lampou není žádný problém.“

Chvíli ml čel. „Bože! Myslíte si, že nás n ěkdo cht ěl zabít?“

„Ur čit ě.“

Oficiální potvrzení jeho počátečního tušení v Aidanovi vzedmulo další vlnu pocitu viny za Mickeyho smrt. Vstal a za čal p řecházet po knihovně, neschopný se podívat policistovi do o čí. „Kdo to k sakru mohl ud ělat?“

„Mám dojem, že na tuto otázku m ůžete odpov ědět spíš vy než my. Proto jsem vlastn ě p řijel. Kdo by vám mohl usilovat o život?“

Ačkoliv mu hlavou prolet ělo hodn ě jmen, rad ěji pokr čil rameny. „Nevím,“ zamumlal. „Snad tu nikdo nemá d ůvod m ě zabít alespo ň na žádný nem ůžu p řijít. Vždy ť jsem nedávno přijel, žiju v Anglii teprve dva m ěsíce.“

„Z toho vycházíme. Pravd ěpodobn ě tu n ěkomu p řekážíte. Nebo jste si n ěco nava řil v Irsku?“

Zavrt ěl hlavou. „Ne. Nic takového.“

„Co jste tam vlastn ě d ělal?“

„Farma řil v Mayo. Žádné nepřátele jsem tam nem ěl. Ani jsem k tomu nedal d ůvod.“

„A co když se vás n ěkdo snaží zastavit kv ůli dostih ům?“

„A pro č by m ěl? Pokud bych nejel já některého kon ě mého otce, je tu n ěkolik dalších profesionálů, kte ří by odvedli ješt ě lepší práci než já. A pak na naše koně nikdo moc nesází.“

„Zatím.“

„Řeknu vám, takový scénář by byl nepravd ěpodobný. S tou zna čkou na aut ě jste si stoprocentn ě jistí?“

„Naprosto. Našli jsme to pouze náhodou, když se rozsvítily výbojky nad shromaždišt ěm vrak ů. Navíc jste auto oto čil na

162

st řechu a jel po ní dobrých dvacet metr ů, takže zna čka už byla dost od řená.“

„Ano, to si pamatuju.“

„A taky jsme dostali hlášení, že n ěkdo lezl na auto na parkoviště. Sv ědek si myslel, že šlo o n ějakého sprejaře. Není toho moc, ale je to jen za čátek. Vy nám nemůžete poskytnout nějaká jména, po kterých bychom šli?“

„Bohužel ne, je mi líto. Samoz řejm ě ud ělám všechno pro to, abych vám pomohl.“

„V to doufáme, pane.“

„A co ten náklaďák s pražci?“

„Zatím jsme jenom vypátrali, odkud zmizely.“ Detektiv vstal a p řešel ke dve řím. „Nebylo to ani daleko odtud. Místní policie si myslí, že stopu mají. Však uvidíme,“ vzal poznámkový blok, napsal své jméno a telefonní číslo, stránku vytrhl a podal Aidanovi. „Dejte nám v ědět, pokud na n ěco narazíte! Pravd ěpodobn ě se ješt ě sejdeme, a tak se snažte p řece jenom na nějaká jména přijít. Hlavn ě nem ějte obavy. Víme, jak na to.“

Aidan sledoval odcházejícího policistu. Když kroky dozn ěly, padl do k řesla a zíral do prázdného krbu.

Pozd ěji vyšel nahoru a potkal Johnnyho, který krá čel z koupelny. Zašli do ložnice, kde mu Aidan vypráv ěl o právě prob ěhlé návštěvě.

„Hele,“ upozornil Johnnyho, „bu ď s tím Ivorem zatracen ě opatrnej. Všechno m ůže být n ějak propojený.“

„Nechápu jak.“

„Ani já ne, protože jinak bych v ěděl, o koho se jedná. Pro mě p řijedou ráno, o půl šesté, takže se neuvidíme. Ve čer ti zavolám z Irska.“

Johnny p řikývl. „Jist ě. Hned jak to vy řídím s Ivorem, vrátím se do Londýna. Tam m ě zastihneš.“

163

10

Bruce Trevor nejenom že vyhov ěl prosb ě sira Marka a rezervoval místo v letadle, ale také poslal pro Aidana v ůz se šoférem.

Pokud o n ěm sir Mark mluvil jako o staviteli, m ěl na mysli Trevorovu aktivitu ve výstavb ě velkých nákupních st ředisek po celé jihozápadní Anglii. Povídalo se, že minulý rok vyd ělal šedesát milionů. V t ěchto dnech však vydával veškerou energii a používal své ob ří finan ční zdroje k získání těch nejv ětších trofejí v anglickém dostihovém sportu. Aidan pro něho jel zatím dvakrát a vždycky zvítězil. Nadšený Trevor cht ěl, aby to zopakoval v prestižních velkých amatérských dostizí ch: ud ělal by tedy vše, aby sira Marka uspokojil.

Okolo osmé se Aidan usadil na jednu ze šesti seda ček letadla Cessna Citation a dvojice ml čenlivých pilot ů provedla rutinní kontrolu a p řipravila se k odletu do Shannonu.

Jízda hrabstvím Galway na cest ě dom ů vyvolala v Aidanovi sm ěs protich ůdných emocí. Po dvou m ěsících v roli Davida Tredingtona si opravdu p řipadal jako jiná osoba. V té chvíli ho však pohled na kopce i pob řeží naplnil bolestivou nostalgií. I mat čino p řivítání ho mátlo.

Přesn ě jak p ředpokládal, projevovala velkou radost ze synova p říjezdu. Její stav se za ty dva m ěsíce nijak nezhoršil a tak neztratila ani chu ť k životu.

Během ob ěda na farm ě ho zavalila množstvím otázek o jeho novém životě, rodin ě i jezdeckých ambicích; zdálo se, že ji odpov ědi pot ěšily.

164

Neochotn ě, pouze pod tlakem Aidana, ukázala poslední lékařské zprávy o svém stavu. Těžko se z doktorova souhrnu dalo vyrozum ět, co to ve skute čnosti znamená. Čtením mezi řádky však Aidan pochopil, že matka se dostává do fáze, v níž se má vše zhoršit. Leží p řed ní už jenom pár bezútěšných let prohlubující se nehybné existence. Zaznamenal si adresu specialisty, aby se na n ěho mohl obrátit přímo a vydolovat mnohem podrobn ější prognózy.

Navíc se dov ěděl, že po finan ční stránce je farma téměř na dn ě. Jím zaslané peníze sice odvrátily okamžitou krizi, ale sestupnou tendenci zastavit nedokázaly.

Během rozhovoru se snažil zakrýt nap ětí, pod kterým byl. Rozhodně necht ěl, aby se dozv ěděla, že kv ůli jeho podvodu zem řel chlapec a že i jeho cht ěl n ěkdo zast řelit. Rad ěji s úsm ěvem vyprávěl o nad ějích Mischiefa v Hennessy a Zlatém poháru, ale myšlenky na Ivora, Jasona a MacClancyho nedokázal vymazat. Každou chvíli se přistihl, že uvažoval nad tím, co asi Johnny vypátral, a nemohl se dočkat doby smluvené pro telefonát do Londýna.

Vlhký severozápadní vítr provázel Johnnyho na cestě ze severodevonského pob řeží sm ěrem na Tiverton.

Parkovišt ě u bloku nájemních dom ů, kde žil Ivor, bylo pokryté loužemi. Johnny zaklel a zamí řil k oprýskané budov ě. Po otev řeném schodišti došel k dve řím Ivorova bytu.

Stiskl tla čítko zvonku, a ten se uvnit ř rozezn ěl. O p ět minut pozd ěji doplnil zvon ění bušením na dve ře i voláním dopisní schránkou ve dveřích. Ivora nevyburcoval. Ze sousedních dve ří vykoukla starší žena v pantoflích a rozt řepané zástěř e.

„Pokud sháníte pana Butleye, tak už odešel.“

„Ale ješt ě není dev ět.“

165

„To vím. Ob čas odjede na farmu i na pár dní a dohlíží na kon ě, když je dávají pry č.“

„Měl jsem za to, že žádnou práci nemá?“

„Jste ze sociálního?“ zadívala se na n ěho žena se zájmem.

„Prob ůh, to ne. Já… Jsem jeho p řítel.“

Nezdála se být p řesv ědčená, pomoc však neodmítla. „Nepracuje moc, ale jak jsem řekla, má přítele farmáře a ob čas mu pomáhá. To pro něj p řijede, aby m ěl jistotu, že se v ůbec objeví.“

„A víte, kde je ta farma?“

„Nedaleko Washfieldu, majitel se jmenuje Bacon. Je to asi půl hodiny, co spolu odešli.“

Johnny p řikývl. „Jsem vám velice vd ěč ný. Pot řebuju s ním naléhav ě mluvit.“

„Hm, ani bych si nest ěžovala, kdybyste ho n ěkam zav řeli.“

Už se nezdržoval vysv ětlováním, že tohle v plánu nemá. Oto čil se, sešel po betonových schodech a dešt ěm p řeb ěhl k vozu.

Vytáhl mapu a našel Washfield pár kilometrů od m ěsta. Ihned tam zamí řil.

Informoval se u prvního domku a dov ěděl se, že pan Bacon vlastní malý pozemek nazývaný Withy Farm asi o kilo metr dál. Sou časn ě vycítil, že tento pán není v míst ě p říliš populární.

Vzhled farmy ho ani moc nep řekvapil. Pole i chátrající budovy ukazovaly na špatné hospoda ření, jedinou výjimku tvo řily dv ě klisny v padoku vedle cesty.

Projel svým BMW otev řenou bránou a zastavil mezi zbytky přív ěsů a hromadou hnoje na zpustlém dvo ře. P řed ním stálo obytné stavení a n ěkolik kamenných stodol zast řešených vlnitým plechem.

166

Vystoupil a zastr čil si láhev skotské do kapsy kabátu. Déšť se zm ěnil v mrholení. Opatrn ě p řešel ke krytému vchodu a stanul p řed šedivými oprýskanými dve řmi.

Žádný zvonek, jen rezavé klepadlo. Po řádně zabušil.

Tentokrát se Ivor hned objevil, ošuntělý víc než kdy jindy, a cosi žvýkal. Trvalo mu pár vte řin než zaregistroval, kdo to přišel.

Radostn ě se zašklebil a odhalil tak n ěkolik posledních zčernalých zub ů a zbytky toastu na jazyku. „Nazdárek, pane Henderson, p řišel ste koupit kon ě od Berta?“

„Ne. Jsem tu kv ůli tob ě. Řekli mi, že se tu dneska staráš o kon ě.“

„Jo. Bert totiž jel prodat n ějaký kon ě do Ascotu. A co vlastn ě chcete?“

„Nevadí, kdybych šel dál?“ zeptal se Johnny a vešel do špinavé chodby nasáklé pachem přepáleného oleje.

Ivor za ním zav řel dve ře. „Co teda chcete?“ zajímal se s rostoucím podez řením.

„Je to ohledn ě Davida Tredingtona.“

„A pro č?“ ztuhl.

„Uklidni se, Ivore. Jsme na jedné lodi. Je možné si v tomhle míst ě na hony vzdáleném civilizaci n ěkde sednout?“

Starý stájník okamžit ě pochopil, kam konverzace povede. Op ět se zašklebil, i když už ne tak sebejist ě, a otev řel dve ře do předního pokoje, vybaveného zastaralým nábytkem, který p řežil minimálně dv ě generace.

Johnny vytáhl láhev a postavil ji na stůl. Potom si svlékl kabát.

„Je šance tu najít dv ě skleni čky?“

Ivor p řikývl a zmizel. Za chvíli se objevil s umatlanými odlivkami. Johnny vytáhl kapesník a jednu z nich opatrn ě

167

vypulíroval, než nalil. Kone čně se usadili v antikvárních křeslech u stole čku.

„Vyhledal jsem t ě, protože máš n ějaké pochyby o Davidovi,“ za čal.

Ivor upil whisky a vydechl. „To vám řek on?“

Johnny ho ignoroval. „Pro č si myslíš, že David je n ěkdo jiný?“

„To si nemyslím já to sakra vím!“

„Ale sir Mark všechno p řekontroloval. Dokonce do Irska poslal i soukromého detektiva a ten David ův p říb ěh potvrdil. Proto ho rodina formálně p řijala.“

„Je to možný, ale já sem si naprosto jistej,“ nenec hal se zviklat.

„Ale kde bereš tu jistotu?“ tla čil Johnny.

„O to se nestarejte. Rad ěj mi vysv ětlete, pro č sme na jedný lodi.“

Johnny se poprvé opatrn ě napil a sledoval komplice, který zase po řádně nasál. „David cht ěl, abych se tu stavil a ud ělal s tebou dohodu.“

„Myslíte toho chlápka, co se vydává za Davida?“

„Budeme mu říkat David, souhlasíš? Pokud o n ěm víš n ěco důležitého a m ůžeš to prokázat, je p řipravený se s tebou dohodnout.“

Ivor op ět vycenil zkažené zuby: „Půjde o víc. Já budu ticho a váš kámoš zdědí panství. Dob ře jim tak, t ěm všiváckejm Tredington ům, p řijdou o všechno díky podvodníkovi.“

„Mám taky zájem na slušné odměně,“ šeptl Johnny.

„Vy v tom jedete taky, co?“ zachrchlal Ivor. „Vždyc ky sem si myslel, že ste hazardér. Vy ste ho do toho uvrtal, co? No, neud ělal ste to špatn ě. Jako by k nim pat řil, ví toho o nich dost. Opravdu m ě vyto čil, když m ě poznal. Kdybych nev ěděl, že to nem ůže bejt David, tak to zvládnul.“

168

„A te ď záleží na tob ě,“ dolil mu Johnny whisky.

„Vždy ť mý ml čení zase tolik stát nebude, co?“

„To záleží na tom, jak hodnov ěrný máš d ůkaz!“

„Ale to je tajemství.“

„Jestli chceš na tom vyd ělat, musíš ho prozradit. Jinak se nedomluvíme.“

„Řeknu vám, co se stalo. Ale neprozradím, kde důkaz je. Mohli byste se ho zbavit, kdybyste se k n ěmu dostali. A kam bych p řišel?“

Johnny povzdychl. „Uvidíme.“

„Nap řed chci v ědět, kolik je pro m ě.“

„Nemáš šanci, dokud mi to nepovíš. Já ti pak sd ělím výši odm ěny.“

Úsm ěv se rozprost řel Ivorovi ve tváři. M ěl pocit, že má nad situací kontrolu. „Vím, kde je David Tredington.“

Johnny se ani nepohnul a jenom zíral na toho malého opilce. „Nebo to, co z n ěj zbylo.“

„Ty myslíš, že je mrtvý?“

Ivor p řikývl. „Samoz řejm ě.“ Johnny polkl. „Jak… jak to víš?“

Te ď, když m ěl o tom za čít mluvit, stal se Ivor nervózní. Vzal si na pomoc odlivku s whisky. „Našel jsem ho mrtvýh o na pláži v ten den, co zmizel.“

„Proboha!“ sykl Johnny nad kone čným odhalením záhady, která Tredingtonovu rodinu soužila po dlouhých patnáct let. „Co se stalo?“

Starému stájníkovi se oči zalily slzami. Pokýval hlavou a zaúp ěl: „Byla to má vina.“

Při vzpomínce na své provin ění se zachv ěl. „Bylo mi hrozn ě. Opravdu sem m ěl toho kluka rád, choval se ke mně jako k příteli. Nemoh sem ho p řivést zpátky k životu a navíc sem věděl, že m ě obviní…“ Odml čel se a zadíval se do odlivky.

169

Johnny tiše čekal na pokra čování, ale viník mlčel.

Déš ť a vítr venku zesílil. Host si poprvé uv ědomil št ěkání psa kdesi ve stodole. „Už jsi to n ěkomu řekl?“ přerušil ticho.

Stájník zavrtěl hlavou: „Samo že ne. Vždy ť sem se celej rozsypal strachem z trestu. Copak sem to moh n ěkomu říct? Přesto m ě vyhodili, a žena s dcerou se odst ěhovaly. Nikdo se m ě potom už na nic neptal.“

Johnny chápavě p řikývl. „Samoz řejm ě, pokud jsi to nikomu ne řekl hned na za čátku, později to teprv nešlo. A co ten dopis? Ten jsi poslal ty?“

Ivor vypadal zmaten ě. Johnny se do n ěho zase op řel: „Jen se ned ělej ten dopis, co m ěl David poslat s vý čitkami, jak je neš ťastný.“

„Ach tak,“ probral se stájník. „Ne. To je záhada. Někdo si hanebn ě zahrál.“

„Můžeš mít pravdu,“ p řikývl Johnny, ale zm ěnil téma. „Co že ses tak najednou dal mezi honce?“

Uhnul o čima než odpov ěděl. „Však sem to říkal v úterý. Pan George se u m ě stavil a pozval m ě. Tak sem si myslel, že hodím okem po tom takzvaným Davidovi.“

„A zmizel jsi už po druhé le či?“

„Měl sem n ěco na práci.“

„Jako co?“

„Do toho vám nic neni.“

„Je, pokud to má n ěco spole čnýho s Davidem.“

„Už víc ne řeknu, dokud to nedostanu napsaný černý na bílým a podepsaný od toho vašeho podvodnickýho kámo še.“

Johnny vstal. „Dobrá tedy. Potrvá to několik dní, tak neriskuj. Objevím se koncem týdne a dojednáme podmínky.“

Týž den odpoledne zamí řil sir Mark do h řeb čína na pravidelnou obch ůzku s Victorií a hlavním stájníkem.

170

Překontrolovali tém ěř polovinu koní, když dorazila zadýchaná Susan Butleyová, celá uslzená.

„Sire Marku. Je mi líto, ale musím odjet d řív,“ snažila se popadnout dech.

„Co se d ěje, Susan?“ Vid ěl jasn ě, jak se snaží nezhroutit. „Práv ě našli tátu. Kopl ho do hlavy jeden z h řebc ů Berta Bacona.“

„Pane na nebesích! Je to vážné?“

„Ano. Práv ě ho odvezli do nemocnice v Exeteru. Je na jednotce intenzivní péče, ale vydrží prý jenom pár hodin. Ležel totiž v boxu u koní n ěkolik hodin, než ho našli.“

Starý pán se ji snažil uklidnit dotekem na rameno. „Victorie by mohla jet s tebou.“

„Ne!“ odmítnutí zn ělo ost řeji, než Susan cht ěla. „Ne, opravdu díky. Chci být sama.“

Sir Mark pohlédl na dceru a pokrčil rameny. „Dobrá, tak mi pak zavolej, co se d ěje.“

„Samoz řejm ě. Ješt ě jednou díky.“

Susan se oto čila a pádila k domu pro auto.

„Chudák starý Ivor,“ reagoval sir Mark a díval se z a ní. „Pro č ho v ůbec poušt ěli ke koním?“

Spole čně s Victorií zamí řili k domu. V pracovn ě vzal telefon a vyto čil číslo Mary Dalyové.

Ozval se Aidan, podv ědom ě se provinile za červenal, když uslyšel známý hlas.

„Haló Davide. Jak se ti tam da ří?“

„Nijak špatn ě, díky. Návštěva se vyda řila.“

„Hm, velice nerad t ě ruším. Mám ale pocit, že to musíš vědět. Došlo k dost ošklivé nehod ě. Susanina otce kopl k ůň do hlavy, prý je to špatné. V exeterské nemocnici se domnívají, že to nep řežije.“

171

Aidan zbledl. N ěco takového v den, kdy ho m ěl navštívit Johnny, bylo víc než pouhá shoda okolností. Ovšem na druhé stran ě musel p řiznat, že stájníkova smrt problém vyřešila. Pokud však p ředtím nepromluvil.

Oto čil se tak, aby mu matka nevid ěla do tváře. „Chudák stará,“ zamumlal. „Pamatuju si ho perfektn ě.“

„Vážn ě?“ ozval se p řekvapen ě sir Mark. „Bohužel se stal příliš nespolehlivý, a tak jsem mu dal výpov ěď . Myslím, že i proto jsem p řijal Susan; i když up římn ě řečeno ta se s ním v posledních dvanácti letech moc nestýkala. Je to škoda. Jako stáj ník si Ivor po čínal skv ěle, nebylo čestn ějšího a zodpov ědn ějšího člov ěka, navíc vycházel dobře s ko ňmi. Faktem ovšem je, že se z n ěho stal opilec. V ůbec nechápu, proč ho Bert Bacon nechával dohlížet na kon ě. Jestli Ivor zem ře, necháme ho pohřbít v Barfordu, když budou chtít,“ dodal.

Tam byl sv ědkem poh řbu Mickeyho, uvažoval Aidan. Možná nese nep římo vinu i na tomto druhém úmrtí.

„Asi bych se m ěl hned vrátit,“ vyhrkl Aidan, čehož tém ěř okamžit ě litoval. „Susan je pry č,“ rychle pokra čoval, „bude mít spoustu starostí, takže za m ě nikdo práci neud ělá.“

„To si rozhodni sám. M ůžeš se spojit s tím Trevorovým pilotem?“

„Jist ě. Dal mi telefonní číslo a řekl, že se pro m ě kdykoliv staví, pokud ho služba neodvolá jinam. Když ho neseženu, poletím normální linkou do Bristolu.“

„Dej nám v ědět, kdy t ě máme vyzvednout.“

O hodinu pozd ěji Aidan dorazil do Louisburghu, odkud zavolal do Londýna.

Johnny zvedl sluchátko hned po druhém zazvonění. „Aidane? Čekám na tvůj telefonát už celou hodinu.“

„Vid ěl jsi Ivora?“

172

„Jist ě. A vedli jsme velice zajímavý rozhovor. Nem ůžu ti sd ělovat detaily po telefonu, ale zatím máme situaci pod kontrolou.“

„Ty nevíš, co se mu stalo?“

„Co?“ Johnny post řehl vážný tón v p řítelov ě hlasu. „Co se stalo?“

„Došlo k n ějaké nehod ě. Našli ho v bezv ědomí ve stáji a pravd ěpodobn ě nep řežije.“

„Proboha! Kdy se to stalo?“

„Asi n ěkdy v poledne. Kdy jsi od n ěj odjížd ěl?“

„Okolo jedenácté. A to už byl naložený v lihu. Nechápu, jak se v ůbec do stáje dostal.“

Aidan nemohl odhadnout, zda p řítel mluví pravdu. Rad ěji ml čel a čekal, co ješt ě řekne.

„Aidane? Jsi tam?“

„Jist ě,“ vydechl.

„Hele, já to nebyl, p řísahám! Všechno musela zavinit hnusná náhoda. Přece jsem nemoh chtít po koni, aby ho kopnul, chápeš?“

„Jak víš, co se mu stalo?“

„A co jiného by se mohlo stát? Mimochodem, co řekli Susan?“

„Prý kopnutí.“

„Vidíš!“ zareagoval vít ězoslavn ě. „Nemohlo k tomu dojít v lepším okamžiku.“

„A to m ě práv ě d ěsí.“

„Proboha, Aidane, n ěco takového bych nikdy neud ělal.“

„Zu řil jsi ale dost, když jsem ti o tom vypráv ěl.“

„Jo, štvalo m ě to, fakt, ale dal se uplatit.“

„Jenže mohl n ěkde žvanit. S tím musíme po čítat.“

„Do háje!“

173

„Hele, stalo se a už se nedá nic dělat,“ rozumoval Aidan. „Musíme čekat. Kdyby n ěco, dám ti vědět. Musím se hned vrátit.“

„Zavolám do nemocnice a ohlásím se jako příbuzný.“

„To bych ned ělal. Na to ti nesko čí a navíc m ůžou zjistit, odkud voláš. Ozvi se zítra a domluvíme si sch ůzku.“

Aidan položil sluchátko. Zíral na stěny telefonní budky, stojící proti baru svítícímu do tmy na druhé stran ě ulice. Přemýšlel, do čeho to vlastní vinou zab ředl.

George Tredington už brzo ráno čekal na letišti v Bristolu. Aidan spokojen ě zapadl do kožené seda čky velkého BMW.

„Ahoj, Davide,“ p řivítal ho zádum čiv ě. „Už jsi slyšel o Ivorovi?“

„Ano, je v nemocnici.“

„Je mi líto, ale musím ti sd ělit smutnou novinu: nevydržel. Chudák stará. Divím se jenom, co dělal v boxu u h řebce.“

Aidan si nemohl pomoct, ale pocítil úlevu. „A co… p robral se p řed smrtí?“

„Ne, to ne. Je trochu záhada, jak ho ten k ůň kopnul, ale vědělo se, že je nebezpe čný, a Ivor asi nebyl st řízlivý.“

Aidan se podíval ven, do šedivého rána a snažil si uspo řádat myšlenky. „Vypadal dost sešle v úterý na honu.“

„Říkal jsem ti, že m ěl pochybnosti o tob ě, pamatuješ?“

„Ano,“ p řikývl Aidan.

„Předpokládám, že policie si s tebou o tom bude chtít pohovo řit.“

„Co s tím má co d ělat policie?“

George se zašklebil. „Neboj se, žertuju. Nikdo neuv ažuje o zavin ění druhou osobou. I když si myslím, že budou čekat na zprávu koronera, díky dosti bizarním okolnostem.“

„Kdo ho vlastn ě našel?“

174

„Bert Bacon.“

„Kdo je to?“

„Chovatel se špatnou pov ěstí. Kupodivu vytrénoval n ěkolik slušných koní i p řes to, že farma p řipomíná spíše prasečí chlívek. M ěl dobrý odhad p ři výb ěru klisen. Byl to jediný člov ěk, který Ivora ob čas zam ěstnal. Odpoledne se vrátil z Ascotu a našel toho troubu v boxu. Táhla z něj whisky a m ěl díru v hlav ě.“

„Je Susan na Barfordu?“

„Ano. I jeho sestra Janet.“

„Ivorova sestra? Na tu jsem úpln ě zapomn ěl. Co ona?“

„Sebralo ji to b ůhví pro č. Patnáct let jí nepřinášel nic než trápení. Určit ě se p řes to brzy p řenese.“

Dál se bavili o bezvýznamných v ěcech. Aidan si musel dávat pozor, aby se nepro řekl. K jeho úlev ě ho George vysadil u domku s tím, že se hned musí vrátit na Braycombe.

Bylo teprve p ůl jedenácté. Uvědomoval si, že by m ěl jít rovnou na usedlost za sirem Markem nebo se podívat do hřeb čína, ale místo toho šel do ložnice a podlehl pokuše ní být na chvíli sám. Lehl si na postel a zíral do stropu.

V mysli se mu prolínaly dv ě události z minulého týdne.

Dv ě hrozby, že bude odhalen.

Dv ě nešt ěstí?

Dv ě úmrtí.

Dva pokusy usilující mu o život.

I kdyby cht ěl, nem ůže tu hru vzdát, zejména když zná zdravotní stav sira Marka. Náhle došel k rozhodnutí: musí se dopátrat pravdy už kv ůli n ěmu a tomu zmizelému chlapci. Uklidnil se a vyrazil k domu. Sir Mark ho p řivítal s další bombou.

„Dost alarmující zpráva ohledn ě chudáka Ivora. Susan volala z nemocnice, po v čerejší pitv ě patolog prohlásil, že za

175

normálních okolností ho kůň nemohl takovým zp ůsobem kopnout.“

„Cože? Co tím myslíš?“

„Nejsem si jistý, ale n ějak nesouhlasí úhel p ři úderu kopyta. Navíc otisk ukazuje na zadní podkovu, ovšem k ůň je m ěl pouze na p ředních. Bohužel se domnívají, že tu mohlo jít o úmy sl.“

„Proboha! Pro č by n ěkdo zabíjel Ivora?“

„Kdo ví? Snad dlužil peníze nebo n ěco jiného.“

Aidan tém ěř cítil, jak se mu smy čka kolem krku utahuje. Nalil kávu a napil se. „V úterý ve čer m ě navštívil policista, víš o tom?“

„Ano, prý v souvislosti s tvou autonehodou. Ale to nemá nic spole čného s Ivorem.“

„Ne, jen jsem ti to cht ěl říct.“

„Co cht ěli?“

Aidan povzdychl. „Prý mi n ěkdo namaloval n ějakou zna čku na st řechu auta, aby vrah s pražcem na most ě auto ve tm ě líp poznal. Ten policista cht ěl v ědět, jestli n ěkoho nepodezírám. Řekl jsem že ne.“

Sir Mark se na syna dlouze a starostliv ě podíval. „A napadlo tě n ějaké jméno?“

Zavrt ěl hlavou. „Samoz řejm ě že ne. Pro č taky?“

Zbytek dopoledne strávil Aidan v rozladění, protože se Johnny neozval. Cht ěl si to s ním vy říkat, aby se ujistil, že s Ivorovou nehodou nemá nic společného. Zoufale toužil po Johnnyho vysv ětlení, když mu volal, nikdo na londýnském čísle neodpovídal. Napsal tedy matce omluvu, že tak rychl e odjel, a zasko čil s pohledem do vesnice na poštu. Když se vrátil dom ů, čekala ho tam Victorie.

Stín podez ření padal na Jasona jen díky dv ěma náhodám: vlastnil hn ědý kabát a p ři honu po druhé leči odešel. P řesto ho

176

Aidan držel na první míst ě mezi podez řelými, zejména po Ivorov ě smrti. V ěděl ovšem naprosto jist ě, že Victorie do aféry zatažená není. Te ď si uv ědomil, že ji zdraví s p řemršt ěnější radostí, než cht ěl.

Pot ěšilo ji to. „Ahoj, Davide. Kde jsi byl?“

„S pohledem na pošt ě.“

„Oho, komupak píšeš? Em ě?“

Zasmál se nad jejím nesouhlasným výrazem i nad skute čností, že na Emu si nevzpomn ěl už celé dva dny.

„Ne, Mary. Mrzí m ě, že jsem svou návštěvu zkrátil. I když popravd ě jí to moc nevadilo, jen jsem musel slíbit, že zase brzy přijedu.“

„Musí to pro ni být zvláštní situace, vychovala t ě jako syna, a te ď je z tebe anglický švihák. No, ale p řišla jsem hlavn ě proto, abych se zeptala, jestli zítra pojedeš k Samovi.“

„Ur čit ě,“ zahlaholil, „chci se podívat, jak je na tom Lett er Lad p řed sobotním dostihem.“

„Jsi v po řádku, Davide? Vypadáš nějak nervózn ě.“

„Ne, ne. Je mi dob ře. Jenom m ě napadlo, jak asi pob ěží Deep Mischief. Opravdu bych cht ěl, aby vyhrál Hennessy. Tátovi by to udělalo radost.“ Mrkl na hodinky. „Slíbil jsem mu, že se ukážu ješt ě p řed ob ědem, tak abych rad ěji šel.“

Aidan ův neklid vzrostl, když na usedlost ve stejnou dobu jako on dorazila i Susan. Nikdo ji neo čekával. Ráno volala, že zůstane v Exeteru ješt ě dva dny, do otcova poh řbu.

Kývla na pozdrav. „To je dob ře, že jsi tady. Chci s tebou mluvit.“ Připadala mu mén ě sebejistá než normáln ě, cestou do pracovny už nepromluvila.

„Vítám tě, Susan,“ ozval se sir Mark, jakmile ji spat řil. „Nemusela jsi s návratem tak sp ěchat.“

177

„Zítra zase odjedu. Janet tam z ůstala a máma chtěla, abych se s ní vrátila a, hm“ odml čela se „cht ěla bych soukrom ě mluvit s Davidem.“

Aidan se okamžit ě chopil p říležitosti: „Tati, my si popovídáme při ob ědě, vi ď? V h řeb čín ě je veteriná ř a já bych s ním pot řeboval n ěco zkonzultovat. Sue, jestli chceš, tak poj ď se mnou.“

S úlevou nabídku p řijala. Kráčeli p řes mokrý trávník ke stájím.

„Je mi líto tvého otce,“ za čal.

„Opravdu?“

„Samoz řejm ě. Možná se zm ěnil, ale byl fajn chlap, než se to s ním zvrtlo.“

„Myslíš p ředtím, než Davida zabili?“

Aidan strnul, srdce mu sko čilo do krku.

Vší silou se snažil nasadit lehký tón. „Co to říkáš? Měl jsem dojem, že tohle jsme si už v ned ěli vy řešili.“

„I já si to myslela,“ chladn ě odpov ěděla Susan. „Ale když pitva ukázala, že nešlo o nehodu, matka se cestou dom ů tém ěř zhroutila a řekla mi n ěco, co doposud tajila.“

Aidan si odkašlal. „Co ti řekla?“

„Táta ji prý zap řisáhl, aby to nikomu neřekla, ani mn ě ne. Dodržela slovo i po tom, co se s ním rozešla.“ Odml čela se. Aidan nemluvil, myšlenky po řádaly hotové dostihy. Mezitím došli na št ěrkovou cestu k h řeb čínu. „Myslím,“ pokra čovala Susan, „že chápala, pro č se táta cítil tak hrozn ě, a snad mu to ani nevy čítala.“

„Co mu nevy čítala?“

„Myslel si, že to všechno zavinil. David ho tenkrát strašn ě otravoval, že se chce projet na čerstv ě obsednutém h řebci. Byl to nádherný k ůň , ale o n ěkolik m ěsíc ů pozd ěji si zlomil nohu a musel být utracen nepamatuju se na n ěj.“

178

„To není d ůležité,“ zareagoval a snažil se zakrýt netrp ělivost. „Co se tehdy stalo?“

Susan si povzdychla. „Táta holt nechal h řebce vyvést a David se s ním vydal na horní pastviny. Byl dobrý j ezdec a docela silný na sv ůj v ěk. Táta ho nem ěl nechat jet samotného.“ Zarazila se a náhle ze sebe vychrlila: „Ten h řebec se za hodinu vrátil bez Davida. Táta pochopil, že kluka někde ztratil, a šel ho hledat polomrtvý strachem, co všechno se mohlo stát a jak si to odnese, zvlášť když sir Mark naprosto jasn ě Davidovi zakázal jezdit na mladých koních.“

Aidan si všiml, jak Susan p ři vyprávění polyká slzy. „Chudák táta, musel být šílený strachem. Prolezl všechno, ovšem po Davidovi ani stopa. Dokonce prohledal i pláž dole, to už opravdu panika řil. Nakonec ho našel mezi kameny u Stanner Head…“ a hlas jí p řesko čil. „Chudák kluk musel spadnout přímo shora z okraje. Umíš si p ředstavit, jak asi vypadal s hlavou otlu čenou o kameny. P říliv ho pravd ěpodobn ě poponesl a vyvrhl u toho útesu. Samoz řejm ě byl dávno mrtvý.“

„Bože m ůj,“ sykl Aidan a zhluboka se nadechl. „Patnáct let záhada, a přitom tv ůj otec všechno v ěděl.“

„Vy čítal si to, obvi ňoval se, pak dostal výpov ěď , p řišel o domek… A p řitom tu práci tady miloval, říkala máma. Chlapcovo t ělo prý ukryl a nikdo ho nenašel. Samoz řejm ě po něm pátrali, ale když došel ten dopis, každý uv ěř il, že utekl.“

„A kdo ten dopis poslal? Tv ůj táta?“

„Nevím.“

„A tvá matka neví, kam to t ělo mohl ukrýt?“

„Ne neví. Ne řekl jí to, protože ji necht ěl do ni čeho zatahovat. P ředpokládám, že ho někde poblíž poh řbil.“

Aidana okamžit ě napadlo, že by to mohlo mít spojitost s Ivorem na pláži. Už cht ěl o zážitku vyprávět, když mu na mysli

179

vytanula další možnost. Mohl by blufovat, že se na té pláži probral a odešel. Stálo by tu pouze Ivorovo svědectví proti jeho.

Jenomže Susan to věděla. Ať by řekl cokoliv, nev ěř ila by mu.

Pomalu se blížili k h řeb čínu, kde je mohl n ěkdo uslyšet. Zastavil se. „Rad ěji p ůjdeme ke klisnám v padoku.“

Přikývla. Vypadala bezmocn ě, sklí čen ě a zraniteln ě, takovou ji neznal. Up římný úsm ěv doplnil laskavým pohledem. „Co s tím tedy míníš d ělat?“ zašeptal.

Susan zvedla zrak s nejistým výrazem ve tvá ři. V pohledu už nebylo d řív ější nep řátelství. Kdesi v nitru si Aidan oddechl. Rozpoznal rozhodující okamžik jejich vztahu. N ěžn ěji stiskl na předloktí ve snaze dodat odvahu.

„Už jsem o tom uvažovala. Moc s tím d ělat nem ůžu! Nevím, kde je t ělo ukryto, a bez n ěj mi nikdo neuv ěř í. Jestli však tátu zavraždili, chci v ědět pro č. A ty zrovna tak, to jsem si jistá.“

„Myslíš si, že v tom mám prsty? Protože mi řekl, že nejsem David?“

Náznak úsměvu se jí objevil na rtech: „Samoz řejm ě i tato možnost mi napadla, p římo bila do o čí. Ovšem porovnala jsem si posledních čty řiadvacet hodin p řed tátovou smrtí s tvým cestovním programem.“

„Mohl jsem n ěkomu zaplatit.“

„Ne. Ty nejsi zabiják, ačkoliv opravdu nevím, jak s tou svou rolí tady skon číš. Abys v ěděl, každý v ěř í, že jsi David a že budeš d ědit, a v rodin ě je daleko menší nap ětí. Navíc je sir Mark opravdu š ťastný.“ Unaven ě se usmála. „Podívej, pravd ěpodobn ě nemáš nic společného se smrtí mého otce, ale m ůže to s tebou nějak souviset.“

„Bože, doufám, že ne.“

„A mohlo by?“

Aidan pokr čil rameny. „To by m ě taky zajímalo.“

180

„Johnny Henderson ho v ten den navštívil,“ poznamen ala Susan.

„To už každý ví, co?“

„Vid ěli ho ve vsi brzy po ránu a někdo ho pozd ěji vid ěl znovu. Myslím, že policie by ho ráda vyslechla.“

„Hm, nic mi ne řekl.“

„Každopádn ě,“ pokra čovala, „už jsem taky promýšlela možnost, že v tom jede Johnny. Pod řekl se, odkud Letter Lad pochází. Prý kousek od vaší farmy v Mayo. To se mi zdá až moc velká shoda náhod.“

„Tak dob ře,“ přikývl. „Johnny mi p řísahal, že Ivor p ři jeho odchodu žil. Bohužel potvrdil, že byl zna čně opilý. Uvidíme, co řekne policie, ale on mu ur čit ě neublížil.“

„Kdo jiný by to mohl být?“

„To jsou p řed časný úvahy.“

Susan na n ěho úp ěnliv ě pohlédla, tém ěř s d ůvěrou. „Podívej, fakt nevím, pro č ses tu objevil a jaks to za řídil. Ale vím jedno: pom ůžeš mi nalézt vraha, protože jsi do celého p řípadu n ějak zapletený.“ Dokonce se i p řív ětiv ě usmála. „A ť jsi kdokoliv, ur čit ě nejsi zlo činec.“

Aidan se jí zahled ěl do o čí a čerpal sílu z takové d ůvěry. „Máš pravdu, potřebuju v ědět stejn ě jako ty, co se Davidovi stalo. Až tohle vypátráme, pravděpodobn ě najdeme vraha tvého otce.“

„Máš n ějaké podezření?“

„Ano, ale ne řeknu to tob ě ani nikomu jinému, dokud nebudu mít zatracenou jistotu. I kdyby m ě to stálo postavení Davida Tredingtona, rodina by m ěla v ědět, jestli ho opravdu zabili. Pomohlo by nám, kdybychom našli aspoň n ějaké jeho poz ůstatky.“

„Ale táta ho mohl p řemístit kamkoliv. T řeba vyjel na mo ře a hodil ho do vody.“

181

„Možná, ale n ěco mi říká, že ne.“ „A co to je?“

„Jen tušení.“

Odpoledne se zvedl vítr a Aidan poprvé okusil nápor severozápadního vichru, ženoucího se od Bristolského kanálu. Sku čel ve stromech a cloumal s dve řmi i taškami na st řeše.

Po rozhovoru se Susan ho však nic nemohlo odradit od pátrání po Davidovi. Zahalil se do nepromokavé větrovky, kapucu hodil p řes hlavu a vyrazil na horní pastviny.

Dostal se na místo, kde pravd ěpodobn ě Tredington ův syn spadl z kon ě. Vichr ho šlehl do o čí, až zaslzel, když se podíval na h římající oblohu nad šedivou vodní hladinou pokrytou bílou pěnou. Obrovské vlny divoce bičovaly úzkou pláž. Tam se rozhodn ě vypravit nemohl.

Bez ohledu na b ěsnící živly pokra čoval v ch ůzi po okraji skalního zlomu. Díval se dol ů a uvažoval o malém chlapci, který tu zmizel. Dokonce k n ěmu pocítil novou náklonnost. Dlužil mu odhalení pravdy, i kdyby m ěl p řijít o všechno.

Postupoval dál a po kilometru se přiblížil ke sporadicky používané budov ě pob řežní stráže. Venku parkovala dodávka a v oknech nevzhledné hranaté betonové kostky zářila sv ětla. St řecha se ježila anténami. P řistoupil ke dve řím, zaklepal a vešel do zakou řeného tepla.

Široká záda před ním se otočila a odhalila asi pěta čty řicetiletého muže s rudými tvářemi a jasnýma o čima nad nazrzlými vousy.

„Pane Davide,“ zajásal. „Po časí zrovna není vhodný na procházku. Už zdálky jsem vás viděl p řicházet.“

Aidan se zak řenil. „Tahle čina mi nevadí, hlavn ě že nejsem promo čený.“

„Šálek čaje?“

182

„S radostí. N ějaké problémy?“

„Ne, zatím nic. Obvykle tu jsou problémy za p ěknýho po časí, kdy nezkušený a nezodpov ědný lidi lezou kolem srázu. V tyhle slot ě nikdo nevylejzá, až na pár profík ů.“

Mluvil a zároveň p řipravoval čajník, plechové hrnky a sáčky s čajem.

„Spadl n ěkdy n ěkdo z útesů?“

„Celý roky ne. Ale tak p řed deseti léty n ějaká holka lezla po skalách v takovým ne čase jako dneska a z řítila se až dol ů.“

„Co se jí stalo?“

„Byla mrtvá, než dopadla na pláž.“

„A co se stalo s t ělem? Nejspíš ho voda stáhla a zachytilo se až o Stanner Head nebo skály p řed ním?“

„Ale ne. Odliv takhle nepracuje, všechno bere sm ěrem na západ k Lyntonu.“

„Vždycky?“ podivil se Aidan.

„Jedin ě takhle jdou mo řský proudy na tyhle stran ě Bristolskýho kanálu.“

Voda za čala v řít a strážce zalil čaj. Aidan s chutí upíjel, a vst řebával důsledky toho, co slyšel.

Klidn ě pobízel k rozvlá čnému vyprávění, spokojený nad teplým útulkem. Nakonec odcházel plný dramatických detail ů o slavných vracích podél pob řeží a s řešením: bu ď se David odplazil z místa dopadu, nebo ho n ěkdo odnesl a skryl pod kameny, kde ho Ivor nalezl.

183

11

Aidan se vrátil do hřeb čína za tmy. P řidal se ke stájníkům, kte ří dávali koním poslední krmení, ale jeho mysl se toulala u útesu. Ze Susanina vyprávění i vlastních poznatk ů si vytvo řil naprosto jasný obraz umírajícího chlapce. Snažil se koncentr ovat na práci v h řeb čín ě a zárove ň zvládnout poslední úkoly pro sobotní Letter Lad ův dostih. Avšak vize mrtvého chlapce na pláži mu nešla z hlavy.

Susan se objevila na ve čeři. Zrovna tak i Victorie s Jasonem. Sed ěli u jídelního stolu a sir Mark se Aidana zeptal, kde byl celé odpoledne.

„Rád se dívám na rozbouřené mo ře,“ což zase nebyla tak velká lež, p řesto sledoval koutkem oka Jasonovu reakci. „Zašel jsem až ke strážnímu domku.“

Na okamžik zahlédl v Susaniných o čích náznak souhlasu. Trochu se uklidnil. Jestli nakonec bude muset kápnout božskou, co vypátral, pak ať je jasné, že to d ělal ve svém volném čase. A závěry by m ěl siru Markovi p ředest řít s velikou opatrností. Rad ěji tedy posunul konverzaci k Deep Mischiefov ě p říprav ě na Hennessy a Jasonov ě jízd ě na Letter Ladovi p říští sobotu.

Victorie pak cht ěla znát rozhodnutí ohledně plemeník ů a příslušných klisen, a zbytek ve čeře se, navzdory nap ětí z Ivorovy smrti, ubíral vyjetými kolejemi. P řed desátou Aidan oznámil, že jde spát, protože má brzy ráno jízdy.

184

Vítr sku čel celou noc, ale kolem šesté, kdy Aidan vstával, se uklidnil. Dochvilná Victorie přesn ě o p ůl sedmé zaťukala, připravená odjet k Samu Hunterovi.

Aidan kon čil tréninkovou jízdu s Deep Mischiefem, když do hřeb čína dorazil Johnny. Valach se ukázal ve své obvyklé form ě a bez viditelné námahy předb ěhl dva své tréninkové kolegy.

Při jízd ě se soust ředil výhradn ě na zví ře pod sebou. Nyní se k n ěmu problémy kvapem vrátily. Sesedl z koně. Johnny hovo řil se Samem.

„Dobré ráno, Johnny,“ přivítal ho.

Ten se k n ěmu oto čil a p ředstíral p řekvapení. „Davide, nev ěděl jsem, že tu dneska jezdíš.“

„Snažím se udržet kon ě v kondici,“ zašklebil se. „Vlastn ě jsem si s tebou cht ěl taky popovídat o h řebcích v Barfordu. Dva asi nebudeme prodávat. Chtěl bych, aby ses na n ě podíval. Zůstal bych na pokec, ale vzal jsem s sebou Victorii.“

Johnny chápavě p řikývl, že te ď spolu mluvit nemohou. „Fajn, stejn ě jsem se u vás cht ěl stavit.“

„Uvidíme se tedy na Barfordu.“

Cestou dom ů naslouchal Victoriin ě nadšené chvále nad pokrokem Deep Mischiefa.

„Musel jsi ho n ějak nutit, aby ty dva p ředb ěhl?“ zajímala se.

„Ne. Jemn ě jsem ho stiskl, je vynikající. M ělo by se s ním trénovat denn ě až do Hennessy. P řibírá na váze už při pohledu na krmení. Ale neboj se, Sam tohle dob ře ví.“

Victorie p římo zářila nad valachovými vyhlídkami. „Bylo by úžasné, kdyby začal vyhrávat ve velkých dostizích. Od jeho narození jsem tvrdila, že z n ěj vyroste hv ězda.“

„Je jedním z nejlepších koní, jaké jsem kdy jel.“

„Stejn ě je zajímavé, jak úžasn ě vycházíš s ko ňmi, a čkoliv jsi tu tak dlouho nežil.“

185

„Nesmíš zapomenout, že jsou mojí láskou už od d ětství. V Irsku jsem radši jezdil na koni, než d ělal n ěco jinýho.“

„Než n ěco jinýho?“ ušklíbla se Victorie.

„Nevím, na co narážíš, ty po ťouchlá sestřičko.“

„Nejsem ani zpoloviny tak po ťouchlá jako Lucy.“

„Ne říkej.“

„Slyšela jsem ji v ned ěli povídat si s Emou o tob ě.“

„Nechci to slyšet, a mám za to, že poslouchání cizích hovor ů je h řích,“ zasmál se Aidan, ale nebylo mu nejlíp po těle.

Dom ů p řijeli o p ůl jedenácté, Johnny je následoval. Vysadil Victorii u jejího domu a sjel k h řeb čínu. O dvacet minut pozd ěji už stáli s Johnnym u padoku pod šedivým nebem, daleko od zvídavých uší.

„Tak mi už kone čně řekni, co se u Ivora d ělo.“

„V podstat ě mi jenom řekl, že David je mrtvý.“

Nedostavil se žádný dramatický efekt, který Johnny očekával.

„To už vím.“

„Cože? Kdo ti to k čertu vyzvonil?“

„Včera se mi se vším sv ěř ila Susan. Dov ěděla se od matky, že David spadl a Ivor našel bezvládné tělo u Stanner Headu.“

„Tohle,“ vyhrkl Johnny, „mi taky povídal, a protože se bál obvin ění, mrtvolu ukryl. Susanina matka asi taky neví kde, co?“

„Ne, necht ěl ji do toho zatahovat.“

„Dobrá, aspo ň m ůžeme vylou čit toho chlapíka na Fidji. Navíc jsme se zbavili Ivora.“

„Z toho mám právě obavy,“ chladn ě pronesl Aidan. „Je to až moc p říhodné.“

„Pane na nebesích,“ zana říkal Johnny. „P řísahám, já s tím nemám vůbec nic spole čnýho. Toho smra ďocha bych se ani ve snu nedotkl.“

186

Aidan neodpov ěděl. Chápal, že jenom slova ho p řesv ědčit nemohou. Vzdychl. „Kdybys nebyl kluzký jako had. Op ravdu lituju, že jsem se do tvých plán ů nechal zatáhnout. A jak se zdá, už jsi zapomn ěl na úterní odstřel. T ěžko vinit Ivora, pro č taky? Cht ěl si p řece vystlat hnízde čko mým pe řím. A jestli tys ho nezabil, ud ělal to n ěkdo jiný.“

„Podívej,“ zauvažoval Johnny. „Ten patolog t řeba n ěco zvoral. Nebo Ivora odstranili z d ůvodu, který s tebou nemá nic spole čnýho.“

„A co ten machr, který na m ě pustil pražec?“

„Vždy ť je to k sakru jen pouhá pravd ěpodobnost. Ješt ě minulý týden se policie spokojila s neš ťastnou náhodou.“

„Te ď už ne. N ěkdo mi namaloval na st řechu zna čku fluorescen ční barvou, aby auto poznal, a seržant King mi volal , že se ke mn ě zase chystá.“

„Pravd ěpodobn ě si chce vzít den volna a projet se po devonském venkov ě.“

„Koho tím chceš oblbnout, Johnny? Dostali jsme se d o pěknýho srabu a te ď se z toho musíme vybabrat. Nejde jen o mě, ale i o matku a sira Marka. Asi by ho zni čilo, kdyby se všechno provalilo a já skončil ve v ězení.“

„A to je všechno?“

„Vůbec ne, spíš se jedná o m ůj vztah k celé rodin ě. Opravdu se ke mn ě chovali dob ře, jako bych sem vždycky pat řil.“

„Paráda. P řesn ě tohle jsme cht ěli. V ěděl jsem, že to dokážeš.“

„Proboha, drž hubu. Asi nemáš sv ědomí…“

„Máš pravdu, bohužel je dost pozd ě si za čít n ějaké budovat.“

„Hele,“ pokra čoval Aidan šeptem, „možná nenajdou toho zlosyna s pražcem, možná neodhalí ani toho vraha. S tím bych ale nepo čítal. Říkám ti na rovinu, nesnesl bych, kdyby se něco podobného m ělo opakovat, kdyby n ěkoho dalšího zranili nebo

187

dokonce zabili. To by se nedalo omluvit. Nemám na vybranou. Nem ůžu jít ani na policii, ani to nechat jen tak. A v ěř mi nebo ne, chci v ědět, kdo se m ě snaží zabít,“ dodal.

Nevid ěl žádný d ůvod, pro č by m ěl Johnnymu prozradit detaily svého plánu. Navíc se ještě nerozhodl, jaký bude jeho příští tah. Jediné, co v ěděl jist ě, bylo, že není jediný, kdo hledá místo posledního odpo činku Davida Tredingtona.

Susan už v dom ě nezastihl. Musel jí zavolat a sv ěř it se jí se svým plánem pro p řípad, že by mu n ěco nevyšlo. Nemínil však riskovat a telefonovat z usedlosti. Našt ěstí si vzpomn ěl na budku o dva kilometry dál na kraji lesíka u silničního odpo čívadla. Zamí řil tím sm ěrem.

Vyto čil Susanino číslo v Lynmouthu. Po dlouhém vyzvánění pochopil, že mu nikdo neodpoví. Jak se tak p řitom rozhlížel po kraji, zahlédl v dálce na pastvině jakýsi pohyb.

Adrenalin se mu vlil do žil a rozbušil srdce jako p řed důležitým dostihem. Vyrazil z červené budky k vozu, vytáhl dalekohled a rozpoznal postavu v hn ědém kabátě krá čející ke srázu. Na podrobné mapě našel te čkovanou čáru, naznačující možnost napojení na krkolomnou p ěšinu t ěsn ě nad Stanner Headem.

Přestalo pršet, i vítr se zmírnil. Nazul tedy holiny, hodil na sebe nepromokavý kabát a vydal se podél pásu stromů hledat pěšinu.

Odhadl náskok záhadného muže asi tak na dvacet minut, pravd ěpodobn ě se už dopracoval k hran ě útesu. P řesto postupoval opatrn ě a jak mohl, kryl se za k řovím.

Dostal se k okraji, odkud vedla dol ů tém ěř kamzicí stezka. Na pláži nikoho nespatřil. Byl odliv, a z vody vystoupila svažitá píse čná pláž. Přikr čil se a vy čkával. Muž zřejm ě ješt ě sestupoval.

188

Od pusté pláže ho dělilo dobrých sedmdesát metrů výškového rozdílu. Rozhodn ě tudy dokázal sešplhat pouze místní člov ěk znalý pom ěrů.

O pár minut později se postava v hn ědém objevila a sp ěchala k východnímu konci pláže zakon čenému ostrohem. Obešla ploché kameny čnějící z písku a zmizela z dohledu.

Aidan se zvedl a za čal sestupovat. Povrch stezky byl kluzký, bahnitý, plný nebezpe čných volných kamen ů. P ěšina se vinula cik cak, už podruhé p řecházel potůč ek, který skálu pokryl zeleným šlemem. Vtom uklouzl, tak rychle, že si to ani neuv ědomil. Sjížd ěl po strmé stěně, narážel na ostré skalní výstupky.

Po patnáctimetrovém pádu se zachytil na širším výčnělku, tém ěř v polovin ě cesty. Slyšel hluk padajícího kamení pod sebou.

Posunul se a vykoukl p řes skalní římsu. Vy čkával, zda rámus nevyplašil sledovanou osobu. Pád netrval déle než deset vte řin, ale p řipadalo mu, jako by prošel mandlem. Zaschlé zranění od kulky mu za čalo krvácet. Ve tváři ho pálily odřeniny, cosi mu bolestiv ě hlodalo v boku. Protáhl se, aby uvolnil k řečovitou bolest. Našt ěstí si nic nezlomil.

Po chvíli se vydal na poslední etapu sestupu, tentokrát zelené plochy v okolí vody opatrn ě p řešel.

Na pláži ve vlhkém hnědavém písku zaznamenal zřetelné otisky bot. Sledoval stopu až ke skalnímu ostrohu, do míst, kam shora nevid ěl.

Pod úzkou rozsedlinou ústila jeskyně, otvorem širokým asi šest metr ů. P řitiskl se ke st ěně, aby ho z nitra nikdo nazahlédl, a postupoval k okraji vstupu. Tam se zastavil a naslouchal. Ve svišt ění v ětru a šum ění vln si nebyl jistý, co zaslechl. P řikr čil se a p řiplížil ke skalnímu žebru, za nímž se mohl skrýt. P íse čné dno strm ě stoupalo k zúžené zadní části jeskyně.

189

Podíval se k mo ři, odkud se už vytratila hrozivá ranní zb ěsilost, a uvažoval, kolik času ho d ělí od p řílivu.

Opatrn ě vystr čil hlavu, aby propátral hloubku jeskyně. Odkudsi zarachotily padající kameny, ale v temnot ě nedokázal rozeznat, o co se jedná. Pomaličku se zády opřel o mokrou kamennou st ěnu, nastražil uši a sunul se dál.

Po dalších deseti metrech hluk v ětru a mo ře zven čí zeslábl a Aidan za čal vnímat zvuk stékající vody. Pak zaslechl nepravidelné údery kovu o kámen, občas doprovázené žuchnutím v ětšího úlomku skály do písku.

Ať ten člov ěk d ělal cokoliv, rozhodn ě byl pln ě soust řed ěný. Postoupil tedy o kus dál. Usilovné funění náhle přerušil bolestný vzdech. O či si už zvykly na tmu, a pak Aidan zahlédl známý hn ědý kabát.

Muž pracoval u st ěny na konci jeskyn ě. Dno se tu svažovalo v úhlu asi sedmdesáti stupňů , opracované do hladká po miliony let dorážejícím mo řem.

Stál na špičkách, natahoval krk a s námahou vyprošťoval kameny vypl ňující tém ěř čtvrtmetrový otvor mezi skalní deskou a stropem jeskyn ě. Dokonce si p řinesl i páčidlo. N ěkolik vydolovaných menších valoun ů se povalovalo kolem. Problém mu d ělaly v ětší kameny vt ěsnané pod stropem jeskyn ě.

Aidan zadržel dech. Vzdálené šum ění mo ře náhle přerušil výk řik. Podíval se ke vchodu do jeskyn ě. Objevili se tam dva lidé, kteří experimentovali s kvalitou ozv ěny této skalní klenby. Jásali nad svým výkonem.

Tajemná osoba vzadu se prudce otočila, aby zjistila, co se děje. Aidan ješt ě ve zlomku vte řiny, než padl do písku, sta čil zahlédnout známou, nyní vzteklou tvář.

George Tredington!

Zalapal po dechu a celý se rozt řásl úlevou nad konečně odhalenou totožností svého nep řítele. Neznámí postupovali dál

190

do nitra jeskyn ě, až zahlédli George. „Brejden,“ zahlaholil jeden.

„Dobrý den,“ zabru čel bratranec. Kone čně si asi uv ědomil, že se tu objevili turisté, kte ří pravd ěpodobn ě sešli ze stezky vinoucí se podél pob řeží. „Hnusný den pro práci v jeskyni,“ za čal. „Kamarádovi tady n ěkde prý mo ře vyplavilo surfovací prkno. Tak jsem slíbil, že se po n ěm podívám.“

Příchozí pravd ěpodobn ě vysv ětlení akceptovali.

„Vyvrhává tady moře hodn ě v ěcí?“ zeptal se ten druhý, z něhož se vyklubala žena.

„Ob čas,“ odpov ěděl George rezervovan ě, „ale tentokrát nic. Nenašel jsem ani to blbý prkno.“ P řešel k nim a pomalu je vyváděl z jeskyn ě. „Odkud jdete?“

„Zatím jsme ušli asi šest mil z Lynmouthu a pokra čujeme dál na Porlock, kde chceme obědvat.“

Hlasy se pomalu vzdalovaly. Aidan nechal trojici odejít a teprve potom vyb ěhl ven propátrat okolí. Bratranec s nimi mířil k vyústění stezky, kudy p řed chvílí Aidan sestoupil.

Bleskov ě zmizel v jeskyni. Vystoupal až k místu, kde George tak horliv ě pracoval. Dvacet metr ů od ústí a t ři metry nad jeho úrovní. Prohlédl si zadní stěnu a naho ře uvid ěl otvor. Byl vyšší než George a tak líp vid ěl, co je t řeba odstranit, aby otvor uvolnil. Nezvládl by to holýma rukama. Podíval se kolem, kde George nechal páčidlo. Leželo tam, kde ho upustil.

Navalil si velké kameny ke stěně, stoupl na n ě a vsunul kovovou ty č ze strany k v ětšímu balvanu. Za ťal zuby a zap řel se. Po n ěkolika minutách se kámen pohnul. Aidan znovu zaúto čil, tentokrát z druhé strany.

Nem ěl pon ětí, jak dlouho se potýkal s kameny, které cht ěl George odstranit. Ale byl si jistý, že za nimi obje ví odpov ěď na otázky, které ho po dva týdny trýznily.

191

Rozhodl se pokra čovat, ale pro jistotu vyb ěhl k ústí jeskyn ě, zda se George nevrací. Jen mo ře se zvedlo, ale ne tolik, aby ho to znepokojilo.

Vrátil se ke skále a pokusil se pohnout prvním valounem. Poda řilo se. Znovu nasadil páku, vší silou zabral, a kámen vysko čil ze svého lože. S mohutným žuchnutím dopadl do mokrého písku.

Ani nemohl uv ěř it, že se mu to poda řilo. V puklin ě se objevila mezera, jako když dít ěti vypadne p řední zub. Použil mohutný balvan coby další schod a podíval se dovnit ř. Zíral do černé nicoty. Ani trocha sv ětla tam nepronikla. Odhadl však, že otvor je dostate čně velký, aby se protáhl. Ovšem bez sv ětla to postrádalo smysl. Váhavě a s pocitem marnosti se sesul na zem.

Jekot v ětru zesílil a p řekryl hukot postupujícího p řílivu. První vlna se h řmotn ě rozrazila o vstup do jeskyn ě, dlouhý vlhký jazyk zasy čel po písku a olízl mu nohy. Zd ěšen ě se oto čil.

Vlna zmizela, aby se p řipravila na další úder. P řístup do jeskyn ě se postupn ě za čal plnit vodou. S hr ůzou odhadl hloubku na dobrý metr.

Z absence r ůzných škeblí a rostlin mohl usoudit, že mo ře nedosahuje až ke stropu jeskyn ě, pravd ěpodobn ě mu vystoupá pouze k pasu, ovšem vchod voda pln ě zaleje.

Proklínal se, pro č si doma nezjistil čas p řílivu, ale uv ědomil si, že nic podobného neplánoval. A navíc tu zápasil se skálou pravd ěpodobně n ěkolik hodin.

Ješt ě jednou se s obavou podíval na otvor, který vydolov al. Snad se tam voda nedostane a nezni čí d ůkazy. Zah řmění ohlásilo příval další masy vzteklé, sy čící vody. Tentokrát mu mokrý jazyk olízl kolena.

Když živel ustoupil, zaregistroval necelý metr voln ého prostoru u vstupu.

Pokud se má odtud dostat, musí vyjít hned teď.

192

Brodil se mokrým pískem a snažil se udržet tempo s ustupujícím mo řem. Už mu zbývalo pouhých pár metr ů ke svobod ě. Rychle si svlékl bundu, zul holiny, nadechl se a vrhl do zp ěněných vln.

Zu řivá masa s ním cloumala a svírala ho v mrazivém objetí. Zoufale se snažil dostat ke dnu, aby se mohl vzep řít dalšímu útoku vln, srážejícímu ho zpět do nitra jeskyn ě. Ani se nepokusil vyno řit d řív, protože rozlícený živel by mu otloukl hlavu o skalnatý strop.

Pocítil další tlak, op ět se vzep řel a vy čkal, dokud neucítil tah ustupující vody. Vrhl se tím sm ěrem, snažil se udržet pod nap ěněnou hladinou.

Vtom se p řiřítila další vlna s úmyslem zahnat ho zpátky, ale nakonec s ním vyb ěhla do volného prostoru. Nemohl odhadnout, jak dlouho zadržuje dech. Plíce se p římo sápaly po vzduchu, a jemu už bylo tém ěř lhostejné, že by mu živel ústa p ři otev ření zaplnil.

Náhle moře zesv ětlalo. Z posledních sil Aidan zabral k hladin ě, i když v ěděl, že s ním voda m ůže mrštit zpátky na ostroh.

Dál nevydržel. Pomoz mi, Bože, zaprosil, a jeho hlava pronikla nad zp ěněnou hladinu.

Kone čně mohl otev řít ústa a nadechnout se. I p řes pálení v očích zahlédl obrovskou stěnu šedobílé vody, tém ěř dva metry vysokou, ženoucí se k n ěmu. Zalapal rychle po dechu a bleskov ě se vrhl do nitra rozkaceného živlu s modlitbou na rtech.

Nevnímal nic než jemné zhoupnutí, když se nad ním kolos přehnal. Op ět se vyno řil a podíval se, jak daleko je od nejv ětšího nebezpe čí, od skalního ostrohu.

Otvor do jeskyn ě nebyl dál než p ět metr ů. Snažil se proto ráznými tempy dostat z nebezpe čné zóny.

193

Až po p ěti minutách se odvážil ohlédnout a překontrolovat vzdálenost: dělilo ho dobrých t řicet metr ů. Sto čil se tedy a plaval podél pláže, až se dostal z dosahu ploché skály, vy čnívající z písku.

Pak zamí řil k pevnin ě a dovolil vlnám, aby mu pomohly.

O deset minut pozd ěji ležel na písku pláže, od řený, krvácející, naprosto vyčerpaný, ale v bezpe čí. Pro jistotu se odplazil až nad linii nejvyššího bodu p řílivu. Tady zůstal hr ůzou rozechv ělý a snažil se nabrat novou sílu.

Trvalo mu celou v ěč nost, než se bez bot vyškrábal k hebkým pastvinám nahoře. Nikdo tam nebyl. Celý rozbolav ělý se pěšinou dobelhal k vozu na silnici. Navíc se mu zastavily hodinky a ukazovaly p ůl t řetí. Pravd ěpodobn ě byly minimáln ě tři hodiny, zmeškal ob ěd a jist ě se n ěkdo na usedlosti po n ěm shání.

Uháněl ke svému domku, kde ze sebe stáhl promočené oble čení. Postavil se na dobrých p ět minut pod horkou sprchu a ošet řil si viditelné rány, které utržil od ostrých kamenů i trnitých ke řů . Hojivou mastí si namazal i od řené nohy, bolestí až zamrkal, když se obouval. Už cht ěl vyjít ven, když zazvonil telefon.

„Kde ses toulal?“ ozvala se Victorie. „ Čekali jsme t ě na ob ěd, objevíš se aspo ň na čaj?“

„Práv ě jdu do h řeb čína, dorazím tak za p ůl hodiny.“

Ve stáji ho žádné drama ani problémy nečekaly. Vše zkontroloval a stájníkům dal ješt ě n ěkolik posledních instrukcí. Už si byl jist ější, a tak se mohl podrobit zkoumavému pohledu rodiny. Za čal se belhat k domu.

Vešel do kuchyn ě, za ťal zuby a usmál se.

Victorie se na n ěho zd ěšen ě dívala.

„Co se ti stalo? Vypadáš hrozn ě.“

194

Zašklebil se. „Landroveru došla nafta, musel jsem odvzdušnit palivový systém a navíc jsem spadl do n ějakých ostružin.“

„Taková nep říjemnost,“ okomentoval to sir Mark. „M ěl jsi alespo ň rezervní kanystr?“

„Našt ěstí ano, jinak bych ješt ě n ěkde šlapal.“

„Každopádn ě jsem rád, že ses vrátil. Volal Sam Hunter, Letter Lad je na zít řek p řipraven.“

„Nádhera!“ snažil se Aidan projevit nadšení.

„Sam si n ějak v ěř í,“ d ělala obli čeje Victorie. „A stejn ě tak Jason. George se zblázní, když vyhrajou.“

„Myslíš?“ zauvažoval nahlas Aidan a snažil se zakrý t zmatek v mysli. „Zdálo se mi, že je mu to jedno.“

„To si myslíš ty. Janet se mi sv ěř ila, jak zu ří. Prý jsi z n ěj ud ělal úplnýho blbce, říká, a schválně!“

„Trochu má pravdu. Když jsem toho kon ě jel, hned jsem věděl, že ho n ěco bolí. George na to nep řišel. Každopádn ě Johnny mu toho kon ě prodal se ziskem, takže tvá ř neztratil.“

„Možná jsi podcenil George ův smysl pro vlastní d ůstojnost. A navíc nemá být za co vd ěč ný, když ses tu objevil.“

Sir Mark je p řerušil. „To není tak docela pravda. I kdyby předpokládal, že mu soud p řiřkne právo na dědi čný titul, za předpokladu, že David zem řel, já jsem ještě nerozhodl, jak s panstvím naložím.“

„To je možné, tati, ale on i ostatní se domnívali, že v ětší část připadne jemu.“

„Asi ano, ale to ho neoprav ňuje k tomu, aby m ěl na Davida vztek i kv ůli tomu koni.“

Poprvé byl Aidan p řítomen rodinné diskusi ohledn ě bratrancova chování, i když obsah hovoru neodhalil nic nového. Do čkal se však jednoho p řekvapení: George p řece jenom transakce s Letter Ladem hn ětla, v jeho p řítomnosti se však jako

195

zkušený herec dokázal ovládat. Ovšem tato epizoda nem ěla nic spole čného s jeho horečným úsilím v jeskyni.

Aidan se rozhodl, že se tam vrátí, hned jak voda opadne a uvolní vstup. Pot řeboval však po řádnou svítilnu a lano. Vymluvil se na vypl ňování formulářů a vrátil se dom ů.

První v ěc, kterou ud ělal, bylo, že zavolal Georgeovi, aby se ujistil, že je doma.

Opravdu ho zastihl v Braycombe. V hlase mu výjime čně zn ěla podrážd ěnost, když se ozval do telefonu.

„Co se d ěje?“ zeptal se Aidan nevinn ě.

„Nic d ůležitého,“ odpov ěděl bratranec, jako by Aidan nebyl jediným poslucha čem. „Je tu policie. P řišli si promluvit o Ivorovi.“

„Copak nejde o vy řešený p řípad? Kopl ho k ůň , a on zem řel. Jakou v tom hledají záhadu?“

„Bůhví. N ěkdo prý vid ěl Hardingovo auto na Baconov ě farm ě. A já si ho právě ten den p ůjčil, ale v ůbec jsem se v blízkosti toho osudného místa nepohyboval.“

„Ur čit ě jim to nedorozum ění vysv ětlíš.“

„To doufám. Musím se k nim vrátit. Co jsi vlastně cht ěl?“

„Nic d ůležitého. Zavolám později. Budeš doma?“

Odml čel se. „Ano, m ěl bych být. Veteriná ř se tu ukáže kolem šesté, a já s ním potřebuju mluvit.“

„Dobrá, zavolám o chvíli dřív.“

Aidan odhadl, že bratranec neplánuje další výpravu do jeskyn ě, obzvlášť s policií na krku. Ovšem zpráva o jeho možné přítomnosti u Ivora v onu osudnou st ředu otev řela novou, netušenou spojitost.

Položil sluchátko a začal si p řipravovat vše, co pot řeboval k svému plánu. Tentokrát musí být v nepromokavém a doře b vybavený k poko ření skalní st ěny a pono ření se do temna pukliny uvnit ř.

196

Landrovera zaparkoval na stejném místě jako p ředešlý den a po svých stopách došel až ke stezce vedoucí na pláž. Ve strmé části si už musel posvítit a jen doufal, že v okolí není žádný sv ědek. V pevných botách se mu sestupovalo líp, a tak se brzo octl dole. Poslední vlna právě ustupovala od vchodu do jeskyn ě. Bude mít dost času k dokon čení pátrání.

Vešel do nitra jeskyn ě a vystoupal po mokrém písku ke kamenné stěně vzadu.

Posvítil si na hladkou desku ve výšce dvou metr ů nevykazovala žádné známky zmáčení. Opravdu se zdálo, že k ní žádný jazyk rozbou řeného mo ře nedosáhl.

Rozmotal lano a pevn ě ho p řivázal k největšímu balvanu, který v čera vypáčil. Druhý konec hodil do otvoru a vyškrábal se nahoru. Kone čně str čil hlavu dovnit ř.

Kuželem sv ětla propátral temnotu těsn ě za st ěnou.

Podzemní prostory tady pokra čovaly, rozd ělovala je pouze tahle obrovská kamenná přepážka. Dno druhé jeskyně leželo výš a tvo řil ho jemný, prašný, suchý písek.

Posunul se ješt ě víc do nitra této jeskyn ě a nasvítil celý prostor.

Nedaleko ležela malá, ale kompletní kostra.

Na boku, jako v hlubokém spánku, tu odpočívaly poz ůstatky nedosp ělého člov ěka. Tu a tam ješt ě visely zbytky látky, na nohou zpuch řelé boty.

Aidanovi se srdce tém ěř zastavilo. Nepochyboval o tom, že se dívá na kostru skutečného Davida Tredingtona.

Při pohledu na ostatky osoby, jejíž život si p řivlastnil, se rozt řásl. Představil si úd ěsnou událost, která skončila ukrytím mrtvoly nevinného dvanáctiletého chlapce v tak bizarní hrobce.

197

12

Aidan zíral na kostru. M ěl pocit, jako by chlapce odedávna znal; nyní se vyrovnával s neodvolatelností, kterou kosti představovaly. Nejen s ukon čením Davidovy existence, ale i s jeho zosob ňováním.

Cht ěl se jich dotknout, ujistit se, že jsou skute čné. Prostrčil hlavu, krk i rameno úzkým otvorem, dál to nešlo, druhému ramenu bránil vý čnělek ve skále. Zklamáním zaječel, a jeskyn ě mu odpov ěděla ozv ěnou, až leknutím zamrkal.

Do časn ě poražen vycouval a sesko čil do písku. Znovu vzal páčidlo, vsunul ho mezi skálu a tvrdošíjný balvan a vší silou zabral. A ť se snažil jakkoli, kámen se nepohnul. Dlan ě ho za čaly bolet, každá další minuta ho utvrzovala v nezdaru.

Už se smí řil s tím, že se do Davidovy hrobky sám nedostane. Za čal uvažovat, kam se obrátit o pomoc. A musel zajistit, aby se tam George nedostal první.

Po další hodin ě pokus ů prolézt otvorem p řiznal porážku. Sto čil lano a spolu s páčidlem je uložil na skalní výstupek, aby se k nim voda nedostala.

Cestou dom ů mu v hlav ě uzrával plán. Bylo po sedmé, když vytáčel číslo Susaniny matky. Paní Butleyová se zdála až příliš rozrušená smrtí muže, kterého již p řed léty odvrhla. Oznámila mu, že dcera na usedlosti dod ělává nějakou práci.

Aidan vytušil, že Susan pravd ěpodobn ě nemohla vystát mat čin nářek nad Ivorem, o kterém za posledních čtrnáct let ne řekla jediné dobré slovo. Vyrazil tedy na usedlost. Dívku našel p řed obrazovkou po číta če.

„Susan.“

198

Oto čila se k n ěmu. O či se jí rozší řily. „Vypadáš, jako bys vid ěl strašidlo.“ Aidan pokýval hlavou. „P řesn ě tak.“ Vstala. „Co tím myslíš?“

„Pot řeboval bych s tebou mluvit, ale ne tady. Mohla bys vysv ětlit siru Markovi, že ke mn ě musíš pro n ěco zajít?“

„Jist ě.“

„Stihneš to do deseti minut?“ P řikývla.

Vešla bez zaklepání. Aidan rázoval po kuchyni. Mávnutím ruky ji usadil a nalil kávu, aniž promluvil.

„Tak cos k čertu vid ěl?“

„Objevil jsem Davida.“

Vysko čila a chytila ho za ruku. „Cože? Kde?“

Aidan se zhluboka nadechl. „V jeskyni.“

„Jak jsi ho našel?“

„Po tvém vyprávění jsem došel k názoru, že to musí mít nějakou spojitost s pláží. V pond ělí se tam totiž tv ůj otec vypravil a n ěkdo ho sledoval. Nev ěděl jsem kdo, z té dálky jsem ho nepoznal. Ovšem Ivora jsem rozeznal naprosto jis t ě, když se vracel stezkou nahoru. V t ěch místech se dnes pohybovala další postava. Sledoval jsem ji až do jeskyn ě. Byl to bratranec.“

„George?“ polkla.

„Ano, náš hodný bratranec. Navíc navštívil i tvého otce ve st ředu dopoledne.“

„Jak to víš?“

„Odpoledne jsem mu volal, musel jsem zjistit, co plánuje, abych se mohl do jeskyn ě vrátit. M ěl náladu pod psa; byla u něj zrovna policie, protože na Baconov ě farm ě n ěkdo zahlíd auto jeho stájníka. Jenže on si to auto od Mikea ráno vyůjčil.“ p

„Ale co s tím má George spole čného?“

„Ješt ě nevím, ale n ěco m ě napadlo. Odhalil jsem ho v podzemních prostorách u Stanner Headu, horečně tam kutal.

199

Nevid ěl m ě. Když odešel, pokra čoval jsem v pátrání. Bohužel mě chytil p říliv a já odtamtud musel vyplavat.“

„Bože,“ vydechla Susan. „Už se nedivím, že jsi byl tak potlu čený, když ses tu objevil.“

Aidan p řikývl. „Našt ěstí ta zran ění nebyla vážná. Později jsem se tam vrátil s pořádnou svítilnou a podíval se do prostoru za skalní p řepážkou.“ Zmlkl a díval se na Susan.

„Proboha, co jsi našel?“ vyhrkla, a čkoliv to snad ani necht ěla slyšet.

„Kosti. Celá kostra tam leží v poloze, jako by tam p řed patnácti léty tělo spadlo.“

„David?“ sykla. „P řesn ě tak.“

„Ale jak se tam dostal?“

„Někdo ho tam uložil.“

„Ale kdo?“

Podíval se do jejích zd ěšených o čí. Pravdu znala, on však to musel vyslovit. „Tv ůj otec.“

Zamrkala, zav řela o či a zavrt ěla hlavou. „Tvé matce p řece řekl, že t ělo ukryl, vi ď?“

Přikývla. „Musel to říct i Georgeovi, když ho navštívil,“ vyhrkla. „Myslíš, že tátu zabil?“

„Nevím, nedává to smysl. Kdyby se Davidovo tělo našlo, George by si mohl být jistý d ědictvím i titulem. Poslyš, pot řebuju pomoc. Jakmile zjistím, jak se to Davidovi stalo, řeknu to siru Markovi.“

„To ho zni čí,“ rychle dodala Susan. „Bude to, jako by naráz ztratil dva syny. A… není na tom dob ře.“

„Já vím.“

„Možná by se m ělo chvíli po čkat…,“ dodala tiše.

„To bych nevydržel, už te ď mám obrovský vý čitky. Navíc si nebudu jistý životem, dokud se to nesprovodí ze sv ěta. Od svého příchodu nemám klid, stíhá mě jedno zlo za druhým.“

200

„Co chceš, abych ud ělala?“

„Ohlídala George, a p říští dva dny ho sledovala na každém kroku. Dá se předpokládat, že se zítra objeví na závodišti. Bylo by divný, kdyby nep řišel. Takže ten dostih vyhrajeme, a uvidíme, co bude následovat. Ještě n ěco bych od tebe pot řeboval. George si od nás vzal vrhač asfaltových holub ů. Mohla bys požádat Janet, aby se po n ěm podívala a vrátila ho do skladišt ě za domem? Ovšem George se o tom nesmí dov ědět.“

„Na co ho pot řebuješ?“

„Zatím nevím, musím ho nap řed omrknout. Ale vid ěl jsem, jak si ho George bral, a bylo na tom n ěco divnýho.“

Ve čer se choval p řed sirem Markem, jako by se nic nestalo. Ptal se ho na zdraví o čemž se necht ěl vyjad řovat a tak vášnivě probírali Letter Ladovy šance. Aidan p řitom stále myslel na to, jak starý pán p řijme pravdu o jeho identit ě. Najde odvahu říct mu to p římo do o čí? Nebo jednoduše zmizí a zanechá vysvětlení pouze na papí ře? To by ovšem byla ta nejdrsn ější varianta, musel p řiznat.

Přemýšlel i nad Davidovým dopisem na rozlou čenou. Cosi tu nehrálo. N ěkdo ho poslal až t řetí den po chlapcov ě smrti. Přitom Johnny tvrdil, že rukopis se shodoval, a nikdo o tom nepochyboval.

„Co myslíš?“ otázka sira Marka ho p řivedla do p řítomnosti. Poda řilo se mu sice chyt ře odpov ědět, avšak brzo si vymyslel výmluvu, aby se mohl vrátit do svého domku.

V noci se budil hr ůznými sny, v nichž znovu svád ěl nerovný boj s divokým mo řem. Fyzicky i duševn ě byl na dn ě a moc toho nenaspal.

V sedm ráno se necítil líp, ale rozhodl se jít ven a pot ěšit se kon ěm, na n ěmž tak tvrd ě pracoval. Toužil ud ělat n ěco, aby

201

George m ěl d ůvod ho nenávidět, dokonce snad ho vyprovokovat k maximální reakci.

Nejd řív zašel zezadu k usedlosti a podíval se do skladiš t ě. Vrha č tu odpo číval tak, jak m ěl. Aidan si k n ěmu klekl a podrobn ě ho prohlížel. Nev ěděl, co má hledat, dokud si nevšiml bílých chlup ů na kovové misce, na kterou se holubi vkládali před vymršt ěním. Vzal je mezi prsty, promnul a spokojen ě pokýval hlavou. Pak vyšel ven a zamí řil k h řeb čínu.

Sama Huntera lehce znepokojoval neklid Letter Lada. Tolik toužil po dostihu, že od p říjezdu ze Sandownu nebyl schopen normálního kroku, přestože ho stájník zklid ňoval.

Sam už vytrénoval desítky koní, kte ří se chovali po prvním dostihu zrovna jako Letter Lad. Obvykle se po pár dnech volného pobíhání bez vodítka usadili, ale v tomhle řípad p ě to nefungovalo. Stájník však byl p řesv ědčený, že se po svém druhém dostihu uklidní. Ukázalo se, že m ěl pravdu.

Když Sam kráčel z vážnice, aby ho osedlal, Letter Lad si vykra čoval v padoku klidn ě jako d ětský poník.

Z nízké šedivé oblohy se m ěl každou chvíli spustit déš ť. Aidan pomohl Jasonovi do sedla a pop řál mu štěstí. Překvapením zamrkal, protože se jezdec oto čil a pod ěkoval.

Povrch dráhy v Chepstow tvořil jíl. Po dešti se koním lepil na kopyta jako na žádné jiné dostihové dráze v celé Británii. Tím omezoval jejich p řirozenou schopnost lehce cválat, a některá zvířata byla naprosto ztracená. Letter Lad si však připadal jako doma. Vyrostl na jílu v Connemaru, poskakoval a běhal v n ěm s ostatními mladými ko ňmi za každého po časí. Te ď radostn ě klusal ke startu i v lijáku.

Aidan sledoval d ění dalekohledem a byl pyšný na ryzáka, který se na dráze pohyboval jistě, zatímco ostatní zví řata klouzala a smekala se. Od posledního dostihu Letter Lad svou

202

sílu snad zdvojnásobil. Zdálo se, že má pod kontrolou každý sval svého těla.

Aidan obhlédl soupeře a byl si jistý, že k ůň zvít ězí. Dokonce i na tu vzdálenost vycítil ryzákovu aroganci, na všechny okolo se díval s naprostým pohrdáním. Nebyl jen v ětší než oni, ale snad i v ěděl, že je lepší.

Te ď už záleželo jen na tom, jak Jason odvede svou prác i.

Aidan švagrovi poradil, aby se zpo čátku pro jistotu držel na čtvrté či páté pozici, jenomže velkého koně žádná strategie nezajímala. Jason ho sice chvíli udržel, ovšem p ři prvním skoku se Letter Lad dostal do čela, kde také zůstal.

Od té chvíle se nezadržiteln ě řítil na první pozici p řes všechny p řekážky, ani jednou nešlápl vedle, a prakticky se ani nezapotil. Do cíle p řicválal s ušima našpicovanýma.

Jakmile po čáteční vzrušení z vít ězství opadlo a návštěvníci za čali uvažovat o dalším dostihu, Aidan zmizel na park ovišti, aby mohl použít sv ůj mobil.

Vy ťukal číslo na Barford Manor. Na druhé stran ě se ozval sir Mark.

„Haló, tady je David.“

„Výborn ě! Ten k ůň b ěžel p římo brilantn ě. Jason odvedl vynikající práci. Velice chytré rozhodnutí. Blahopřeji!“

Aidan až zamrkal nad hloubkou citu v baronetov ě hlase. „Díky. M ěl trochu št ěstí, i když vše probíhalo vícemén ě podle plánu. Ovšem skáče až neuv ěř iteln ě perfektn ě.“

„Díky tvému tréninku. Úpln ě vidím, jak George v ře.“

Aidan povzdychl. „Nevypadá moc š ťastn ě.“

Sir Mark se uchichtl: „Však si to zaslouží.“

„Podívej… cht ěl bych s tebou ve čer mluvit. Je to opravdu důležité a rád bych jaksi… t ě p řipravil…“

203

Chvíli zavládlo ticho, než sir Mark odpov ěděl. „Doufám, že to nebude nic, co bych necht ěl slyšet. Byla by škoda kazit si radost z vít ězství.“

„Musíme si pohovo řit, už to nem ůžu odkládat. Proto vlastn ě volám, abych si zase nehledal výmluvu.“

„Dobrá,“ odpov ěděl sir Mark váhavě. „Promluvíme si, hned jak se vrátíš. Stejn ě tu bude jen rodina.“

Bar zaplnila skupina oslavujících nadšenc ů. P řidal se i Sam Hunter. Když spat řil vracejícího se Aidana, protla čil se k n ěmu.

Přes Samovo rameno Aidan zachytil bratranc ův pohled. V nekontrolovaném okamžiku zaregistroval obrovskou koncentraci záště, vyv ěrající z klamn ě klidných o čí.

„Davide,“ ozval se Sam, „musím ti blahop řát. Nebyl jsem si ani zpoloviny tak jistý jako ty; ten k ůň je rozhodn ě nad ějnej.“

„Poslouchej, Same, ty jsi ho trénoval. Nevím, co si o tom myslíš, ale já bych řekl, že by si prodloužil cvalový skok, kdybychom cht ěli, aby p řesko čil p řekážku.“

Trenér na žokeje pohlédl s trochou pochyb. „Zkusit to t řeba na p řekážkách?“

Aidan se zazubil. Sam nem ěl rád, když na n ěj n ěkdo sp ěchal. Bylo už dost t ěžké ho p řesv ědčit, aby nechal Letter Lada tak brzy b ěžet. „Myslím, že takové mají i v Hennessy.“

„Tu dráhu sis už n ěkolikrát vyzkoušel a o soupeřích víš taky dost. V p řípad ě, že by Deep Mischief neusp ěl, mohl by sám perfektn ě zabodovat.“

„Nevím, jak na tom budu s tréninkem,“ pomalu řekl Aidan. „Ale dám ti v čas v ědět, kdybych ho nemoh jet.“

Sam vypadal šokovan ě. „Pro č bys ho sakra nemoh jet? Vždy ť jsi v po řádku. Vypadáš dobře možná jen trochu vyzáble.“

204

„Možná mi do toho n ěco p řijde. Ale pro dobrýho kon ě, vždycky najdeš jezdce.“

„Nerad n ěco takového sd ěluju amatérovi, ale bohužel si nejsem jistý, jestli o n ěkom tak dobrým, jako jsi ty, vím.“

„Lichotky mám samozřejm ě rád,“ zak řenil se Aidan. „Dám ti v čas v ědět, pravd ěpodobn ě už zítra.“

Sam pokr čil rameny. „Jak chceš.“

Victorie se vracela s Aidanem p řes Severn Bridge a dál po M5 na Devon. P řekypovala št ěstím nad úsp ěchem kon ě i manželovým výkonem. Aidan si uv ědomil, jak se mu protiví myšlenka, že tak výbornou sestru ztratí. Ale už se rozhodl.

Doufal, že se mu poda ří matku finan čně zajistit; je mnohem sebev ědom ější a za čal si v ěř it. I bez podpory Tredingtonovy rodiny je už natolik známý, že by na otev řeném trhu dokázal vyd ělal slušné peníze. A ť se cokoliv odhalí v souvislosti s Davidovou smrtí, a on se bude muset za řídit jinak, výd ělek z prodeje Letter Lada umožní jemu i matce p řenést se p řes prvních pár m ěsíc ů.

Po ve čeři s Victorií a Jasonem našli Aidan se sirem Markem výmluvu a odešli do soukromí knihovny.

Sir Mark se zpo čátku nijak nenutil do hovoru, zahrnoval ho pozorností, naléval whisky a snažil se udržet konverzaci p ři jezdeckém tématu.

Až když se usadili p řed ohn ěm v krbu, zdálo se, že konečně akceptoval nevyhnutelné. „Co tě tak pálí, že o tom musíš mluvit se mnou?“

Aidan upil a vstal. P řešel místnost, zadíval se na st říbrnou sošku svatého Jiří a pak se zhluboka nadechl. „T ěžko se mi to říká…“ za čal. Oto čil se. Sir Mark klidn ě sed ěl se sklenicí v ruce a napjat ě ho sledoval. Aidan zav řel o či. „Nejsem váš syn,“

205

prohlásil pomalu a rozvážně. „Nejsem David Tredington. Jmenuju se Aidan Daly.“ Vydechl a otev řel o či.

Sir Mark se nepohnul, ani výraz ve tvá ři se mu nezm ěnil. Jenom se na n ěj díval. Pomalu postavil sklenici na stolek a op řel se v k řesle. „Pro č ses rozhodl mi to sd ělit až te ď?“

„Protože… jsem našel Davida,“ sv ěsil hlavu. Pokradmu pohlédl na starého pána. „Myslím tedy to, co z něj zbylo. Musel být mrtvý od toho dne, kdy zmizel.“

Tentokrát sir Mark zareagoval. Zbystřil a ve tváři se mu náhle objevila podivná kombinace velkého smutku a úlevy.

„Zapla ťpánbůh,“ zamumlal spíš pro sebe. „Jak víš, že je to on? A kde je?“

„V jeskyni u Stanner Headu, hned za skalní p řepážkou rozd ělující podzemní prostor. V ěř te mi,“ prohlásil d ůrazn ě, „je to David. N ěkdo ho tam str čil a otvor zahradil velkými kameny. Celou dobu tam to t ělo leželo. V čera jsem vypáčil nejv ětší valoun a kostru našel.“

Sir Mark povzdechl. „Celou tu dobu… Dokonce jsme prohledali i podzemní labyrint pod tou dírou.“

„Jakou dírou?“

„Na horní pastvin ě je ve skále jakýsi p řírodní komín, asi sto metr ů od srázu. Je zarostlý k řovím a ostružinami velice nebezpe čné místo. Nešíříme se o n ěm, abychom neponoukli nějakého neohroženého průzkumníka k jisté sebevražd ě. Tenkrát se tam dva muži spustili, ovšem prohledali jen obla st bezprost ředn ě pod komínem. Nikoho nenapadlo hledat v celém podzemním komplexu. Pokud by spadl do komína, daleko by se neodplazil, i kdyby ten pád zázrakem přežil,“ vypráv ěl sir Mark o událostech spojených se smrtí syna. „Co t ě donutilo hledat právě tam?“

„George. V čera jsem ho sledoval. N ěco m ě navedlo na myšlenku, že by o Davidovi mohl v ědět víc, než dává najevo.“

206

„Co t ě k tomu vede?“

„Na honu se m ě n ěkdo snažil zabít.“

„Proboha!“ šokovaný sir Mark vysko čil a p řešel k Aidanovi, stojícímu u vykládaného kulatého stolku v rohu. „Kdo? Víš to?“

„Nejsem si jistý, ale… ani vlastn ě nevím pro č snad ze zm ěny v jeho chování napadlo m ě, že v tom má prsty George. Uvažoval jsem i o Jasonovi nebo Ivorovi, zvláš ť když se z čista jasna objevil na honu. I v tomhle m ěl prsty George. Ve čer po honu jsem ho vid ěl vejít do skladišt ě, odkud sebral vrha č holub ů. Požádal jsem Janet, aby ho našla a p řinesla zpátky. Už je na svém místě.“

„Ale jakou v tom vidíš spojitost?“

„Zatím nevím, d ělám na tom. Každopádně mám jistotu, že Jason nest řílel. Pokud se o útok postaral Ivor, tak jenom na George ův nátlak. Nebo to provedl sám George.“

„Kde jsi proboha byl, když se to stalo? Pro č jsi mi o tom nic ne řekl?“

„To jsem nemohl. Ješt ě jsem se nerozhodl, že se p řiznám. Odehrálo se to na odděleném stanovišti p ři t řetí le či. Ostatní si mysleli, že jsem trefil dva bažanty.“

„Ale… pro č George šel do jeskyn ě?“

Aidan pokr čil rameny: „Snad se ujistit, že tam Davidovy ostatky ješt ě jsou.“

„Že by ho tam sám uložil?“

„Ne, pravd ěpodobn ě ne. Mám dojem, že to ud ělal Ivor Butley.“

Sir Mark užasle zíral. „Ale Ivor ho nezabil?“

„Ne, ne. On si jen myslel, že David spadl z kon ě a z řítil se z útesu nedaleko stezky a o skálu si rozbil hlavu. Dával si vinu, protože nechal vašeho syna jet mladého kon ě, což jste jasn ě zakázal. Zřejm ě zpanika řil.“

207

Sir Mark pokyvoval hlavou. „Ano, pravd ěpodobn ě. Ale jakou roli v tom hraje George?“

„Možná m ě chce odhalit jako dvojníka.“

„Možná,“ zamyšlen ě pronesl sir Mark, „ale musíme mít jistotu.“

Ačkoliv informace o Davidovi starým pánem p řece jenom ot řásla, ovládal se a rozvažoval další postup. „Jak víš, že Ivor mrtvého ukryl?“

„Od Susan.“

„Takže ona o všem ví?“

„Ví jen n ěco. Když jí zabili otce, tak jí matka vylí čila, co se tehdy stalo. Bohužel nev ědí, jak s t ělem naložil, jenom to, že se ho zbavil.“

„Dobrá. Musíme te ď donutit George, aby nám řekl, jak se to dov ěděl on.“

„Nemyslím, že vám n ěco řekne. Mn ě by to říct mohl, když to správně zaranžuju. Budeme však pot řebovat nezávislé sv ědky. Co t řeba policisté, kteří vyšet řují Ivorovu smrt?“

Sir Mark p řikývl. „Máš pravdu…“ po chvíli dodal, „Aidane.“ Na rtech se mu objevil náznak úsm ěvu. „Ovšem za této situace bude lépe, když budeš pokra čovat jako David, co říkáš?“

Aidan nemohl uv ěř it klidu, s jakým sir Mark zprávu p řijal. Podíval se na člov ěka, který mu byl poslední dva m ěsíce otcem; jeho náklonnost k němu se nezm ěnila. „Opravdu m ě strašn ě mrzí, že jsem vás oklamal. Nedokážu v tom pokračovat, když vím, že skute čný David leží v jeskyni.“

„Pln ě t ě chápu. A jsem velice rád, že jsi čestný.“

„Přijmu jakékoliv vaše rozhodnutí, až vyjde pravda o vašem synovi najevo.“

„O tom nemám pochyb. Mimochodem, jsi ochoten sd ělit jméno člov ěka, co t ě do tvé role zau čil?“

208

„Rad ěji bych poml čel. Nevidím d ůvod, pro č bych m ěl do svého problému vtahovat někoho jiného. Beru veškerou zodpov ědnost na sebe.“

„Jak šlechetné. Je jen jedna osoba, s výjimkou Geor ge a mých dcer, schopná tě tak dob ře na tvou roli p řipravit, a to je Johnny.“

Aidan ml čel.

Sir Mark op ět s úsm ěvem pokr čil rameny. „Chápu.“

Telefon za ním zazvonil. Vzal sluchátko a předal ho Aidanovi.

„Myslela jsem si, že tam ješt ě budeš,“ odhalila ho Susan. „Jsem u Hardingových v Braycombe. Zdá se, že George z ůstane ve čer doma. Nemyslím, že ješt ě n ěkam p ůjde.“

Než Aidan odpov ěděl, podíval se na sira Marka. „A nebyl dnes náhodou poblíž horních pastvin?“

„Ne. Vrátil se dom ů rovnou z dostih ů a od té doby nevystr čil nos.“

„Fajn. Nechá tě Janet u sebe p řespat?“

„Ano, samoz řejm ě.“

„Zůsta ň tedy tam a zítra ho zase sleduj. Já budu p řes noc hlídat v jeskyni. Řekni Janet, a ť mu ráno donese vzkaz ode m ě, že se s ním chci v poledne sejít v hotelu Anchor v Lynmouthu. Hlavn ě a ť mu Janet nazna čí, že je to pro m ě životn ě d ůležité. Zavolám ti předtím, abych se ujistil, že opravdu p řijde.“

Aidan se ot řásl chladem a ještě více se zachumlal do spacího pytle. V jeskyni našel suchý výklenek, kde v ůbec netáhlo.

Nep ředpokládal, že se George objeví uprostřed noci, možné to však bylo, a kdyby se kostra chlapce zni čila, zmizela by i pravda o chlapcov ě smrti.

Dřímal, ale po řádně neusnul. Když svítání st říbrošed ě probarvilo mo ře, procitl a podíval se na hodinky. Bylo po

209

sedmé. Celý rozlámaný a vy čerpaný po dvou nocích bez po řádného spánku se vyšplhal po stezce nahoru a dopotácel se k telefonní budce u silnice. Vyto čil číslo Hardingových. Ozvala se ospalá Janet.

„Omlouvám se, že vás v neděli tak časn ě budím,“ za čal zvesela, „pot řebuju ale mluvit se Sue.“

„Tak vydrž.“

O chvíli pozd ěji se ozvala Susan. „Haló?“

„Je tam po řád?“

„Ano, pokud neodešel po svých. Auta se nehnula.“

„Dob ře. Hlavn ě zajisti, aby neodešel, než se k n ěmu dostane má zpráva. Budu ti volat každou půlhodinu, abychom m ěli kontrolu.“

Aidan vešel do lesíku, kde m ěl ukrytý terénní v ůz, zalezl za volant a ospale zamí řil dom ů.

Padl na postel a snažil se p řipravit na konfrontaci. Bude muset dát rozum do hrsti, aby dopadla co nejlíp, jednozna čně a před sv ědky. Byl vy čerpaný a myšlenky se mu toulaly od sira Marka a jeho klidu p ři odhalení pravdy, k Susan a její silné vášni v očích. Cokoliv se v p říštích hodinách stane, i kdyby m ěl měsíce sed ět ve v ězení, m ěl jediný cíl a v ěř il, že ho dosáhne.

210

13

O p ůl dvanácté opět telefonoval k Janet a mluvil se Susan. „Jak to jde?“

„Zabral. Janet doru čila zprávu, a on okamžitě odjel ve svém BMW, po řádně nap ěněnej. Ur čit ě si už na tebe brousí zuby.“

„Snad máš pravdu. Stav se u nás odpoledne. Možná se do té doby v ěci pohnou.“

„Přeju ti hodn ě št ěstí.“

Aidan nervózn ě to čil sklenicí piva. Uvažoval, co tomu lidé v baru řeknou, až se dov ědí, kdo ve skute čnosti je. Pravd ěpodobn ě ho zavrhnou, protože cht ěl zneužít Tredingtonovy a z ostatních ud ělal hlupáky. Vstoupil George.

Aidana hned o čima vyhledal a pro p řípad, že by se n ěkdo díval, nasadil p řátelský úšklebek. „Nazdar, Davide. Dostal jsem tvou zprávu.“

„Dáš si n ěco?“

„Měl jsem dojem, že si chceš popovídat,“ zamumlal netrp ěliv ě.

„Ano, ale ne tady.“

George p řikývl. „Pak si tedy nic nedám.“ Aidan dopil. „Půjdeme k tvému autu.“

Bratranec nepromluvil, dokud nevyšli a nikdo nebyl na doslech.

„Tak co,“ za čal bez jakéhokoliv hraného přátelství. „Co je k sakru tak d ůležité?“ Velice t ěžko potla čoval nervozitu v hlase.

„Co ti sv ěř ím je soukromá věc, z ůstane to jenom mezi námi. Vra ť se na Braycombe a já ti za hodinu zavolám, kde se sejdeme.“

211

George se na n ěho zadíval. Vina i strach se mu zra čily v očích. „Co má tohle romantické dobrodružství znamenat?“ Ani se nesnažil zakrýt rostoucí vztek. „Vždy ť jsem odtamtud práv ě přijel.“

„To vím,“ trp ěliv ě vysv ětloval Aidan. „Cht ěl jsem jenom, abys pochopil, jak je ta v ěc d ůležitá.“

„Ať se jedná o cokoliv, nem ůžu se celý den poflakovat. Mimochodem, co je to za d ůležitou v ěc a co má se mnou spole čného?“

„Stalo se to p řed patnácti léty,“ zašeptal Aidan.

George otev řel ústa, aniž by vydal hlásku.

Došli k vozu. Navztekaný bratranec se necítil ve sv é k ůži, ale zapadl za volant. Aidan parkoval o pár metrů dál. Ješt ě než oto čil klí čkem v zapalování, zaslechl kvílení Georgeova startéru. Motor nereagoval. Aidan se usmál. Uběhne dobrých dvacet minut, než bratranec závadu objeví a bude moci pokr a čovat dál.

Sir Mark se sešel s Aidanem u k řoví kryjícího hlubokou šachtu v žulovém podkladu, necelých sto metr ů od hrany útesu nad Stanner Headem. Doprovázeli je dva muži v džínách a bundách seržant a konstábl devonské kriminálky.

Policista vypadal roz čilen ě. „Sir Mark mi řekl, co chystáte,“ prohodil k Aidanovi, „nijak m ě to nenadchlo. Myslíte si, že to vyjde?“

„On p řijde. Už by tu dávno byl, kdyby mohl. Myslí si, že má hodinu času, nenechá si tu příležitost ujít.“

„Za jak dlouho ho asi čekáte?“

„Za čtvrt hodiny, ne víc.“

„Musím vás, pane, upozornit, že bychom takhle nem ěli postupovat.“ Policista se obrátil k siru Markovi. „Pokud se tam nacházejí lidské pozůstatky, je nutné celou oblast uzav řít a nechat pátrání našim expertům.“

212

„Proboha,“ úp ěl Aidan, „ten chlap po n ěč em jde. Když tu uvidí celý váš spolek, ute če na míle daleko. Tohle je jediná šance, jak z n ěj dostat p řiznání. Mám ho přečtenýho, v ěř te mi.“

Ačkoliv kriminalisté projevovali nechu ť, nakonec rezignovan ě p řikývli. „Fajn, jdeme na to.“

Už p ředtím prosekali p řístup vegetací až k zejícímu otvoru. Obto čili lano Aidanovi okolo pasu. Trochu nervózn ě se zazubil, rozsvítil si lampu na p řilb ě a pomalu zmizel ve vlhké černé díře. Oba detektivové ho opatrn ě spoušt ěli dol ů, do sedmdesátimetrové šachty. Poznal, že je na dně, až když se nohama dotkl uhlazeného písku.

Podle náčrtku sira Marka v ěděl, že se nachází asi sto metrů od skalní p řepážky v jeskyni. Trhl za lano, aby oznámil, že je dole, a odvázal se.

Se sv ětlem na p řilb ě a svítilnou v ruce si prostor prohlídl. Zachv ěl se vhlkým chladem i v ědomím, že celých patnáct let sem lidská noha nevkročila. Nyní už mezi ním a poz ůstatky dvanáctiletého Davida žádné překážky nestály.

Pokra čoval úzkou trhlinou ve skále, občas se musel sehnout a lézt po čty řech, aby se protáhl. Po několika minutách spatřil sv ětlo pronikající z otvoru vykutaného p řed dv ěma dny nad skalní p řepážkou.

Policisté pomohli starému pánovi sejít po stezce na pláž. Rad ěji by ho s sebou nebrali, ale jednalo se o vraždu jeho syna, kterou vyšet řovali. Navíc siru Markovi by se obtížn ě říkalo ne.

Dole se jeden z policist ů podíval na hodinky. „Pokud sem George pojede p římo, nemáme víc než p ětiminutový náskok. Sestup komínem trval oproti odhadu trochu déle.“

„To m ě mrzí,“ poznamenal sir Mark. „Musíme popob ěhnout.“

213

„A hlavn ě se držet p ři skále, jinak zanecháme stopy v písku.“

Snažili se p řecházet po kamenech, kontrolovali za sebou každý metr, až se kone čně dostali ke vchodu do jeskyn ě; písek byl ješt ě mokrý. Konstábl krá čel jako poslední a v ětvi čkou ho uhlazoval.

Trhlinu v západní stěně jeskyn ě našli rychle. Aidan m ěl pravdu. Byla dostate čně hluboká, aby se v ní všichni t ři skryli a čekali.

Seržant pokra čoval ke skalní st ěně p řepažující jeskyni a za chvíli našel bezpe čný úkryt pro mikrofon, který p řinesl s sebou. Zapnul ho a utíkal zp ět ke koleg ům.

George neslyšeli p řicházet, dokud se neobjevil uvnitř jeskyn ě. T ěžce fun ěl. P řehnal se okolo nich ke skalní p řepážce a mával zapálenou pochodní.

O chvíli pozd ěji zaslechli výk řik: „Do hajzlu!“

Seržant zapnul magnetofon v kapse a zv ědav ě si prohlížel hlavní postavu celé scény.

Aidan stál vedle kostry a díval se škvírou do dlouhého skalního tunelu k mo ři, pak uslyšel George přicházet. Každý nerv v t ěle se mu napnul. Když se pochode ň p řiblížila k místu, kde Aidan uvolnil balvan, pono řil se hloub ěji do stínu.

Zaslechl nadávku.

„Nazdar bratran če,“ p řivítal ho.

George se otáčel a o čima propátrával osvětlené kamenné st ěny. V témž okamžiku se mu v ruce objevila pistole ráže dev ět.

Ačkoliv je d ělila síla skály, přeb ěhl Aidanovi mráz po zádech a pocítil sevření okolo žaludku.

„Dorazil jsi trochu d řív, než jsem čekal,“ polohlasn ě zašeptal.

214

Tentokrát už George zaregistroval, odkud hlas přichází.

Posvítil si p římo do druhé části podzemní prostory, kde stál Aidan, i když mimo dosah pochodn ě.

„Co tam sakra d ěláš?“ zasy čel nervózn ě.

„Co myslíš? Archeologa, dalo by se říct.“

„Kde jsi? Jak ses tam dostal?“

„Mám dojem, že by ses m ěl podívat, co jsem tu našel.“

„A pro č bych m ěl?“ vztekle vyk řikl.

„Ješt ě v pátek dopoledne jsi tady kutal jako blázen,“ pop íchl ho Aidan s náznakem údivu.

„Hele, ty zkurvenej irskej podvodníku. A ť je tam cokoli, nic s tím nezm ůžeš, jen by sis pomohl do v ězení.“

„A ty se mnou, což mi ke spokojenosti naprosto sta čí.“

„Mn ě nikdo nic nep řišije,“ řičel George na celé kolo.

„Hele, mýlíš se. Ješt ě jsi nevid ěl, co tu je. Nechceš se nap řed podívat? Když odhodíš zbra ň ke vchodu do jeskyn ě a podáš mi páčidlo, pom ůžu ti vytla čit ten poslední valoun. Potom prostr číš hlavu a mrkneš se na to.“

„Přesta ň s tím žvan ěním. Co je tam?“

„To moc dob ře víš. Ivor ti p řece řekl, co sem dal, ne? A ty jen nevíš, jestli to nevyzvonil ješt ě n ěkomu jinýmu…“

George se už sápal na skálu. Světlo pochodn ě zaplnilo otvor. Aidan se p řitiskl z druhé strany ke kamennému před ělu, aby ho George nevid ěl d řív, než protla čí aspo ň rameno.

„Takhle se dovnit ř nedostaneš,“ p řesv ědčoval ho. „Ani mn ě se to nepoda řilo, a to nejsem tak tlustej. Jestli sem chceš, ud ělej, co jsem řekl, odho ď zbra ň a podej mi pá čidlo.“

„Kde sakra seš, ty bastarde?“

„Nevzrušuj se. Klid, promluvíme si jako dosp ělí. Oba jdeme po stejné v ěci. Já vím o tobě a ty o mn ě. Řekl bych, že je tu dost velký pole na trochu handlování.“

215

„Něco bys m ěl v ědět, ty k řivej p řivandroval če. Je mi jasný, žes m ě natáh s Letter Ladem ty a Henderson. Ten v tom švindlu jede taky. Ur čit ě to celý spunktoval, nemám pravdu? Vím, že byl v lét ě v Irsku a vid ěli ho tam s tebou. Jen nechápu, pro č se do toho m ůj strýc nechal tak hloup ě navézt.“

„Byl jsi ve výhod ě, v ěděl jsi, že nem ůžu být David.“

George neodpov ěděl.

„Mám pravdu?“ přitvrdil.

Op ět ticho.

„Tys ho totiž zabil, co? Ale ztratilo se ti t ělo a tys nev ěděl kam, dokud ti Ivor nevybreptal, že ho našel. Ten ch udák věř il, že kluk spadnul z kon ě a že on jeho smrt zavinil. Tak to ale nebylo, co? Vidím to naprosto jasn ě. Kdyby si Ivor prohlídl t ělo zblízka, taky by si toho všimnul.“

„Co to sakra meleš?“ zareagoval nervózn ě bratranec.

„Řekl jsem, že ti pom ůžu zv ětšit otvor, aby ses podíval sám ur čit ě t ě p řekvapí, co David po řád svírá v ruce.“

Aidan slyšel doznívání ozv ěny vlastních slov kdesi u vchodu do jeskyn ě i t ěžký dech nep řítele.

„Prob ůh,“ bratranec vydechl, náhle zaražený. „On tam je.“

„Pro č jsi ho zabil, Georgei?“

„Byl to arogantní malý sy čák. Myslel si, že mu všechno patří a všechno cht ěl. Zhý čkanej spratek! P ředstíral smutek po matce jen proto, aby se mu otec víc v ěnoval. Byl by nesnesitelný, kdyby zd ědil Barford.“

„Ty sis myslel už tenkrát, v šestnácti, že jsi mnohem slibn ější kandidát?“

„Zatracen ě ano,“ zaje čel George. „A po řád si to myslím. Rozhodn ě si nenechám nic vzít od n ějakýho zkurvenýho irskýho cikána.“

„Už jsem ti řekl, že nemusíš p řijít o všechno. Ty necháš v klidu m ě a já tebe. Vrátíme kameny zpátky do díry a ubohý

216

Davídek tu z ůstane nav ěky. Te ď když je Ivor mrtvý, znáš pravdu jenom ty a já, nikdo jiný.“

„Rad ěj t ě nechám smažit v pekle, než bych se s tebou dohadoval. Snad si nemyslíš, že pustím titul n ějakýmu přivandrovalci, který na n ěj nemá právo?“

„Jak se zdá, dostali jsme se do slepé uličky. Tady m ě zabít nem ůžeš, a na honu ses netrefil. A když se odtud dostan u, m ůžu se p řed jistými lidmi rozpovídat o Davidovi, jak tu ch udák leží, o Ivorovi a vrha či holub ů, kterej jsi zapomn ěl o čistit, jak jsi ho v ůbec použil? Po řád na to nem ůžu p řijít.“

„Seš idiot, jestli si myslíš, že t ě nechám odejít živýho,“ zavr čel George.

„Problém je v tom, že když zmizím nebo m ě najdou mrtvýho, tak pan Edwards, ten hodný právník z Lynmouthu, otev ře malou obálku. Nechal jsem ji u něho právě pro tenhle případ, takže bude moct informovat policii, kde má Davidovu kostru hledat. A ty se sem nikdy nedostaneš, aby ses d ůkazu zbavil. A samoz řejm ě,“ rychle pokra čoval Aidan, když zaslechl, jak ho chce George p řerušit, „nedá jim moc práce najít tvýho kámoše, který mi sprejem post říkal st řechu auta ve Fontwellu. Možná tě dokonce odsoudí i za ukradené pražce. Na triko ti přišijou taky zabití chudáka Mickeyho, možná i vraždu, kdo ví?“

Rozhostilo se ticho, pak se bratranec op ět ozval. „Jak dlouho to víš?“

„Ne moc dlouho, od pátku, kdy jsem tě tu vid ěl. Do té doby jsi m ě totáln ě oblbnul. Je legra ční, když si vzpomenu, jak sis oddechl p ři našem prvním setkání. Možná sis myslel, že David zázračně p řežil a opravdu utekl. Ale v ěděl jsi, že já nejsem on.“ Aidan se odml čel a potom zamyšlen ě pokra čoval. „Uvažoval jsem, jak jsi na to p řišel. Snad šlo o n ějakou jizvu, o které jsi

217

věděl jenom ty, snad jsi mu n ěco ud ělal v den, kdys ho zabil. Což se samoz řejm ě na t ěchhle kostech poznat nedá.“ Op ět ticho.

„Jak to k sakru všechno víš?“ po chvíli tém ěř šeptal.

„Neznal jsem tenhle poslední kamínek mozaiky. Všech no ostatní jsem si vydedukoval. Nemoh jsi m ě ve řejn ě obvinit, a tak ses m ě pokusil zabít!“

George se zachechtal. „Ovšem tentokrát se mi to pod a ří. Nechám tě tu chcípnout hladem, když budu muset.“

„Uvidíme, ale d řív mi pov ěz, jak jsi Davida zabil.“

„Já ne. Skála to udělala za m ě. Já ho jen postrčil. Umím využít p říležitost, proto taky vyd ělávám peníze. Ten mrňous si většinu problém ů zava řil sám, chtěl zvládnout mladýho h řebce. Ten ho opravdu shodil Ivor m ěl pravdu ale asi padesát metrů od okraje srázu. To byla ta příležitost; kousek dál jsem zrovna st řílel racky. Nikdo tu nebyl a nebylo sem vid ět ani od stanice pob řežní stráže. B ěžel jsem k n ěmu; myslel si, že mu chci pomoct.“ George se zachechtal. „Já ho vzal pažbou rovnou p řes hlavu. Trochu se bránil, ale nebylo těžké ho dotáhnout k útesu, a pak drncal o skálu až dolů na pláž. Slezl jsem tam, odtáhl ho a schoval pod skálu s tím, že ho uklidím pozd ěji.“

„A než ses vrátil, zmizel.“

„Myslel jsem si, že ho vzalo mo ře. Vlastn ě jsem v to doufal, protože vyplavená mrtvola by se mi hodila líp.“

„Takže te ď je to menší komplikace, co?“ zasmál se Aidan. „Víš, co je na tom nejhorší? Když s tebou ten chudá ček zápasil, vytrhnul ti vlasy. A ta kostnatá ruka je pořád svírá. Škoda, že se sem nedostaneš, abys je sebral. Dneska už není prob lém zjistit podle DNA, komu pat ří.“

Ozval se škrábavý zvuk, jak se George snažil vylézt po skále. Se zachroptěním se z otvoru vyno řila hlava. Pak prostr čil pochode ň a za ní zbra ň.

218

Aidan, tisknoucí se ke skále, ještě chvíli vy čkal, potom nap řáhl ruku s těžkou svítilnou a vší silou ude řil do temného ústí hlavn ě.

Browning zarachotil na kamenech a žuchl do písku ve dle kostry.

„Seru na tebe!“ zasy čel George a náhle i s pochodní zmizel.

Aidan se vzty čil a podíval se otvorem, co se d ěje. Nasupený vrah odstoupil a znechucen ě zíral na skalní p řed ěl.

Za ním se vylouply ze stínu t ři postavy a postoupily k n ěmu.

Jak je náhle zaslechl, prudce se otočil.

„Georgei Tredingtone, jsem policista a zatýkám vás za vraždu Davida Tredingtona i ostatních ob ětí. Cokoliv nyní řeknete, m ůže být použito proti vám. Rozumíte?“

Aidan si pomalu balil v ěci, skládal je do kufru a batohu, s nimiž p řed deseti týdny dorazil. Snažil se p řivyknout skute čnosti, že už nebude žít ani pracovat na Barfordu. V šechny jeho činy i motivy budou rozpitvány soudem i tiskem, dosažený věhlas se obrátí proti němu, neuv ěř itelný p říb ěh o podvodu zabere p řední strany všech novin.

Souhlasil, že se ráno dostaví k výslechu na policejní stanici v Exeteru. Johnnymu nezavolal, nebyl d ůvod. A navíc nem ěl to srdce.

Každou chvílí v balení ustal a podíval se okem na s taré stromy a zelené pastviny obklopující d ům. I p řes zataženou oblohu p ůsobila tato scenérie h řejiv ě. P řekvapilo ho, jak moc se tu cítil doma. V ůbec se net ěšil na setkání s matkou. Snad to pochopí koneckonc ů s tím plánem souhlasila. Jenže jí cht ěl ukázat, že se dokáže v anglickém dostihovém sportu uživit i bez Tredington ů.

Zaslechl kroky v p ředsíni. Odložil kupi čku prádla, kterou právě držel, a sešel dol ů. Sir Mark stál na chodbě.

219

„Co d ěláš, Aidane?“

„Balím. Na dnešek jsem si rezervoval pokoj v Anchor u.“

„To ješt ě nemusíš. Poj ď se mnou, d ěvčata i já bychom si s tebou rádi pohovořili.“

Po Georgeov ě zat čení se Aidan se sirem Markem o samot ě nesetkal. Vlastn ě nevid ěl nikoho od chvíle, kdy policejní v ůz odvezl potícího se a zsinalého bratrance. Te ď m ěl stanout p řed celou rodinou, a toho se bál.

Cestou k usedlosti sir Mark ml čel. Zavedl Aidana do knihovny. Ohe ň v krbu plápolal a odrážel se na mosazném krbovém náčiní.

Lucy sed ěla zapadlá v křesle, nohu p řes op ěradlo. Victorie zase v rozpacích na samém okraji lenošky. „Ob ěma jsem vysv ětlil, co se dnes stalo.“

Aidan p řikývl. „Velice m ě to mrzí,“ prohlásil pravdiv ě. „Vím, není to dostate čná omluva po veškerých problémech, co jsem vám způsobil.“

Lucy na n ěho zírala beze zm ěny výrazu ve tvá ři. „Nechce se mi tomu v ěř it, ale vlastn ě jsi m ě nikdy úpln ě nep řesv ědčil, že jsi pravý David. Dokonce jsem proslídila i tv ůj domek. Nic jsem nenašla, ale stalo se n ěco podivného. N ěkdo volal a vytahoval ze záznamníku zprávy. Tys to být nemohl, protože jsi byl ve Wincantonu a tou dobou jsi mí řil ke startu dostihu.“

Aidan p řikývl. „Byl to asi George, ten záznamník mi p ůjčil. Odposlouchával zřejm ě všechny záznamy.“

Skepticky na n ěho pohlédla. „Po řád se mi to zdá neuv ěř itelné. George zabil Davida, a ty se za n ěj vydáváš. Jako ve st ředov ěkém románu. Jak ses mohl k něč emu takovému prop ůjčit?“

„Myslíš si, že jsem na sebe pyšný? Získat vaši d ůvěru a potom ji zradit? Mockrát jsem to chtěl ukon čit, ale čím dýl jsem tu žil, tím to bylo t ěžší.“

220

„Co t ě k tomu v ůbec dohnalo?“

„Nevím, jestli mi budete v ěř it, nejd řív jsem odmítl, ale,“ povzdychl, „pak se mi to zdálo jako jediná možnost, jak pomoct matce. Umírá, má před sebou jen pár let života. Nemohl jsem jí zajistit ani trochu pohodlí z toho, co jsem vyd ělal na farm ě.“ Zhluboka se nadechl a pokusil se o úsm ěv. „A z čistajasna se naskytla šance dostat se ke koním, o jakých jsem do ma jenom snil. Plán se mi zdál nemožný, ale Johnny si byl jistý…“

„Johnny Henderson?“ zavr čela Lucy.

Aidan se podíval na sira Marka, který smutn ě pokýval hlavou. „Tuhle část jsem ještě nesta čil osv ětlit.“

„Ta krysa!“ p ěnila Lucy. „Po vší náklonnosti, co jsem mu projevila! Předpokládám, že on zosnoval to parádní číslo s vají čkem na uvítanou. Jak si te ď vzpomínám, byl u nás ten den,

kdy Davy zmizel.“

ť jsi dob ře v ěděla,

„Ach, Lucy,“ protestovala Victorie, „vždy

jaký Johnny je. Na vlastní uši jsem t ě slyšela na říkat, že bys mu

nev ěř ila ani pozdravení.“

„A také nevíš, co ho k tomu vedlo,“ dodal sir Mark.

„Nevím, ale uhodnu to,“ šklíbila se.

„Nechal jsem se do toho plánu vtáhnout,“ pokračoval Aidan, „objevil jsem se, a tém ěř nikdo o mém p říb ěhu nepochyboval.

Abych řekl pravdu, šokovalo m

ě to, ale zárove ň jsem se stal

odvážn ější a po jisté dob ě jsem si nový život zamiloval mít sourozence a dokonce i otce… nedokážu vylí čit, jak jsem si to považoval, a jak mi to bude chyb ět.“

Victorie poslouchala se zamženýma o čima. Náhle vstala a přešla k n ěmu. „Nám s tebou bylo taky dob ře. A navíc mít bratra,“ přiznala. „Škoda, že nejsi náš. Zapadls do rodiny a ž na

ten irský p řízvuk.“

ě

Aidan se jí podíval do o čí s rozpaky. „No, mohla bys m přijít navštívit do v ězení, až k tomu dojde.“

221

Ohromen ě na n ěho pohlédla. „Pro č do v ězení? Proboha, přece t ě nezav řou. Kdo by jel Deep Mischiefa na Hennessy?“

Aidan si nemohl pomoci a rozesmál se. „Už jsem Samovi řekl, že si bude muset najít náhradu.“

„Ale nikdo ho nepojede tak dob ře jako ty.“

„Možná. Ud ělal jsem chybu a nem ůžu se vymlouvat na čisté úmysly. Vlastn ě mi spadl kámen ze srdce, když se vám m ůžu dívat do o čí a p řitom nelhat.“

„Aidane,“ ozval se sir Mark, „posa ď se. Dáš si irskou whisky?“

Přikývl a usedl na lenošku proti Lucy. Situace ho mátla, cítil se dezorientován. Tahle konverzace nepokračovala podle jeho předpoklad ů.

Sir Mark mu p řinesl nápoj. „Nem ůžu tvrdit, že tento den pat ří k nejš ťastn ějším v mém život ě, ale díky tob ě znám pravdu, jak syn zem řel, a te ď ho m ůžeme kone čně řádně pochovat. A ť byly tvé motivy jakékoliv, přiznals barvu, když jsi zjistil, co se Davidovi doopravdy stalo, a nesnažil ses to p řede mnou skrýt. George v tom sehrál hanebnou roli, ale kdyby nebylo tvého podvodu, nikdy bychom se pravdu nedov ěděli. Takže jak vidíš, jsem ti zavázán. Na vězení zapome ň, protože policie t ě obvinit nem ůže, nic jsi mi nevzal. Tvoje mzda a podmínky odpoví daly přesn ě postavení manažera v h řeb čín ě spíš jsi byl v n ěkterém sm ěru podhodnocen. Velice t ěžko by se jakémukoliv žalobci prokazoval specifický podvod bez mé spolupráce.“

Aidan nev ěř il vlastním uším. Necht ělo se mu ani promluvit, aby se z toho snu neprobudil.

„A jak Victorie správn ě upozornila, kdo by jel Deep Mischiefa?“ Sir Mark stál p řed krbem a pozorn ě se na Aidana zadíval. Na rtech se mu op ět objevil náznak úsměvu. „Nejlépe bude, mám dojem, nechat vše při starém alespo ň prozatím. Zcela up římn ě, nejsem si jistý, zda bych zvládl dva skandály

222

najednou. Proto jsem ujistil policisty, že proti to b ě žádná obvin ění nevznesu. Nemusíš tedy zítra uhán ět do Exeteru, oni se staví tady. A zároveň i ten policista z Hampshire.“

„Co vlastn ě s Georgem ud ělali?“ cht ěla v ědět Lucy.

„Je ve vazb ě. Nejd řív ho obviní, a zítra stane p řed soudcem.“

„Pustí ho na kauci?“

„Při obvin ění z úkladné vraždy? Pochybuji. Každopádně já ji skládat nemíním.“

Lucy pohlédla na Aidana. Náhle se rozesmála. „Mám dojem, že táta má pravdu. Je to nádherná ironie. Kdybys neřišel s p úmyslem nás podvést, bratranec by docílil svého. Jak se však ukázalo, nejsi profesionální mizera. Klidně jsi totiž mohl ml čet a dohodnout se s Georgem, nebo se ho zbavit.“

Aidan se musel usmát nad její kapitulací. „Snad bych se o to i pokusil, být si jistý úsp ěchem.“

„Ne,“ zamyšlen ě pronesla Lucy, „ty ur čit ě ne.“ Oto čila se k otci. „Kdy ohlásíme sv ětu, že David Tredington není David Tredington?“

„Vy čkáme, až skon čí soud s Georgem. Budeme mít alespo ň dost času si všechno promyslet.“

Vybaloval si v ěci, když zaslechl za ťukání na dveře. Ztuhl. Stále nemohl uvěř it tomu, jak se k n ěmu Tredingtonovi chovají, stále očekával, že se n ěkdo objeví, a všechno bude jinak. Sešel dol ů a otev řel dve ře. Susan.

Celá promočená, pršelo už nejméně dv ě hodiny. Doufal, že ji uvidí odpoledne, ale na usedlosti se neukázala. „Bože, vypadáš jako vydra, co se vyno řila k nadechnutí,“ p řivítal ji a hned otev řel dve ře doko řán. Ani zmoklá neztratila na atraktivnosti. Oči jí svítily z umáčené tváře, vlasy zářily.

223

„U brány mi došel benzin, v ěř il bys tomu? A nemám ani deštník, ani pláštěnku.“ Vešla. „Byla jsem u Tredingtonových a Vicky mě zhruba uvedla do d ěje. Musela jsem t ě vid ět.“

Aidan ji vzal za ruku a zavedl do malého pokoje, kde p řed půl hodinou rozd ělal ohe ň v kamnech. Ta již sálala p říjemným teplem. Nalil whisky. Hodila ji do sebe a zakuckala se.

Rozesmál se. „Musíš upíjet pomalu. Sko čím pro ru čník a nějaké suché oblečení.“

Vyb ěhl nahoru a sebral dv ě osušky a dlouhou pánskou košili. Vrátil se, zatáhl záclony a šel zavřít dve ře. „Musíme udržet teplo v dom ě, než po řádně uschneš.“ Usadil se do jednoho z k řesel, nalil si a zazubil se.

„Máš dobrou náladu,“ konstatovala a stáhla si blůzku. Potom se oto čila zády, rozepla podprsenku a přihodila ji k oble čení před kamny. Zabalila se do jedné z osušek a vysoukala se z džin.

„Nevím jak ty, ale mn ě za číná být vedro,“ zachr čel Aidan.

„Hm, no… tak zase zchladni. Po řád jsi tady, což je fajn, ale co se k čertu ješt ě p řihodilo? Janet mi řekla o Georgeov ě zat čení, ale sir Mark m ě poslal sem, abys mi to vylí čil sám. Všechno prý záviselo na tob ě.“

„Nev ěděl, že jsi p řesv ědčená o tom, že nejsem David.“

„A jak se s tím vyrovnal?“

„Zmátl m ě. Nem ůžu tomu uv ěř it. Nabídl mi, abych tu zatím zůstal a navíc nevznese žádná obvinění.“ Pokr čil rameny. „Nevím, čím jsem si to zasloužil, a tak p říští týden p řece jenom pojedu Deep Mischiefa.“

„To je tím tvým neodolatelným šarmem,“ zasmála se S usan.

V Aidanových o čích zajisk řilo. „Neodolatelným, opravdu?“

Zavrt ěla hlavou a p řitáhla si osušku víc k tělu. „Ne zase tak moc. M ůžu jít nahoru a p řevlíknout se?“

„Jist ě.“

224

„Mokré oble čení hodím na š ňů ru v kuchyni.“ Sebrala šatstvo, a Aidan ji provázel pohledem, dokud neopustila místnost.

Potom sešla dol ů v jeho košili a tvá řila se jako modelka na módní p řehlídce. Vypadala mnohem vážn ější. „A te ď kone čně za čni vyprávět.“ Visela mu na rtech, dokud neskon čil.

„Když jsi mi tu možnost poprvé nazna čil, necht ělo se mi věř it, že by George tátu zabil. Ovšem te ď chápu, nic jiného mu nezbývalo, táta jediný v ěděl, kde leží Davidovo t ělo. Jak ho zabil?“

„Řekl jsem policii, že zbraní bylo kopyto.“

„Ale patolog stoprocentn ě vylou čil kopnutí kon ěm, neodpovídal ani úhel, ani tvar podkovy.“

„Ale já jsem nemluvil o koni.“

Susan vypadala p řekvapen ě.

„Hele,“ pokra čoval Aidan, „nem ůžu ti vysv ětlovat, co si myslím, dokud policie nenajde p řesv ědčivý d ůkaz. Ale vsadím klidn ě deset ku jedné, že ho George zabil. Je mi líto. Zd á se, že se tv ůj otec celou dobu obvi ňoval kv ůli Davidovi; a p řitom zbyte čně.“

„Chudák táta,“ povzdychla se slzami v očích. „A my jsme mu to s mámou ještě zt ěžovaly. Kdybychom to jenom v ěděly.“

„Aspo ň to víš te ď,“ dodal n ěžn ě Aidan.

225

14

Seržant King dorazil po deváté, sám se sebou spokojený. Jak řekl, ud ělal si docela hezký výlet po anglickém venkov ě. Vyrazil už o šesté, a tak m ěl možnost pozorovat východ slunce v ranní mlze nad Sedgemoorem.

„Přece jenom máme výsledky,“ za čal povzbudiv ě. Vytáhl policejní fotografii vyzáblé, šlachovité tváře dopln ěné párem nep řátelských o čí. „Poznáváte toho chlapíka?“

Aidan zíral na podobiznu vzteklého individua a zavrěl t hlavou.

„To jsem p ředpokládal. Jmenuje se Dennis Knight a je to ten darebák, co vám nastříkal tu zna čku na auto. Nakonec p řiznal, že mu George zaplatil.“ Detektiv se rozesmál. „Řekli jsme mu, že to víme od n ěho což samoz řejm ě nebyla pravda. Zítra budu vyslýchat George v Exeteru a touhle výpov ědí ho dostanu.“ Poklepal na fotku ukazováčkem. „Nap řed bych rád ještě jednou prošel vaši výpov ěď od za čátku do konce, abychom něco nevynechali. Z řejm ě z n ěj dostaneme p řiznání, ale soud rád vidí usv ědčující d ůkazy, obzvlášť po všech t ěch zmatených propletencích. Místní šerif ho chce obvinit z obou vražd. Samoz řejm ě p řiznání je nahrané na pásce, což může pomoct i když s jedním záznamem to není vždycky snadné.“

„A co ty pražce?“ vyzvídal Aidan. „Minule jste se z mi ňoval o jakémsi pokroku ve vyšetřování.“

„Ano, pane, ale zatím nelze George obvinit. M ůžu vám však osv ětlit pravd ěpodobný sled událostí. Asi p ůl tuctu jich koupil a naložil na malý p řív ěs. Zaparkoval ho nedaleko Boarhuntu, takové malé vesnice kousek od Farehamu. Opustil závodišt ě,

226

dojel pro n ě a potom už jenom na most ě vy čkával, až se na osv ětlené dálnici ukáže fluorescenční zna čka na vašem voze. Spustil jeden pražec, minul, ale i tak to ke katastrof ě sta čilo. Zbytek tam jenom rozhodil a p řív ěs zavezl zp ět k vesnici. Tam jsme ho také našli. Experti sice prokázali přítomnost pražc ů, ovšem nelze nijak dokázat, že je George nakládal, či táhl přív ěs za svým vozidlem. Máme sice jednoho sv ědka, bohužel není moc v ěrohodný. Ovšem člov ěk nikdy neví, m ůžeme mít št ěstí. Máme aspoň tohohle Dennise. Pokud souhlasíte, prošli bychom si vaši verzi ješt ě jednou, jenom pro p řípad, že jste si na n ěco posledn ě nevzpomn ěl.“

Po seržantov ě odchodu zašel Aidan do h řeb čína podívat se na kon ě. Byl tam jen chvíli, když se detektiv op ět objevil.

„Nechal jsem naše experty v jeskyni. Dostali se dol ů stejnou cestou jako vy. Vyfotografovali poz ůstatky ob ěti, kostru zabalili a poslali do laborato ře. Možná najdeme n ěco, čím vašeho bratrance stoprocentn ě usv ědčíme,“ dodal policista s nejistým úšklebkem. „Máte štěstí. Sir Mark totiž proti vám nic nemá. Je to jeho v ěc. P řesto vás budeme potřebovat coby svědka.“

„Rozumím,“ pokr čil Aidan rameny. „Ješt ě n ěco pot řebujete?“

„Jenom zkontrolovat pár v ěcí, nap říklad, kdy jste poprvé za čal podezírat George?“

„Něco vám ukážu. Neříkal jsem vám o tom, protože m ě tehdy nenapadla souvislost. Poj ďte se mnou.“

Zavedl policistu ke skladu a otev řel dve ře. Vešli do p řítmí místnosti. Aidan stáhl plachtovinu z vrhače holub ů.

Seržant na n ěj pohlédl: „No, a co s tím?“

„Myslím, že tímhle George zabil Ivora.“

Detektiv se zatvářil skepticky. „Jak?“

„Podívejte se na ten konec, odtud se vymrš ťují holubi.“

227

Policista se sehnul a posvítil si na rameno vrha če. Sáhl do kapsy pro pinzetu a n ěco z n ěj opatrn ě sebral. Vyšel ven na denní sv ětlo.

„Bílé chlupy.“

Aidan p řikývl.

„Ale Ivora zabila rána kopytem nebo n ěč ím podobným.“

„Rozhodn ě to nejsou Ivorovy vlasy. Ovšem podkova připevn ěná na rameno vrhače, by p ěknou ránu dala.“

Seržant se podíval ješt ě jednou zblízka. „Že by ko ňská srst?“ usmál se. „Dob ře, vezmu vzorek do laborato ře. Také vezmeme otisky z vrha če. Budu pot řebovat i vaše, abych je mohl vylou čit. Navíc je nutné najít kon ě, kterému schází podkova.“

„Podle mýho to ubohé zví ře už dávno skon čilo na Georgeových jatkách.“

Detektiv na n ěho ost ře pohlédl, protože podobná myšlenka ho zatím nenapadla. „Všechno p řekontrolujeme. Mimochodem, když už tak mluvíme o chlupech, dole v jeskyni jste říkal n ěco o vlasech v Davidov ě, ehm, ruce. Naši experti po nich bohužel nenašli ani stopu, dokonce by prý tak dlouho nevydr žely.“

Aidan se zazubil. „Jen jsem to zkoušel. Nev ěděl jsem, jestli je to možné, po čítal jsem s tím, že George to taky neví. Ale byl to š ťastný nápad, ne? Protože po tomhle se p řiznal.“

Slunce zapadalo v záři oranžových červánků, když místní policista opoušt ěl usedlost. Odvážel si i vrhač asfaltových holub ů a pásky s dvouhodinovým rozhovorem s Aidanem Dalym.

Ten se vrátil do stájí podívat se, zda jsou koně p řipraveni na noc. Po panství se už ší řily r ůzné zv ěsti o uplynulých dvaasedmdesáti hodinách. Aidan měl v úmyslu říct stájníkům celou pravdu, ale sir Mark cht ěl prozatím udržet status quo.

228

Personál však věděl, že Aidanovi se poda řilo usv ědčit George, což všeobecn ě vzbuzovalo velké sympatie.

Snažil se tedy vystupovat jako jindy, jako by stále pat řil k Tredingtonov ě rodin ě.

Už odcházel do svého domku, když se objevila Victorie.

„Ahoj. Táta chce s tebou mluvit,“ ohlásila. „Přij ď na ve čeři.“

Přikývl.

Osprchoval se a p řevlékl, ale nervozity ze setkání s rodinou se tím nezbavil. Z ůstal pro n ě cizím člov ěkem, který se cht ěl vloudit do jejich rodiny. Pro č by ho tedy m ěli tolerovat déle, než sir Mark rozhodne, jak p ředejít dalšímu skandálu?

Lucy odjela do Londýna a ani Victorie nebyla poblíž . Sir Mark trávil podvečer jako obvykle v knihovn ě. Když Aidan vstoupil, vstal a nabídl mu whisky.

„Řekni mi, Aidane, jak ti je po všem, co se tu událo v posledních dnech?“

„Já už jsem skoro v pohod ě, ale pro vás musí být těžké vyrovnat se s tím, co se stalo vašemu synovi.“

„Svým zp ůsobem jsem se také uklidnil,“ přitakal sir Mark. „I když jsem dob ře v ěděl, že ho n ěkdo zabil.“

Aidan se málem zakuckal. „Ale… ale myslel jste si p řece, že utekl. Johnny mi řekl o dopisu, který poslal n ěkolik dní po svém zmizení.“

„Vlastn ě to ani nebyl dopis, mám to tady.“

Vzal linkovaný školní sešit, otev řel ho a vytáhl jeden volný list. Podal mu ho. Horní část kdosi pečliv ě odtrhl podle pravítka.

Aidan p řehlédl pár řádků úhledn ě napsaných chlapeckou rukou.

Schází mi máma, jako vždycky. Přál bych si, aby táta nebyl po řád pryč. Nemám si s kým popovídat. Sestry jsou moc malé a po řád brečí. Musím se s tím vyrovnat sám.

229

Do četl a pohlédl na starého pána. „Tohle je ten dopis, který poslal?“

„Přišlo to poštou dva dny po jeho zmizení s razítkem bristolské pošty.“

„A napsal to ur čit ě on?“

„Nepochybn ě tato slova napsal. Tenhle sešit mu sloužil jako dení ček. Když jsme vybourali krby v ložnicích, zedníci h o našli zastr čený dost vysoko v komínu. A ta stránka sem opravdu pat ří,“ sir Mark otev řel deník v míst ě, kde byla vytržena. Podal sešit Aidanovi. V záhlaví vytržené stránky bylo datum. Aidan zůstal jako u vytržení, nalistoval pár dalších stránek. „Vždy ť to napsal už pár týdn ů p ředtím, než zmizel.“

Sir Mark p řikývl.

„Takže jste v ěděl, že n ěkdo jiný stránku vytrhl a poslal?“

„Jistotu jsem nem ěl. Syn byl totiž nevyzpytatelný. Bylo možné, že to ud ělal sám, aby nás zmátl. Instinkt mi však napovídal, že by nikdy neutekl. Veškeré pátrání bylo marné, nenašla se ani stopa, a to m ě víc a víc p řesv ědčovalo, že je mrtev.“

„Dokud jsem nep řišel já, po patnácti letech, se svým příb ěhem.“

„Ne,“ p řekvapiv ě prohlásil baronet s náznakem omluvného úsm ěvu. „Věděl jsem dob ře, že nejsi David, ale pokud ho zabila osoba, kterou jsem nejvíc podezíral, tvé objevení by ji vyburcovalo.“

Aidan jen vyd ěšen ě zíral. „Proboha!“ spráskl rukama a rozesmál se. „Takže po celou dobu jste m ě využíval jako návnadu na George?“

„Od první chvíle jsem v ěděl, že n ěkdo tak vynalézavý jako ty svou roli sehraje dob ře. Ano, s jistým zdráháním musím připustit, že jsem t ě využil.“

„Takže jste v ěděl, že nejsem váš syn.“

230

Sir Mark se na chvíli zadíval do sklenky. „To jsem ne řekl. Věděl jsem, že nejsi David.“

Starý pán se postavil a p řešel k jedné poličce. Vytáhl knihu a otev řel ji. Vzal z ní fotografii, chvíli ji prohlížel a pak mu ji pomalu podal.

Na zrnitém černobílém snímku stála mladá žena před neogotickým portálem jakéhosi kláštera a držela za ruku asi tříleté dítě.

Aidanovi se srdce tém ěř zastavilo. Cht ěl n ěco říct, ale v krku měl sucho. „Od kdy to máte?“ zachr čel.

Sir Mark se posadil proti n ěmu, op řel se do k řesla a zadíval se na whisky ve sklenici.

„Potkal jsem tvou matku v roce 1965, p řed svou svatbou. Můj bratr Perry pro m ě tenkrát uspo řádal poněkud extravagantní pánskou jízdu jako loučení se svobodou. Odjeli jsme s deseti nejlepšími kamarády na čty ři dny ryba řit a popíjet. Popíjet je slabé slovo.“

Aidan hltal každé slovo.

Sir Mark na n ěho pohlédl a potom op ět p řenesl pohled ke krbu.

„V lovecké chatě nám va řila jedna starší skotská žena, k ruce měla mladou Irku.“

„Mou matku?“ vyhrkl Aidan.

Starý pán zav řel o či a p řikývl. „Byla moc hezká. A kamarádi se vsadili,“ pokr čil rameny. „Asi jsem toho hodn ě vypil, ale kdyby řekla ne, rozhodn ě bych se jí ani nedotkl, to mohu odp řísáhnout na svou čest. Nezapomn ěl jsem na ni.“

Podíval se na Aidana. „Jak zvláštní, když v našem ž ivot ě může velkou lavinu událostí spustit ten nejmenší kamínek. Často jsem na Mary vzpomínal, p řestože jsem miloval Henriettu. Po n ěkolika letech snad se v manželství n ěco zadrhlo, nebo dolehl pocit viny jsem najal agentu ru, aby ji

231

vystopovala. P řinesli mi tenhle snímek, koupený od kohosi z kláštera. Hned jsem věděl, že to dít ě je moje.“

Po těchto slovech Aidan vstal, by ť se mu kolena t řásla. Přecházel po knihovně a p řekvapen ě vrt ěl hlavou. „Bože! Vy myslíte,… tomu se snad nedá ani uv ěř it.“ Zhluboka se nadechl, aby v ůbec mohl vyslovit tu základní otázku: „Jste opravdu m ůj táta?“

Sir Mark pomalu p řikývl a rozzá řil se. „Věděl jsem to od prvního pohledu. A samoz řejm ě jsem na tebe čekal.“

„Pro č?“ vydechl op ět šokovaný Aidan.

„Johnny mi volal, že t ě našel.“

„On vám o mn ě řekl, když m ě potkal ve Westportu?“

„Řekl jsem mu, aby se t ě pokusil v Mayo najít.“

„Úžasné. Se mnou cloumá pocit viny, a p řitom vy jste to všechno od za čátku řídil.“

Starý pán se nadšen ě zazubil. „Zase až tak moc t ě to mrzet nemusí. Mohu t ě ujistit, že bys m ě tak snadno neoklamal, ačkoliv p řiznávám, že tě Johnny p řipravil perfektn ě.“

Vstal a zamí řil k synovi. Objal ho a po řádně stiskl. Po chvíli se zeptal: „A tvá matka o všem v ěděla?“

Aidan p řikývl. „Te ď teprve chápu, pro č jí moje zám ěry nijak nevadily.“

Sir Mark odstoupil a s pýchou i dojetím si ho prohl ížel.

„Ale tati, kdo byl ten chlapík z jachty, která ztroskotala někde v jižním Pacifiku?“

„Když jsem se o tom poprvé doslechl, d ělalo mi to trochu starosti. P řesto jsem v tom nevid ěl žádnou hrozbu. Z řejm ě za vším stál op ět George. Pravd ěpodobn ě byl již netrp ělivý, že jsme dosud nepožádali soud o presumpci Davidovy smrti. To jediné mu stálo v cestě ke zd ědění titulu.“

„Myslíš si, že tam m ěl komplice a všechno byla bouda?“

232

„Pravd ěpodobn ě, ale jistý si nejsem. Mimochodem,“ zarazil se a vypadal podivn ě zkroušený, „než tuhle novinu oznámíme děvčat ům, dlužím ti omluvu za to, že jsi dvakrát málem přišel o život. Po nehod ě na dálnici jsem cht ěl tuhle nebezpe čnou hru zastavit, ovšem policie tehdy mluvila vcelku p řesv ědčiv ě o neš ťastné náhodě. Až po zran ění na honu jsem si uv ědomil, že to zašlo p říliš daleko. Ale blížili jsme se k rozuzlení, a ty jsi vypadal rozhodnutý dotáhnout vše do konce. Navíc musím přiznat, že jsem t ě zárove ň i testoval a že jsem víc než pyšný nad výsledkem. A te ď,“ pokra čoval, než Aidan mohl odpov ědět, „upaluj a najdi Victorii. Musíme jí hned všechno říct, ur čit ě ji pot ěší, že jsi opravdu její bratr. A cestou vezmi láhev šampa ňského.“

V den Zlatého poháru Hennessy se již před svítáním kupily mraky na obloze. Aidan časn ě vstal a v oknech jeho manažerského domku zářilo sv ětlo. Už na v čerejším tréninku měl co d ělat, aby ovládl Deep Mischiefovo vzrušení; k ůň byl opravdu na vrcholu formy. Aidan spole čně s otcem prostudovali veškeré informace o každém soupe ři. Objevili se t ři, kte ří by se mohli dostat na jejich úrove ň, ale Aidanova víra ve vít ězství se nezmenšila. Strávil několik hodin sledováním videozáznamů z překážkového dostihu v Newbury, protože na této dráze ješt ě nejel. Te ď už znal každý metr a mohl by jet naplno.

Provoz na silnici do Newbury houstl, vozy se hromadily v hlavní bráně u vjezdu na závodišt ě. První hlavní steeplechase v sezon ě se vždy stávala magnetem pro obrovské davy p říznivc ů.

Před týdnem lilo jako z konve a povrch dráhy byl rozmo čený. Aidan si ohrnul límec kabátu, aby se chránil před ostrým v ětrem, a šel si prohlídnout trasu. T ři a čtvrt míle b ěhu v takovém pov ětří dokáže spálit obrovské množství energie. Na

233

vzdáleném konci dostihové dráhy se téměř vodorovn ě t řepotaly vlajky sponzor ů. Vítr bude fi čet žokej ům p římo do tváří, až se tam poženou. Musí si být jistý, že k ůň , kterého využije jako štítu, je dobrý skokan.

Hennessy je pro n ěj prvním dostihem v Grade One. Když se před za čátkem prodíral davem k šatn ě, p řekvapila ho atmosféra plná vzrušení.

Zpo čátku vše klidně zvládal, nep řipoušt ěl si úvahy o výsledku dostihu ani jeho dopad na svou kariéru. Pak ho lidé, které snad nikdy nevid ěl, za čali cestou k vážnici poplácávat po ramenou a p řát mu hodně št ěstí. Adrenalin se mu vyplavil do krve, svaly se chv ěly napjetím, žaludek se svíral. Ten tlak, provázející pocit odpovědnosti za úsp ěch, si p ůsobil sám. Pokud se týkalo sázka řů , m ěl Deep Mischief šanci na umíst ění, takže k žádné tragedii by nedošlo, kdyby nebyl první. Ale on cht ěl zvít ězit kv ůli otci. Také Sam Hunter by se tvářil zklaman ě, kdyby neusp ěl. V jeho o čích byl jedním z nejlepších žokej ů, necht ěl Sama zklamat.

Vyrazil na dráhu. Po projití celého okruhu měl jasno: tvrdší povrch bude u bariéry. Deep Mischief pob ěží tedy mimo hlavní bahnitou trasu a jenom kv ůli p řekážkám trochu vybočí. Proti větru bude chráněný pouze v polovin ě okruhu, ovšem tohle riziko se vyplatí v porovnání s lepším povrchem, kalkuloval Aidan.

Sam mu dal nejjednodušší instrukci: „Vypal a t ěš se z jízdy.“

Aidan se mu snažil vysv ětlit plány, jak se vyrovnat s větrem, ale trenér si z toho hlavu ned ělal.

„Nenese vyšší váhu, takže se neboj s ním jet na špi ci, když bude chtít. Je t ěžší získat náskok ve v ětru než v n ěm jenom cválat.“

Ze dvaceti soupe řů se Sam obával pouze jedné, dob ře stav ěné klisny jménem Kirsten, která v loňském Zlatém poháru

234

skon čila t řetí. Jako sedmiletá se dokonce mohla i vylepšit, pro sázkaře byla tém ěř favoritem v pom ěru čty ři ku jedné. Jason Dolton jel starého zkušeného válečníka, který m ěl také podle sázkařů nad ěji na umíst ění, i když spíš z nostalgie než díky skute čné kondici.

Tři kon ě na špici nasadili šílené tempo hned od startu. Aid an vycítil, že Deep Mischief bojuje o udržení p řední pozice, ale necht ěl zopakovat chybu z minula. D ělal jen tolik, aby ho udržel v tempu a zbyte čným tryskem ho nep řinutil ke zbrklému jednání u p řekážek.

Po dvou mílích vražedné tempo vedoucích koní polevilo. Kone čně Aidan mohl nechat kon ě oddechnout. Deep Mischief vycítil, že je na tom líp než ostatní, což mu posíl ilo už trochu rozkolísané nadšení.

Po čáteční tempo zlikvidovalo šance na vít ězství dobré polovin ě koní. U prvního p říkopu odpadli t ři, další dva na druhé překážce posledního okruhu, ostatní tempo vzdali.

Aidan se snažil dodržet sv ůj plán. Po každém skoku najel k bariéře na tvrdší podklad. Náhle se Jason pohnul kup ředu a dostal se na jeho pozici. Chvíli m ěl Aidan dojem, že ho švagr zpátky nepustí. Před další p řekážkou na n ěho Jason koukl jako šachista dávající mat. Po n ěkolika cvalových skocích se k Aidanov ě úlev ě p řece jen trochu pousmál a uhnul vpravo, aby se tam valach mohl vt ěsnat.

Ješt ě další čty ři p řekážky, a Deep Mischief zaujal pozici, která mu náležela bez dalšího kon ě v dohledu. Fanoušci v davu sice tvo řili menšinu, ale zato hlasitou. Nadšený řev zví ře zaregistrovalo, našpicovalo uši a zdálo se, že podporu vycítilo. Aidan ani nemusel sáhnout po bičíku.

Nebyla to pouze šílená rychlost kon ě ve finiši, co rozmazalo Aidan ův pohled na cílový k ůl mihnoucí se kolem.

235

Když první nadšení z vít ězství opadlo, a Aidana už bolela záda od gratulací, zašel s Johnnym k bariéře podívat se na druhý dostih, ale hlavn ě aby si spoustu v ěcí vyjasnili.

Poprvé od zatčení George m ěli možnost si popovídat a okomentovat veškeré následující události.

„Povedlo se ti to, p ěkn ější m ě oblafnul,“ zubil se Aidan. „Už jsem t ě za čínal nenávidět, ty handlí ři. V ůbec m ě nenapadlo, že bys nemusel být podvodník. Brilantn ě jsi to sehrál.“

„Však ty taky.“

Aidan pokr čil rameny. „Bohudík je všechno za mnou. Snad už nikdy nebudu muset prožívat n ěco podobného jako ty dva poslední týdny. Ale táta je skv ělý.“

„Tak vidíš. A já doufám, že mi zachováš příze ň.“

„Troufám si říct, že budu pot řebovat n ějakého dobrého ko ňského handlíře ze západního Irska,“ rozesmál se Aidan.

Z Newbury odjel p římo na letišt ě Heathrow, aby chytil let spole čnosti Aer Lingus do Shannonu. V Irsku si vzal auto z půjčovny a hnal se k bývalému domovu. Nep říjemn ě mrholilo a on p ři jízd ě p řemýšlel o neobvyklých zm ěnách, které se v jeho život ě udály b ěhem deseti krátkých týdn ů. Vnímal nádheru hn ědozelených kopc ů i pastvin ozdobených jezírky. Byl to jeho domov, ale v ěděl, že jeho budoucnost je spojena s Anglií.

Matce se ulevilo, jakmile jí po telefonu v kostce vysv ětlil, co všechno se stalo. Vcelku nijak neprotestovala, pouze cht ěla, aby ji čas od času navštívil. Proto za ní okamžit ě let ěl.

Při setkání ho trochu zarazil její stav, po těch deseti dnech se přece jenom zhoršil. Každý pohyb jí p ůsobil bolest. Ovšem mentálně na tom byla jako obvykle dob ře.

Asi p ětadvacetiletá dcera od sousedů se k Mary dokonce nast ěhovala, aby se o ni starala, než Aidan zajistí prof esionální péči. Maeve O’Keaneová vypadala něžn ě a laskav ě, ale k

236

synovi, který opustil nemohoucí matku, m ěla výhrady. Matka ho však v soukromí ujistila, že se na v ěc dívá úplně jinak.

Aidan chvíli neodpovídal, pak se zeptal. „Tob ě bylo všechno jasný, hned jak jsi uslyšela jméno Tredington?“

„Samoz řejm ě. A v ěř ila jsem, že se pravdu dovíš, bude-li to Boží v ůle.“

„Už chápu, pro č jsi mi o n ěm nikdy nic ne řekla. Nebyla sis jistá, jestli by m ě v ůbec cht ěl vid ět.“

„Jen jsem tušila, že by cht ěl.“

„Je to čestný člov ěk,“ přikývl Aidan. „Prý na tebe nikdy nezapomn ěl. Nejspíš si uv ědomil, že tu dlouho nebude, a cht ěl vyrovnat všechny dluhy d řív, než bude pozd ě. Dokonce mi pro tebe nabídl i d ům v Devonu, ale já mu vysvětlil, že asi nebudeš chtít tohle místo opustit.“

„Rozhodn ě ne, a navíc není rozumné obracet chod ru čiček na hodinách. Lepší bude, když se už nikdy nesetkáme. Oba sp ějeme ke konci života. Ne, z ůstanu tady, hlavn ě když se tu ob čas ukážeš.“

Aidan se zadíval do jejích state čných o čí. Te ď, když poznal její tajemství, vážil si jí ješt ě víc.

„Hm, tvoje d ůvěra se vyplatila. Výsledek mé cesty by se asi moc nelišil od toho, co jsme naplánovali s Johnnym Hendersonem. Ale stejn ě je mi mizern ě p ři pomyšlení, že na to doplatil Mickey a chudák Ivor Butley.“

„Nem ěl n ěco spole čného s tou Susan, o které jsi minule vyprávěl?“

Aidan p řitakal. „Bude se ti líbit. Je opravdu úžasná, nic krásnějšího pod sluncem jsi nevid ěla.“ Usmála se. Tém ěř už ztrácela naději, že spat ří vnou čata. „Příšt ě ji musíš vzít s sebou.“

„To víš že ano,“ ujiš ťoval ji a rychle dodal, „zítra jedu shánět tu zdravotní sestru a všechno ostatní. Pozemky pronajmeme sousedovi, aspo ň ti ubyde starost o zví řata.

237

Všechny ostatní záležitosti si vezme na starost právník v Galwayi. Nemusíš se ni čeho bát.“

Mary zářila. „To všechno je nádherné. Ovšem nejd ůležit ější je, žes nalezl sám sebe. Zm ěnil ses, Aidane Daly.“

„Koncem m ěsíce se budu jmenovat David Aidan Tredington.“

„A to je správné. Alespoň tak se schladí pomlouva čné jazyky tady okolo. Starý Sean MacClancy z Westportu mi vyprávěl n ějaké báchorky o svém bratru Emmotovi. Pamatuješ si na n ěho? Pracoval jako pomocník v klášteře. Asi podle něč eho z novin poznal, kdo jsi.“

„Ano,“ zasmál se uli čnicky Aidan. „Velice dob ře si na Emmota vzpomínám.“

Následující týden Aidan sehnal pro svou matku ošet řovatelku. S otcem se už p ředtím domluvili, že jí neprozradí nic o finan čním fondu, který byl pro ni založen a jehož jediným správcem je syn.

Po celou dobu pobytu v hornaté krajin ě, která patřila k jeho mládí, toužila část jeho srdce po Anglii.

Mary nijak netrvala na tom, aby z ůstal déle, když se p řišel rozlou čit se slibem, že se zase brzy ukáže. V sobotu odletěl do Anglie a hned zamí řil na barfordské panství, kde se mu otvíral nový sv ět, po právu a navždy.

Zaparkoval u p ředních dve ří usedlosti a vešel. V hale slyšel pouze tikání starobylých hodin, které tu stály minimálně dv ě st ě let.

Proužek sv ětla pode dve řmi do knihovny prozrazoval n ěč í přítomnost. Kroky zadun ěly na dubové podlaze, když se k nim blížil.

Otev řel dve ře doko řán. „Vítej doma!“

238

Lucy, Victorie a sir Mark ho o čekávali v plné pohotovosti a vyk řikovali vítací hesla. Susan a Jason stáli trochu v pozadí. Dokonce i švagr se usmíval.

Aidan se zarazil a zašklebil se. „Zdravím vás, tati, sestry a celá rodino.“

Po slavnostní ve čeři, když už ho od smíchu bolely všechny svaly ve tváři, se zašel p řevléct do svého domku. Stahoval si ponožky, a vtom se ozvalo rychlé za ťukání na dveře. Unavený, ale spokojený, se zahalil do županu a sešel dol ů zjistit, kdo přišel. Jako obvykle tam stála mokrá Susan.

„Víš v ůbec,“ přivítal ji, „že je na čase, aby sis koupila deštník?“

Zazubila se a protáhla se okolo něho do chodby. „Bohužel jsem ješt ě nikde nezatopil, aby ses mohla usušit.“

„Sta čí, když rozhycuješ sporák, a do rána všechno uschne.“

„Ty jsi ale vykutálená pokušitelka.“

Natáhla ruku a zatáhla za šňů ru županu. Otev řel se. Vklouzla rukama dovnit ř, objala ho a p řitiskla k sob ě.

„A te ď je řada na mn ě, abych t ě p řivítala doma,“ zašeptala.