Vrahova motlitba

Ariana Franklin

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

Lékařka Adélie čelí kruté pomstě.

Lékařka Adélie se ve čtvrtém pokračování historické kriminální série stává ochránkyní mladé princezny. Píše se rok 1176 a král Jindřich II. posílá svou desetiletou dceru Johanu do Palerma, aby ji tam provdal za krále Viléma II. Sicilského. Válka a mor v Evropě činí z takové cesty velmi nebezpečný podnik. Král proto vybral své dceři za společnici ženu, které důvěřuje ze všech nejvíc: svou „vykladačku smrti“ Adélii Aguilarovou.

Vystudovaná lékařka Adélie, jež pochází ze sicilského království, má princeznu doprovázet a starat se o její bezpečí a zdraví až do svatby. Adélie by sice nabídku nejraději odmítla – odcestovat s královským průvodem pro ni znamená rozloučit se na dlouhou dobu s vlastní dcerkou. Král ale její dceru pohotově přesídlil na královský dvůr jako svou chráněnku, ale současně i jako rukojmí, aby si pojistil, že se Adélie k němu zase vrátí.

Adélii tím pádem nezbývá než vydat se na dlouhou cestu. Doprovázejí ji arabský ochránce a společník Mansur, milenec Rowley a také irský námořní kapitán O’Donnell, jenž by mohl být Adélii daleko prospěšnější, než by se Rowleymu mohlo zamlouvat.

Ke královskému průvodu se ovšem připojuje ještě jeden člověk – vrah bažící po strašlivé pomstě. Když začnou v princeznině okolí umírat lidé, Adélie i Rowley pojmou podezření, že vrah se skrývá na dohled. Co bude následovat? Má se jeho příští obětí stát princezna Johana? Nebo snad dokonce samotná Adélie?

Čtvrté – a bohužel definitivně poslední – pokračování kriminální série o „vykladačce smrti“, která si získala příznivce po celém světě. Znovu se při jeho čtení ocitnete ve 12. století, v době anglického krále Jindřicha II., a znovu vás vtáhne do tajemného a mystického světa středověku prostřednictvím uchvacujícího vyprávění naplněného pečlivě zpracovanými historickými fakty.

„Hvězdná série o vykladačce smrti pokračuje! Autorka skvěle prokládá strhující a vzrušující příběh hlubokou znalostí středověkých reálií.“

Historical Novels Review

„Kniha nadchne příznivce historické fikce i tajemných příběhů.“

Publishers Weekly

Píše se rok 1176 a král Jindřich II. posílá svou desetiletou dceru Johanu do Palerma, aby ji tam provdal za krále Viléma II. Sicilského. Válka a mor v Evropě činí z takové cesty velmi nebezpečný podnik, a proto král vybral své dceři za společnici ženu, které důvěřuje ze všech nejvíc – „vykladačku smrti“, Adélii Aguilarovou. Ta, jako vystudovaná lékařka, navíc pocházející ze Sicilského království, má princeznu doprovázet a starat se o její bezpečí a zdraví.

Adélie by nejraději odmítla – odcestovat s královským průvodem pro ni znamená rozloučit se na dlouhou dobu s vlastní šestiletou dcerkou. Tu však Jindřich pohotově přesídlil na královský dvůr, jednak jako svou chráněnku, ale současně také jako rukojmí, aby měl jistotu, že se Adélie zase vrátí. A tak Adélii nezbývá než se vydat na dlouhou cestu. Doprovázejí ji arabský ochránce a společník Mansur, milenec Rowley a také irský námořní kapitán O’Donnell.

Ke královskému průvodu se ovšem připojil ještě jeden člověk – vrah bažící po strašlivé pomstě. Když začnou v princeznině okolí umírat lidé, Adélie i Rowley pojmou podezření, že vrah se pohybuje v jejich blízkosti. Má se jeho hlavní obětí stát princezna Johana? Nebo snad samotná Adélie?

Britská prozaička a novinářka

Ariana Franklinová

(vlastním jménem Diana Normanová, 1933-2011); rovněž její otec byl novinářem, korespondentem listu The Times, a strýc dokonce ministrem Churchillova válečného kabinetu.

Po sňatku s žurnalistou a filmových kritikem Barrym Normanem v roce 1957 se rozhodla vzdát kariéry reportérky a usadila se na venkově, kde se věnovala výchově svých dvou dcer, Samanthy a Emmy, studiu středověkých dějin a vlastnímu tvůrčímu psaní. Získala si renomé jako výtečná znalkyně dějin l2, století, se zvláštní slabostí pro krále Jindřicha II. Ačkoliv psala i pod vlastním jménem, do čtenářského povědomí vešla svým pseudonymem, který se pojí i k mimořádně úspěšné historické krimisérii s netradiční postavou detektiva – středověkou patoložkou Adélií. Za první díl série, Vykladačku smrti, získala v roce 2007 cenu pojmenovanou po jiné skvělé autore historických detektivek, Ellis Petersové.

Nakladatelství JOTA vydalo dosud tři svazky z této populární série: Vykladačka smrti (2009), Labyrintem smrti (2010) a Relikvie mrtvých (2011). Teď držíte v rukou

Ariana Franklinová

Vrahova

modlitba

Lékařka Adélie

čelí kruté pomstě

JOTA / 2011

© Ariana Franklinová, 2010

Translation © Ina Leckie, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-895-4

Mému bratru Rogerovi a mé švagrové Ann

Od Viléma Dobyvatele po Jindřicha Plantageneta (genealogická mapka)

Legenda: d. s. p. = descessit sine prole (zesnul bez potomstva)

– -–– Robert z Gloucesteru byl nelegitimní syn

Vilém I. – vévoda normanský, anglický král 1066-1087, choť Matylda (dcera Balduina V. Flanderského)

Vilémovy děti:

Robert II. Normanský – od r. 1087 vévoda normandský, zem. 1134, choť Sibyla z Conversana, syn Vilém Clito (d. s. p. 1128)

Vilém II. – anglický král 1087-1100

Adéla – zem. 1137, choť Štěpán I., hrabě z Blois

Jindřich I. – anglický král 1100-1135, vévoda normandský, choť (1.) Matylda – neteř Edgara Æthelinga, choť (2.) Adéla z Louvainu,

Jindřichův syn Vilém Ætheling (d. s. p. 1120),

Jindřichův nelegitimní syn Robert z Gloucesteru (zem. 1147),

Jindřichova dcera Matylda – zem. 1167, choť (1.) císař Jindřich V. Sálský, choť (2.) Geoffrey z Anjou, Matyldin syn = Jindřich Plantagenet – Jindřich II. (anglický král 1154-1189)

Mapa vrahova putování

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první

MEZI FARNOSTMI Shepfold a Martlake v Somersetu existuje území nikoho a vládne v něm atmosféra nevraživosti.

I obě nepříliš vzdálená města, Glastonbury a Wells, spolu vedou neustále nějaké spory, a stejně tak i tyhle dvě vesničky se věčně handrkují o to, čí prasata mají právo spásat bukvice v lese mezi nimi, kterou strouhu může kdo odvést do umělého koryta, aby si zavlažoval pole, čí koza překročila hranice sousedního pozemku a komu sežrala prádlo na šňůře. A tak dále, a tak dále.

A dnešního dne, o dožínkové sobotě, po vydařeném létě, kdy se podařilo sklidit veškerou úrodu neobyčejně brzy, stanuly tyhle dvě skupiny vesničanů, čítající všechny, kdo se vůbec udrží na nohou, a dokonce i pár nemohoucích, proti sobě. Dělil je jen nevelký pruh země s malým pódiem pro lady Emmu Wolvercotovou s chotěm (jejichž sídlo patří k Shepfoldu), pro sira Richarda de Mayne (jehož pozemky spadají pod Martlake), dále duchovní obou farností, arabského lékaře, jeho asistentku a jednu postarší ženu, které u nohou ležela kulatá věc o velikosti zralé dýně, posešívaná z kusů tuhé kůže natažených na kouli upletenou z vrbového proutí a nacpanou pilinami.

Otec Ignácius se ještě naposledy pokusil zabránit tomu, co se tu chystalo. „Má paní, sire Richarde, ještě by se to zlo dalo odvrátit, mohl bych všechny poslat domů…, šerif obzvláště zakázal…“

Jeho protesty však nedopadly na úrodnou půdu. Sir Richard hleděl upřeně přímo před sebe a neoblomným tónem pronesl: „Pokud je Shepfold připraven nechat se znovu ponížit, nebudu mu v tom bránit.“

Lady Emma se k faráři ani neotočila a jen ztěžka supěla krásným drobným nosíkem. „Tentokrát to bude Martlake, kdo se dočká ponížení.“ Pan Roetger vedle ní, vysoký Germán opírající se o hůl, ji souhlasně a manželsky pohladil po zádech.

Otec Ignácius vzdychl. Byl to vzdělaný a civilizovaný člověk. Zítra bude neděle, běželo mu hlavou, tihle lidé se oblečou do nejlepších šatů, jaké mají, a budou do kostela nosit ovoce a snopy obilí a vzdávat díky Pánu Bohu za jeho nekonečnou štědrost, zkrátka budou dělat, co se sluší a patří. Jenže bohužel, snad je to nějaký hluboce zakořeněný zvyk, že se vždycky zrovna před dožínkovou nedělí jejich duše odvrátí zpátky k pohanství a promění předvečer křesťanského svátku v cosi, co se spíš podobá předjarním nevázaným luperkáliím. Prostě v šílenství.

Adélie Aguilarová si povzdechla také a v duchu si revidovala lékařskou výbavu, kterou si sem přinesla – pruhy plátna, dlahy, masti, jehly a hedvábné nitě.

Bylo by to krásné pomyšlení, že možná nebudou vůbec zapotřebí, avšak tuhle bláhovou naději nemilosrdně přebíjela zkušenost.

Podívala se na vysokého Araba po svém boku. Jen bezmocně pokrčil rameny. Anglie je dodnes občas dokázala dost udivovat.

Putovali společně životem už celá léta. Oba vyrostli v Sicilském království, v tom kotlíku, kde se míchají snad všechny národy světa; ona byla odložené miminko, původem zřejmě z Řecka, které nalezl a vychoval židovský lékař a jeho žena; on, Mansur, byl ztracený chlapec obdařený překrásným hlasem, kterého římští mnichové nechali vykastrovat, aby si svůj dar uchoval; o pár let později se dostal do téže vlídné domácnosti a stal se Adéliiným ochráncem a společníkem.

Osud, nebo vlastně spíš ten proklatý anglický král Jindřich II., je vytrhl z jejich milované jižní země a vtáhl je do své říše. A nyní, po sedmi nevšedních letech, tu spolu seděli na pódiu na travnatém plácku uprostřed Somersetu a čekali, až se obyvatelé dvou vesnic do sebe pustí a rozpoutají to, čemu sami říkají hra.

„Já ty Angličany prostě nechápu,“ řekla Adélie.

Gylta, která seděla vedle ní z druhé strany, podotkla: „Šak taky Somersetský nejsou vůbec pořádný Angličani, holka.“ Jako rodačka z docela jiného kraje, z Cambridgeshire, na to měla Gylta vlastní, svérázný a neoblomný názor.

„Hmmm.“

Proboha, já jsem přece vystudovaná lékařka, mistryně pitvy, jsem medica školy salernské v Království sicilském – což je pravděpodobně jediné učení v křesťanské říši, jež se nezdráhá poskytovat vzdělání i ženám – a vida, jak jsem dopadla.

Vždyť já tady svoje umění ani nemůžu provozovat otevřeně. Žiju v Anglii, kde křesťanská církev každou ženu se špetkou znalosti medicíny, například bylinek, okamžitě zatratí jako čarodějnici.

Naoko musel hrát doktora Mansur, zatímco Adélie předstírala, že pouze vykonává jeho příkazy. Bylo to někdy dost průhledné divadlo, ale chránilo ji před nemilosrdně trestající církví, a obyvatelé obou vesnic jim oběma naštěstí důvěřovali natolik, že se v tom prostě nerýpali a před vrchností mlčeli.

Obě skupiny lidí už netrpělivě přešlapovaly. „U Matky Boží, tak už to zahajte,“ vykřikl kdosi, „než se tu všichni upečem.“

Bylo už opravdu docela horko, i přes časnou ranní hodinu. Slunce, které letos dalo tak krásně dozrát pšenici a ječmeni, nyní pražilo na bělavá strniště, z nichž havrani vyzobávali klásky opomenuté po žencích i paběrkujícími dětmi a rozzařovalo buky v lese, jejichž listí už tu a tam zlehýnka žloutlo prvními náznaky podzimu. Na mezích nad růžovou jetelinou a modrými chrpami poletovali motýli a včely.

Otec Ignácius to vzdal a obrátil se ke svému kolegovi: „Letos připadá ta čest tobě, bratře Johne, dá-li se to pokládat za nějakou čest.“

Otec John byl z Martlake, a tudíž hulvát, takže rovnou popadl tu kulatou věc – prý míč – zvedl jej nad hlavu a s výkřikem „Bůh dejž vítězství těm lepším!“ vhodil doprostřed plácku.

„To nebylo přesně,“ zaječel otec Ignácius, „nahodil jsi blíž svým lidem.“

„To tedy nenahodil!“

„Ale nahodil!“

Nikdo si už ale rozkohoutěných farářů nevšímal, hra vypukla. Obě skupiny mužů se jako dvě vlny s odpovídajícím hukotem vzduly proti sobě a srazily se. Jejich ženy a děti poskakovaly kolem hřiště a nadšeně je povzbuzovaly.

Z vřavy se vynořil martlakeský mladík s míčem u nohou a rozběhl se s ním k hranici protivníkova území. Tlupa hulákajících shepfoldskvch obránců se valila za ním. Lady Emma, sir Richard a pan Roetger je následovali klidnějším krokem a ještě pomaleji se za nimi vydala také Adélie a Mansur s lékařským vybavením a Gylta, která vedla za jednu ruku Adéliinu šestiletou dceru a za druhou Emmina čtyřletého syna, malého lorda Wolvercota.

Zůstali stát v bezpečné vzdálenosti a jen sledovali klubko zmítajících se těl, která pod sebou toho chlapce z Martlake docela pohřbila.

„Teď ji schytal do nosu,“ poznamenal Mansur. „Není náhodou kopnutí do obličeje proti pravidlům?“

„Tak to abysme asi začaly chystat cupaninu a plátno,“ komentovala to Gylta.

Adélie sáhla do svého lékařského vaku. „Jaká pravidla, prosím tě?“ Ano, určitá pravidla se domlouvala; nesmí se klít, plivat, je zakázáno brát míč do ruky a přenášet jej, nesmí se kousat, škrábat, dloubat do očí a už vůbec ne rozdávat rány pěstí; hry se nebudou účastnit ženy, děti ani psi, a tak dále a tak dále. Jenže já jsem za tu chvilku viděla, že všechna ta pravidla jasně porušili.

Gylta zatím napomínala Adéliinu dceru. „Dobře mě poslouchej, kobližko, jestli se zase začneš vztekat, nasekám ti už tentokrát na zadek.“

„Přesně tak, Allie,“ přidala se její matka, „žádné odmlouvání. Ani ty, ani Pippy do té vřavy nevkročíte, rozumíš mi?“

„Ano, mami. Ano, Gylto.“

Než ale Adélie ošetřila ten zlomený nos, byly děti, míč i hráči titam. Vzdálený povyk napovídal, že hra se nyní přesunula do lesa. Na jeho okraji u paty stromu polehávali Adéliini přátelé Will a Alf a čekali, až k nim dojde.

„Běžte raději domů,“ řekla jim – nepatřili totiž k žádné ze soupeřících stran, oba byli z Glastonbury. „Nesnažte se do toho zapojit, nebudu mít dost plátna na obvazy.“

„Ale, my sme se přišli akorát podívat,“ utrousil Will.

„Takže sme ti, no, diváci,“ dodal Alf.

Hleděla na ně podezřívavě; potulují se tu v poslední době každou chvíli. Jenže neměla čas se vyptávat; z lesa se rozlehly výkřiky, které je nenechaly na pochybách, že došlo k dalšímu zranění. Oba muži se vydali za ní do stínu stromů.

Když Adélie ošetřila jednu zlomenou nohu, dva podvrtnuté kotníky, jedno vykloubené rameno a pár tržných ran asi na pěti hlavách, vypadalo to, že si může konečně na chvíli vydechnout. Mansur si naložil mládence se zlomenou nohou na záda a přes jeho neutuchající protesty ho odnášel domů, k jeho matce. Gylta otírala Allii ušmudlanou tvářičku. Povyk ustával; bylo slyšet spíš jednotlivé výkřiky. Každou chvíli se někdo vynořil z některé okolní houštiny a vzápětí zmizel v jiné.

„Co to teď propána vyvádějí?“ zeptala se Adélie.

„Ztratili ten… jak tomu říkají… míč,“ odpověděl Will lakonicky.

„Taky dobře.“

Zrak jí ale padl na ženu z Martlake s vypouklým bříškem, která si to vykračovala opodál po zvířecí pěšince. „Kampak, paní Tylerová?“

„No domů přece. Už je toho na mě a na děťátko dneska trochu moc.“

Minule v kostele jsem si na selce Tylerové vůbec nevšimla, že by byla těhotná, a najednou má břicho jako týden před porodem. A navíc, vždyť tahle pěšina vede k Shepfoldu. Emma je moje opravdu dobrá přítelkyně, takže mi nezbývá než přiznat, že se snažím zůstat neutrální jen naoko, ve skutečnosti bych tu výhru opravdu přála Shepfoldu. „Hned polož ten míč na zem, paní,“ křikla Adélie hodně hlasitě. „Tohle je podvádění.“

Paní Tylerová si přidržela to velmi výrazně vypouklé bříško oběma rukama a vzala nohy na ramena. Adélie vyrazila za ní a v tom okamžiku si ani nevšimla ostrého zasvištění a zadrnčení, když se do stromu, u něhož do té chvíle stála, zaryl šíp.

Zato Will s Alfem na něj vytřeštili oči, pak kratince pohlédli jeden na druhého a už se hnali směrem, odkud přilétl. Bylo to ale marné, střelec musel tušit, že je to otázka jediné dobře mířené rány; jakmile vypustil střelu z tětivy, zmizel beze stopy v hloubi lesa, kde se mohlo skrývat klidně na tisíc atentátníků.

A tak se oba muži po chvíli vrátili ke stromu a Will s jistou dávkou úsilí vytrhl šíp ze dřeva. „Koukni na to, Alfe.“

„Vo tom jí ale už musíme říct, Wille.“

„No, někomu to říct musíme.“ Oba si Adélie velmi vážili; vždyť je dvakrát zachránila z takřka zoufalé situace, jenže i když se nyní právem vážně obávali o její bezpečí, nechtěli ji takovou zprávou rozrušit.

Rozběhli se k místu, kde se prala s paní Tylerovou. Té právě míč konečně vyklouzl zpod spodniček a hned si ho všimli okolní pátrající lidé.

Než se dva přátelé z Glastonbury dostali ke své hrdince, byla už i se svou soupeřkou zavalená hromadou dalších lidských těl. Willovi a Alfovi nezbylo než se pokusit vyprostit ji v zájmu Shepfoldu s použitím pěstí a bot.

I Adélie se rvala statečně a zarputile.

Netrvalo ovšem dlouho a z výšky urostlého koňského hřbetu se nad klubkem zápasících rozlehl povědomý hlas: „Jsi to ty?“

Zadýchaná Adélie s hlínou a větvičkami ve vlasech zvedla hlavu vzhůru a spatřila nad sebou tvář svého milého, otce malé Allie. „Že váháš.“

„Pánbu žehnej, pane biskupe,“ ozvala se paní Tylerová a snažila se aspoň trochu uhladit sukni i halenu.

„I tobě, paní. Kdopak vyhrává?“

„Martlake,“ povzdechla Adélie trpce, „protože podvádějí.“

„To je ten míč?“ Biskup ze St. Albans ukázal na kulatou věc, která právě obloukem vyletěla ze změti bojujících těl.

„Ano.“

„Díkybohu, málem jsem se lekl, že je to něčí hlava. Podržte mi koně.“ Sesedl, odhodil široký plášť a klobouk a vrhl se do hry.

~~~

Toho večera se v Martlake náramně úpělo a skřípalo zuby, kdežto o tři míle dál, v Shepfoldu, přinesli potrhaný cár kůže na dlouhé tyči jako prapor do velké stodoly sídla Wolvercote s takovou pompou, jako by se jednalo o zlatý poklad triumfálně přivezený samotným Caesarem do Říma.

Před stodolou se na rožních opékala prasátka a ovce a ze sudů se rozlévalo to nejlepší pivo všem, kdo se hry zúčastnili. Lady Wolvercotová sice trochu pokulhávala, ale přesto osobně na velké pánvi obracela jednu palačinku za druhou a její manžel, který předtím ve hře velmi šikovně využil i své přepevné dubové berly, poléval palačinky smetanou a rozdával je svým poddaným.

Pěvec Rhys, další obyvatel Emmina domu, vyměnil pro tuhle příležitost svou milovanou harfu za niněru a potil se samými úklonami u vrat stodoly, aby ho bylo dobře slyšet uvnitř, ale i venku, kde dospělí i děti tančili na jeho melodie v dlouhých řadách a kruzích kolem ohňů. Opodál se v šeru pod stromy svíjelo několik mladších párů v oslavě vítězství i lásky.

Adélie sledovala ve stodole odměřeným pohledem biskupa ze St. Albans, který seděl na balíku slámy vedle její dcery – jejich dcery. Vzájemnou podobu otce a dítěte teď navíc podtrhoval čerstvý monokl, který měli oba shodně pod levým okem. „Jen se na sebe podívejte. Doufám, že se teď patřičně stydíte.“

„To víš, že ano,“ přikývl Rowley, „ale my jsme aspoň do té selky nekopali.“

„Fakt, jo?“ Alliin hlásek zazněl okouzleně. „Maminka opravdu nakopla paní Tylerovou?“

„A jak!“

„Já jdu pro palačinky,“ vložila se do toho Adélie, zvedla se a pak ještě přes rameno utrousila: „Náhodou, ona mě kopla jako první.“

Sotva zmizela, přitočil se k Allii a Rowleymu Will s korbelem piva v ruce. Přátelsky načechral Allii vlásky a před biskupem smekl čapku. „Říkal sem si, pane biskupe, jestli bych s tebou moh chvilku promluvit. Třeba venku…“

Bylo už pozdě; Adélie vedla Allii mezi vlnami tanečníků domů, aby ji uložila. Cestou kdekomu přály dobrou noc, Mansurovi, který pro Gyltu, svou milou a Aliinu chůvu, tančil svůj věhlasný tanec s mečem, poslaly i vzdušný polibek.

Já jsem snad poprvé v životě opravdu spokojená, blesklo Adélii hlavou.

Uplynulo už sedm let od chvíle, kdy anglický král Jindřich, znepokojený řadou nevysvětlitelných vražd v okolí města Cambridge, poslal svému příteli, králi sicilskému, žádost o mistra ve výkladu příčin smrti ze slavné salernské školy medicíny. A vybrána byla právě Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová. Ani sicilského krále, ani učence přitom nenapadlo, že to nebyla právě šikovná volba; Adélie přece ve svém oboru předčila všechny kolegy. Když však dorazila do Anglie, kde je medicína (jako ostatně téměř veškeré vzdělání) ženám zapovězena pod hrozbou klatby, vyvolávala kolem sebe úžas a zděšení.

Adélii se nakonec podařilo svůj úkol splnit – vyřešit záhadné vraždy – jen díky přetvářce, kdy Mansur vystupoval v roli učeného mistra lékaře a vyšetřovatele a Adélie mu naoko dělala pomocnici a tlumočnici. A zhostila se toho tak dobře, že ji král Jindřich odmítl propustit zpět do Salerna a ponechal si ji ve svých službách jako zvláštní vyšetřovatelku.

K čertu s králem. Jistě, uznávám, v Anglii jsem našla štěstí v podobě přátel, lásky i dítěte, jenže Jindřichovy požadavky už mě tolikrát přivedly do takového nebezpečí, že mě zbavují klidu, takže si ty dobré pocity stejně nemůžu pořádně vychutnat.

Církev posléze vyštvala Adélii i s Allií, Mansurem a Gyltou z Cambridge, ale Emma jí nechala vystavět dům přímo na svých pozemcích a tím jí vlastně poskytla vůbec první opravdový domov – bylo v tom částečně přátelství a ještě více snad vděk, protože to byla právě Adélie, která jí, mladinké bohaté vdově, vyprosila u krále možnost svobodně si zvolit příštího manžela.

Gylta a Mansur se usadili spolu – k ohromení všech kromě Adélie. V jižních zemích totiž nebylo nic zvláštního na tom, že si eunuchové užívali spokojeného intimního života se ženami; případně i s muži, pokud byli takového založení; kastrace nemusí nutně znamenat impotenci. Jenže v Anglii, kde byl eunuch naprostá rarita, se o tom mnoho nevědělo, a tak si kdekdo podle Mansurova vysokého hlasu prostě jen myslel, že jsou s Gyltou… inu, prapodivný pár.

Za poslední dvě léta Jindřich II. tuhle idylu žádným novým požadavkem nenarušil; možná – to by byla krása! – na Adélii docela zapomněl.

Dokonce i ten vztah s Rowleym – který se vyvinul během onoho prvního vyšetřování, předtím, než jej král jmenoval biskupem – se nyní ustálil v jakémsi výstředním, téměř domáckém stavu, přestože Rowley trávil více času na cestách po své diecézi než doma. Jistě, bylo to svým způsobem skandální, jenže v téhle zapadlé části Anglie to jaksi nikomu nepřekáželo; rozhodně ani otec Ignácius a otec John, kteří sami také žili pohromadě s matkami svých dětí, neměli sebemenší důvod popisovat život pana biskupa Adéliinu největšímu nepříteli, církvi. Navíc na míle daleko nebylo v kraji šikovnějšího doktora, než byla ona, a tak mohla v této oblasti Somersetu svobodně pomáhat svým trpícím pacientům a oni ji za to měli bezmezné rádi.

Konečně jsem našla klid v duši, běželo jí hlavou.

Zavřely s Allií na noc slepice do kurníku a pustily Aliina psa Eustacea z kotce, kde chudák strávil celý den, protože jinak hrozilo, že se svými loveckými pudy bude snažit svérázně zapojit do hry s míčem. „Márt-lake pro-hrá-lo, mý jsmé vy-hrá-li,“ prozpěvovala mu Allie vesele.

„Ale zítra už s nimi budeme zase přátelé,“ připomínala jí Adélie.

„S tím hnusným Tukeovic klukem teda ne. Rýpl mě schválně do oka.“

„Ale Allie.“

„No tak jo, možná to nebylo schválně…“

Dveře do domu byly otevřené – jako obvykle –, ale když se zevnitř ozvalo zaskřípění podlahových prken, vynořily se v Adéliině mysli nepříjemné vzpomínky a ona sevřela dcerčino rameno, aby jí zabránila jít dál.

„Nic se neděje, mami,“ řekla Allie, „to je u nás Alf, cítím ho až sem.“

Nemýlila se. Za chviličku už se Alf snažil přehlušit Eustaceův radostný štěkot slovy: „Radši by sis měla ty dveře tady zavírat, paní. Viděl sem, jak ti semka vběhla liška.“

Vzhledem k tomu, že se už notně setmělo a Alf byl předtím u stodoly vzdálené dobrých sto yardů, podivila se Adélie v duchu, jak ostrý má zrak. „A je ještě uvnitř?“

„Ale né, už sem ji vyhnal.“ A otočil se a zmizel v houstnoucí tmě.

Adélie zapálila svíčku, a když vedla svou dceru po schodech vzhůru do světnice, nedalo jí to a zeptala se: „Cítíš tady liščí pach, Allie?“

Holčička hlasitě začichala. „Ne.“

„Hmmm.“

Allie měla neuvěřitelný čich; její otec občas poznamenal, že by mohla ledačemu přiučit i jeho lovecké psy. A tak nyní Adélie seděla u dcerčiny postýlky, hladila ji po čele, aby se jí hezky usínalo, a zamýšlela se nad tím, proč jen se Alf, snad nejpravdomluvnější člověk na světě, rozhodl jí zalhat…

~~~

V Emmině zahradě plné růží podával Will biskupovi ze St. Albans šíp. Rowley jej sevřel tak křečovitě, až dřevo zapraskalo. „Kdo to byl?“

„My nevíme,“ řekl Will, „ani sme ho nezahlídli, pacholka jednoho, ale říkali sme si, že to se možná vrátil Scarry.“

„Scarry?“

Will rozpačitě přešlápl. „Nevim, jestli ti to vůbec někdy řekla, ale my sme s ní tenkrát, když hledala Emmu, byli v lese a tam nás přepadl ten hnusnej Wolf. Šel tehda po ní a po Alfovi. A byl by je voba dostal, ale vona měla ten meč a… no, zkrátka byla rychlejší.“

„Ano, to mi vyprávěla,“ potvrdil stručně Rowley. Ježíši pane, kolikrát už jsem ji svíral v náručí celou roztřesenou, jen proto, abych jí pomohl zahnat děsivou noční můru.

„No a ten Scarry tam byl taky, von byl takovej jako Wolfův pobočník. Voni byli takoví…, voni spolu…“

„Milenci. Vím. Říkala mi to.“

Will znovu přešlápl. „No, takže Scarry rozhodně nejásal, když mu Wolfa zabila.“

„Člověče, to už jsou ale dva roky. Kdyby se chtěl mstít, tak proč by čekal tak dlouho?“

„Možná musel vodsaď utýct. Král takový pobudy ve svejch lesích nestrpí. Však tu taky udělal pořádnou čistku. Všechny ty ničemy, co jeho lidi pochytali, nechal posekat na kousky a rozvěsil je podél cesty po stromech. Sme doufali, že Scarry je mezi nima taky, ale tedka si tím teda nejsme tak docela jistí, protože jestli to není Scarry, tak kdo to teda je? Dyť jinak má naši paní Adélii každej rád, že jo.“

„A určitě se ji ten člověk pokouší zabít?“

„No já právě nevím. Von jako by ji asi chtěl nejdřív jenom k smrti vystrašit, to by taky bylo víc v jeho stylu. My už ji s Alfem nějakou dobu po očku hlídáme, a jednou sme třeba našli vykopanou jámu, pěkně zamaskovanou, jako past na zvíře, a zrovna na té cestičce do vsi, kudy chodí většinou jenom Adélie. Tak sme to zase zasypali. A potom jednou Godwyn, hospodskej vod Poutníka, co ji vozí pravidelně na ostrov Lazarus za těma chudákama malomocnýma, tak minulej tejden, jak tam jeli, tak mu loďka začala vpůli cesty nabírat vodu a voni se voba museli vrátit pěšky přes ty mokřiska a to je dycky hrozný riziko, však víš, pane, ty tekutý písky… Zajeli sme potom s Alfem pro tu jeho pramici a vona měla ve dně vyvrtanou díru, úplně hladkou, jako nebozízkem. A okraje měla vod vosku, jak ji někdo zalepil, aby chvíli vydržela, než se dostanou až do těch nebezpečnejch…“

Biskup ze St. Albans ho už ale dál neposlouchal a rázným krokem mašíroval rovnou k Adéliinu obydlí.

Na rohu ho zastavil Alf. „Už je to v pořádku, pane, všude sem to vevnitř zkontroloval, než přišla. Nikdo tam není.“

„Díky, Alfe. Dál se teď postarám já.“ A že se tedy ale opravdu postarám, krucinálfix! Kolikrát ještě budu muset tu ženskou zachraňovat dřív, než si vůbec všimne, že jí něco hrozí?

Strach, který Rowley pociťoval, když se Adélie ocitla v nebezpečí, se pokaždé přetavil v těžko zvladatelný vztek na ni samotnou. Proč jenom musí být zrovna ona tím, čím je? (Fakt, že by ji zřejmě nemiloval, kdyby byla něčím jiným, ho v těch chvílích vůbec nezajímal.)

Proč mě jenom odmítla, když jsem ji žádal o ruku, tenkrát když to ještě bylo možné? Její vina… Pořád blábolila cosi o nezávislosti…, o tom, jak by roli choti ambiciózního muže nezvládala… Je to všechno její vina, proklatě.

Musela si zkrátka vydupat svoje a na mě začal Jindřich okamžitě naléhat, že mě chce jmenovat biskupem – no bodejť, po vraždě arcibiskupa Becketa přece král potřeboval na své straně aspoň jednoho vysokého církevního hodnostáře – a já jsem na to v tom vzteku a lítosti přikývl. Ale stejně je to její chyba.

Od té doby nás různé případy a pátrání mnohokrát svedly dohromady a my jsme dávno zjistili, že jeden bez druhého stejně nedokážeme žít, jenže na sňatek je už vzhledem k mému kněžskému slibu čistoty pozdě. A tak spolu žijeme v jakémsi pokoutném vztahu, který mi nedává žádná práva, ani na ni, ani na naši dceru.

Ale tímhle to skončí. Už jí nedovolím žádné další vyšetřování zločinů, žádné setkávání se smrtelně nemocnými lidmi, žádné ošetřování malomocných – malomocných, Bože dobrotivý. Musí s tím přestat a hotovo. A teď mám konečně v ruce ten správný důvod, aby s tím praštila.

I když ale Rowley tiše zuřil, přece jen měl dost rozumu na to, aby se ve dveřích zastavil a zamyslel se nad tím, jakým způsobem jí to rozhodnutí naservírovat.

Ti dva chlapi z Glastonbury mají pravdu; raději by neměla vědět, že má v patách úkladného vraha – jenže mají pravdu z jiného důvodu. Rowley svou osudovou ženu dobře znal; věděl, že informace o vrahovi ji z tohohle zapadákova, kde se rozhodla usadit, v žádném případě nevyžene, zaručeně by se odmítla odstěhovat. Vždyť se tady svou službou zaslíbila všem pacientům.

Kdepak, musím si na železnou pěst navléct sametovou rukavičku, nalákám ji na královy příkazy…

Jenže vztek ho stále ještě ovládal až příliš, a tak se mu to tak docela nezdařilo. Vešel do její světnice a rovnou vybafl: „Pakuj si věci. Ráno odjíždíme na Sarum.“

Adélie byla připravená na něco docela jiného. Čekala na něj v loži, krom stužky v medových vlasech nahá, vykoupaná a voňavá. Její drahý se „domů“ dostal tak málokdy, že chvíle vášně jim byly dodnes vzácné. Vlastně ji překvapilo, že přijel právě v sobotu; to se většinou v nějakém více či méně vzdáleném kostele připravoval na nedělní bohoslužby. A i když náhodou doma byl, stejně ji v loži nikdy nenavštívil v neděli; jakkoli šlo o absurdní a pokrytecké rozhodnutí, Adélie je respektovala, protože věděla, jak Rowleyho trápí, když má kázat svým ovečkám o ctnostném životě bez hříchu a sám se hříchu v týž den dopouští…, ale teď přece ještě neodbila půlnoc.

Takže se zmohla jen na užaslou otázku: „Cože?“

„Ráno odjíždíme na hrad Sarum, to jsem ti přijel říct.“

„Aha.“ Takže žádná touha. „A proč? Jenže já stejně nikam nemůžu. Ve Streetu mám pacienta, za kterým musím jezdit obden.“

„Jedeme, bez debaty.“

„Rowleyi, já nikam nejedu.“ Hmátla po oblečení na stoličce; ve své nedoceněné nahotě si najednou připadala hloupě.

„Ráno pro nás přijede kapitán Bolt se svými muži. Jedeme za králem, na jeho příkaz.“

„To ne, Pane Bože, tohle už ne.“ Le Roi le veult, pro Adélii čtyři nejzlověstnější slova, jaká v posledních letech vůbec slyšela. Neexistovalo proti nim odvolání.

Ustrašeně vystrčila hlavu z výstřihu šatů a podívala se na biskupa: „A co přikazuje tentokrát?“

„Posílá nás do Sicílie.“

To je ovšem jiná! „Domů? Rowleyi, no tak to je naopak báječné. Setkám se po letech s rodiči. A představím jim tebe a Allii.“

„Almeison s námi jet nemůže.“

„Ale jistěže může, proč by nejela. Přece ji tady nenechám.“

„Budeš muset. Král ji tu chce mít, aby měl záruku, že se zase vrátíš.“

„Ale… až do Salerna…, to budeme na cestě rok, možná i déle. Nemůžu ji na tak dlouho opustit.“

„Bude o ni dobře postaráno. Gylta s ní zůstane, to jsem už domluvil. Budou bydlet na královnině dvoře v Sarumu.“

~~~

Tohle bylo od Rowleyho jednak suggestio falsi a také suppressio veri. Jindřich Plantagenet by se stěhováním Allie vůbec netrápil, podle něj by klidně mohla zůstat tam, kde byla, na Emmině panství. Byl to právě Rowley, který krále přemluvil, aby jeho dceru ubytoval u královny Eleonory, a potom ještě přesvědčil samotnou královnu.

Byla to jediná věc, na které se vladařský pár v poslední době shodl. Od chvíle, kdy se Eleonora Akvitánská přidala ke vzpouře – k neúspěšné vzpouře – dvou starších princů Plantagenetů proti jejich otci, bylo to mezi královskými manželi mírně řečeno na pováženou.

To ale Adélii nadzvedlo. „Allie nemůže bydlet u královny; ta je přece ve vězení.“

„V takovém vězení by se mi taky líbilo, nechybí jí tam absolutně nic.“

„Až na svobodu.“ Něco je tu špatně, on mě svými slovy přímo děsí. Hrdlo se Adélii stahovalo hrůzou a ona odešla k oknu, aby se zhluboka nadechla nočního vzduchu.

Když nabyla dojmu, že už se zase ovládá, otočila se zpátky k němu. „Co to má všechno znamenat, Rowleyi? Jestli tedy opravdu budu muset odjet a opustit Allii, tak přece může zůstat tady, s Gyltou a Mansurem. Tady se cítí doma, je tu spokojená, má tu svoje zvířátka… Víš přece, jak moc je má ráda.“

„No právě.“

„Má takovou intuici, je docela geniální… Starý Marly ji onehdy zavolal, když mu onemocněly slepice, a ona hned věděla, jak jim pomoci, Emminu koni taky vyléčila nohu, když si s ním Cedric už nevěděl rady. A vůbec, co jsi myslel tím no právě?“

„Chtěl jsem tím vyjádřit přání, aby se moje dcera věnovala ženským pracím, které ji může naučit Eleonora a její dvorní dámy. Chci, aby se z ní stala dáma, a ne nějaká podivínka.“

„Takže jinými slovy si nepřeješ, aby vyrůstala podobně jako já!“

Obavy, hněv, láska, a takhle to nakonec dopadne. Adélie mi vždycky unikne, pokaždé mi proklouzne mezi prsty, ale tentokrát se doběhnout nenechám.

„Ano, nepřeju si to, jestli to chceš slyšet, a taky to tak bude. Jsem za ni zodpovědný.“

„Zodpovědný? Vždyť se k ní ani nemůžeš na veřejnosti hlásit jako otec.“

„Ale to neznamená, že mi nezáleží na její budoucnosti. Vždyť se na sebe podívej, jak se oblékáš…“ Mezitím už se oblékla. „Jako venkovanka. Allie je krásná dívenka, proč bychom měli její půvab skrývat pod režnými hadry? A celé léto chodí bosá.“

Byla pravda, že Adélie se v prostém šatu cítila nejspokojenější; byla sice biskupovou milostnicí, ale na pohled budila spíš dojem jeho kurtizány. Vnucoval jí ustavičně peníze, ale ona je hrdě odmítala a žila jen ze svých skrovných výdělků lékařky. A do téhle chvíle ji vůbec nenapadlo, že Rowleymu to vlastně hrozně vadí.

My se tu vůbec nebavíme o Allii, ale o mně.

„Takže bys jí rád dopřál vzdělání? A jakého vzdělání by se jí asi tak mohlo dostat od Eleonory? Umění výšivky? Hra na lyru? Intriky a drby? Nebo ty zpropadené dvorské manýry?“

„Bude z ní dáma, dostane velké věno, aby se mohla dobře vdát. Už jsem se začal poohlížet po vhodných ženiších.“

„To mluvíš o vdavkách z rozumu?“

„Řekl jsem, že hledám vhodné ženichy. A jen pokud ona sama bude chtít.“

Vytřeštila na něj nevěřícně oči. Milujeme se až za hrob, stále to trvá, myslela jsem si, jak dobře ho znám, myslela jsem si, jak dobře on zná mě – a teď to vypadá, že si absolutně nerozumíme.

Pokusila se mu to vysvětlit. „Allie má dar – talent,“ řekla pomalu. „My lidé bychom nemohli žít bez zvířat, nemohli bychom orat, cestovat, neměli bychom co jíst. A ona umí léčit všechno, co je trápí…“

„Doktorka zvířat. Co je to za život pro ženu, proboha?“

Hádka se stupňovala. Když se do domu vrátila Gylta s Mansurem, drnčely okenice výpady dvou lidí, kteří se navzájem bodali svými slovy.

„Já mám právo určovat, jak se bude v mé domácnosti žít…“

„To není žádná tvoje domácnost, ty pokrytče. Ty jsi doma v kostele. Jak často se tady ukážeš, no řekni?“

„Jsem tady teď a zítra odjíždíme na Sarum a Allie jede s námi… Je to králův příkaz!“

„To tys ho navedl, viď? Zaprodals ji, jako do otroctví!?“

Gylta se rovnou rozběhla k Alliině světničce pro případ, že by se dívenka tím křikem probudila a poslouchala to. Když ale vstoupila dovnitř, jen pes Eustace zvědavě zvedl střapatou hlavu; holčička spala tvrdým spánkem nevinných a nevědoucích. Gylta se usadila u její postele na stoličku a jen se dívala na Mansura, který stál ve dveřích a nevěřícně vrtěl hlavou.

„… to ti ale nikdy neodpustím. Nikdy…“

„A proč vlastně? Chceš, aby dopadla jako ty, aby musela po nocích mordovat zločince?“

Kdyby Rowley jen trochu přemýšlel, v životě by to neřekl nahlas. Z toho, jak ji chtěl tenkrát Wolf znásilnit a zavraždit, a ona ho v sebeobraně zabila, měla Adélie dodnes pocit, že jí na krku visí závaží jako mlýnský kámen, každou chvíli ji musel Rowley přesvědčovat, že je to tak lepší, když je ta zrůda po smrti, že tím zachránila život sobě a Alfovi a že nic jiného ani udělat nemohla. Jenže ji to stále trápilo, ji, která přísahala, že bude životy vždy chránit, a nakonec jeden zlikvidovala.

Hlasy po té větě zmlkly. Gylta i Mansur jen poslouchali, jak biskup odběhl po schodech do přízemí, aby si ustlal na lavici u stolu. Pak šli sami taky raději spát. Stejně by se teď nic nevyřešilo.

I ze stodoly se už vytratili poslední hýřilové. Emma s Roetgerem se vrátili do svého domu a služebnictvo si také zalezlo do komůrek a koutků.

Nad panstvím Wolvercote se rozhostilo ticho.

~~~

Na kádi s dešťovou vodou pod Adéliiným oknem roztáhla paže postava skrčená pod tmavým pláštěm, takže na chvíli připomínala netopýra, který se právě chystá vzlétnout. Postava ale namísto toho nehlučně seskočila na zem a celá se zatetelila přemírou radosti z toho, co právě slyšela.

Jeho Bůh – a Scarryho Bůh rozhodně není ten křesťanský dobrák – mu právě projevil tu největší přízeň, přesně jak Scarry skálopevně věřil. Byla to jen otázka času. Tak nyní ten okamžik nastal, byl právě obdarován celou náručí příležitostí.

Scarryho nenávist vůči Adélii totiž nezná mezí. Za ta dvě léta nuceného exilu, kdy nemohl zpátky do Anglie, se dennodenně modlil, aby mu jeho Bůh zjevil možnosti, jak ji zničit. A nyní konečně pach jeho hněvu dosáhl Satanových nozder a byl oceněn.

Nedaleko odsud, v hlubokém, lese mezi městy Glastonbury a Wells, mu Adélie zabila jeho lásku, jeho půlku života, jeho druhé já, jeho Wolfa. A Scarry se nyní vrací; Wolfův skučící hlas v hlavě ho pohání, aby ji rozsápal na kusy. Jak hloupě se o to až dosud pokoušel: šípy, pasti, snaha ji vyděsit – a ona si toho ani nevšimla; o to se postarali ti dva holomci, co se za ní neustále tahají jako stín.

Tohle přece není hodno vzdělance, jakým Scarry je. To bylo jen zabíjení času, dokud mu onen jediný a pravý Pán neukáže ten pravý způsob. A to právě učinil. Ach ano, učinil to. Dominus illuminatio mea.

Wolf nikdy neusmrtil ženskou bytost dříve, než se rozkřičela hrůzou a bolestí – to bylo jediné, co Wolfovi nebo Scarrymu dokázalo poskytnout dostatečné vzrušení a umožnilo tělesnou rozkoš s obětí. Timor mortis morte pejor.

Avšak nyní, ó Pane, představil jsi mi v Tvé nesmírné moudrosti vše, co jsem potřeboval slyšet a vidět, a pochopil jsem, že vůle Tvá i Wolfova může zvítězit. Budu tu samici pomalu mučit, to bude velmi uspokojivé, a rozsekám ji na kousky, postupně, a capite ad calcem.

V té chvíli už je Scarry z dohledu a tanečním krokem a skokem se ztrácí v hřejivé, horké náruči letní noci.

Zajímavé, že se svého amanta vůbec nezeptala, proč ji vlastně král do její domoviny posílá.

Zato on, Scarry, to ví. Šťastnou shodou okolností – ne, kdepak náhodou, zjevně to bylo dílem rohatého boha, v jehož rukou Scarry spočívá – je dopodrobna seznámen s okolnostmi cesty, kterou má ta žena podniknout.

A připojí se k ní.

Kapitola druhá

EMMA STÁLA UPROSTŘED Adéliiny světničky a pokaždé sebou škubla, když její přítelkyně zuřivě mrskla do sedlového vaku další kus oblečení. „V takových hadrech ale nikam jet nemůžeš, moje milá.“

„Já hlavně nikam jet nechci!“ zaječela Adélie. „To mu v životě nezapomenu, nikdy.“ Rukáv blůzky se natrhl o přezku vaku, jak ho zběsile cpala dovnitř.

„Ale uvědomuješ si, kam se chystáš?“

„Do Sicilského království, podle všeho. A bez Allie.“

„A víš, proč tam jedeš?“

„To ví snad jen Bůh, a Jindřich, co si to vymyslel. Já ti povím, Em, kdybych mohla vzít Allii s sebou, v životě bych se nevrátila. Nechat si malé děcko jako rukojmí, to jim připadá normální, králi i biskupovi, k čertu s nimi. Nikdy už mu…“

„Máš za úkol doprovázet princeznu Johanu na svatbu, říkal Rowley.“ Emma postřehla Adéliin nechápavý výraz a zvedla obočí. „Přece Jindřichovu dceru. Má se provdat za sicilského krále Viléma. Proboha, Adélko, to snad musíš vědět, ne? Vždyť jsme kvůli tomu všichni platili vyšší daně, aby ho husa kopla, hamižníka jednoho.“

Král měl právo vybírat zvláštní daň na svatbu své dcery, jenže na oblibě mu to samozřejmě nepřidalo. Adélii se ale o tu nepatrnou trochu účetnictví staral Mansur a ona sama naslouchala ze všeho nejvíc těm nářkům svých pacientů, které se týkaly jejich fyzického trápení, takže o daních nevěděla zhola nic.

Na moment se zamyslela. „Johana? Vždyť je to ještě takové vyžle.“

„Bylo jí, myslím, deset let.“

„Chudinka malá.“ Pomyšlení na jinou malou chudinku, které se už vybírá vhodný manžel, znovu probudilo v Adélii bezmocný vztek a ona se sesypala na lože a málem se rozplakala. „To mu neodpustím, Em, on mě od ní odtrhne a strčí ji do vězení. Protože to je vězení, a hned na víc způsobů. Moje holčička malinká…“

„Rowley k tomu má dobré důvody, tím jsem si jistá.“ Emma dobře věděla, co se za tím skrývá – slyšela to od biskupa samotného před malou chvílí.

„No určitě, skvělé. Nechá Eleonoru, aby si z ní udělala další naparáděnou loutku na svůj dvůr a zadusila v ní všechen elán a samostatnost.“

Emma si s povzdechem sedla vedle své kamarádky a urovnala si hedvábné šaty na už docela vypouklém bříšku. „Moje milá, ať už si myslíme o královně cokoliv, je to žena, která rozdmýchala vzpouru proti svému choti, takže elán a samostatnost jí můžeme upírat jen těžko. A při tom si Eleonora uchovává svou ženskost. Ta může Almeison naučit mnohé.“

„A co asi tak, schválně?“

„Například to, aby měla vždycky čisté nehty. Aby se uměla chovat ve společnosti. Taky ji bude učit poezii a hudbu. To nejsou žádné nicotnosti. Myslím, že snad nikdo neobdivuje tvou dceru víc než já, ale musím ti říct, Adélko, ona je poněkud…, je čím dál neotesanější.“

„Neotesanější? Jak to myslíš?“

„Že asi tráví až příliš mnoho času se zvířaty. Během té hry s míčem praštila jednoho chlapce z Martlake do obličeje tak silně, že mu vyrazila zub. Asi ještě mléčný, naštěstí, ale stejně…“

„Protože on jí udělal monokl pod okem,“ bránila dceru Adélie.

„Já vím, jenže… Adélko, copak to nechápeš? Ty ji vlastně omezuješ.“ Emma o tom chtěla s přítelkyní promluvit už nějakou dobu, a teď se konečně odhodlala. „Možná, že až Allie trochu povyroste, tak se bude chtít dobře provdat. To, že umí vyrazit někomu pěstí zub, se ve spořádaných rodinách moc necení. Děti se musejí na svoje budoucí postavení v dospělosti připravovat už odmala. Za rok nebo za dva bude muset i Pippy odejít a stane se pážetem pana de Lucis a bude se učit rytířským dovednostem. Bude se mi po něm stýskat, strašlivě, ale není zbytí, pokud si má vybudovat svoje místo ve společnosti.“

„To je ale něco jiného,“ namítla Adélie. Když malý lord Phillip vyroste, bude mít na výběr, bude žít život, jaký si sám zvolí, ale jeho choť nikdy. Emma měla velké štěstí, že se mohla podruhé provdat opravdu z lásky – protože první manželství bylo z donucení –, avšak i tak Roetger jako její muž rozhodoval o všem bohatství, které do jejich svazku přinesla ona. Mohl by ji zcela právoplatně opustit a nenechat jí ani šesták, mohl by ji bít – za předpokladu, že by použil svou sílu v rozumných mezích –, mohl by odvézt její děti pryč a ona by tomu neměla šanci bránit. To, že Roetger na něco podobného nikdy ani nepomyslel, spočívalo čistě a pouze v okolnosti, že to byl veskrze slušný člověk.

A zatímco Emmě její život vyplněný zábavou a péčí o domácnost zcela vyhovoval, Adélii by nestačil. A byla přesvědčená, že ani její dceři.

„My ženy jsme dočista bezmocné,“ hlesla poraženě.

Emma si bezmocná vůbec nepřipadala, a tak ji jen rozpačitě pohladila po rameni. „Je to jenom na rok, potom se zase setkáte – s tím Rowley souhlasil.“ A svižně vstala. „A už je nejvyšší čas, abychom tě na tu dalekou cestu patřičně vybavili. Zabalím ti do pořádné cestovní truhly nějaké svoje šaty. Moje milá, vždyť ty se budeš pohybovat ve společnosti samotné anglické princezny a spousty dalších významných lidí. Nechceš přece vedle nich vypadat jako nějaká otrhaná žebračka, ne?“

Takže bylo už poledne, když konečně nezvykle elegantní Adélie a její jen o něco méně upravená dcera s překvapivě čisťounkými nehtíky vyjížděly z brány sídla Wolvercote v doprovodu Plantagenetových vojáků, Gylty, Mansura a Rowleyho, se kterým Adélie ovšem stále nepromluvila ani slovo.

Emmu, která stála s Roetgerem u vjezdu a mávala jim, náhle přepadla vlna obav. „Bůh jim buď milostiv, ať se jim nestane nic zlého.“

Venku za branou to zaslechli dva obyvatelé Glastonbury, kteří se také dívali za odjíždějící skupinkou.

„Amen,“ dodal k tomu Will a pokřižoval se.

~~~

Scarry jede po stejné cestě jako Adélie Aguilarová, ale má velký náskok. Nemíří totiž nejprve na hrad Sarum, ale přímo do Southamptonu, a tam se stejně jako Adélie připojí k jisté společnosti, než se vydá na plavbu do Normandie.

Scarry ty lidi nesnáší zrovna tak, jako nesnášel svého otce, matku, představeného v klášteře, všechny, kteří zase nenáviděli jeho za to, že není tak docela normální, a naučili ho tak skrývat svou přirozenost pod maskou. Zase se bude muset pitvořit a hrát hlupáka. A znovu pocítí rdousivé sevření falešné zbožnosti.

Ale v téhle chvíli se usmívá, protože právě míjí místo, kde se poprvé setkal s Wolfem. To je jeho osudová cesta, tenhle úsek mezi Glastonbury a Wellsem. Jel tenkrát opačným směrem; účastnil se té příšerné pouti spolu s převorem a ostatními nudnými ubožáky z kláštera, aby se v Glastonbury poklonili místním svatým. A Scarry jako vždycky ukrýval svou nenávist jako hanebný zduřelý vřed a v mozku mu při tom hlodali červi a v uších zněl neslyšný hlas, který k hymnům zpívaným cestou vymýšlel rouhavá a nečistá slova.

Jistě, otče převore, nikoli, otče převore, dovol nám pokleknout před každou Boží mukou, kterou potkáme, dovol nám poklonit se Božství, jež bezpochyby existuje, jen ne v té podobě, jakou ty hlásáš, Bohu, jenž umí pouze proklínat, jehož láskyplné slovo je čiročirá lež.

Cesta byla tenkrát delší, než předpokládali, a tak zatměli; zmocnil se jich strach z temného lesa kolem a pustili se tedy do recitace žalmu 91, aby od sebe hrůzy noci odvrátili. Jako kdyby to chrlení falše, jakkoli libozvučné, jakkoli uklidňující, mohlo ty naivky ochránit. Kdy jim vůbec ten jejich Bůh prokázal milost, kterou jim nasliboval?

A pak se z hlubin lesa vyřítila ztělesněná hrůza, ne temná, ale světlá, v podobě polonahých lidských těl, psanců mávajících pochodněmi a meči, a ti začali s hlasitým chechotem a skřeky loupit a vraždit.

Scarry se ve vzpomínkách směje s nimi. Několika ostatním poutníkům se podařilo uprchnout, ale on jen stál, bavil se a vlastně se nebál; spíš žasl nad volností a svobodou těch vrahů nespoutaných křesťanskými zásadami.

Jejich vůdce – Wolf, mé druhé já, mé nejdražší já – zabořil meč převorovi do břicha, a když mu strhl z krku kříž posetý drahokamy, zvedl radostně sešklebenou tvář a podíval se Scarrymu do očí.

A rázem mezi nimi přeskočil blesk poznání, dvou duší spojených dávno předtím, než přibili Krista na kříž, blesk, který roztál onen bolavý vřed a osvobodil tak Scarryho od utrpení.

Vše bylo vyřčeno dříve, než padlo první slovo. Scarry si už dnes vůbec nepamatuje, zdali první promluvil Wolf nebo sám jeho nový Bůh, jenž se zjevil ve výkřicích vzrušení a hrůzy té chvíle.

Přistup ke mně a já tě vysvobodím. Jaké rouhání, jaký převrat v duši. Jaká volnost!

A Scarry to volání nenechal bez odpovědi. S pohledem zakotveným v očích toho divokého úžasného tvora nadzvedl nohu a vší silou dupl těžkou botou do obličeje sténajícího převora a umlčel tím jediným pohybem toho hlupáka i s jeho Bohem navždy.

A pak spolu s Wolfem odtančili a zbytek tlupy je následoval s kořistí; zmizeli ze široké cesty do hloubi voňavého a hustého lesa, kde si mohli navzájem nerušeně sát nektar svých těl a kde neplatily žádné zákony krom jejich, kde se nekonaly žádné jiné obřady krom těch, zasvěcených dábelskému, listím porostlému Bohu s kozlí tváří, jehož svorně vzývali. Byli jako bakchantky v mužské podobě, ad gloriam, rohatá stvoření rohatého boha, která trhala zvěř i lidi zaživa na kusy, ukájela se na nich, brala si vše, co se jim zlíbilo, šířila děs, nezadržitelně, nespoutané, a jejich modlitbou bylo chroptění umírajících a oltářem řeznický špalek.

A tak to bylo, než přišla ona. Ona a ti hlupáci, co jí pomáhali hledat ztracené kumpány, kteří už dávno hnili v podrostu na okraji mýtiny, právě tam, kde je Wolfova tlupa zlehka zahrabala poté, co se na nich Wolf dostatečně vyřádil.

Ještě teď ji v duchu vidí, neškodnou, bezcennou, jako ostatně všechny samice, jen s tou výjimkou, že také jako všechny samice vzbuzovala tu božsky slastnou a vzrušující zuřivost, kterou si bylo třeba na jejím těle dosyta ukojit, tak, jak si ji Scarry odjakživa přál ukojit i na vlastní matce.

Mirabile visu. Srnka uvízlá ve spleti houštin.

„Já první a potom ty, co Scarry?“ říkal tehdy Wolf láskyplně.

„Ty a pak já, Wolfe, ty a já.“ Tak, jak to bylo vždycky.

A pak, zatímco Scarry se jen se vzrušením díval, Wolf se blížil k oběti a popisoval jí při tom, co se stalo těm, které tu hledala a našla, jakou rozkoš mu poskytli, než vypustili duši, jakou extázi v něm jejich smrtelný křik vyvolal. Is agnus, ea caedes est.

A potom Wolfa a tu samici zcela nečekaně a náhle propojil kus železa, ne penis, ale meč, který skrývala pod šaty. Jílec v její překvapivě pevné dlani a hrot hluboko ve Wolfově hrudi.

A Scarry nyní jede dál a pláče, tiše vzlyká, v slzách opakuje to, co říkal tomu chroptícímu tělu kašlajícímu krev, když jej sevřel v náručí. „Te amo. Neopouštěj mě, vlčku můj, Lupusi. Vrať se mi! Te amo! Te amo!“ Jenže Wolf té noci zemřel a s ním i rohaté božstvo.

A ona potom ještě poslala vojáky a ti provedli v lese ráznou čistku a rozsekané kusy Wolfovy tlupy rozvěsili po stromech u cesty.

Scarry ale mezi nimi nebyl. Wolf ho naučil znát les velmi důkladně, a tak se mu podařilo uniknout, aby mohl později vyslídit a zabít tu, která jej vyhnala z jeho vlastní rajské zahrady. Jenže ji zatím příliš dobře hlídali.

Nakonec byl nucen vrátit se jako opuštěné, ztracené jehně do náruče křesťanského boha, jenž tím pádem triumfoval. Scarry předstíral, že se mu tehdy při přepadení podařilo uprchnout, ale byl natolik otřesen tou hrůzou a krvelačností, jakož i smrtí milého otce převora, že zůstal nějakou dobu jako poustevník na odlehlém místě, aby se mohl modlit k Bohu za klid své duše i ostatních.

Uvěřili mu. A za jeho zbožnost jej odměnili. Spolu s dobrými konexemi mu to poskytlo pozici, ve které se mu dařilo náramně dobře.

A tak je Scarry nyní stínem, který se dokáže skvěle přizpůsobit svému okolí, docela se mezi oddanými věřícími ztrácí, jeho modlitby jsou čiré jako křištál, jeho odsuzování hříchů hlasitější než zvuk fanfár. Hraje naivitu, která okouzluje.

Dvě léta už předstírá tuhle roli nevinného křesťanského života, trpí tím, nesnáší to. Jenže bohové s rohy neumírají doopravdy, a stejně tak ani jejich vyvolení. Za posledních pár dní, od návratu do lesa, se mu Wolf pevně usadil v mysli a ustavičně mu připomíná ty nádherné chvíle, které prožili spolu a které ta samice uťala. „Znič ji,“ šeptá Wolf, „zamorduj ji mým jménem. Teď k tomu máš tu pravou příležitost.“

To mám, můj milovaný. A udělám to.

~~~

Biskup a král se dohodli, že se sejdou na hradě Sarum, ale když Rowley a jeho lidé vyjeli po přímé římské cestě na jeden z nevysokých pahorků wiltshirské pláně, spatřili v dálce jezdce na koni, jak cválá tryskem k nim; za ním se hnali další, jako by se jej snažili dostihnout dřív, než se dostane na návrší.

Šat měl docela obyčejný a kytlice mu v té rychlosti vlála souběžně s koňským hřbetem.

„Jindřich,“ vydechl Rowley uznale a okamžitě se rozjel anglickému králi v ústrety. Než k nim dorazila Adélie s ostatními, oba muži už spolu živě debatovali. Adélie neměla důvod je vyrušovat, a tak zůstala sedět v sedle, král však ihned vykročil k ní a popadl jejího koně za uzdu, aby si ji odvedl kousek stranou.

Ani ji nepozdravil, to vůbec dělal málokdy, jako by mezi nimi existoval nějaký zvláštní vztah, který oficiální zdvořilost nevyžaduje; nemělo to nic společného s erotickou přitažlivostí – i když náznak se párkrát objevil –, spíš s pocitem rovnocennosti, kterou jí přisuzoval. Bylo by to svým způsobem okouzlující, kdyby ovšem Adélie, nyní ještě řádně rozhořčená, nebyla přesvědčená, že je to jen faleš; vždyť tenhle král nemá ve zvyku vážit si lidí, kteří mu prokážou nějakou službu.

A já mu přece službu prokážu vždycky, když mě povolá, pomyslela si. A to jsem poddaná sicilského krále, ne jeho. Mohla bych klidně odmítnout skákat, jak on zapíská.

Ale už snad potisící si hned uvědomila, jak je to beznadějné. Jsem v Anglii, on je vladař této země a odmítá mi vydat cestovní glejt, takže mě tu vězní a já se za těch sedm let čím dál hlouběji propadám do osidel lásky k téhle zemi a přátelství ke zdejším lidem.

Panovník natáhl mozolnatou ruku a pomohl jí sesednout. „Seznal jsem, že ti náš milý biskup ze St. Albans nesdělil, proč jsem tě povolal.“

„Ne.“ K čertu s ním, přece mu nebudu říkat můj pane, chová se stejně nemožně jako Rowley…

„Copak, hrdličky se pohádaly?“ Jindřich v úšklebku vycenil drobné dravci zuby, odjakživa se bavil nelegitimním vztahem svého biskupa.

Adélie mlčela.

Vedl koně dál, takže se stále vzdalovali od ostatních. „Budeš doprovázet princeznu Johanu do Sicilského království na její svatbu.“

„Když s sebou mohu vzít i svoji dceru, bude mi ctí a potěšením,“ prohlásila. Snažila se nastavit pravidla hry hned na začátku. Nemohla se ale ubránit zvědavosti, a tak se ještě zeptala: „Proč?“

„No abys dohlédla na její zdraví, proč asi? Investoval jsem do tohohle manželství už hodně a přeju si, aby má dcera dorazila do Palerma nejen bezpečně, ale taky zdravá.“

„Princezna má jistě vlastního rádce v otázkách medicíny.“

Jindřich II. pohrdavě prskl. „Má ho společně s Eleonorou. A jak se ještě dobře pamatuju, je to ten tlusťoch, co mi vyřízl pištěl na zadku, a pak mi to zhnisalo. Ta doba, než jsem zase mohl sednout na koně! Eleonora nemá doktory podle čeho soudit; v životě nebyla nemocná.“

„Musejí přece existovat i lepší lékaři.“

„Ano. Ty. Nebo tedy oficiálně Mansur. Můžete zase hrát tu svou zaběhanou hru. Celý průvod povede Winchester, svatý člověk, a taky dobrý biskup, ale není tak tolerantní, aby dokázal akceptovat lékařku – ženu.“

„A je dost tolerantní, aby akceptoval Araba?“

Král znovu ukázal zuby. „Trochu ho to zaskočilo, ale já jsem mu v tom udělal jasno. ‚Jen počkej, pane biskupe, až dorazíš do Sicílie,‘ řekl jsem mu, ‚tam budeš na každém rohu zakopávat o Židy, Saracény a všelijaké podobné kacíře – a všichni to budou vysoce postavení úředníci. Takže si zvykej,‘ poradil jsem mu.“

Cha, jenže já vidím v tom tvém plánu slabinu, milý králi. „Jednu věc jsi přehlédl, Jindřichu,“ řekla nahlas, „a sice to, že v roli Mansurovy asistentky mě lidé většinou považují za jeho milostnici – a biskup winchesterský určitě nebude trpět, aby princezně dělala společnost nějaká harapanna.“

„Ale kdepak. Uchránil jsem tvou čest…“ Odmlčel se. „Holými fakty. Řekl jsem mu, že Mansur je eunuch a ta počestná žena po jeho boku že mu tlumočí. Náš drahý biskup vůbec nemusí vědět, že Mansur mluví anglicky líp než on sám. Jenom na mě vyvalil oči, však on dobře ví, že eunuchové nejsou schopni obšťastňovat harapanny, potažmo ženy vůbec.“

„Ale to právě jsou,“ namítla Adélie.

Král to ovšem ignoroval a místo odpovědi ji šťouchl do žeber. „Dokonce vám s Mansurem dávám na cestu pěkně naditý váček peněz.“

To je mi novinka. Jindřich vždycky skrblil každý měďák.

Když neodpovídala, chtěl to zakončit: „Inu, pomyslel jsem prostě na všechno, co říkáš?“

„A co moje dcera…“

I to ale šikovně přeslechl. „Ještě na jednu věc mi cestou dohlédneš… Pamatuješ si na ten meč, který jsi před dvěma lety našla v jeskyni na Glastonbury Tor a darovala jsi mi ho?“

„Excalibur?“

„Pssst, ženská jedna, proboha.“ Král se ohlédl přes rameno, ale byli dostatečně daleko, takže jejich doprovod je slyšet nemohl.

„Myslíš Excalibur?“ špitla Adélie znovu, tentokrát tiše.

„Ano, jistě. Tak z toho se vyklubaly taky jenom potíže. V životě jsem ho neměl vystavovat na odiv. Nový převor glastonburského kláštera jej chce zpátky, Canterbury prohlašuje, že patří jim, Velšani o něm melou ve dne v noci, dokonce i svatá říše římská se nechává slyšet, že má na něj právo, jen Bůh ví proč. A papež po mně chce, abych s tím mečem vyrazil na křížovou výpravu! Jako kdyby stačilo, abych s tím klackem železným jen zamával ve vzduchu, a ti zatracení bezvěrci rázem padnou na kolena a začnou se omlouvat.“

Adélie se nemohla ubránit smíchu; za tohle Plantageneta obdivovala; jedině on byl schopen nazvat nejslavnější zbraň v křesťanské říši železným klackem.

Až doposud se mu dařilo odmítat papežovy návrhy, aby se připojil k jiným vladařům, kteří bojovali ve Svaté zemi, nepřeháněl, když tvrdil, že má práce nad hlavu, aby udržel pohromadě vlastní říši, která se rozpínala od skotských hranic až po Pyreneje a Anglie byla jen její nevelkou částí.

Jednou Adélii řekl: „Vyrazíš do války kříže a nějaký holomek ti vyfoukne trůn, než se stihneš otočit zpátky.“

Adélie měla s Excaliburem také svoje zkušenosti. Když tehdy našla v jeskyni na Glastonbury Toru malou hrobku s kostrou bojovníka, netušila, že se jedná o ostatky krále Artuše – to se prokázalo až později –, takže nevěděla ani to, že se jedná o slavný meč. A právě ten svírala v ruce, když byla v lese napadena. Pozvedla jej na svou obranu – zdálo se jí tenkrát, že jí meč sám o své vůli pohnul rukou – a zabila s ním zrůdného Wolfa.

Nakonec nechali Artušovy kosti odpočívat v pokoji tam, kde je našli, ale Adélie darovala Excalibur králi Jindřichovi, protože i on byl král, jenž přes všechny svoje nedostatky dokázal vnášet do své země osvícení a řád, který krom Sicilského království nepanoval nikde jinde na světě.

Vražda Tomáše Becketa vrhla na Plantagenetovu vládu temný stín, ale mnozí – a Adélie se k nim přikláněla – byli toho názoru, že radikální arcibiskup si o mučednickou smrt doslova koledoval tím, jak bránil každé rozumné reformě, kterou se Jindřich snažil zavést pro dobro svého lidu. Pokud měl někdo symbol artušovských legend zdědit, pak jedině Jindřich II., domnívala se tehdy Adélie.

A nyní se jej chce zbavit.

Chápala ale, že je král opravdu v nelehké situaci, a jen přikývla.

„Doufám, že mi skutečně rozumíš,“ řekl on. „Ten meč má zvláštní moc. Je jako svatý grál. Ten, kdo jej třímá, může prohlásit, že je Artušovým potomkem, obráncem křesťanství proti silám temnot, a kolem jeho korouhve se budou srocovat tisícihlavé davy.“ Odmlčel se a Adélie v jeho tváři zahlédla náznak rozpaků. Znali se už několik let, ale tenhle výraz na něm viděla poprvé. „A jsou… princové, kteří…,“ zhluboka se nadechl. „Jistí princové by se jej moc rádi zmocnili, a to by byla situace nadmíru… nevhodná.“

Princové? Potom jí to došlo: Proboha, on má na mysli svoje vlastní syny.

Jindřich Mladík už se jednou pokusil svrhnout otce z trůnu a proslýchalo se, že jeho mladší bratr Richard je ještě ambicióznější.

Král se znovu nadechl a briskně se vrátil k původní informaci. „Zkrátka, posílám ten meč jako dar, společně s Johanou, aby jej s přáním toho nejlepšího předala mému budoucímu zeti. Je to náš spojenec, Bůh mu žehnej, a bojuje proti stejným nepřátelům jako já. Excalibur se mu bude hodit…“

„Jakým nepřátelům?“ Adélie neslyšela, že by Sicilské království s někým válčilo.

Panovník na moment zaváhal a pak řekl: „Je to bitva vůle, ne zbraní. Uvidíš sama, až tam přijedete.“

„Dobře, můj pane,“ poprvé jej Adélie oslovila s úctou. „Ale proč by to měla být právě moje starost?“

„Protože ty ten meč povezeš. Tedy ne osobně. Nechal jsem jej uschovat do dutého kříže a předal jednomu ze svých lidí.“ Adélii se dostalo dalšího královského pošťouchnutí. „A jsem přesvědčen, že tě můj výběr potěší. Budeš překvapená.“

„Děkuji. Ale znovu se musím zeptat, jak to souvisí se mnou?“

„Nad tím se budeš muset zamyslet sama, moje milá Adélie, hlavu na to máš bystrou dost. Bude to riskantní cesta, se vším tím bohatstvím, které Williamovi posílám jako Johanino věno… U všech svatých hnátů, ta svatba mě dočista zruinovala.“ Jindřich bolestně zamrkal; utrácení peněz za cokoli přímo nesnášel. „Ale po politické stránce si naprosto nemůžu dovolit, aby Excalibur padl cestou do nesprávných rukou.“

„Když ho máš zamaskovaný…“

Král se obrátil a rozhlédl se po sluncem vysoušené pláni k pahorkům, na nichž se tyčily k nebi věže vězení jeho choti. „Svět se mění, paní Adélie,“ povzdechl si. „Těch, kterým důvěřuji, stále ubývá. Špehové a nepřátelé se shromažďují, aby mě zničili, někteří z nich patří dokonce přímo do mé rodiny.“ Pak se mu energie zase vrátila. „Doufám, že jen Mansur, St. Albans, kapitán Bolt, ty a samozřejmě ten, kdo kříž poveze, budete vědět, co ten kříž ukrývá. Pět lidí. Avšak spolehnout se na to nemůžeme.“

„Můj pane, já ale stejně pořád nevím…“

„Zato já to vím,“ přerušil ji. „Máš na tyhle věci nos, moje milá, vyčenicháš krysu v domě rychleji než kdokoli jiný. Kdyby se v Johanině doprovodu vyskytl někdo, kdo by měl nějaký nežádoucí zájem o ten kříž a jeho obsah, vyčenicháš mi ho a oznámíš to kapitánu Boltovi, aby ho mohl pověsit za koule na první strom a zjistit, pro koho ten člověk pracuje.“

Adélie při pohledu na něj naklonila hlavu, částečně zaujatě a částečně polekaně: tohle zdůvodnění jen ukazuje, jak je panovník po vzpouře své ženy a syna přehnaně podezřívavý, když jediná, na koho se dokáže spolehnout, jsem v téhle situaci já. Možná bych ale mohla z té jeho posedlosti něco málo vytěžit. „Zajisté se budu pozorně dívat kolem sebe, můj pane, a kdo by ostatně z takového úkolu podezříval mě, když pojedu se svojí holčičkou…“

„To pusť z hlavy,“ skočil jí král do řeči. „Tvou dceru si nechám tady jako pojistku…“

„Jako rukojmí!“ vykřikla už podrážděně.

„… jako pojistku, že se vrátíš. Ona zůstává tady. Ty odjíždíš. Je ti to jasné?“

Le Roi le veult. Celá se roztřásla tou bezmocí: nikdy v životě jsem neměla na nikoho takový vztek; není divu, že Eleonora a Jindřich Mladík rebelují. Ani to není můj král, já jsem sicilská poddaná.

Asi si to uvědomil, protože jí najednou začal lichotit. „Rowley jí domluvil ubytování u královny na celou dobu, co budeš pryč, takže si jen představ, jak se bude mít dobře – a navíc, Eleonora to s děvčaty umí.“ Ukázal na drobnou postavičku, která okouněla opodál. „To je ona? Představ nás.“

Allie před chvílí našla mělkou tůňku a nyní si pozorně prohlížela cosi na rákosových stvolech rostoucích kolem. Její milovaný pes Eustace blaženě čvachtal tlapami ve vodě.

„To je ale krásný motýlek, viď?“ řekl Jindřich. Eleonora to s dětmi opravdu uměla, a v tom byl mezi těmi dvěma veliký rozdíl.

Allie ani nezvedla hlavu. „To není žádný motýl, ale vážka. Obyčejná modrá vážka. A zrovna žere kobylku luční.“

A jéje. Adélie vzala svou promáčenou dceru do náručí a v duchu ji bránila: No a co, kolik sedmiletých děvčat umí pojmenovat jednotlivé druhy hmyzu?

A hned jí myslí proběhla Emmina odpověď: A kolikpak by jich o to vůbec stálo?

~~~

Říká se, že obři, kteří postavili Stonehenge, vytvořili i veliký kruhový ochranný val a návrší, na kterém stojí hrad Sarum. A jestli tomu tak bylo, pak je docela možné, že to byli také oni, kdo rozlil řeku Avon v nesčetných zákrutech všude kolem, takže vodní scenerie tu tvoří široširé panorama a případný nepřítel nemá šanci nepozorovaně se přiblížit.

Když stoupali úvozem mezi strmými stupňovitými svahy vzhůru, svět trávy se postupně měnil ve svět kamene a ani vzduch kolem nebyl tentýž. Dole šaty na lidech zplihle visely, zato na mostě, při čekání, až se otevře padací mříž v bráně, vlály a plácaly v čerstvém povětří jako praporce na žerdích. Na Sarumu vždycky vyfukovalo.

Výhled tu nicméně měli jen strážní zbrojnoši na hradních baštách a chrliče na střechách, jinak hradby obkružovaly celé maličké město kolem, jako by jej pevně objímaly v náruči.

Mniši v katedrále se určitě cítili uvězněni stejně jako královna Eleonora. Když se mříž konečně začala zvedat, pár se jich hned pokusilo využít příležitosti. Stráže je ovšem okamžitě a ne zcela ohleduplně zadržely.

Králi se poklonil přepychově oděný hodnostář s kamenným výrazem v tváři. „Buď vítán, můj pane.“

„Je všechno v pořádku, Amesbury?“

„Naprosto, můj pane.“ Oslovený se s jedovatým úšklebkem ohlédl po mniších. „Až na tyhle otrapy. Pořád by jen utíkali.“

„A proč vlastně nemůžou ven?“

Amesburyho ta otázka zaskočila. „No, protože…, protože jsou proti nám, můj pane, proti tobě. Celá katedrála stojí za královnou, možná, že právě oni posílají tajné zprávy jejím spojencům, plánují útěk, cokoli, co já vím.“

Jindřich pokročil k tomu nejbojovnějšímu z nich. „Kam chcete jít?“

„K řece.“ Mnich zašermoval prutem. „Je pátek, potřebujeme čerstvé ryby, i pro královnu. A ten darebák tady nám dovolí jen sušené slanečky.“

„Tak běžte.“

Mnich jen nevěřícně zamrkal a vzápětí celá skupinka vyrazila k mostu jako blesk. Amesbury samou nevolí usykával.

Zosnovat královnin útěk, to by byl věru nějaký čin, pomyslela si Adélie, když spolu s ostatními projížděla přes příkop, pod padací branou a kolem zbrojnošů až do prostoru mezi vnější a vnitřní hradbou a do centra maličkého městečka. To se vyznačovalo typicky rušným tržištěm a Adélii se zdálo, že se tu špatně dýchá; jen vítr nad hlavou si tu poletoval volně; povedlo se mu přehoupnout přes palisádu sem a rozvlnit plátěné stříšky stánků. I Plantagenetův praporec na střeše sebou plácal o stožár, jako by se mu tady nelíbilo.

Eleonora jim vyšla vstříc na schodiště před věží. „Můj pane.“

„Má paní.“

Královští manželé se políbili se zřejmou vroucností.

„Maudite,“ luskla pak Eleonora na Amesburyho. „Občerstvení pro mé hosty.“

„Já jsem Amesbury, madam,“ namítl kastelán, „dovoluji si zopakovat, paní, že se jmenuji Robert z Amesbury.“

„Vážně?“ královna se zatvářila zaujatě. „To tedy nechápu, proč mi při pomyšlení na tebe vždycky vytane na mysli ‚Maudit‘.“

Adélie ucítila na rameni Mansurovu dlaň. „Maudit?“

„To znamená zpropadený,“ šeptla dozadu k němu na vysvětlenou.

„Aha.“

S biskupem ze St. Albans se královna znala už dlouhá léta, ale pozdravila jej dost odměřeně – byl to odjakživa králův důvěrník.

K Mansurovi promluvila o poznání vlídněji: „Pane Mansure, přikázala jsem lékaři mé dcery, aby tvoje názory akceptoval. Vzhlížím k arabské medicíně s velkou úctou už od dob, kdy jsem se po boku svého bývalého chotě zúčastnila křížové výpravy.“

Tím bývalým chotěm byl francouzský král – Eleonora, vévodkyně akvitánská, by se nemohla provdat jen tak za někoho. Jejich manželství bylo po několika letech rozloučeno údajně proto, že Ludvíkovi porodila pouze dvě dcery, nikoli dědice, ale Adélie osobně měla spíš za to, že Eleonora byla pro zbožného a nerozhodného francouzského monarchu zkrátka příliš ostré sousto.

Panovnice počkala, až Adélie přetlumočí její slova Mansurovi, který se poté hluboce uklonil, a pak se přátelsky obrátila k Adélii. „Velmi dobře se na tebe pamatuji z našeho pobytu v Oxfordshiru, paní Amélie. Jak jsme spolu přemohly démona, není-liž pravda? Vědomí, že budeš dohlížet na mé dítě na dlouhé cestě, je mi velkou útěchou. A tohle bude zase moje malá svěřenkyně, zatímco budeš pryč, že ano?“

Allie, která dostala už předem nespočetně rad a příkazů, co před královnou smí a co ne, se chovala způsobně a dokonce se jí povedlo i pukrle, jen její matka si v duchu přála, aby byla míň promáčená a zablácená. Eleonora si zjevně dávala pozor, aby se dívenky ani nedotkla, jen se usmívala a pak se otočila ke králi. „Jindřichu, budeš nám teď muset dopřát víc peněz na ošacení.“

Královna vypadala lépe, než když ji Adélie viděla naposledy, převlečenou za chlapce při pokusu uniknout manželovým žoldnéřům; tehdy u ní mužské oblečení poněkud zdůrazňovalo těch jednapadesát let věku, zvlášť v porovnání s pouhou Jindřichovou čtyřicítkou. Přestože už porodila celkem devět dětí, byla elegantní, štíhlá a hlavu držela hrdě vztyčenou. Nebylo ani náznaku stížností, že ona, choť již druhého krále, sama vévodkyně celé Akvitánie, která měla dost elánu a kuráže i na to, že před léty vyrazila se skupinou jí podobných amazonek do Svaté země, má před sebou jen doživotní uvěznění; mohla je zrovna tak dobře uvítat i v některém ze svých paláců. Adélie o ní věděla, že je to impulzivní, nevyzpytatelná žena, která nemá nic z manželových intelektuálních předností, zato však oplývá hrdostí a stoicismem.

Chlazené bílé víno a drobné sušenky, které přinesli k občerstvení ve druhém patře hradní věže, bylo vynikající. V koutě seděl hudebník, brnkal na harfu a tiše prozpěvoval jakousi milostnou píseň. Byla to krásná komnata, které Eleonora dodala na živosti několika perskými koberci, polštáři a vlámskými gobelíny, ale se šerem se tu muselo potýkat několik zapálených svic, protože venkovní hradby nepustily do maličkých oken mnoho denního světla.

Pěkná klícka pro exotického ptáčka, říkala si v duchu Adélie. Ale pořád jenom klícka.

Srdce jí krvácelo při pomyšlení na svou dcerku, která tu nyní bude muset také žít, a samozřejmě i na její chůvu Gyltu, jež byla po celý svůj život zvyklá na široširé nebe v cambridgeshireských mokřinách. Kdyby Gylta sama nesouhlasila s tím, že tu zůstane s Allií, Adélie by se s nimi oběma nejspíš pokusila o útěk. Naštěstí, když o tom spolu mluvily, Gylta jen prohlásila: „Víš, vona malá je ještě moc malá na to, aby se s tebou trmácela takovou dálku, a já sem už na to zase moc stará. Asi to tu s náma bude paní královna holt muset nějak vydržet.“

Adélie ji s úlevou políbila na tvář. „Co bychom si bez tebe počaly…“

A nakonec se ještě ukázalo, že Eleonora má stejně tak málo služebnictva, že přítomnost šikovné a praktické Gylty uvítala jako zvláštní bonus.

Mezi dívkami, které si měly zakrátko vyměnit svoje blízké, byl patrný ostrý kontrast; princezna Johana byla přesná zmenšená kopie Eleonory jak vzhledem, tak i šatem; postrádala ovšem tu prudkou, nespoutanou energičnost obou svých rodičů. Tvářičku měla strnule bezvýraznou a držela se stále v blízkosti mohutné poklidné ženy v jednoduchých šatech, zřejmě chůvy.

A velký rozdíl se projevil i při jejich loučení. Královna s princeznou se políbily bez jakýchkoli zvláštních emocí. Eleonora dceři požehnala. „Nechť je tvé manželství šťastné, drahé dítě, a kéž tě Bůh i jeho svatý mučedník Tomáš Becket vždy ochraňují.“

To byla narážka na krále a Eleonora ji vyslovila s přátelským úsměvem vyslaným svému choti. „Svatý Tomáš je naší dceři zvláště blízký. Modlí se k němu každičký večer, viď, mé dítě?“

„Ano, madam.“

Adélie se musela s Allií rozloučit také jen krátce – král chtěl už nazítří dorazit do Southamptonu. Byla však zcela ochromená zděšeným výrazem ve tváři své holčičky; snažila se ji na nastávající okolnosti sice připravit už cestou sem, ale bylo jasné, že teprve nyní si dívenka skutečně uvědomila, jak se věci mají. Její matka si klekla na podlahu, aby si viděly z očí do očí, a řekla: „Allie, mám tě strašně ráda, víc než cokoli jiného na světě. Neodjela bych od tebe, kdybych opravdu nemusela. Královna tě jistě naučí spoustu nových a zajímavých věcí, ale pamatuj, že pro mě jsi už teď moje šikovná, báječná holčička.“

Byl to překvapivě Amesbury, kdo je obě uchránil od citového zhroucení. Adélie ho předtím zahlédla, jak mluví s biskupem Rowleym. Nyní se kastelán shýbl k Allii, které se už už třásly rtíky, a zeptal se jí: „Jestlipak víš, broučku, co tady na hradě máme zajímavého?“

Allie jen zavrtěla hlavovi.

„Poštolku. A ta se určitě nemůže dočkat, až si ji nějaká malá lady ochočí a naučí ji sedat na ruku.“

Allie zatajila dech. „To bych uměla, doma pomáhám našemu sokolníkovi; už jsme spolu párkrát léčili zlomené křídlo.“

„Opravdu? Tak to jsi zaručeně ta pravá.“ Kastelán se podíval na Adélii. „Já mám chlapce, je mu šest a s dravci to už docela umí. Vezmeme Allii s sebou, až příště půjdeme cvičit ptáky dolů na pláň.“

Adélie ani nevěděla, jak by mu vyjádřila vděčnost za ten správný obrat pozornosti, a tak mu jen vroucně stiskla ruku oběma dlaněmi.

I tak se ovšem cítila hrozně, když se při odjezdu otočila a viděla tu malou mávající postavičku po Gyltině boku nahoře na hradbách. Mansur se neohlížel, ale hlavu měl mírně skloněnou a jeho mlčení naznačovalo, že i on prožívá těžké chvíle. Rowley se párkrát pokusil vtáhnout Adélii do hovoru, ale neměl sebemenší šanci.

~~~

Scarry už je v Southamptonu, je rychlý jako blesk, když se mu zachce. Na sobě má mnišský šat a sedí právě v taverně v jedné z bočních uliček poblíž kostela svatého Michaela, a protože tady služebníci Boží zahánějí žízeň docela často, nikdo si ho nevšímá.

Na každý pád působí nenápadně už jen proto, že nasadil svůj prázdný výraz, ten, který nosí ve tváři, když se dopouští nějaké zrady. (Scarry už dávno pochopil, jak užitečné může být nezachovávat věrnost králům ani jejich říším, nikomu, jedině Wolfovi.)

Po chvíli k němu do tmavého kouta přisedá další člověk v podobném oděvu a zdraví: „Dobrý večer, pane. Přijel jsi zdaleka? Smím si k tobě přisednout?“ Jeho latina zní měkčeji, po hřejivější zemi, než je Anglie. Muž objednává pivo, korbel pro sebe, korbel pro Scarryho, usedá a poklepává prsty na desku stolu ve složitém rytmu.

A Scarry mu, také klepáním, odpovídá.

„Dozvěděli jsme se, že Excalibur je na cestě,“ říká ten člověk takovým tónem, jako kdyby mluvil jen o počasí. „Král jej posílá společně s dcerou do Sicilského království.“

Scarry pokyvuje hlavou, jako by přitakával, že je dnes opravdu krásně.

„A chceme jej… zadržet.“

Následuje chvíle ticha, do níž jen krčmář třískne oběma korbely na stůl, až pivo vyšplíchne, popřeje jim na zdraví a čeká na zaplacení.

„A to je pro tebe, příteli, Bůh ti žehnej,“ říká pozdější příchozí a podává Scarrymu měděnou minci, ani příliš hodnotnou, ale ani bezcennou.

„Truhlice s dary budou bedlivě střežit,“ podotkne Scarry, když se krčmář konečně vytratil.

„V truhle nebude, tím jsme si téměř jistí. Taková truhla je při přepadení první, na co lapkům padne pohled. Kdepak, ten se veze zvlášť. Zjisti si, kdo ho má u sebe, a dostaneš stovku zlaťáků, pětadvacet teď hned a zbytek po doručení.“

Z mužova rukávu vyjel s tlumeným žuchnutím těžký váček a okamžitě byl přikryt mohutnou dlaní. Scarry tu dlaň poplácá rukou jako na souhlas a výměna je hotová.

„Takže mi rozumíš? Ten meč zkrátka zmizí. A neobjeví se nikde až do chvíle, než bude jeho nový vlastník připraven jej tasit. Ještě se ozvu.“

Scarry přátelsky přikyvuje. Jeho společník je jedním z agentů vévody Richarda, a proto Scarry ví, kdo z mnoha lidí bažících po Excaliburu má být tím vlastníkem. I když ne že by mu na tom nějak záleželo. Co pro něj znamenají pozemští králové a vévodové? Jsou to jen dodavatelé financí. On má svého vlastního vládce.

Neudivuje ho ani to, jak má jedinečné předpoklady provést zadaný úkol, zvykl si už na to, že jeho Bůh mu ve své štědrosti činí věci snadnými.

Vždyť přede dvěma roky, když napůl ochromený smrtí milovaného Wolfa stopoval tu samici, tu Aguilarovou, viděl ji přece sestupovat z kopce zvaného Glastonbury Tor, údajně místa, kde žil bájný Artuš. Kráčela tehdy po boku muže, který, jak dnes už Scarry ví, je král Anglie.

Skrýval se tenkrát ve vysoké, sluncem prohřáté trávě jako zmije a viděl je oba docela zblízka.

Ten druhý mezitím dopil, vstává a nahlas se nechává slyšet, jak je rád, že Scarryho poznal, a odchází.

Scarry se za ním nedívá. Vzpomíná a usmívá se…

Povídali si tenkrát jako staří dobří přátelé, Adélie Aguilarová a Jindřich Plantagenet. A byl to právě král, který předtím do kopce stoupal s prázdnýma rukama, a pak se vracel dolů ozbrojen mečem…

Kapitola třetí

JINDŘICH II. PENĚZI ŠETŘIL; přes kanál La Manche se budou s princeznou plavit jen její nejbližší a nejpotřebnější doprovod, zatímco koně, kuchtíci, pradleny, rytíři i žoldnéři a ostatní členové královského průvodu na ni už čekají v Normandii, vévodství, jež Jindřich zdědil po Vilému Dobyvateli. Vycházelo to takhle levněji než vypravit všechny už z Anglie, i když pár truhel s částí věna vybraného v Anglii se převézt musí.

Přikázal nicméně, aby se na hradě Southamptonu uspořádala hostina na rozloučenou s královskou dcerou, a to už o polednách, tak, aby celá družina mohla využít k odplutí přílivu vrcholícího pozdě v noci. A ani ta hostina nebyla zas tak bohatá, jak by mohla – i když ne tolik kvůli Jindřichově spořivosti, ale hlavně proto, že hradní služebnictvo a kuchaři dobře věděli, stejně jako kdekdo, že král považuje čas strávený pořádáním nesčíslných chodů jídel za promarněný.

Přesto se v hodovní síni podávaly lahůdky sice jednoduché, ale po všech stránkách výborné; stejně tomu bylo i s vínem. Z ochozu sálu se nesly zvuky různých strunných nástrojů doprovázejících čistý tenor při zpěvu.

Uprostřed písně Jindřich Plantagenet povstal a pozvedl svou číši směrem k Johaně.

„Milé dámy a pánové, svěřuji vám nyní tuto počestnou a úžasnou princeznu Anglie, Normandie, Anjou, Touraine, Akvitánie, Gaskoňska a Nantes, jež uctí naši říši i Sicilské království jejich propojením skrze své tělo. Bůh ji při tom doprovázej.“

Všichni vstali a ozval se hromadný výkřik: „Na Johanu!“

Počestná a úžasná princezna se na znamení díků usmívala.

Hosté si honem zase chtěli sednout; nemohli se dočkat, až se pustí do kořeněného hovězího s ústřicemi a knedlíčků z vaječného těsta, které jídlonoši právě servírovali na velikých tácech.

Jenže král ještě neskončil; zůstal stát, a tak se ani nikdo jiný nemohl posadit. „Jak jistě víte, výpravu do Sicílie povede náš milovaný biskup z Winchesteru…“ Uklonil se lehce malému, zavalitému člověku v bohatě zdobeném šatu, který se zadýchal samým rozrušením, ale přesto se na chviličku dokázal zklidnit a uklonil se v odpověď králi, „… a společně s ním náš stejně drahý biskup ze St. Albans.“ I Rowley se uklonil.

„Většina z vás v této společnosti se navzájem již dobře zná a přátelí,“ pokračoval král, „avšak máme tu i hosty, s nimiž jste se možná ještě nesetkali. Představuji vám zde lorda Mansura, jenž je skvělým mistrem arabské medicíny a bude asistovat našemu milému doktoru Arnulfovi při všem, co se bude jakkoli týkat zdraví mé dcery.“

Jindřich uměl očima doslova propalovat, když chtěl. A nyní se jeho pohled přesunul z Mansurovy nehnuté tváře a zabořil se plnou silou do očí doktora Arnulfa, který se s danou situací jaksi nemohl smířit.

Byl to ale otec Guy, jeden ze dvou kaplanů winchesterského biskupa, kdo pokročil za svého místa, aby si ho všimli, a promluvil. Hlas se mu při tom dotčeně a bojovně třásl. „Můj pane, nemýlím-li se, ten muž je Saracén, prostě Saracén. Ty bys, pane, svěřil zdraví své dcery do rukou příslušníka rasy, která dodnes pošlapává svatá místa?“

Ozvalo se hromadné nadechnutí zděšených hostů, ale Jindřich se otočil zpět směrem k Mansurovi. „Paní Adélie, buď tak laskavá a optej se pana doktora, zda někdy pošlapával svatá místa.“

Adélie otázku přeložila.

„Pověz tomu synu chromé velbloudice, ať radši jde a spáchá smilstvo s nějakou opicí,“ odpověděl Mansur arabsky, hlasitě a naprosto vyrovnaně.

Adélie pohlédla ke králi a uviděla, jak si po jeho boku zrovna zakrývá ústa kapesníčkem biskup ze St. Albans, který také arabštinu slušně ovládal. „Pan doktor v Jeruzalémě nikdy nebyl, můj pane; je Sicilan.“

Nebyla to tak docela pravda, ale Jindřich pravdu znát ani nechtěl. Na každý pád Mansur od svých jedenácti let vyrůstal v domě Adéliiných nevlastních rodičů v Salernu a byl přinejmenším natolik Sicilanem, jako byla i Adélie.

„Tak vidíš, otče Guyi,“ poznamenal král stručně. A obrátil se k doktoru Arnulfovi a s upřeným pohledem čekal.

Po chvíli vnitřního boje se doktor Arnulf zmohl na úsměv a úklonu. „Jistě, pane. Bude mi potěšením, pane. Budu s lordem Mansurem konzultovat všechny záležitosti medicíny.“

„Jsem si naprosto jist, že budeš,“ přitakal Jindřich důrazně. „Bohužel, jak vidíte, lord Mansur nemluví jiným jazykem nežli svým rodným, avšak v tom ohledu jsem měl to štěstí získat do svých služeb zde přítomnou paní Adélii, dávnou přítelkyni královninu i mou, která arabštinu ovládá a bude tlumočit vše potřebné. Narodila se v Sicilském království stejně jako lord Mansur, a tudíž vám oba dva budou schopni poskytnout radu i pomoc, o něž je neváhejte požádat, až do země dorazíte.“

Nyní se dostaly na řadu Johaniny dvorní dámy. „Jelikož se nám podařilo zastihnout paní Adélii vskutku na poslední chvíli, nemá s sebou žádnou společnici či služebnictvo, ale já vím, že se mohu spolehnout na vás, lady Beatrix, lady Petronillo a paní Blanche, že se s ní podělíte o svoje služebnictvo a poskytnete jí veškerou podporu, vstřícnost a každodenní pohodlí, jakého se dostává i vám.“

Dodal tak Adélii dojem co nejvyššího společenského postavení, ale podle poněkud ztuhlých úsměvů a pukrlat, které dotyčné tři dámy jako na povel směrem k ní vykouzlily, bylo jasné, že ji nepřivinou radostně a vroucně na svou hruď, zrovna tak, jako ani doktor Arnulf nejásal, že se může stát pouhým pomocníkem „toho“ Mansura.

„A dále,“ pravil král, „vám představuji muže, který vás dopraví na lodi přes Středozemní moře, až k němu dorazíte – svého admirála lorda O’Donnella ze Skerries…“

To byl další cizinec, který k sobě od začátku přitahoval zvědavé pohledy ostatních. S černými kudrnatými vlasy spletenými do copánku a dalšími kudrnami vykukujícími z polorozepnuté kožené kazajky nevypadal zrovna jako admirál; spíš budil dojem piráta. Měl zvláštně podlouhlé, jakoby šikmé oči, takže se zdálo, že snad vidí současně dopředu i do stran; na chvíli spočinul tím nevšedním pohledem se zájmem na Mansurovi, a pak ještě o něco déle na Adélii, které to nebylo zrovna příjemné.

Celá společnost pozdravila admirála O’Donnella mírnou úklonou a všichni už se konečně chtěli posadit. Jenže…

„Božím řízením nám bylo milostivě dopřáno, že lord O’Donnell právě nyní přibyl do naší země,“ nehodlal král hned tak skončit. „Neviděli jsme jej po dva roky, kdy byl na cestách, ale dříve jsme se spolu plavili a zažili bouře, které by méně zkušeného námořníka a jeho loďstvo pohltily v několika okamžicích. Admirálova flotila na vás bude čekat v Saint-Gilles a dopraví vás podél italských břehů až do Palerma. Vězte, že na palubách jeho lodí budete ve všech námořních záležitostech poslušní právě a jedině admirála O’Donnella.“

No dobrá, dobrá. Vypadá ten chlap sice jako nějaký lump, ale budiž, jestli je tedy tak spolehlivý mořeplavec… A nemohli bychom si už konečně sednout ke stolu a pustit se do jídla?

Nikolivěk, nemohli.

„Velkým vděkem jsme zavázáni také našemu drahému biskupu Johnovi z Norwiche, nejen za jeho čas a úsilí, jež věnoval přípravám princezniny svatby v Sicílii, ale rovněž za to, že osobně projel trasu, která vás čeká, a vybral nejlepší hostince a kláštery, které vás ubytují. Jen tento úkol mu zabral celé dva roky.“

Inu, takové ubytování, to je vskutku podstatná záležitost. Všichni vděčně připili norwichskému biskupovi na zdraví. A teď už snad…

„A proto,“ nadechl se nemilosrdně Jindřich – tohle ho náramně bavilo, „je tu s námi synovec biskupa Johna, pan Locusta. Pan biskup se nyní vrátí do své diecéze, a pan Locusta se laskavě nabídl, že bude vaším poslem, předjezdcem, který bude ohlašovat hostitelům váš příjezd. Vřele vám jej k tomuto nelehkému úkolu doporučuji.“

Locusta? To znamená latinsky humr.

Tmavovlasý mladý muž polohlasně zaúpěl. „William,“ zaslechla Adélie. „Já se jmenuji William.“

„A z naší dobrotivosti a milosti,“ neubývalo králi na výřečnosti, „jsme několika poutníkům do Svaté země udělili svolení, že se dnes v noci mohou společně s vámi přeplavit přes kanál La Manche a dále cestovat po souši v bezpečí doprovodu mé dcery.“

Adélii zaškubalo v koutcích úst. Jindřich poutníky nenávidí; po dobu své pouti jsou zproštěni veškerých daní a dělají mu tak díry v příjmech do královské pokladny. Hosté nicméně pokyvovali hlavami v obdivu královy zbožnosti. I když očima viseli na chladnoucích pokrmech…

„A samozřejmě pak budou s vámi pokračovat v plavbě po Středozemním moři,“ dodal král. „Jsem si jist, že se jim od vás dostane veškeré křesťanské vstřícnosti.“

Pak ještě hodnou chvíli mlčel, s hlavou nakloněnou ke straně, jako by uvažoval, co ještě by měl říci, povzdechl si, protože už opravdu nic a nikoho dalšího na srdci neměl a konečně pokynul svým hostům, aby se usadili.

Bylo už pozdě; hovězí bylo studené a knedlíky se srazily.

Král dokonce i po jídle očekával, že se budou hosté přátelsky seznamovat, bavit se a družit, takže se o to pod jeho neúprosným pohledem všichni snažili, seč mohli. Před Mansurem a Adélií se objevovala jedna tvář za druhou. Dva Jindřichovi rytíři, sir Nicholas Baicer a lord Ivo z Aldergate byli obzvlášť zdvořilí a družní, oba mírně obtloustlí, spíš diplomaté než bojovníci; vůbec je neudivovalo, že král pro svou dceru vybral jako lékaře Saracéna. Koneckonců, všichni Plantagenetovi blízcí poddaní a služební si postupně zvykali neukroutit si hlavu nad jeho rozhodnutími. Ostatní hosté – dvorní dámy, duchovní a nakonec i ten pirátský admirál – ze sebe jen soukali zdvořilostní fráze a vyluzovali úsměvy, které seděly jen na ústech a očí se netýkaly. Otec Guy se ani neobtěžoval usmát, i když jeho kolega otec Adalburt se naopak culil nepřetržitě – jenže u něj to nebyla zdvořilost, ale jednoduše prostinká mysl. Svěřil se jim, že v životě ještě z Anglie nevytáhl paty.

„To bude dobrodružství, viďte? Ale jak můžete být oba z jedné říše, když máte každý jinou barvu kůže?“

Adélie se mu pokusila vysvětlit, že v Sicílii potká mnoho kultur a národností. „Shledáš, otče, že je tam všechno velmi odlišné od toho, co znáš tady doma.“

„Opravdu? No, hlavně, že i tam všichni ctí zákony Pána našeho, jak alespoň doufám.“

Adélie tedy trpělivě objasňovala dál, že v její vlasti je tolik různých druhů náboženství, kolik je tam národů.

S tím už se však kněz smířit nemohl. „Ultima Thule,“ vyjekl zděšeně. „A tam máme provdat naši milovanou pannu princeznu? Salvám fac reginam, o Domine.“

Dívali se za ním, jak rozčileně cupitá pryč, a mezitím k nim došel skoro rozesmátý biskup ze St. Albans. „Vidím, že se tváříte přesně jako všichni, kdo kdy promluvili a otcem Adalburtem.“

„Kde našel král takového tatrmana?“ zeptal se Mansur arabsky.

„Kdesi v Lake District, myslím že ve Scar Fell. Ale to je vlastně jedno.“

„A proč?“

„Protože winchesterský biskup je jeho kmotrem a zaměstnává ho z čiré shovívavosti. Nejlepší je považovat ho za chudého duchem a bavit se tím. Aspoň já to tak dělám.“

„Mě tu nebaví vůbec nic a nikdo,“ neodpustila si Adélie uštěpačnou poznámku.

„Ani já, pořád ještě?“

„Ne.“

„Ale to přijde. Já jsem totiž příliš okouzlující, než aby ses na mě dokázala zlobit moc dlouho.“ Lišácky na ni mrkl a odkráčel prohodit pár slov s lordem Ivem.

To je právě ta potíž, že opravdu jsi, pomyslela si Adélie. Rowley měl dnes na sobě prostý oděv a slušelo mu to mnohem víc než v přepychovém biskupském šatu; vysoké boty, bohatě zřasený plášť; veselé bažantí pero zdobilo čapku. Byl mohutný a silný a Adélie si vlastně nebyla jistá, jestli převyšuje jiné muže skutečně nebo jen v jejích očích. A i když už v Plantagenetových službách spolu prožili párkrát hotové peklo, vždycky ji dokázal pobavit i rozesmát.

Ale tentokrát ne. Ostatně, od téhle chvíle budeme mít stejně hodně omezené možnosti být spolu; on přece nemůže trávit čas se ženou, která mu oficiálně není nijak blízká. A mně to tak bude jen vyhovovat.

Nejpřátelštějšího pozdravu se Mansurovi a Adélii dostalo od biskupa Johna z Norwiche a jeho synovce. Ti dva už v Sicílii byli, a tak přirozeně dychtili po tom, vyměnit si názory a zkušenosti se dvěma rodilými Sicilany.

Nakreslili několik map nadcházející cesty s princeznou a nyní je rozdávali. Byly to dlouhé úzké svitky pergamenu, na nichž vyznačili všechny hrady, hostince a kláštery k ubytování; na cestě mezi nimi byly znázorněny i mosty, hranice a místa, kde se vybírá mýtné. A biskup se synovcem chtěli, aby se na ně Adélie i Mansur podívali, jestli je udělali správně.

Oba přátelé se nad mapou zahloubali s dobrým pocitem, že někomu na jejich názoru záleží. „Takže přes Alpy nepojedeme?“ ujišťovala se po chvilce Adélie.

Cesta přes Alpy byla nejpřímější. Adélie po ní kdysi přijela do Anglie: lodí ze Salerna podél italského pobřeží do Janova, přes sedlo Mont Cenis do Francie a dál k průlivu La Manche.

A nyní viděla, že pojedou po souši daleko víc na západ, téměř při Atlantském oceánu. A přes Akvitánii na jih do středomořského přístavu Saint-Gilles, a tam se nalodí a po moři se dopraví do Sicílie. Bude to delší cesta a její plavební část bude taky delší. Adélie se ještě dobře pamatovala na hroznou mořskou bouři, která jim cestou do Janova málem převrhla loď; mořeplavbu si rozhodně nezamilovala.

„Usoudili jsme, že trasa přes severní Italy by pro princeznu mohla být až příliš dobrodružná, že, pane biskupe?“

Strýc se na něj usmál. „Jistěže. Lombardští se pořád musejí bránit vpádům Fridricha Barbarossy; nemůžeme přivézt Johanu do války. Ze Saint-Gilles se poplavíte na lodi až do Sicílie.“

„Chápu. V tom případě, jak praví můj pán Mansur, jste se rozhodli velmi dobře.“

„Děkuji.“ Biskup se podíval na synovce. „Doufejme, že se vše vydaří přesně podle tady Locustova plánu, viď, chlapče?“

Mladík povzdechl. „Homo proponit, sed Deus disponit. Můžeme jedině doufat.“

Adélie se na mladého muže usmála. „Locusta?“

„Pokřtili mě jako Williama, paní.“

Zakýval nesouhlasně, ale v žertu, prstem na biskupa. „Jenže prý jsem se z lůna matčina vynořil tak kostnatý a celý porostlý černými chloupky, že tady strýc hned usoudil, že vyhlížím jako humr, než se uvaří. Takže jsem Locusta byl, jsem a bohužel asi i zůstanu.“

Biskup z Winchesteru mluvil u dveří rozhorleně s admirálem O’Donnellem. „Ale to přece není ten správný typ lodi…“

Jindřich zaslechl tón jeho hlasu a už k nim přicházel. Adélie, která už byla na odchodu, se rázem zastavila a poslouchala. Biskup se na krále hned obrátil. „Tenhle člověk, můj pane… Byl jsem se podívat v přístavu… Ten člověk nás hodlá převézt přes Kanál na nesprávných lodích.“

„Jaké to máš nesprávné lodi, O’Donnelle?“

Námořník pokrčil rameny. Byl poměrně vysoký. „Pane, špatné nejsou ty lodi, ale vítr. Jestli nezesílí, budou mít moji veslaři cestou přes Kanál co dělat.“ Pohlédl svrchu na biskupa. „Ten mrňous tady si stěžuje, že nemáme žádné obranné nástavby…“

„Nu ano, samozřejmě, měly by být aspoň dvě – vždyť ta loď má jen plochou palubu – jedna vpředu a jedna vzadu, na obranu proti pirátům…“

„Troufám si tvrdit, že správně se říká ‚na přídi a na zádi‘,“ podotkl Jindřich. „A proti jakým pirátům? Ty snad víš o nějakých pirátech na La Manche, O’Donnelle?“

„Kdepak, pane, copak jsme to tam spolu důkladně nevyčistili od všelijakých lotrů? Ale jestli chce ten skrček nástavby, prosím, jak je libo, protože ony pak skvěle napomůžou lodi, aby se převrátila, když přijde bouře – a proto je na mých lodích mít nebude, zatraceně.“

Jindřich vzal biskupa za loket. „Víš, pane biskupe, admirál O’Donnell je sice možná drzý, namyšlený hrubián a huba nevymáchaná, navíc je to zpropadený Irčan, ale na moři je to hotový Neptun a nikdo nezná moře kolem Anglie lépe než on; Středozemní ostatně taky.“ Podíval se na O’Donnella. „No pověz, kde jsi strávil poslední dva roky?“

O’Donnellovi zasvítily v úsměvu krásně bílé zuby. „A mari usque ad mare. A samozřejmě hlavně ve společnosti křesťanů. To mi náramně obohacuje duši, když pořád jen vozím křižáky do Svaté země.“

„Spíš ti to obohacuje kapsu, to jsi asi chtěl říct. Krucinál fix, já jsem měl být taky námořníkem. No jo, tak se půjdem podívat, jestli ten vítr nějak nepřemluvíme.“

O’Donnell si všiml, že se na něj Adélie dívá, a vysekl jí dokonalou poklonu.

Takže tenhle člověk nás bude doprovázet celou cestu až do Sicílie? Moc se jí to nezamlouvalo, cítila se před ním jaksi nesvá, aniž by tušila proč; bylo na něm něco divného…

Cestou ze dveří ji ještě zastavily princezniny dvorní dámy. Byly všechny mladé, krásné a nádherně oblečené – Adélie byla najednou docela ráda, že má na sobě Emminy přepychové šaty a pláštěnku – dvě z nich vypadaly skoro jako sestry, obě tmavovlasé; třetí měla světlejší vlasy než Adélie. Chovaly se najednou převelice přátelsky a mluvily jedna jako druhá, jako trojčata. „Drahá,“ zatrylkovala lady Petronilla s akvitánským přízvukem, „tak ty s sebou nemáš ani jednu služebnou? To je ale neštěstí. Jak se to mohlo stát?“

„Dovol nám, abychom ti v té svízelné situaci pomohly,“ přidala se lady Beatrix, podle akcentu další Akvitánka, „my to hravě zařídíme, viď, Blanche?“

„Napadlo nás to hned, jak se král o tvé nesnázi zmínil.“ Lady Petronilla luskla prsty na štíhlou dívku, která postávala přede dveřmi. „To je ale štěstí, že máme jednu komornou navíc. Sloužila u mé švagrové, lady Kenilworthové, ale ta ji už nepotřebuje.“

„Takže ti ji darujeme,“ řekla lady Beatrix a jen stěží potlačila zachichotání.

Dáreček vykročil poslušně směrem k nim, přišlápl si příliš dlouhou sukni a upadl.

„Je to prostě Angličanka,“ podotkla paní Blanche teatrálně hlasitým šepotem, „ale k tobě se určitě bude hodit, tím jsme si jisté.“

„Děkuji vám,“ hlesla Adélie ohromeně.

To už dvorní dámy nevydržely. Otočily se a odcházely; ramena se jim při tom otřásala smíchem.

Adélie pomohla své nové služebné vstát. „Jakpak se jmenuješ?“

„Boggarta, má paní, já sem Boggarta.“

„Boggarta? To ale přece nemůže být tvoje pravé jméno.“

Boggart znamená v Anglii nešikovné a zlovolné domácí stvoření, jakousi ošklivou vílu nebo šotka, jehož přičiněním kysne mléko, ztrácejí se věci a slepice přestávají snášet. Tahle dívenka – mohlo jí být s bídou tak patnáct – ovšem vypadala docela nevinně; kulatý obličejík jí zdobily houfy pih a nad nimi zářily veliké pomněnkové oči.

„Já myslím, že jo, paní,“ řekla Boggarta vesele. „Nikdy mně jinak neříkali.“

„Ale jak jsi pokřtěná?“

„To ani nevim, jestli sem, paní.“

Bože dobrotivý. Adélie si svůj nový přírůstek prohlížela; dívka vypadala vcelku čistě, ale ty drobné ruce vůbec nenaznačovaly, že by byla komorná nějaké dámy; měla je mozolnaté od tvrdé práce a do vrásek kůže na kotnících prstů se jí zažrala špína, která už se nedala vydrhnout, Adélie však věděla, že v této společnosti se bez služebné neobejde, i kdyby jí to mělo jen naoko dodat patřičné společenské postavení.

„Tak dobře, Boggarto, chceš tedy ke mně vstoupit do služby?“

„Co?“ vyletělo z děvčete nechápavě; byla docela zmatená tím, že se má sama rozhodnout. „A co budu jako dělat?“

„Jejda, to já ještě vůbec nevím.“ Adélie byla sama na rozpacích, protože služebnou ještě nikdy neměla; hospodyně Gylta jí vedla domácnost železnou rukou a tak efektivně, že veškeré Adéliiny požadavky plnila dřív, než Adélii vůbec napadly. Co ale vlastně dělají komorné?

„Mohla bych ti třeba pucovat botky, paní,“ navrhla najednou Boggarta nadšeně. „To já umim jedna radost.“

Adélie si povzdechla. Ty akvitánské paničky mi darovaly zajíce v pytli. Chtěly se té holčiny zbavit, jen mi není jasné, proč ji vůbec přivezly s sebou.

Záblesk naděje v Boggartiných očích Adélii nedovolil, aby ji odmítla. „Takže odteďka patřím tobě, paní?“

„Ne, nejsi přece ničí majetek. Já jsem se jen ptala, jestli bys pro mě chtěla pracovat.“

Další naprosto nechápavý pohled. Boggartě nikdo neprozradil, že otroctví zrušil už Vilém Dobyvatel, že ona sama není věc, která se předává z ruky do ruky. „Já umím pucovat botky jedna radost,“ zopakovala jen naučenou frázi.

Adélie si znovu vzdychla. „No, ono to snad pro začátek bude stačit.“ Vydala se za ostatními hosty ven na hradby a Boggarta za ní klusala jako malé štěně.

Southampton je velký přístav, odkud se vyváží kvalitní anglická vlna a z Normandie se sem zase vozí víno. I dnes všude vládl čilý ruch, lodi připlouvaly a jiné se připravovaly k odplutí, i když právě nefoukal ten správný vítr.

Biskup winchesterský si ještě stále stěžoval králi; ukazoval zrovna na dvě lodě – jednu určenou k přepravě samotné princezny a jejího nejbližšího doprovodu a druhou pro ty obyčejnější smrtelníky.

Adélie se v duchu přikláněla ke znepokojenému biskupovi. I když byla obě plavidla čerstvě natřená jasnými barvami, připadala jejímu nezkušenému oku nižší a menší než lodě, na kterých kdy sama plula; měla jen jednu řadu vesel a dva stěžně a celkově působila prostším dojmem. Jedině zplihlé plantagenetovské praporce prozrazovaly, že se jedná o královské lodi. O’Donnell trval na tom, že se na noc všichni musejí nalodit. „Tady můj kamarád Turek říká, že cejtí, jak se blíží jihozápadní bríza, viď, Denizi?“ obrátil se na skřetovitě skrčeného páchnoucího chlapíka v širokánských kalhotách z plachtoviny a ve vestičce, z níž mu vyčnívaly svalnaté hnědé paže jako železné kyje.

Deniz souhlasně zavrčel.

„Jak že se jmenuje? Denisi?“ špitla Adélie Mansurovi. Slyšeli dnes tolik zvláštních jmen.

„Deniz. Turecky to znamená ‚moře‘,“ vysvětlil jí Mansur.

O’Donnell sjel pohledem k nim. „Přesně tak, pane,“ řekl, „však jsem ho z moře vylovil a on moři taky rozumí jako málokdo.“

Umí arabsky stejně dobře jako latinsky, uvědomila si Adélie. Musíme být opatrní.

„A ta bríza se zvedne dneska v noci,“ pokračoval O’Donnell s pohledem stále upřeným na Mansura a Adélii, „takže chytíme příliv za úsvitu a já ho nehodlám propásnout jenom proto, že nestihneme všechny ty rozmazlence vyburcovat dostatečně brzo z postele.“

Už teď tu panoval ruch a zmatek. Koně kolem sebe kopali, když je odváděli do podpalubí, pokřikující dokaři nakládali truhly s cennostmi a šatstvem, komorné pobíhaly za dámami a držely jim nadzvednuté vlečky. Kněží a úředníci se u lodních můstků dohadovali s námořníky, koho má která loď vézt.

Dobře, uvažovala Adélie, ale kdo nás ochrání? Drahocenné věci, které s sebou povezeme, budou určitě přitahovat pozornost lupičů, a ženy, kněží a služebnictvo je jen těžko sami ubrání. Pak si ale v dálce všimla vysoké postavy kapitána Bolta, který právě pobízel svoje muže na druhé z lodí, a hned se uklidnila. Znala kapitána už ze svých dřívějších případů a věděla dobře, že je to nejen skvělý voják oddaný králi, ale že umí být také laskavý a milý. Byl to právě on, kdo na příkaz krále Jindřicha zlikvidoval v somersetském lese zbývající členy Wolfovy tlupy a nechal pak vyzvednout z provizorního hrobu těla jejich posledních obětí, které Adélie tak zoufale hledala, a pohřbít je s řádnou křesťanskou úctou.

Dole na hrázi pak Adélie s Mansurem museli pomoci Boggartě vysvobodit se z kliček námořního lana, do kterého se dívka zamotala tak beznadějně, až upadla, takže se tam chvíli zdrželi. Najednou se k nim ležérním krokem přiblížil biskup ze St. Albans. „Kdopak je tohle?“

Adélie přestala Boggartu oprašovat. „To je moje nová komorná.“

„Pane na nebi.“ Rowley se otočil k Mansurovi. „Můj milý pane doktore, támhleta krabice je tvoje?“ ukazoval na velkou truhlu, která stála jako jedna z posledních na hrázi a čekala na naložení.

„Nikoli, pane biskupe.“

„Opravdu ne? Já myslel, že to jsou tvoje medikamenty a jiné potřeby. Možná by ses měl raději ujistit.“ Uklonil se letmo Adélii a vrátil se ke skupince duchovních.

„Co to mělo znamenat?“ bafla Adélie a podívala se na Mansura. Svou truhlu se všemi lékařskými věcmi už měla dávno na palubě.

„Tak se na to podíváme. Řekni tomu nemehlu, ať zůstane, kde je.“

„Počkej tu na nás,“ přetlumočila Adélie Boggartě. Vydali se tedy směrem k bedně a už cestou je do nosů udeřil silný a známý puch. „To je Strážce,“ vyjekla překvapeně a stiskla

Mansurovi paži.

„Ten pes? Jak to?“

„Poznala bych ho po čichu kdekoli na světě.“ Rozběhla se. Až teď si uvědomila, že nedaleko od truhly, stranou všeho hemžení na hrázi, stojí mladý muž s provazem v ruce, na jehož opačném konci byl uvázaný škaredý střapatý pes. Když Adélii uviděl, nebo spíš ucítil, začal poskakovat samou radostí, zatímco jeho pán se ani nepousmál, a když promluvil, zněl jeho východoanglický dialekt nešťastně.

„Se nemám s váma douma vobjevovat nikde lidem na vočích, ne? Mě si nemá nikdo ani všimnout, tak mám bejt nemožnej a k ničemu dobrej, tak mně to otec převor řikal.“

Adélie mu skočila kolem krku. „Ulfe, ach Ulfe, jsi to vážně ty? Co tady prosím tě děláš? Já jsem tak ráda, že tě zase vidím. Ulfe, chlapče milý!“

Od těch dob, co se poprvé potkali v cambridgeshireských mokřinách, Gyltin vnuk docela vyrostl. Tehdy to byl sveřepý a nevábně vyhlížející kluk, kterého si Adélie nicméně zamilovala – a zachránila ho z rukou nemilosrdného únosce –, a nyní se dívala na upraveného mladého muže se světlým chmýřím na bradě a neposlušnými vlasy schovanými pod širokým poutnickým kloboukem. Jako všichni lidé z mokřin i on nerad dával najevo své city.

„Nelep se tak na mě,“ snažil se vyvléknout z Adéliina objetí. Pokývl na pozdrav Mansurovi a ten mu odpověděl stejně; žádný z těch dvou obličejů nejevil známky radosti ze setkání, zato oči jim jen zářily.

„A Strážce, ty můj pejsku!“ Adélie pohladila zvíře po hlavě a pak si důkladně otřela ruce o zadní lem sukně. „Tak co tady oba děláte?“

„Já sem tu na příkaz pana krále. Inkognito sem tady. A toho smradlocha sem musel vzít s sebou, protože otec převor říkal, že se ti bude hodit.“

Adélie se usmála. „Já tentokrát nejsem v žádném nebezpečí.“ Převor Geoffrey z Cambridge, první člověk, se kterým se v Anglii seznámila, měl o ni vždycky strach; kdysi jí daroval Strážcova předchůdce, který nevoněl o nic lépe ani méně, takže kdyby se Adélie ocitla v ohrožení, bylo možněji snadno vystopovat podle psova pachu. Ten první pes jí nakonec zachránil život a o svůj vlastní při tom přišel. A když byla o pár let později nucena odstěhovat se z Cambridge, byl Strážce jedním z přátel, které musela opustit.

„No ale převor Geoffrey si to nemyslí,“ namítl Ulf. „Řikal, že trable přitahuješ stejně snadno jako korbel piva šváby. A řek mi: vem jí toho smraďocha, a ať ho má pořád blízko u sebe. A tak sem to teda udělal, né?“

„A co že jsi to říkal o příkazech pana krále?“

Ulf jen dotčeně sykl nad tím, jak ho Adélie neposlouchá. Jeho oči po chvilce rozvážně sjely na velký jednoduchý dřevěný kříž, který byl opřený o truhlu. „To kvůli tamtomu.“

Adélie si kříž chvíli zaraženě prohlížela, než jí to došlo. „Pane na nebi,“ vydechla, „ty vezeš ten kříž. Takže král to domluvil s převorem Geoffreym – to od něj bylo moudré.“

„Von ho ale tahat nemusí,“ postěžoval si Ulf. „To starý dřevo je svinsky těžký, zvlášť když člověk ví, že je to dutý a to, co je schovaný vevnitř, zase tak moc neváží. Mám všem vykládat, že vezu do Jeruzaléma kříž vod svýho dědečka, abych ho tam dal na Svatej hrob, že prej to napraví dědovy hříchy.“ Zazubil se.

I Adélie se na něj usmála. Ulfův dědeček zaručeně zhřešil. Převor Geoffrey, představený kláštera sv. Augustina v Cambridgi, kde Ulf studoval právo, měl kdysi, ještě jako mladý kněz, šťastný, i když nelegitimní vztah s tehdy stejně mladou Gyltou. A z jejich neposvěceného svazku vzešel ve druhé generaci tenhle šikovný mladík.

Ta finta byla chytrá. Bylo vcelku běžné, že ti, kdo se nemohli zúčastnit křížové výpravy sami, poslali do Svaté země alespoň něco svého po svém zástupci. Rafinovaný Jindřich si – pravděpodobně s Rowleyho dopomocí – vzpomněl na přátelství s převorem a společně pak vymysleli plán, jak Excalibur dopravit do cíle v utajení. Kdo by ostatně čekal, že takový chasník může v kříži ukrývat meč, kvůli jehož vlastnictví by se navzájem klidně pozabíjelo celé křesťanstvo?

„A jak dojedem do Sicílie,“ řekl Ulf a ohlížel se při tom, jestli jej někdo nemůže zaslechnout, „Rowley má to dřevo rozbít a dát všaktyvíšco všakvíškomu. Škoda, že se na něj nemůžeš kouknout, Adélie. To ti je meč, to ti povim. Má kouzelnou moc, na to dám krk.“

„Já jsem ho už viděla,“ zavrtěla hlavou Adélie. Ať si je kouzelný, jak chce, znovu ho už spatřit nechci.

Ulf jí podal provaz se Strážcem a naložil si těžký kříž na rameno. „Radši už pudu na palubu a vy dva nezapomeňte, že sem tu inkognito. To víš, my vobyčejní poutníci s váma panskýma nemáme nic společnýho.“ Rozhlédl se, ujistil se, že vzduch je čistý, a odešel. Schválně se při tom naoko trochu potácel.

Adélie odvázala Strážci z obojku provaz a nahradila jej svým šátkem, což vypadalo o trochu lépe. Bylo jí jasné, že ani tímhle přírůstkem si svoje postavení v princeznině průvodu nevylepší, ale stejně měla velikou radost. A i když věděla, že ona ani Mansur nebudou moci s Ulfem moc mluvit, aspoň je teď na cestách doprovází nějaká spřízněná duše – se Strážcem dokonce dvě. Ten chlapec – musím si zvyknout uvažovat o něm jako o mladém muži! – má zdravý rozum po babičce, takže je to tak trochu, jako bychom s sebou měli i něco z Gylty.

Tak on možná ten nadcházející rok nebude zase tak špatný.

Napadla ji fráze, kterou slýchala od drsných chlapů na téma znásilnění: „Lehni na záda a užij si to.“ Ano i já jsem se musela podvolit, svým způsobem vlastně znásilnili mou vůli. Ale na druhou stranu Allie je v bezpečí a stará se o ni Gylta, no a já se vydávám na cestu, po které jsem toužila tolik let. A navíc budu v doprovodu vojáků cestovat tak bezpečně, jak jen je za daných okolností možné.

Adélie se zhluboka nadechla a rozhlédla se po nebi plném plachtících rozesmátých racků. Položila Mansurovi dlaň na ruku. „Ach, Mansure…,“ řekla jen.

Její společník pokývl hlavou; vždycky poznal, co má Adélie na srdci. A taky se vracel domů.

~~~

Na přístav padla noc. V kajutách královských lodí je dusno, nepohodlno a plno. Čeká se na vítr, který se zvedne za úsvitu. Pasažéři jsou už tak zmožení, že jeden po druhém zhášejí lucerny – otevřený plamen je na palubách lodí přísně zakázán. Svítí tedy jen navigační lampy a lodě vypadají jako dva stíny, dva ospalí draci na vodách…

Ne, je tu ještě jedno světlo. Jeden člověk si vybral raději otevřenou palubu než kajutu, sedí opřený o přístřešek schůdků a rozmlouvá v poklidu se svým božstvem – tedy alespoň natolik v poklidu, nakolik mu to božstvo dovolí.

„Tak už nás představili, lásko.“ Scarryho rty se pohybují, avšak žádný zvuk z nich nevychází. „Dokázal jsem to snést, musel jsem přece. Ani zblízka to není žádná krasavice – až na ten úsměv, co jsem zahlédl, a potom… ano, přiznávám: suum cuique pulchrum. Pleť má světle hnědou, jako Řekyně. Byl by ses do ní s chutí zakousl.

A pohledem – oči má hnědé – uráží všechny muže na světě. Ten pohled říká – kam se na mě hrabete, já jsem stejně dobrá jako vy muži, jsem vzdělaná. Jaká troufalost.

Zaplatil jsem jednomu člověku, aby jí prohledal zavazadla. Po Excaliburu ani stopy, ale ona zaručeně ví, kde je. Komu jinému by to král svěřil, když ne jí, která mu jej poskytla?

Buď trpělivý, můj drahý, moje potěšení, stejně musím být i já. Máme čas, máme před sebou tisíc mil cesty. Získáme ten meč a skoncujeme s ní. Pěkně pomaloučku, kousek po kousku, a pedibus usque ad caput, budeme z ní uřezávat, až jí ta vzdělanost vyteče z hlavy.

A budu to dělat pro tebe, Wolfe. Na tvém oltáři. Pro tebe, který jsi byl ztělesněním našeho Boha na zemi.“

Kapitola čtvrtá

ZVEDL SE ČERSTVÝ VÍTR, přesně, jak to Turek předpověděl. Biskup winchesterský odsloužil tradiční krátkou mši, při které svěřil obě lodi a všechny duše na jejich palubách do rukou Božích. Admirál si však navíc neodpustil vlastní soukromý obřad. Stanul na přídi, pozvedl paže k nebi a promluvil rodnou irštinou a zvučným hlasem, který se snadno rozlehl po obou lodích: „Amach daoibh a chlann an righ.“

Adélie se jednoho veslaře zeptala, co že to znamená. „To je věta, kterou řekla čarodějnice Eva dětem Lirovým, když je proměnila v labutě. ‚Na vodu s vámi, potomci krále.‘“

„A není to náhodou spíš prokletí?“ Rozhodně to tedy přinejmenším znělo pohansky.

„Možná je, ale taková labuť plavat umí a nikdy se neutopí. A víš, nám mořskejm vlkům jsou milejší kletby od tohohle chlapíka než požehnání od samýho papeže.“

Ať už to bylo jakkoli, veslaři ani neměli moc co na práci, když lodě s napjatými plachtami vypluly na moře a vítr vanul z toho nejpříhodnějšího směru.

~~~

Z Johaniny kajuty na palubě se roznesla zpráva, že princezna trpí mořskou nemocí. Zavolali k ní doktora Arnulfa, který sám nevypadal právě nejlépe.

„A my tam jdeme taky,“ řekla Adélie Mansurovi rozhodným hlasem. „Ne že bych na mořskou nemoc znala nějaký lék, ale když tam jde on, jdeme s ním.“

Musíme hned od začátku dát najevo, že stanovená pravidla se budou dodržovat.

Královská kajuta byla plná lidí, bylo v ní šero a páchlo to tam po zvratcích. Princeznu ani nebylo vidět v chumlu ostatních, kteří se tiskli k trámům, případně jeden k druhému, aby se vůbec udrželi na nohou. Adélie s Mansurem uslyšeli z houfu ustaraných dvorních dam a služebných hlas doktora Arnulfa: „Žluč je ztmavlá, princezně bude třeba ihned pustit žilou. Přineste mi moje pijavice.“

„Zázvor,“ řekla Johanina chůva Edeva. „Zázvor by pomohl.“

„Jsem si jist…,“ to se ozval biskup z Winchesteru, „… že kůstka svatého Erasma přiložená na pupek by vykonala lepší dílo; myslím, že v relikviáři, co s sebou vezeme, by se jedna jistě našla, že, otče Guyi?“

Kterýpak svatý to je, ten Erasmus? Adélie si jen matně pamatovala, že k někomu takovému se v Somersetu modlili pastýři, když jejich dobytek příliš trápil hmyz. Inu, možná, že ten svatý umí spirituálním gestem rozehnat i mořskou nemoc.

Otec Guy se bez pozdravu protlačil kolem nich ven, aby honem vyštrachal z některé truhly požadované relikvie. Adélie si všimla, že je tu i jeho kolega, otec Adalburt – ten pro změnu rozstřikoval na všechny kolem sebe svěcenou vodu, ale až k princezně jeho snaha přes ten shluk lidí stejně nedosáhla.

„Ta chůva má pravdu,“ šeptl Mansur tiše arabsky. „Zázvor pomáhá, ale to dítě taky potřebuje čerstvý vzduch.“

Adélii to překvapilo; Mansur jí obvykle rady neudílel, jenže o tomto problému nejspíš skutečně věděl víc než ona; v dětství, kdy žil v klášteře, kde ho také vykastrovali, byl mimo jiné jednou vyslán s ostatními chlapci na dlouhou plavbu do Byzance, aby tam zpívali při jakési slavnosti.

„Doktor Mansur si přeje vidět pacientku,“ řekla tedy Adélie nahlas.

Ostatní jim trochu zdráhavě udělali uličku k Johanině loži. Dívka se třásla, ale nestěžovala si. Bledou tvář jí osvětlovala divoce rozhoupaná lampa – to jí asi taky nedělá zrovna dobře, pomyslela si Adélie.

Princezna se bez zájmu podívala na Mansura, nadzvedla se na lokti a vyzvracela se do mísy u postele.

„To má z toho, že sem přišel tenhle,“ poznamenala se záští chůva. „Ani podívat se na něj nemůže, na mouřenína jednoho saracénského.“

„Řekni jim,“ obrátil se Mansur k Adélii, „ať roztlučou trochu zázvoru, ať ji teple zabalí a vyvedou na palubu.“

Adélie jeho slova přetlumočila. Věděla, že princezně se uleví, jakmile se dostanou zase na pevnou zem, ale tady nebylo třeba tolik řešit mořskou nemoc, spíš si potřebovala vyzkoušet, jestli se dokáže zhostit svého úkolu i ve chvíli, kdy bude třeba Johana opravdu nemocná. Poslechnou ti lidé Mansura?

Neposlechli. Princezna měla jen štěstí, že pijavice, kterých se dožadoval doktor Arnulf, omylem naložili na druhou loď. Nakonec jí tedy na břicho přiložili tu svatou kůstku a zázvor připravili spíš proto, že jej navrhovala už předtím chůva. Adélie a Mansur s opovržlivými pohledy v zádech vyšli z kajuty ven.

Adélie se opřela o brlení lodi. „K čertu s nimi, zatraceně.“

„Máš problémy?“ Biskup ze St. Albans najednou stál přímo za ní.

Ani se neohlédla. „Oni nás vůbec neberou na vědomí.“

„Tak to se na to podíváme.“

A za chvilinku už se jeho hlas rozléhal z princezniny kajuty; několikrát se při tom ozvalo slovo král.

„On nás prosadí,“ usoudil Mansur.

„Ten si prosadí vždycky všechno,“ přitakala Adélie kousavě, „i mou dceru mi sebral, když si usmyslel.“

„Ono jí to tak moc neuškodí.“ To bylo poprvé, co se Mansur před ní otevřeně přiklonil k názoru, že se Adéliina dcera začíná podobat spíš divokému zvířátku. „A už tě taky nemohl nechat dál bydlet u lady Emmy. Byla jsi tam v nebezpečí.“

„Cože?“

A tak jí to všechno řekl. To, jak ji v Somersetu ohrožoval neznámý útočník, i o Rowleyho obavách, které z toho pramenily.

Nechtělo se jí tomu věřit, protože sama si opravdu nikdy ničeho nevšimla. Nevěděla ani to, jak ji Will s Alfem skoro nepřetržitě hlídali. V Mansurově zpěvavé arabštině to navíc znělo spíš jako příběh z Tisíce a jedné noci… Jakýsi démon se tě snaží zabít, dva věrní tě však stráží dnem i nocí…

„Ale kdo by na mě mohl mít spadeno? A proč?“ divila se. Žádné nepřátele přece nemám.

„Will a Alf jsou přesvědčení, že to byl přítel toho polovlka…“ Mansur si odplivl do moře. „Ten, co mu říkali Spáry nebo tak nějak?“

„Scarry?“ Dva roky to jméno nevyslovila, ale ještě si pamatovala ten jeho latinský nářek, který rozechvěl i stromy nad nimi, když svíral Wolfovo mrtvé tělo v náručí. Te amo. Te amo.

„Ale to je nesmysl. Ten je přece dávno mrtvý. Pamatuješ se snad, že kapitán Bolt je všechny zlikvidoval.“ A moc se s nimi nepáral. Jejich usekané končetiny pak pro výstrahu visely na stromech u cesty.

„Biskup se obává, že ne všechny. A věří tomu i Will a Alf.“

„Ale proč to tedy Rowley neřekl mně?“

Mansur pokrčil rameny. „I mně to prozradil až cestou na Sarum.“

„A mně ne? Ani tehdy?“

„Ty jsi s ním přece nemluvila. A možná je to tak lepší, kdyby ses to dozvěděla dřív, třeba bys ani neodjela.“

„To se ví, že bych jen tak neodjela.“ To mám celý život počítat s tím, že po mně jde nějaký maniak… „Ale proboha, Allii by neublížil, nebo snad ano?“

Arab se na ni zahleděl. „Proč by to měl dělat? Allie je v bezpečí na Sarumu, kde ji její otec ubytoval.“

V návalu strachu logika moc nefungovala, ale Adélie se ji přesto snažila zmobilizovat, protože svým způsobem tušila, že její přítel má nejspíš pravdu.

„A teď už biskupovi odpusť,“ řekl po chvíli Mansur.

Na tom, že Rowley poslal Allii ke královně proti mé vůli, se nic nezměnilo. Ale jestli se po Somersetu potuluje vrah – i když se mi tomu pořád moc věřit nechce –, je teď Allie opravdu v bezpečí.

Adélie nyní aspoň pochopila, proč se Rowley tu noc tak vztekal. Vždycky, když má o mě strach, projevuje se to navenek zuřivostí. To jsem ale trdlo, běželo jí hlavou a její vlastní hněv vůči němu pomalu ustupoval.

A zanechal po sobě dilema, že když mohli být spolu v klidu a přátelství, odmítla to. A nyní, když by to naopak uvítala, zase neměli tu možnost; nemohla ho kompromitovat, ani on sám sebe.

„My jsme snad prokletí,“ vzdychla nakonec unaveně.

Najednou se na palubě objevila roztřesená princezna zachumlaná do vlněného pláště; chůva ji držela kolem ramenou a vedla ji co nejdál od Adélie a Mansura.

V té chvíli se ovšem ozval jiný nekompromisní hlas. „Ne ne, tam ne, té malé bude líp na závětrné straně.“ Byl to admirál O’Donnell. „Na tomhle boku by se mohlo lehce stát, že to, co vydáví, jí vítr pleskne zpátky do tváře.“

Převedl spolu s chůvou Johanu na správnou stranu lodi a tam jí položil ruce na úvazník. „Hezky se drž, krasavice, a nespouštěj oči z obzoru. Tak. Je to lepší?“

Princezna přepadle přikývla.

„Ale možná bychom ještě měli odvést toho pejsánka někam dál,“ dodal O’Donnell s pohledem upřeným na Adélii.

Adélie si až teď uvědomila, že Strážce, který se mimochodem netvářil o nic živěji než princezna, jí mezitím položil čumák na střevíce, a puch, který od něj stoupal, hravě přebíjel čerstvou vůni větru a moře.

Dvorní dámy si už na něj stěžovaly, protože s Adélií, a tudíž i se psem, musely strávit noc v jedné kajutě: „Naši psíčci od něj chytí blechy. Naši psíčci jsou naparfémovaní…“ Nakonec ho Adélie musela nechat venku na palubě uvázaného ke sloupku a on tam chudák celých těch několik hodin prokňučel žalem, že nemůže být s paničkou, když se s ní po takové době teprve nedávno zase setkal.

Jen pokrčila rameny a odcházela; Strážce se za ní potácel na nejistých nohou.

Bitvu o lékařské kompetence jsme tedy vyhráli – s Rowleyho dopomocí.

Adélii napadlo, jestli by se chůva, která hraje v Johanině životě důležitou roli, nyní mohla projevit jako spojenkyně, když její a Mansurova shodná rada opravdu zabrala.

A vzápětí se ukázalo, že to nepřipadá v úvahu. Přes celou šířku paluby bylo totiž slyšet bytelnou Angličanku Edevu, jak brblá cosi o tom, že „ten mouřenín se mého zlatíčka dotkne jedině přes mou mrtvolu“.

~~~

V ústí řeky Orne poslali napřed do Caen rychlého posla na koni a obě lodi zakotvily, aby se daly trochu do pořádku. Námořníci svinuli plachty a očistili trup od mořské soli, leštilo se kování a zlacení, vyvěsila se vlajková výzdoba, hudebníci si připravovali nástroje a veslaři usedali na svá místa. Celá společnost nyní byla na palubě. I princezna Johana, které už bylo zase dobře, tu seděla, oděná do bělostné a zlaté, na vyvýšeném trůnu a slunce ji svými paprsky zaplavovalo od hlavy k patě.

Otec Adalburt otevřeně přiznával překvapení, jak je Normandie podobná Anglii. „Podívejte, podívejte,“ ukazoval užasle, „to jsou pole, a tady… rákosí. A támhle… vodní ptactvo, přesně jako u nás doma. Kdo by si to byl pomyslel? Pane náš nejdražší, jak podivuhodné jest dílo Tvé…“

Vesla se začala pomalu, do rytmu fléten a tamburín, nořit do vody a lodě se klouzavě posouvaly po řece, odkud se před více než sto lety vydala válečná flotila Viléma Dobyvatele pokořit Anglii.

Lidé, kteří na březích sekali rákos, ustávali v práci, i ovčáci spustili oči ze svých stád a volali na svoje ženy a děti, aby se honem přišli podívat na tu pohádkovou nádheru, co zrovna pluje kolem.

Když lodi dorazily do přístavu, hudebníci vyměnili tišší nástroje za trumpety a zaduli fanfáru, na kterou jim podobně odpověděla řada heroldů na přístavní hrázi. Veškerá caenská šlechta v nejlepším šatu se tu sešla, aby uvítala svou princeznu z rodu Plantagenetů. Mohli si to klidně ušetřit; Johana neměla stejně oči pro nikoho jiného než pro mladíka oděného v barvách pávích per, který stál v čele toho mnohohlavého davu. Poprvé za celou cestu projevila emoce; samým nadšením se začala chichotat a poskakovat. „Jindřichu!“

Také král řečený Mladík, korunovaný před osmi lety, když se jeho otec obával o následnictví trůnu, jen zářil, podobal se svým půvabem matce; po otci jako by nezdědil docela nic.

Zdá se být laskavý, říkala si Adélie, když viděla, jak Johana seběhla po lodní lávce k němu a on ji popadl do náruče, zvedl ji vysoko do vzduchu a zatočil s ní jako s loutkou. Královská důstojnost jim byla v tu chvíli oběma docela ukradená. Bratr byl konečně někdo, komu na Johaně viditelně záleželo víc než rodičům, kteří ji nechali tak snadno odejít.

A byl opravdu milý. Všem na palubách královských lodí, od biskupů až po veslaře, se dostalo díků za bezpečný příjezd princezny do Normandie. Král udělil pochvalu i Mansurovi: „Pane, věhlas tvého lékařského mistrovství k nám dolehl již dávno.“ A Adélii řekl: „Paní, jsme poctěni seznámením s dámou, jež tak skvěle ovládá arabský jazyk. Hovoříš jím již dlouho?“

A než se Adélie narovnala z hluboké poklony a mohla odpovědět, byl už král o kus dál a zářivě se usmíval na dalšího příjemce své pozornosti. Nevadilo jí to, bylo od něj pěkné už to, že ji vůbec oslovil jako jednotlivou osobu a věděl, o koho se jedná. Je to zkrátka možná šikovný princ, pomyslela si, ale do krále má daleko. On je jen symbol, ne vykonavatel.

V tom je právě mezi nimi rozdíl, přemýšlela dál. Když byl Jindřich II. v jeho věku, musel si anglický trůn vybojovat a od té doby mu dodal takovou stabilitu, že mu ostatní monarchové po celém světě mohli jen závidět.

Zato Jindřich Mladík dostal korunu jen tak, bez zásluh a zodpovědnosti, kterou buď docela postrádal, nebo ji ještě nenabyl, a byl tedy vlastně králem, aniž to mohl jakkoli uplatnit. A vzhledem k tomu, že ho ještě i Eleonora neustále popichovala, logicky projevil vzdor, který nakonec vyústil ve vzpouru.

Otec a syn si od té doby vyměnili polibek smíru – jenže ne zadarmo. Podle Rowleyho si Jindřich II. uplácel návrat syna do otcovské náruče enormní částkou stovky liber v anjouvské měně na den. A syn je viditelně stíhal utrácet. Když se ubírali ke klášteru Abbaye-aux-Hommes, přesněji ke kostelu sv. Štěpána na uvítací mši pro princeznu Johanu, napočítala Adélie v králově družině dobrou padesátku hlučných rytířů, každého s vlastním panošem, všechny přepychově oděné a vystrojené. K nelibosti usedlejšího sira Nicholase Baicera i lorda Iva si tihle floutkové i při bohoslužbě neustále něco povídali a smáli se, takže chvílemi nebylo rozumět ani slovům kněze. A král Mladík se je samozřejmě neobtěžoval okřiknout.

Adélie se však přesto cítila o něco lépe: s tak početným doprovodem bude cesta do Sicílie jistě bezpečná.

Zmínila se o tom i kapitánu Boltovi, který na ni se svými muži už čekal venku, když později vyšla z kostela. Měl za úkol doprovodit ji i dvorní dámy do ženského kláštera Abbaye-aux-Dames, kde pro ně bylo připraveno ubytování. Město Caen se existencí dvou velkých klášterů proslavilo. Ten mužský nechal postavit už Vilém Dobyvatel a druhý, ženský, jeho žena Matylda. Oba tím platili za hřích, kterého se dopustili svým manželstvím – byli to totiž bratranec a sestřenice.

„Ti hajdaláci,“ ucedil kapitán Bolt pohrdavě na adresu rytířské družiny; byl po celý svůj dospělý život vojákem, a tak právem opovrhoval lidmi, kteří za půdu udělenou králem platili formou rytířské služby, která ovšem trvala jen třicet dní. „Nemají absolutně žádnou disciplínu. Vidělas, jak se chovali v tom kostele? To byla hrůza.“

Strážce strávil noc někde v útrobách kláštera společně s Boggartou. To děvče a pes se jeden do druhého rychle zamilovali; Boggarta asi proto, že poprvé v životě měla k dispozici blízkou duši, i když páchnoucí, kterou mohla zahrnout láskou, a Strážce zase proto, že Boggarta sice nebyla nejlepší komorná, ale zato vskutku vynikala v kradení jídla z kuchyně a štědře se o něj se svým mazlíčkem dělila.

Tak to mám jeden problém z krku, běželo Adélii ospalou hlavou, když uléhala do velikánské postele vedle Beatrix, Petronilly a Blanche. Pane Bože dobrotivý, ochraňuj mi mou Allii a nedovol, aby po mně tesknila tolik jako já po ní.

~~~

Ráno přineslo nový problém; mnohem větší.

Dámy vstaly časně a vojáci je doprovodili přes celé město ke klášteru Abbaye-aux-Hommes, kde se měla celá společnost shromáždit, aby teprve tady začala ta slavná cesta do Sicílie.

A čekaly a čekaly.

Z klášterních budov se ozývaly podrážděné a hněvivé hlasy; nejvíce z nich vynikal ten, který patřil biskupovi ze St. Albans.

Když se Rowley konečně objevil s lordem Ivem a sirem Nicholasem, bylo těžké říci, kdo z těch tří se tváří vztekleji. Poklonili se princezně Johaně. „Lady, jsem nucen tě informovat, že král Mladík odjel do Falaise. Prý na turnaj. A všichni jeho rytíři s ním. Vzkazuje ti svou prosbu, abys byla tak laskavá a posečkala několik dnů do jeho návratu.“

Princezninu odpověď bylo sotva slyšet, zato lady Petronilla radostně vyjekla. „Turnaj, jak já zbožňuji turnaje. O, jaká škoda, že nás nevzal s sebou.“

Několik dní? Té fintilce je samozřejmě jedno, jak dlouho bude na cestách – nečeká na ni doma žádné dítě.

A co se toho mladého krále týče…, však se o něm dávno proslýchá, že je turnaji a hrami posedlý, jenže v tomhle případě je to holá nezodpovědnost, přímo se zřekl povinnosti.

Adélie se kdysi byla podívat na jeden jediný turnaj na Emmině normandském statku nedaleko Calais a to jí bohatě stačilo. Říká se tomu zábava, ale dvě skupiny rytířů se bijí hlava nehlava; prý jde o boj jen naoko, a přitom v té mele u Calais čtyři mladí muži zahynuli a patnáct dalších stráví zbytek života jako mrzáci.

Lákadlem takových krvavých hrátek je to, že poražení se musejí vyplatit výkupným, takže vítěz si vydělá spoustu peněz, vždyť turnaje se často účastní i několik set rytířů. A neplýtvá se jen drahocennými životy, také se při tom zdupe a poničí úroda v okruhu několika mil. Jindřich má naštěstí dostatek zdravého rozumu, takže turnaje v Anglii už zakázal, ale tady, pod zástupnou vládou krále Mladíka, jsou stále povolené a oblíbené.

Adélie si všimla, že kapitán Bolt mluví s Rowleym, a tak, když oba muži skončili, šla za ním. „Co s tím budeme dělat?“

„Nic.“ Bolt vzteky zatínal zuby. „Budeme holt muset čekat.“

A čekali čtyři dny – za tu dobu nadšení caenských z příjezdu královské dcery sláblo, stejně jako ubývalo zdrojů na obživu tak početné a náročné návštěvy.

Pátý den se do Falais rozjel rychlý posel s dotazem, za jak dlouho je možno očekávat návrat krále Mladíka.

Adélie znovu zašla za kapitánem Boltem. „Tak co je nového?“

„Posel musel pokračovat do Rouenu. Ten floutek…“ Bolt si odkašlal a zhluboka se nadechl, „… král Mladík se prý doslechl, že v Rouenu se chystá další turnaj a odjel tam.“

„Rouen, to je dobrých osmdesát mil odsud. Co tedy uděláme?“

„Já nevím, paní. Biskupové se zrovna sešli se sirem Nicholasem a lordem Ivem, aby to spolu probrali.“

Také pan Locusta byl velmi rozčilen, že všechny dohodnuté noclehy na hradech a v klášterech se budou měnit a odkládat. „Nerad bych se o králi Mladíkovi vyjadřoval pohoršlivě, ale uznejte…“

„Já myslím, že tentokrát by to bylo právem,“ souhlasila s ním netrpělivá Adélie.

Porada trvala další den. Sedmého dne bylo učiněno rozhodnutí. Za králem Mladíkem vyrazil do Rouenu další posel, aby mu sdělil, že princezna Johana a její doprovod považují za nezbytné vydat se do Akvitánie ihned a že očekávají, že její bratr a jeho družina je po cestě doženou.

A tak se dalšího dne ráno občané caenští shromáždili kolem cesty k Jižní bráně a jásali a mávali královskému průvodu, částečně proto, aby mu vzdali čest, a částečně proto, že se jim opravdu znatelně ulevilo. Vždyť to bylo na sto padesát lidí a k tomu jejich zvířata, a ty všechny muselo město hostit a krmit na vlastní útraty.

Adélie jela po Mansurově boku nedaleko za čelem skupiny a ohlížela se na předlouhého hada lidí za sebou: šlechtici, úředníci, hudebníci a pážata, osobní služebnictvo, pradleny, pacholci, zavazadla a truhlice s cennostmi, všechno a všichni na vozech, na mulách, na koních – byl to luxus, že nikdo nemusel jít pěšky, a cesta alespoň ubíhala rychleji.

Když kavalkáda projížděla venkovskými oblastmi a malými vesničkami, vybíhali místní v úžasu z chalup a zvedali oči od práce na polích, protože tohle byla podívaná, jaká se poštěstí málokomu, a když, tak jednou za život: princezna ve zlatě a hedvábí, spolu s dvorními dámami pod baldachýnem, jezdci v rudých pláštích, koně s barevnými čabrakami, třpytivá zbroj – bylo to, jako by se krajinou pomalu plazil drahokamy posetý drak z pradávných bájí a předváděl v zablácených uličkách a mezi poli svůj přepychový vzhled.

Pragmatický kapitán Bolt to ovšem viděl poněkud jinak. Popojížděl dopředu a zase zpátky podél průvodu, aby se ujistil, že jeho vojáci drží předem určené pozice, a vždycky, když míjel Adélii, na chvíli zpomalil a proklínal mladého Jindřicha za nezodpovědnost, jak jen mohl.

„A není nám líp bez něj?“ zeptala se nakonec Adélie.

„Asi ano. Jenomže moji chlapi mají teď s hlídáním princezny a té fůry pokladů plné ruce práce, kdyby nás někdo přepadl, nebudeme vědět, kam dřív skočit.“

~~~

„Ta pouť pro ně začala nemile; Jindřich Mladík nás opustil. A ten hlupák nad hlupáky, biskup z Winchesteru, si stěžuje, mala tempora current, jenže já dobře vím, že je to všechno v rukou Našeho Pána. Už známe cestu, Lupusi můj drahý. Sešly se nám nešťastné náhody, o Dee certe, abych jejich příčiny mohl naházet na hlavu té samice, ze které nakonec vykucháme střeva.“

Kapitola pátá

Adélie věděla z vlastní zkušenosti, že používat dámské sedlo, a tedy sedět na koni bokem, škodí zádům. Nebyla dobrá jezdkyně a napadlo ji také, že je to vlastně riskantní pozice v případě, že by se kůň polekal nebo dokonce splašil. Jenže jízda obkročmo se všeobecně považovala za nevhodnou pro ženy, dobrou snad jen pro nevolnice, takže její současná společnost to nemohla strpět.

Kdyby dvorní dámy bez okolků uposlechly příkazy krále Jindřicha, hověla bych si teď s nimi a s princeznou na polštářích v honosném voze, tajtrlíkovala bych s těmi jejich navoněnými pejsánky, hrála karty a sledovala krajinu přes pozlacené zdobné mříže.

Jenže její první zkušenost s tímto způsobem cestování byla taky jediná. Malá princezna se vůbec nechovala nepřátelsky, spíš odtažitě. Zato lady Beatrix, lady Petronilla a paní Blanche, ty znechuceně křivily rty, už když se jí ptaly na ‚toho saracénského společníka‘. („Pověz, drahá, má tu kůži skutečně tak tmavou, nebo mu jeho víra zakazuje mýt se?“) A taky je zajímalo, jak si Adélie užívá své nové komorné. („Doufáme, že je ti ta Boggarta k užitku; to je roztomilé, jak se s láskou ujala toho tvého zajímavého pejska.“)

Po jednom takovém dopoledni se Adélie raději vyhoupla do sedla koně, kterého jí původně přidělili. To sedlo bylo krásně zdobené, ale tvrdé, dřevěné; připomínalo zbytek nějaké bedny s hruškou, díky které si mohla, vlastně musela pravou nohu ladně přehodit přes levou a botami se zaklesnout do třmenů o nestejné délce. Už při jízdě krokem to byla dost nepříjemná poloha; při klusu pak čiré utrpení.

A tak se Adélie kymácela vedle pohodlně sedícího Mansura a v duchu obdivovala matku Jindřicha II., císařovnu Matyldu, která během válek se svým bratrancem Štěpánem o anglický trůn jezdila zásadně obkročmo a kašlala na ostudu a opovržení. „Plantageneti by nikdy ten trůn nezískali, kdyby se trmácela takhle hloupě bokem,“ bručela Adélie arabsky.

„Ženě to dodává eleganci,“ poznamenal Mansur.

„Ženě to křiví záda až k slzám.“

„A pokoru.“

A je to, pomyslela si. Muži prostě nemají rádi, když ženy roztahují nohy někde jinde než v posteli. A přesto, o kolik lépe je takové ženské tělo uzpůsobené k jízdě obkročmo než mužské s těmi jeho visícími orgány.

„Tisíc mil pokory,“ zaúpěla, „to nepřežiju.“

„Tak se vrať do královského vozu.“

„K těm třem harpyjím? To bych jim určitě udělala radost.“ Takhle se aspoň nemusím překonávat, abych šlechtičnám nedala pěstí do nosu. A taky můžu zpomalit a připojit se na konec průvodu k těm méně významným a trochu jim poradit s jejich zdravotními potížemi, samozřejmě jako od Mansura.

Jejich příjezd do slavného benediktinského kláštera Mont-Saint-Michel se odehrál ve stylu, v jakém – jak alespoň Locusta doufal – by mělo probíhat každé uvítání na jejich cestě. Vyrazil s jedním sluhou napřed, aby opata uvědomil o jejich příjezdu, a pak se vrátil k celé společnosti a jel v čele. „Díkybohu je právě odliv,“ podotkl, když se blížili k náspu vedoucímu na ostrov. „Že jsem se ale těmi výpočty pořádně natrápil, abych náš příjezd správně načasoval. Bál jsem se, že by se nám tu mohlo to naše zdržení natáhnout o dalších osm hodin.“

„Tak to jen doufejme, že ten odliv taky ještě nějakou dobu vydrží,“ řekl na to O’Donnell, „protože tady se prý pobřeží zaplavuje rychlostí cválajícího koně.“

A opravdu jim voda začala vířit kolem kol vozů a koňských kopyt, zrovna když po náspu vstupovali na tu zvláštní horu, kde mniši už tisíc let pomaloučku budovali klášter, který jejich prvnímu biskupovi nařídil postavit sám archanděl Gabriel.

Nebyla to marná práce. Zdálky jeho silueta působila dojmem obřích svic, na nichž ukapávající vosk vytvořil roztodivné nádherné tvary.

Byl to horký den. Srpen se loučil tak okázale, jak jen mohl. Strmá cesta vzhůru představovala poslední kapku potu zvířat i lidí na závěr celého dne trmácení, ale představa chládku a osvěžení v té krásné stavbě tam nahoře je pobízela dál, a navíc se ze zálivu zvedal čerstvý vánek. Ani pohled na normandské pobřeží zalité bledým světlem vycházejícího letního úplňku nebyl k zahození.

Opat a jeho skupina kněží už na ně čekali; vždycky bude čekat nějaká skupina kněží, vždycky bude probíhat zdlouhavé uvítání a obřadné představování, pokaždé se bude sloužit mše za Johanin šťastný příjezd, následovaná hostinou a přípitky a proslovy, a pak teprve se chudinka malá princezna a celý zívající doprovod dostanou do postele. A ráno si princezna musí ještě prohlédnout všechny zdejší úžasné prostory i zlacenou sochu sv. Michaela a také pokleknout před drahocennými relikviemi v kapli, a pak už nastane čas nasedat na koně a vozy a opět vyrazit.

Takhle to bude probíhat celou cestu.

Budeme se vláčet jako ti angličtí hlemýždi, zoufala si Adélie. Ach, Allie, holčičko moje.

~~~

Na sklonku čtvrtého dne, když Mansur pomáhal Adélii sesednout – což při kombinaci dámského sedla a dlouhých šatů nebylo nikdy docela jednoduché –, kobylka z ničeho nic přešlápla a Adélii se pravá noha zapletla do třmene; Mansur se zapotácel pod nečekanou tíhou jejího těla a ona se na moment převrátila hlavou dolů; její závoj zvedl ze země obláček prachu.

Lady Beatrix, lady Petronilla a paní Blanche cupitaly ze schůdků svého zlaceného vozu a ustaraně se shlukly kolem ní. „Nestalo se ti nic, drahá? Jejda, to je ale nepříjemné…“

Měly pravdu, byl to trapas. Na tu kratičkou chvilku, než jí Mansur pomohl zase se narovnat, měli všichni kolem, včetně kapitána Boka, otce Adalburta, admirála O’Donnella a biskupa ze St. Albans, to potěšení prohlédnout si Adéliina bílá stehna a poslechnout nadávky adresované jízdě na koních všeobecně a především pak dámským sedlům.

Druhého dne ráno se Adélie belhala ke stájím v obavách z dalšího dne plného utrpení a našla tam kapitána Bolta, jak pro jejího koně chystá jiné sedlo. Bylo drobné a polstrované červenou kůží a vzadu značně vyvýšené, aby se jezdec mohl trochu opřít zády.

„Bohužel je to ale sedlo pro malýho kluka, paní. Bojím se, že budeš muset dál jet obkročmo,“ přerušil její nadšené projevy vděčnosti.

„To vůbec nevadí. Kde jsi ho vzal?“

„To ne já. Kousek odsud jsme jeli kolem sedláře a někdo…“ ztišil hlas; byl přece jen dlouholetý přítel Adélie i biskupa a dobře věděl o jejich vztahu; „… a někdo z našich tam tohle sedlo našel, prý ho dělali pro nějakého mladého lorda, ale pak si ho nikdy nikdo nevyzvedl. A tak ho ten náš člověk koupil pro tebe.“

Rowley. Bůh mu žehnej.

Bolt utahoval řemen a jen tak přes rameno dodal: „Budu se všude zmiňovat o tom, jak občas jezdí po chlapsku i královna Eleonora. Sám jsem to viděl, když prchala před králem a my jsme ji pronásledovali – Pane jo, měli jsme co dělat, abychom ji vůbec dostihli.“

„Díky. A prosím, poděkuj za mě tomu někomu.“

Bolt jí pomohl do sedla. „Však jsem říkal, že když už všichni porušujeme i třetí přikázání, tak ty můžeš klidně porušovat pravidla etikety.“ Potřásl obdivné hlavou. „Teda, paní, ty jsi do toho sedla jako ušitá na míru, panečku.“

~~~

V dalším klášteře vypuklo uprostřed noci pozdvižení; budovou se náhle rozlehl ženský jekot, nato se ozvaly nějaké mužské hlasy; na vnitřním nádvoří se míhaly siluety jakýchsi lidí. Ty zvuky se promítly Adélii do snu a ona se – vyčerpaná po dalším náročném dni – ani neprobudila a podobně jako i ty tři dvorní dámy, se kterými sdílela místnost, jen něco zamumlala a zavrtěla se ve spánku.

Ráno však bylo jasné, že se v noci něco přihodilo; lady Beatrix s lady Petronillou a paní Blanche ve svém voze štěbetaly jedna přes druhou rozhorleněji než obvykle, a celkově bylo v průvodu slyšet víc hlasů a víc se vrtělo hlavami; občas se ozval i mužský smích.

„Ty víš, co se stalo?“ ptala se Adélie Mansura. Lidé si v domnění, že jim „ten Arab“ nerozumí, před ním nedávali tolik pozor na jazyk jako před Adélií.

„Má to cosi společného se sirem Nicholasem a botama, ale víc jsem nepochytil.“

„S botama?“

Adélie se k běžným řečem mezi ostatními vůbec nedostala, takže se ještě zeptala kapitána Bolta, když kolem ní projížděl na jedné ze svých četných obhlídek celého průvodu.

Jenže ten o tom mluvil je velmi zdráhavě. „Nemusíš si dělat starosti, paní. Sir Nicholas je dobrý válečník, já jsem s ním sloužil.“

I Adélie zatím slyšela o siru Nicholasovi – a také o lordu Ivovi – jen samou chválu. Oba se k ní chovali dvorně, ostatně byli pozorní ke všem, nejen k těm výše postaveným, lord Ivo poněkud formálněji a sir Nicholas zase spíš s žoviálním přístupem; byl ochoten kdekomu vyprávět o své rodině v Anglii a Normandii se stejnou vroucností jako o svých loveckých psech. Oba pánové patřili k náruživým lovcům; občas se jeden z nich oddělil od průvodu a se psy i dalšími několika nadšenci pro lov vyrazil za jelínkem, ale druhý vždy zůstal princezně nablízku. Podobně jako kapitán Bolt vzbuzovali pocit, že celá společnost je s nimi v bezpečí.

Boggarta jako Adéliina komorná byla v tom semknutém cestovním společenství stále persona non grata, a tak mohla jen stěží pochytit něco víc než její paní; obě tedy stále věděly jen to, že to bylo cosi, co se týkalo sira Nicholase a bot.

A protože Adélie neměla příležitost promluvit si s Rowleym o ničem s výjimkou obecných a neosobních zdvořilostí, musela se s touto informací spokojit.

~~~

Stalo se to, když projížděli přes bocage, lesnatou a úrodnou zemědělskou oblast jihozápadní Normandie, kde se kravky pasou v husté vysoké trávě za živými ploty zdobenými jako pestrý mušelín červenajícími šípky a světlounce zelenými lískovými ořechy.

Adélii se jelo v novém sedle krásně a pohodlně, ale stejně si moc nevšímala chalup porostlých lišejníkem a maličkých kostelíků bez věží, protože ji čím dál víc znepokojovala její kobylka. Chovala se v posledních dvou dnech zvláštně, chvílemi klopýtla a často zívala. A nyní už od rána několikrát zastavila a opírala si čelo u kdejakého sloupku plotu, který právě míjeli.

„Myslím, že Juno je nemocná,“ řekla Adélie nahlas.

Mansur zakýval na nejbližšího pacholka a ten je hned dojel. Adélie sesedla, aby se pacholek mohl na kobylu podívat. „Je unavená? Jsem pro ni moc těžká?“

„Kdepak, paní, ty jsi pro ni jako pírko.“ Ten člověk se jmenoval Martin a Adélii měl rád, vždyť mu úspěšně vyléčila poraněný prst na noze, na který mu před nedávnem šlápl kůň. Teď chodil kolem kobylky, přejížděl jí rukama po bocích – no ano, má je pohublé –, potom vzal do dlaní její hlavu. „No jo, a co je jako tohle?“ ukázal na holá místa kolem očí a nozder, kde vypadala srst a kůže zaníceně.

Adélie si to prohlížela také. „To je jako od slunce, ale jak je to možné?“ Nikdy dřív o potížích s prudkým sluncem u koní neslyšela.

„No vypadá to tak,“ souhlasil Martin a rozběhl se naproti staršímu pacholkovi, který právě přijížděl. „Hej, mistře Tome, co si myslíš o tomhle?“

Oba muži se chvíli bezradně škrábali na hlavě, vyptávali se Adélie kolem dokola na kobylčino chování v posledních dnech a znovu apatické zvíře prohlíželi.

„Myslíš si to stejné co já, mistře Tome?“ zeptal se Martin nakonec.

Starší pacholek ustaraně mlaskl. „Otrávila se starčkem.“

„Taky mi to tak připadá.“

Mistr Tom se obrátil k Adélii. „Necháváš ji pást se občas na krajích cesty, když na ní jedeš?“

„Ne, ani moc ne. Rozhodně ne tam, kde roste starček.“ Dobře tu žlutou všudypřítomnou rostlinku znala a věděla, že se jí musejí vyhýbat jak lidé, tak i koně. „Určitě bych jí ho nedovolila sežrat, kdybych ho u cesty viděla.“

„Tak to jí ho musel nějakej lotr podstrčit – a docela dost a víckrát, když už je v takovýmhle stavu. Dyť byla čilá jako rybička, když sme vodjížděli z Caen.“

„Myslíš, že jí to někdo mohl přidat do večerního krmení?“ ptal se nevěřícně Martin.

„No možná, možná,“ zadumal se mistr Tom. „Nakonec, blbá není, sama by to čerstvý asi ani nežrala…“

„Ale když se starček usuší, tak prej ztratí chuť,“ dokončil úvahu Martin.

„No ale stejně, kdo by byl taková svině, aby tohle koníkovi proved?“

„A co se s tím teď dá udělat?“ ptala se Adélie naléhavě. Koně ji normálně příliš nezajímali, ale když s touhle kobylkou strávila už takovou dobu, doslova ji bolelo dívat se, jak se to zvíře trápí. Allie by mi určitě poradila, napadlo ji.

Ale mistr Tom jen pokrčil rameny. „Nic. Proti jedu ze starčeku nic nezmůžeš. Ukončit jí to trápení. Nic jinýho se s tím dělat nedá.“

A tak pacholci odvedli Juno do lesa a rychlým zkušeným řezem pod krkem jí zkrátili utrpení. Biskup ze St. Albans se hned začal vyptávat a zjišťovat – i když vcelku marně –, kdo by mohl mít prsty v systematické silné otravě Adéliina koně, kterou musel vyvolat v průběhu několika dní, kdy se zvíře každý večer krmilo v jiné stáji; zkrátka musel to být nevyhnutelně někdo z princeznina doprovodu.

„Chudinka kůň,“ řekla lady Petronilla nahlas Adélii, sedící toho večera u stolu přímo naproti ní. „To si teď musíš připadat hrozně při vzpomínce, jak ses na ni minule tak zlobila, když jsi z ní spadla hlavou dolů.“

„Já jsem se zlobila sama na sebe, ne na ni.“

Nemělo smysl vysvětlovat – jak se o to několikrát pokusili kapitán Bolt a Rowley –, že Adélie koně vždy hned předala pacholkům ve stáji, když dojeli na místo noclehu, a tudíž ona s otravou nic společného mít nemohla. Celá společnost prostě stejně nabyla dojmu, že ta divná cizí žena svou kobylu proklela, a proto právě tohle zvíře jako jediné ze všech nakonec přišlo o život.

~~~

A Scarry té noci říká svému Wolfovi: „Už jsme začali.“

~~~

Když došlo k dalšímu nočnímu povyku, tentokrát v klášteře svatého Spasitele v Redonu – už téměř v Akvitánii, ve vévodství, které kdysi náleželo královně Eleonoře a které přešlo po její svatbě do rukou Jindřicha Plantageneta, dostalo se Adélii konečně a milostivě objasnění té záhady se sirem Nicholasem a botami.

Adélii a dvorní dámy znovu vytrhly ze spaní poplašené ženské výkřiky a dupot několikerých mužských nohou kdesi v chodbách kláštera. Tentokrát se však navíc po chvíli rozletěly dveře jejich světnice a dovnitř s hlasitým pláčem vběhla Marie, komorná lady Petronilly.

„Prokristapána, Marie,“ zavrčela lady Beatrix rozespale a podrážděně, „co to má znamenat?“ Očima sjela na svíci s označením hodin, která stála vedle lože, a viděla, že jí zatím vyhořela stěží polovina. „Vždyť je sotva půlnoc, u všech svatých, tak co se děje?“

„On mi to proved zas, paní,“ vzlykala Marie, „strašně mě vyděsil. A podívej se, co mi udělal.“ A zvedla nohu, aby bylo vidět, že na ní nemá střevíc.

„Kdo? A kde jsi vůbec byla?“ Komorné spaly na slamnících ve stejné místnosti jako jejich paní. „Na chodbě bylo slyšet nějaký šramocení, paní, a tak jsem vstala a šla se kouknout; napadlo mě, jestli tam někdo nezapomněl třeba psa, ale nic tam nebylo a tak jsem šla ještě kousek po chodbě dál, a paní, to vůbec nebyl pes, to byl sir Nicholas!“

„Ach Bože,“ vzdychla lady Petronilla. „No a co. Ty, paní Adélie, zůstaň tady, není to nic, co by tě mělo trápit.“

Jenže Adélie už si přes ramena přehodila plášť a vycházela do chodby; Boggartu, kterou by nevzbudilo ani troubení na soudný den, nechala klidně spát.

Přede dveřmi narazila na biskupa ze St. Albans, který sledoval hlouček lidí, ubírající se k točitým schodům dolů do mužské části budovy pro hosty: dva zbrojnoši – jeden z nich byl kapitán Bolt – vedli klopýtajícího sira Nicholase Baicera a před nimi šel pozpátku jeho panoš jménem Aubrey, který svému pánu před obličejem držel cosi, co podle tvaru mohl být Mariin střevíc. Celé to vypadalo, jako když se někdo snaží nalákat psa voňavou klobáskou, aby šel s ním.

Adélie za sebou tiše zavřela dveře ložnice, aby ji dvorní dámy pokud možno neslyšely, a otočila se k svému milému: „Tak co se to děje?“

„Za to může Aubrey, on má hlídat, kolik toho jeho pán večer při hostině vypije.“ Rowley se podle tónu hlasu očividně bavil.

„A co se tedy stalo?“

Ukázalo se, že stačí jeden dva poháry vína nad Nicholasovu obvyklou míru a z příjemně podroušeného veselého rytíře se stane oběť neovladatelné a vášnivé posedlosti po ženských nožkách.

„Každé ženě,“ vysvětloval pobaveně Rowley, „která má nohy, hrozí, že se před ní vrhne na zem příliš napitý sir Nicholas a začne jí líbat nožky a hlavně střevíčky.“

„A to se stalo i Marii?“

„Asi ano. Panoš zřejmě přestal počítat poháry. Minule to postihlo jednu pradlenku.“ Všiml si Adéliina výrazu. „On jim neublíží. Jen si ukradne botku, svalí se s ní do své postele a usne jako nemluvně. Ráno o tom vůbec neví.“

„Neublížil? Vždyť to děvče ječelo hrůzou.“

„Hloupost. Má pak aspoň jeden střevíc dokonale vyčištěný. Tak…“ Rowley si Adélii přitáhl k sobě, „když už jsi tady…“

Jestli měl ale v úmyslu ji obejmout, překazil mu to biskup z Winchesteru v nočním čepci, který zrovna přicházel po schodišti, aby se podíval, co ta mela měla znamenat.

Rowley se tedy Adélii jen lehce uklonil se slovy: „Bůh ti žehnej, paní,“ a odebral se i se svým kolegou zase spát.

Dokonce i dvorní dámy nahlížely na výstřelky sira Nicholase podobně jako muži. Když se Adélie vrátila do světnice, lady Petronilla právě udělovala své komorné lekci. „Musíš si pamatovat, Marie, že každý urozený pán trpí nějakou výstředností. Musíme to u nich prostě přehlížet.“

Lady Beatrix se ospale připojila. „A naopak mu projevovat úctu; vždyť předkové sira Nicholase přece bojovali po boku Viléma Dobyvatele, když si podroboval Angličany.“

A bezpochyby za sebou nechávali dlouhatánskou stopu ulízaných dámských botiček. Adélie jen potřásla hlavou a ulehla spolu s ostatními a pomalu a pořád ještě trochu udiveně se pohroužila zpátky do snů.

Nazítří ráno se sir Nicholas choval docela normálně a přívětivě; očividně si z uplynulé noci zhola nic nepamatoval, zato panoš Aubrey přišel za Marií s omluvou, chybějícím střevíčkem a stříbrňákem z finanční rezervy, kterou byl pro takové případy vybaven.

~~~

Kláštery a převorství, kde společnost nocovala, se začaly slévat v nerozlišitelnou směs – uvítání od představeného, mše, snaha všech místních dát najevo, jakým potěšením je jim posloužit samotné princezně a jejímu doprovodu. Všechno to byly bohaté instituce, velmi bohaté – postarat se o takové množství tak významných lidí, byť na jedinou noc, muselo přijít na částky srovnatelné s ročním příjmem, i když bylo jasné, že drtivá většina těch peněz se nepochybně vybrala na zvýšených desátcích od chudých oveček.

Zpočátku, v Horní Normandii, královský průvod disciplinovaně udržoval pečlivě naplánovanou formaci. Vpředu jeli poslové, několik žoldnéřů, za nimi princeznin palankýn doprovázený po jedné straně sirem Nicholasem a po druhé lordem Ivem, oběma v zářivě lesklé zbroji, za nimi pážata, biskupové a jejich kaplani, pak četa Boltových mužů a dalších vojáků obklopujících muly, jež nesly železné truhly s cennostmi, dále vyšší služebnictvo, vozy se vším potřebným vybavením a nakonec poutníci.

Jak se ale den za dnem střídal bez jakýchkoliv znepokojujících událostí, opatrnosti ubývalo. Čím déle se pohybovali v kraji bohatém na zvěř, tím častěji a více lidí, mnohdy i z řad služebnictva, se poddávalo lovecké vášni a následovalo buď lorda Iva nebo sira Nicholase do lesů.

Kapitán Bolt se marně mračil a zakazoval svým lidem, aby se k nim přidávali. Celou společnost ovládla jakási povolnost, a když se Bokovým stížnostem blahosklonně usmíval i biskup winchesterský, uvědomil si kapitán, že je proti tomu dočista bezmocný.

I otec Adalburt nově objevil rozkoše lovu, jenže bez jakýchkoli zkušeností často beznadějně zabloudil a ostatní jej museli dlouho hledat a dovést laskavě zpátky.

Adélie až nadskakovala netrpělivostí, když se navíc občas průvod zastavil jen proto, aby všichni viděli, jak princezna Johana nechá proletět svého jestřába, a nadšeně zatleskali, když se vracel s kořistí.

Postupně a nevyhnutelně se utvářela nová přátelství mezi služebnictvem, ale také vypukaly spory a zášti, takže průvod v některých částech nabýval na objemu a jinde prořídl, jako by jinak rovnoměrný veliký had spolkl pár nerovnoměrných mohutných soust a nyní je trávil. Například kolem hudebníků se vždycky nahromadilo víc lidí naráz, kdežto věčně nabručený kovář jel se svým vozem s vybavením povětšinou osaměle; vlídný totiž uměl být jen ke koním. Kolem pradlen a služebných se zase srocovali vtipkující a flirtující vojáci. Dokonce i kapitán Bolt nad tím mhouřil oko, pokud aspoň předem určené stráže a patroly dodržovaly svoje pozice v čele a vzadu kolem vozů s truhlami. Většinu jeho mužů tvořili žoldnéři a museli si hledat ženskou útěchu, kde se dalo.

Hlavní pradlena, mohutná žena s bradavicemi a evangelickým přístupem k náboženství, kdykoli zahlédla Mansura, uchýlila se ve svatém pohoršení k modlitbám drmoleným s neuvěřitelnou kadencí – nicméně vojáky sveřepě a neúnavně odháněla a zajišťovala počestnost svých svěřenkyň dokonce i tím, že každou z nich vytrvale doprovázela i při kratinkém odbočení z cesty za účelem vykonání potřeby. Byla to Angličanka jménem Brune a sloužila u královny Eleonory už dlouhá léta, takže se docela sblížila i s Johaninou chůvou. A právě ty ‚královské konexe‘ a léta služby v ní vyvolávaly velmi uspokojivý pocit ze sebe samé. „Moje děvčata si uchovaj poctivost ve jménu Pána našeho dobrotivýho,“ bylo ji tu a tam slyšet, když se vemlouvala spokojeně přikyvujícímu otci Guyovi. „Stejně, jako sem si ji uchovala i já.“

„Jako kdyby měl někdo někdy vůbec chuť ji o ni připravit,“ podotýkal k tomu kapitán Bolt.

Po večerech se Mansur s Adélií přidávali k doktoru Arnulfovi, který princezně v jejích komnatách poctivě kontroloval puls a zkoumal ampule s královskou močí. Přes den ale většinou jeli v zadní části průvodu, daleko od čela, kde mohl Strážce klidně klusat po boku jejich koní a Adélie při tom nemusela poslouchat věčné narážky dvorních dam a Mansur zase žlučovité protisaracénské výlevy otce Guye. Navíc se v zadní části průvodu stali rychle oblíbení u těch, kdo po cestě začali trpět nějakými zdravotními potížemi nebo si přivodili drobná zranění a zjistili, že doktor Arnulf je poněkud příliš povznesený na to, aby se věnoval obyčejným lidem.

„Kapitán Bolt hnedka říkal, že s tím mám jít za tím mouřenínským doktorem,“ tvrdil kolář James Adélii, když mu dávala do dlahy zhmožděný prst. „Ten druhej se vo nás vobyčejný lidi vůbec nestará. A když už, tak za to chce zaplatit, lotr jeden.“

Adélii vyhovovalo také to, že se tu občas objevil Rowley při obhlídkách celého průvodu, aby se ujistil, že je všechno v pořádku; byly to pro ně pro oba vzácné, kradené momenty blízkosti, kdy s ní mohl mluvit, samozřejmě arabsky, naoko s Mansurem.

Locusta se k nim přidával, když se mu podařilo ušetřit trochu času. Bylo vidět, že mu jejich společnost vyhovuje; rád mluvil o Sicílii.

Podobně to bylo i s Ulfem. I ostatní poutníci se snažili spřátelit s královským služebnictvem a také vyjížděli od své skupiny na kus řeči, tak proč by nemohl on?

Také otec Adalburt se rád přidal, když zrovna nebyl na lovu; ale to bylo překvapivé a ne právě úplně milé. Ten člověk byl opravdu hlupák. Krom rodné francouzštiny uměl jen latinsky, a protože se zřídkakdy dříve ocitl ve společnosti cizinců, bylo mu zatěžko pochopit, že mu nerozumějí. Zarputile na Mansura všechny své výroky pomaloučku křičel a pak se tvářil ohromeně, když se nedočkal odpovědi.

Každý nový zážitek jej nesmírně udivoval. Když míjeli plantáž korkových dubů, ptal se, co že je to za stromy, ale odpověď odmítl se slovy: „Ale žádné špunty tam tedy nerostou,“ jako by snad skutečně čekal, že uvidí na větvích viset hrozny dozrávajících špuntů.

„Proč se ten osel nedrží svého biskupa?“ rozčiloval se už i Mansur podrážděně. „Otravuje jako dotěrný hmyz.“

Asi proto, napadlo Adélii, že biskup z Winchesteru je taky rád, že se ho může chvílemi zbavit. Adalburt byl přívětivý, věčně s úsměvem na tváři, ale jak dosáhl své pozice, to byla velká záhada.

„No je to biskupův bratranec přece, nebo co,“ podotkl znechuceně Ulf, který už se o tom něco dozvěděl. „Dva roky prej poustevničil kdesi u Scafell Pike a začalo se vo něm vykládat, že je svatej. Mně říkal, že kázal ovcím. Teda, jestli jim připadal tak votravnej jako nám, tak je mně jich z té duše líto.“

Locusta a jeho strýc pečlivě vybírali pouze takové ubytování, kdy byly dostatečné prostory k ustájení všech zvířat, kde se dobře vařilo a bylo čisto, nezablešeno. Na několika místech si cestující společnost mohla dokonce dopřát i lázeň. Ale zdaleka ne všude počítali s tak náročnými hosty a byli na ně připraveni…

V Redonu, poněkud menším a chudším, než na co si společnost cestou už přivykla, tamější opat bezradně hleděl na tři hezoučké a rozhněvané obličejíky dvorních dam. „V tomto domě, milé dcery, se koupeme pouze o Vánocích a Velikonocích, jak doporučuje svatý Benedikt, a to dole v řece.“

Všechny tři dámy se nevěřícně otočily po nešťastně vyhlížejícím Locustovi. Zase bez lázně?

Locusta nevěděl, co s rukama. „Je mi to moc líto, upřímně, dámy. Ale buď bychom museli jet ještě mnohem dál, nebo zastavit už brzy odpoledne…“

Dámy však náročnost plánování takové pouti ani za mák nezajímala.

„Ale stejně, ta řeka,“ zamyslel se otec Adalburt radostně, „není to zářný příklad Boží štědrosti, když poslal řeky téci právě kolem nebo i skrze všechna velká města zbudovaná člověkem?“

Ani Boží štědrost dámy netrápila. Obrátily se zpátky k opatovi. „To je jistě chvályhodné, pane opate,“ pravila lady Petronilla, „jenže naše princezna není svatý Benedikt. Je to dívka z královské krve.“

„Z Akvitánie,“ zdůraznila lady Beatrix, „a strávila dnešní den v horku a prachu cest.“ A hodlala se ještě zmínit i o tom, jak pot dokáže rychle ničit šaty, které houfy švadlenek vyšívají někdy i celičký rok.

„Necky na praní by nám postačily,“ předběhla ji však praktičtější paní Blanche. „Necky tu jistě máš, pane opate?“

Chudák opat připustil, že asi ano.

„Výborně,“ usmála se konečně lady Petronilla. „Nech je tedy prosím přenést – všechny – do našich komnat, ehm, světnic. A ať nám do nich nanosí horkou vodu.“

„Mýdlo a osušky máme vlastní,“ utěšovala Beatrix představeného.

Adélie si pak v komůrce v horním patře také hověla ponořená v teplých mydlinkách a sledovala, jak se v oblacích páry míhají nezřetelné postavy komorných. Od včerejší zastávky dnes urazili výjimečných čtyřicet dlouhých mil.

Z přízemí sem slabě doléhaly hlasy mužů, kteří ještě seděli u stolu a mírně podroušení zvedali poháry a prozpěvovali „Gaudeamus igitur“. Adélie mezi nimi rozpoznala i Rowleyho hlas. Tohle je kraj kalvádosu; i tady v klášteře si jej připravují z vlastních jablek a nalévají jej běžně místo slabého piva. A nikoho netrápí, co by na to řekl svatý Benedikt.

„Ach božínku,“ ozvala se po chvíli lady Beatrix, „sir Nicholas… Není náhodou kalvádos silnější než pivo?“

„Je,“ odvětila Blanche, „musíme zkrátka jen doufat…“

A všichni v místnosti doufali s ní.

Princezna v neckách uprostřed náhle změnila téma. „Jste si jisté, že nás Bůh nezatratí za tolikeré koupání?“ Opat si totiž při svém kázání během večeře neodpustil malou mstu – zdůrazňoval hřích ženské marnivosti.

„To rozhodně ne, má paní,“ odpověděla honem lady Petronilla srdnatě, „tělesná čistota je naopak projevem touhy přiblížit se Bohu přečistému.“

„Tak to říká i máti. Ale svatý Tomáš se nekoupal od chvíle, co se stal arcibiskupem canterburským. Říkalo se, že po něm vši lezly v celých houfech, když jej po smrti převlékali.“

„To byl ale svatý muž,“ namítla Petronilla neochvějně, „to se urozených dam netýká.“

„Ale když jsme se byli poklonit blahoslavené Sylvii, tvrdili nám, že jediné, co si za celý život kdy umyla, byly ruce.“

„Jistě k tomu ale měla dobré důvody, moje milá,“ vysvětlovala Beatrix. „Náš Pán má nicméně zalíbení v čisťoulinkých a voňavých princeznách a královnách.“ Odmlčela se. „A to včetně jejich dvorních dam.“

Adélie na konci řady necek se musela usmívat. Tyhle tři jízlivé a protivné fifleny si nikdy neoblíbím, ale teď jsem jim vděčná za každé slovo. Musím uznat, že svým způsobem jsou to přece jen obdivuhodné ženy, když jsou stále tak pevně ochranitelsky semknuté kolem své princezny a bedlivě dozírají na její pohodlí – přinejmenším stejně jako na svoje – a snaží se ji na té nekonečné cestě bavit zpěvem – každá z nich umí hrát na nějaký nástroj – hádankami a vyprávěním, vždycky dokonale upravené, vlasy pod lehounkými závoji nádherně učesané a zapletené do složitých tvarů, vždy v hedvábí s velkými dekolty odhalujícími bělostnou pleť, štíhlé a půvabné.

Muži, kteří je cestou náhodně spatřili, budou jistě ještě dlouho mívat sny o dokonalé kráse, která se neopakuje.

A tohle chce Rowley pro Allii. Jenže co je to za život? Není to jen povrchní pozlátko? Číst umí jedině Petronilla a to se ještě věnuje jen milostným příběhům; ani jedna z nich neví skoro nic o dějinách, s výjimkou vlastního rodokmenu ovšem; a žádná z nich taky vůbec netuší, co obnáší život mimo královský dvůr. Umějí jen zasněně bájit o tom, za jakého urozeného pána je jednou nový král asi provdá, jako by jejich budoucí manželské svazky byly jen hrou, loterií… Pro ně vlastně opravdu jsou.

Adélie by uvítala, kdyby se s nimi mohla sblížit a trochu lépe je poznat, jenže ony ji považovaly za vetřelkyni a semkly se proti ní tak pevně, že se v té trojici jednotlivé osobnosti jaksi vytrácely.

Adélie vzdychla a zavolala na Boggartu, aby jí přinesla osušku, a vzápětí jen zamrkala, když se ozvalo třísknutí – to služebná nechtěně zavadila o keramickou nádobku s mastí na stoličce vedle lázně a ta letěla rovnou na zem… To děvče se snaží, já vím, že se snaží. Ach jo. „Tak a teď se můžeš vykoupat ty, Boggarto.“

„Díky, paní. Já už si na to celkem zvykám. A Strážce, ten dneska nějak zvlášť hrozně smrdí, tak si říkám, jestli by se neměl po mně vykoupat taky.“

Z ostatních necek se ozvalo sborové: „Ano, ano, prosíml“

Adélie v Emmině dlouhé noční košili a pláštíku vyšla ven na podestu pro svůj řetízek s křížkem, který si stejně jako ostatní dámy odložila před koupelí na stolek, aby se vodou a párou neponičil.

Nemohla ho ale najít.

Podala si z držáku louč a přiblížila ji ke stolku, aby lépe viděla na hromádku třpytivých náhrdelníků, spon a náušnic. Křížek mezi nimi opravdu nebyl.

„K čertu s nimi,“ ulevila si tiše. Ten přívěsek byl její jediný šperk, jednoduchý stříbrný křížek na řetízku, Adélie jej nosila na památku své chůvy z dětství, Margaret, která jí ho kdysi dala. Ten původní ovšem před pár lety vložila do rakve zavražděné děvečky, která jej nesmírně obdivovala, ale potom si stejně za první peníze nechala udělat přesnou kopii.

Adélie čekala na Boggartu. Když se dívka s mokrými vlasy a stejně mokrým psem po boku objevila ve dveřích, zeptala se jí pro jistotu: „Boggarto, nevzala jsi odsud z nějakého důvodu můj křížek, viď?“

„Kdepak, paní.“

„Já vím, ani jsem to nepředpokládala. To ty tři potvo… ty ženské protivné, určitě mi ho sebraly, aby mě naštvaly.“

Boggarta se zamyslela. „Ale to asi ani nemohly, paní. Já sem ho tu viděla ležet, když sem šla dovnitř, a to ony už byly všechny v neckách. A od té doby nikdo z nás nevyšel.“

Té noci se Adélie hodnou chvíli převalovala v posteli a přemýšlela, kdo z kláštera by mohl být zloděj, a hlavně proč si z hromádky drahocenných šperků vybral zrovna ten nejobyčejnější kousek.

Ale co se dá dělat, Allie na mě čeká a nebudu přece zítra ráno oddalovat odjezd zbytečným rozruchem kolem takové drobné krádeže. A navíc, pak by se na mě všichni dívali ještě víc úkosem.

A tak se Adélie s posledním zívnutím rozhodla, že až dorazí do Sicílie, nechá si prostě udělat další podobný křížek.

Noc však ještě zdaleka nekončila…

Tentokrát se výkřiky rozlehly ze zahrad pod okny klášterní budovy pro hosty.

A byly mnohem naléhavější; až z nich tuhla krev v žilách.

Hlas, který je vydával, patřil Boggartě.

„Sir Nicholas to zase přehnal,“ zamumlala ze spánku kterási z dvorních dam, ale Adélie už si v běhu přehazovala přes ramena plášť. V přízemí zvedla petlici na dveřích a vyběhla do zahrady.

Boggarta stála uprostřed trávníku a u nohou se jí krčil jinak mohutný a nyní i vášní roztřesený sir Nicholas. Rukama držel dívku za kotníky, takže stín obou postav, který měsíční světlo vrhalo na trávu, vypadal jako stín nějaké obludy. A aby toho nebylo málo, rytíře tahal zuřivě vzadu za plášť pes.

Byla by to velmi vydařená komická scénka, kdyby ovšem Boggarta neměla tvář zkřivenou nefalšovanou hrůzou a její křik nevyvolával představu posledních chvil trestance na mučidlech.

Adélie se připojila ke Strážci – stejně marně; rytíř se držel jako klíště a okolní svět vůbec nevnímal. Zkusila ho kopnout. „Dej jí pokoj, proklatě,“ zaječela, „k čertu s tebou, ty otrapo jeden starý, pusť ji už konečně!“

Později si vzpomněla, že z oken za ní se ozýval smích, ale v té chvíli, kdy se to odehrávalo, věděla jen, že to není jen trapná a neškodná situace, že se děje něco opravdu strašného.

Vrhla se na toho chlapa, nahmátla mu zezadu oběma rukama obličej a zaryla mu prsty do očí. Sir Nicholas se však jen mohutně otřásl, takže Adélie mu jen podrápala tváře. To už ji ale kdosi zvedal a odtahoval stranou, i Strážce, a někdo další, silnější, konečně odtrhl to zavalité tělo od Boggartiných nohou a převalil je na záda do trávy.

Adélie na moment zahlédla rytířovu tvář, k nepoznání prázdnou a nepřítomnou, a pak jej jeho panoš a ještě jeden člověk zvedli na nohy a odváděli pryč.

Rowley utěšoval Boggartu. „To nic, to nic, děvče. Nemusíš se bát, on občas mívá takové záchvaty, víš, ale to nic není, on ti neublíží.“ Boggarta sebou škubla, když se jí pokusil dotknout.

„Radši se zeptej, jestli jí neublížil,“ štěkla na něj Adélie. Zvedla třesoucího se Strážce ze země a strčila ho Boggartě do náruče. Rukou ji objala kolem ramen a vedla ji ke kamenné lavici v altánku opodál.

Rowley šel váhavě za nimi. „Můžu ještě nějak pomoct?“

„Ne, díky,“ řekla na to Adélie už klidněji. „My si tady spolu chvilku sedneme.“

Usadil se ale vedle Adélie taky. Boggarta se k ní z druhé strany tiskla a lapala po dechu, jako by spatřila něco, co oni dva neviděli. Psa svírala v náručí tak křečovitě, že třes jejího těla rozechvíval i to zvíře.

Na protější straně trávníku se postupně zavíraly okenice; zábava skončila.

„No, aspoň jí tentokrát neukradl boty,“ snažil se situaci odlehčit Rowley.

Adélie sjela očima na Boggartiny nohy. Sama jí ty boty koupila ještě v Caen, místo neohrabaných a těžkých dřeváků, navíc příliš velkých, mužských, ve kterých přicestovala už do Southamptonu. Dívka tenkrát k sobě ty nové kožené střevíce tiskla stejně jako nyní Strážce, a Adélii tehdy trvalo docela dlouho, než ji vůbec přesvědčila, aby si je klidně obula, že jich nebude škoda, ani když je ušpiní. A nakonec se Adélii podařilo ty dřeváky sebrat a zahodit.

A teď je tedy Boggarta opravdu ušpiněné měla; stahovací stužky byly celé uslintané a konce jim zplihle visely.

„Proč to dělá?“ nechápala to stále Adélie. „Co ho jenom žene… Proč?“

„Já nevím.“ Rowley se odmlčel. „Ale ji už musel někdo přepadnout někdy dřív, že?“

„Vypadá to tak.“

„To mě mrzí.“ Poplácal Adélii po ruce a vstal. „To bych tedy i já měl raději zmizet.“

„Asi ano.“

Adélie se za ním dívala, jak odchází, a na moment ji ohromilo vlastní štěstí, že ji miluje právě tenhle muž. Ano, má svoje chyby, jako ostatně všichni lidé, vždyť ani já nejsem žádná dokonalá žena – ale jeho osobnost nemá žádné trhliny, ve kterých by se mohly skrývat úchylky jako ta Nicholasova, ne, on je čistý až do hloubi své duše.

Musíme se oba víc snažit, už kvůli Allii, uvažovala, potřebuje nás oba. Musíme žít a vychovávat ji společně.

Boggarta s očima upřenýma přímo před sebe začala mluvit. „Byla to má chyba,“ řekla. „Tady ten chlupatec…,“ přivinula si psa k sobě ještě těsněji. „Měl nějak rozhašený trávení, tak sem ho šla raději vyvenčit… A to byla ta chyba, co sem udělala. Sem si myslela, že je to milej pán, a tak sem se na něho usmála, no. A pak sem vyváděla, i když mně vlastně nic neudělal. No jo, moje chyba…“

„Boggarto,“ přerušila ji Adélie, vzala jemně dívčinu hlavu do dlaní a zlehka ji natočila k sobě. „Poslouchej mě teď dobře. To nebyla tvoje chyba. To stejné už se stalo i jiným ženám. Sir Nicholas patří k těm lidem, co v sobě mají uvězněného démona. A toho démona osvobozuje alkohol. On se vrhl na tebe, ale napadl by i kohokoli jiného, tedy kteroukoli jinou ženu. Klidně jsem to mohla být třeba já. Ty na tom nemáš o nic větší vinu než… strom na tom, že jej v bouři zasáhne blesk.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Tak to je fajn.“ Znělo to pochybovačně.

„Boggarto, tobě se muselo něco stát. Myslím ještě někdy dřív. Nechceš mi o tom vyprávět?“

„Ale já sem v pořádku, paní. Mně nic není.“

„Ale je. A pomohlo by ti, kdyby ses mi s tím svěřila.“

I kdyby k tomu Boggarta byla ochotná, stejně už bylo pozdě. Někdo k nim přes zahradu přicházel – byla to paní Blanche a šla velmi opatrně, aby nerozlévala z hrnku, který nesla v ruce. „Napadlo mě, že to nešťastné děvče asi bude potřebovat něco na povzbuzení,“ řekla. „A tak jsem šla do kuchyně pro trochu mléka a přidala jsem do něj maličko brandy.“

Adélie musela Boggartě pomoci uvolnit křečovitě sevřené ruce ze Strážcova kožichu; pak jí raději i přidržovala hrnek u úst.

Dvorní dáma našpulila rtíky a pronesla: „Těžko se o tom mluví, ale muži jsou vskutku podivíni. Koneckonců, nic tak zlého se zase nestalo. Člověk se přes to musí prostě přenést.“

Adélie se na ni zamračila, ale musela připustit, že ta žena přece jen projevila starostlivost a zájem. Kousek člověka v ní tedy přece jenom je.

„Zřejmě z toho obviňuje sama sebe, že?“ pokračovala paní Blanche.

„Ano.“

„To tak bývá. Rozmluv jí to.“

To byl tak překvapivý názor, že se Adélie usmála a mimoděk k Blanche natáhla ruku.

Paní Blanche stisk neopětovala; žádné důvěrné spiklenectví a svěřování tajemství mezi nimi nehrozilo. „Měla jsem o to děvče obavu,“ řekla jen. „Měla by ses o ni teď postarat. Určitě je jí tu zima.“

Adélie jen mlčky přikývla. Společně pomohly Boggartě vstát a odvedly ji zpátky do ložnice.

~~~

Scarry je celou dobu pozoroval z okna a musel se tomu tichounce smát. V ruce držel stříbrný řetízek s křížkem. A nakonec jej přepečlivě spustil do spáry mezi okraji dvou poněkud rozeschlých podlahových prken.

~~~

Když se o ztrátě Adéliina řetízku dozvěděl Ulf, zamyslel se. „To je zvláštní,“ řekl po chvíli. „Panoš lorda Iva mi říkal, že se jim někdo musel přehrabovat v jejich zavazadlech. Ale nic se jim neztratilo.“

„A proč by to podle tebe někdo dělal?“

„Možná hledal tohle.“ Ulf poplácal rukou dřevěný kříž trčící ze sedlového vaku.

„To není možné,“ ozval se Mansur. „Kdyby někdo o meči věděl a chtěl jej ukrást, hledal by především v truhlicích s cennostmi a dary, ne v osobních věcech.“

„Myslíš? Jestli je chytrej, tak ho mohlo napadnout, že král taky ví, že truhlice se při přepadení berou první, a že teda mohl všakvíšco schovat někde jinde.“

Ulf uměl z dětství uvažovat jako zlodějíček, ale Adélii se to stejně moc nezdálo: „Kdyby to byl ten zloděj, co mi ukradl křížek, místo aby pobral ty diamantové šperky, co ležely kolem, tak je to spíš pěkný tupec.“

Jejich hovor náhle přerušil admirál O’Donnell na svém nádherném hnědákovi a s Denizem jedoucím na oslu po jeho boku. Tihle dva námořníci často využívali vzácnou příležitost zúčastnit se nějakého lovu se sirem Nicholasem nebo lordem Ivem, ale když zůstali v průvodu, většinou se připojili k Mansurovi.

Deniz zásadně mlčel jako ryba, ale O’Donnell se Araba donekonečna vyptával na zvyky jeho národa, vyprávěl o Irsku a o svých mořeplavbách nebo se ptal Ulfa na cambridgeshireské mokřiny. Právě Ulf ho zajímal nejvíc, jak se zdálo.

„Aha, tady máme toho zajímavého mládence…,“ díval se O’Donnell za Ulfem, který se od svých přátel raději odpojil a vracel se ke skupině poutníků. „Docela jste se sblížili, co?“

„Ne víc než s ostatními poutníky,“ opáčila Adélie.

„Ale on není tak docela obyčejný poutník, že ne?“

„A proč by nebyl?“ snažila se Adélie zachovat neutrální tón. „Co je na něm jiného?“

„Nóó,“ protáhl O’Donnell, „těžko říct, snad, že nejeví zrovna moc náboženského zápalu. Řekl bych, že jaksi nemá smysl pro mystérium stupendum, kterým ostatní přímo oplývají, nemyslíte?“

Když Ir po nějaké době zase odjel, řekla Adélie Mansurovi zachmuřeně: „Myslím, že Ulfa vážně podezřívá, že ve skutečnosti není žádný poutník. Proč nám k sakru nedá pokoj? Začínám přemýšlet, jestli právě on nepátrá po Excaliburu.“

„Já myslím, že se k nám přidává kvůli tobě,“ řekl Mansur.

„Nesmysl, on prostě vyzvídá.“

Arab jen pokrčil rameny. „Nic jsme neprozradili.“

Adélie se však nemohla zbavit pocitu, že se admirál přece jen něco dozvěděl.

I Rowley si dělal starosti, když se dozvěděl, že jí někdo ukradl přívěsek. „To se mi vůbec nelíbí, že nenosíš křížek.“

„A proč?“

„Protože ho nosí každá žena, odlišuje tě to od ostatních.“

Adélie pokrčila rameny. „Já už se odlišuji i tak.“

Na okamžik se jí zahleděl do očí. „Ano, jsi jedinečná. A jediná.“

~~~

„Lupusi, meo caro, myslím, ze jsem nalezl Excalibur. Jindřich jej dal té samici a ona, úskočná bestie, jej má dobře zamaskovaný, arte perire sua. Ten její smradlavý pes radostně skáče na toho mladého poutníka, a tak se h němu lísá, jako by to byla ona sama nebo ten Saracén nebo ta její nemožná služka. Oni se musejí znát. A ten kluk nikdy nespustí z očí svůj dřevěný kříž, co veze s sebou. Tak si říkám, jestlipak by zachrastil, kdyby se s ním trochu zatřáslo? Začínám věřit, že ano.

Richard se jej dočká a my na tom zbohatneme, jak nám slíbil, et genus et formam regina filium pecunia donat. Jen ať si s ním pěkně užije, ať s ním zabije vlastního otce, vždyť to je to, co si tajně přeje. Nám však jde o něco jiného.“

~~~

Průvod zpomalil, když se dostal na širokou silnici vedoucí do Akvitánie, protože to byla hlavní západní cesta k Pyrenejím a všude se nacházelo plno poutníků směřujících nebo vracejících se od slavné katedrály svatého Jakuba Staršího v Compostele.

Tady bylo náboženského zápalu k vidění a slyšení ažaž, vzduch jen drnčel stovkami různých jazyků a nářečí a chvěl se pachem nemytých těl ozdobených starčkem, protože se všeobecně věřilo, že tato bylina pomáhá proti únavě, a tak ji většina poutníků měla za kloboukem nebo v botách. Ti, co se ze Španěl už vraceli, belhali se po tak dlouhém trmácení starček nestarček a na oděvu měli připjaté apoštolské znamení, lasturu, a při příchodu do každé vesnice se tvářili exaltovaně. Místní vybíhali z chalup a prosili je o požehnání nebo políbení ruky, která se dotkla svaté hrobky.

Ti, co do Compostely teprve mířili, byli jaksi hlučnější, povykovali svoje aleluja na celé kolo, chválili hlasitě Pána Boha, že jim zakrátko vymaže všechny hříchy, někteří se bičovali, jiní tancovali, jedni byli očividně chudí duchem, druzí jen chudí a bosí.

Jedna skupina rozedranců obklopila Johanin vůz a pořvávala na princeznu, ať jde s nimi, pro dobro své duše. Kapitán Bolt by je hned nechal rozehnat naplocho drženými meči, ale princezna projevila kuráž a vlídnost, rozhrnula závěsy vozu, vstala a začala do davu rozhazovat drobné mince. „Já už jsem tuto pouť vykonala, dobří lidé, a požehnání se mi dostalo. Přijměte tyto peníze, a kéž vás doprovází Bůh.“

Adélii zajímali hlavně ti, kdo tlačili před sebou vozíky a káry se svými chorými příbuznými a doufali, že svatý Jakub je uzdraví; vmísila se mezi ně se svým lékařským náčiním v koženém vaku a chtěla jim pomáhat, jenže oni ji povětšinou odháněli: „Díky, díky, ale svatý Jakub nám pomůže, jen co k němu dojedeme.“

„Nech je být,“ doporučoval jí i Mansur, „je jich příliš mnoho.“

Měl pravdu, ale ona nemohla snést pocit, že by je měla úplně ignorovat, a Arab ji musel násilím vysadit zpátky na koně, protože jinak by se v tom davu ztratila.

~~~

V dalším klášteře Scarry sleduje svoji oběť z okna v patře. Támhle jde po dvoře, aby se mohla babrat v zánětech a vředech těch poutníků, a ten její chtíčem zaslepený biskup se motá kolem, naoko proto, aby jim rozdával útěchu a almužny, ale ve skutečnosti chce být s ní.

Ano, ano, slyším tě, můj milovaný. Blížíme se k Akvitánii. Je načase začít vraždit.

ČÁST DRUHÁ

Kapitola šestá

PRVNÍ DVĚ VRAŽDY vypadaly jako nešťastné náhody – a jedna z nich v podstatě i byla.

Dámy se po večeři hned chystaly na lože, ale opat kláštera sv. Benedikta ještě seděl u stolu se svými mužskými hosty a nabízel jim možnost vyrazit asi tak za hodinku za dvě na divočáka – divočák se loví nejlépe právě v noci, když kňouři, nejnebezpečnější možná kořist, nechávají bachyně se selaty v úkrytu a chodí po lese, ryjí rypáky v listí a rozhrabují hlínu ostrými kelčáky.

Později Rowley Adélii vyprávěl, že se všichni dobře najedli, ale nikdo z mužů se příliš neopil. Sira Nicholase bedlivě hlídal jeho panoš a do poháru mu s vínem pravidelně tajně přiléval slušnou dávku vody.

Opat mluvil o tom, jak jim v zimě starý veliký kanec zničil všechna osetá pole a dokonce zabil i dva rolníky, když se mu v tom snažili zabránit. To je hodnotný nepřítel na vrcholu svých sil, Bůh nám jej seslal, říkal opat. Aby dodal svým slovům na vážnosti, požádal svého lovčího, aby donesl hostům ukázat nalezený trus té obludy, ať si udělají představu o jeho velikosti.

Opat se také pochlubil, že má smečku psů, kteří se jen třesou, aby toho kance dostali. A vyjádřil přesvědčení, že se šlechetní pánové budou chtít určitě podívat na jeho psy v akci.

„Jen si to představ, milá moje,“ vyprávěl Rowley Adélii, „skoro všichni chlapi, šlechtici i ti ostatní, byli rázem na nohou a volali pacholky, aby jim sedlali koně, sir Nicholas a lord Ivo samozřejmě v čele, a s nimi, jak jinak, taky ten všudypřítomný O’Donnell.“ Rowley se po vyslovení toho jména ušklíbl, jak začínalo být jeho zvykem, kdykoli padla zmínka o irském admirálovi.

A pokračoval: „Snažil jsem se odradit otce Adalburta, protože lov na divočáka není nic pro začátečníky, ale ten idiot hýkal nadšením a nedal si to rozmluvit. Locusta – chudák, ten se k lovu moc nedostane, když pořád jezdí napřed a zase zpátky – se hrozně těšil. Dokonce i otec Guy vypadal rozjařeně a řekl, že taky pojede, že se aspoň podívá.“

Biskup z Winchesteru zůstal v klášteře; věk a únava jej zmáhaly i tak víc než dost. Rowleymu se příliš nechtělo, ale nakonec se k lovcům připojil, hlavně proto, jak říkal, aby dohlédl na ta nemehla.

~~~

V nevelké kamenné lovecké chatě na pozemcích opatství svatého Benoita se lovci vyzbrojují. Tady má pan opat uložená kopí, oštěpy, kuše, šípy a luky, i lovecké dýky a vyvrhovací nože.

Všichni jsou radostně vzrušení, a protože kořistí má být divoké prase, jsou trochu i nervózní. Zato psi v kotcích hned vedle se nemohou dočkat, kňučí a škrábou o mříže, aby se už už dostali ven a mohli se pustit do toho, k čemu je vycvičili.

Kdosi si ze Scarryho utahuje, že si bere příliš tenké a lehké kopí: „Tím divočáka v životě neprobodneš.“

Scarry se naivně usmívá. „Opravdu?“ Zkouší kopí potěžkat, ale zpátky do stojanu jej nevrací.

~~~

Adélie se věnovala churavým poutníkům ve dvoře kláštera, když skupina lovců vyrážela; trubky vřískaly, psi štěkali a jezdci povykovali nadšením.

Když se vraceli, už spala, ale stejně jako všechny ostatní ji vzbudilo troubení loveckého rohu oznamující smrt.

Jenže vůbec nešlo o úlovek…

Rozpršelo se. Mniši, hosté i poutníci se seběhli u brány, kterou právě vjížděli první promoklí lovci. Opat s neskrývaným zármutkem kráčel vedle nosítek narychlo svázaných z větví, na nichž ležela dvě těla. Mrtvolu sira Nicholase Baicera odnesli rovnou do kaple. Silně krvácejícího lorda Iva do opatovy komnaty, kde ho uložili na postel.

Kanec se ukázal být vskutku plnohodnotným nepřítelem, psi ho vyčenichali a obklíčili; lord Ivo, opat, panoši a lovci sesedali z koní a připravovali se zabíjet.

Přestože však psi zatínali tesáky obrovskému zvířeti do všech částí těla, divočák je v jednom okamžiku ze sebe setřásl, vrazil lordu Ivovi kelčák do slabin a vyhodil jej obloukem do vzduchu; teprve potom se opatovi podařilo bodnout kance mečem hluboko do oka.

„A pak jsme si všimli, že nikde není sir Nicholas,“ vyprávěl v slzách opat. „Zatáhlo se, měsíc nesvítil a v lese nastala taková tma, že jsem se začal obávat, že se mohou snadno ztratit i další. Začali jsme ho hledat a nakonec jsme jej našli, jak bez života visí nohou ještě zaklesnutý za třmen a kůň ho pomalu vláčí po lese. Bože odpusť, taková tragédie nás potkala… Jeden rytíř smrtelně zraněný a druhý rovnýma nohama v Ráji nebeském, spolu s mým nejlepším psem. To je jisté prokletí.“

Adélie a klášterní bylinkář dělali podle Mansurových instrukcí a doktora Arnulfa všechno, co mohli, aby lordu Ivovi pomohli. Na rány mu přiložili mech rašeliník, aby zastavil krev a vyčistil zranění. Adélie ale dobře viděla, že kel se zabořil do těla příliš hluboko. Rytíř měl nepochybně i vnitřní krvácení a zašít ránu by způsobilo jedině víc utrpení a život by mu to stejně neprodloužilo.

Vyběhla z místnosti pro makovou šťávu, kterou mívala v ampuli ve svém vaku, a hned za dveřmi narazila na Rowleyho, jenž tu na ni čekal. „Umírá?“

„Ano. Dokážeme mu jedině zmírnit bolesti.“

„Kolik času mu zbývá?“

„Já nevím.“ Byla rozrušená.

„Půjdu za ním. Bůh se nad ním slituj, byl to dobrý přítel a skvělý válečník.“

Když se do světnice vrátila i Adélie, Rowley držel Iva za ruku a biskup winchesterský se hlasitě modlil a při tom připravoval olej k poslednímu pomazání. Opat stále ještě v loveckém, otec Guy a doktor Arnulf polohlasně diskutovali o tom, které relikvie svatého Benoita by mohly uspíšit duši lorda Iva cestu na věčný odpočinek. Mansur se debaty neúčastnil, ale ve tváři měl starost, která ostře kontrastovala s jeho obvyklou apatií. Svícny v držácích u hlavy i nohou lože vrhaly vzhůru stíny, které karikovaly tváře okolo stojících mužů, takže připomínaly lebky kostlivců.

Jen rysy umírajícího byly jasně osvětlené a Adélie mimoděk zaťala zuby, když si představila, jak hroznou bolest rytíř prožívá a s jakou statečností ji snáší. Oči měl zavřené, rty semknuté a prsty zatínal Rowleymu do ruky jako dravci spáry.

„Prosím, pane,“ hlesla Adélie a podávala Mansurovi ampuli.

V tu ránu u nich stál doktor Arnulf. „A to má být co?“

„Šťáva z máku. Pan Mansur ji nařídil přinést, protože tiší bolest.“

„Šťáva z máku?“ opakoval po ní otec Guy. „To je ďábelská tekutina. Ten dobrý muž je svým utrpením právě očišťován a vykupován. Muka Kristova obdařila bolest dotekem božství. Arnulfe, ty jsi učenec a doktor, jistě nemůžeš s něčím takovým souhlasit. Dekrety z Vatikánu…“

„Samozřejmě, že nemohu,“ řekl doktor Arnulf skálopevně. „Mák, mandragora, konopné semeno, nic takového mezi svými medicínskými prostředky nepřechovávám.“

Adélie na ně nevěřícně hleděla a nemohla pochopit, o čem to tu mluví. „Ale ten člověk strašlivě trpí. Nemůžete mu přece odepřít úlevu. To nemůžete.“

„Lepší utrpení těla nežli duše,“ řekl jí na to otec Guy.

Přistoupil k nim opat; ještě byl cítit lesem a krví, krví lorda Iva na rukávech svého koženého kabátce. „Mé dítě, poslal jsem pro stehenní kost svatého Štěpána, prvního mučedníka. Musíme se modlit, aby po přiložení pomohla tomu dobrému rytíři v jeho mučednické smrti.“

„Pomoz mi,“ hlesla Adélie arabsky.

Mansur neváhal ani okamžik. Vytrhl jí z ruky ampuli, strčil ji Rowleymu a ten jen po očku mrkl na Adélii. Přikývla.

Arab už mezitím zvedl lordu Ivovi hlavu a Rowley mu vlil opiát do úst: „To ti pomůže, příteli.“

Otec Guy se vztekal, že šlechetný lord ještě ani neučinil doznání, a rozzuřený Arnulf vyvlekl Adélii za paži ven z místnosti.

„Ty fracku,“ zasyčel na ni, „chceš se i s tím svým pánem stavět proti svatým otcům, proti zákonům ustanoveným svatou církví?“

To už na ni bylo moc. „A která skutečná matka by nechala svého vlastního syna trpět tak strašně, jak trpí ten nešťastník?“ zasyčela na něj taky. „Nebo který skutečný lékař, co?“

„Zpochybňuješ mou autoritu?“

„Přesně tak!“ A odběhla po chodbě pryč.

~~~

Trvalo ještě celý den, než lord Ivo umřel. Johana a dvorní dámy ten čas strávily v klášterní kapli modlitbami za jeho duši.

Adélie jej strávila ve své světnici. Mansur si přišel ještě dvakrát pro další ampule. Lord Ivo nabyl vědomí natolik, že se stihl vyzpovídat, a obdržel od biskupa z Winchesteru poslední pomazání.

Doktor Arnulf a otec Guy si nad tím vším umyli ruce; prostě odešli někam pryč, řekl později Mansur Adélii.

„To je dobře.“ Neměla z toho ale pražádnou radost. „Dnes jsme si tedy mnoho přátel nenadělali, ani já, ani ty.“

„A chtěli bychom takové lidi za přátele?“

„Ne. Říkají si křesťané. Kdy se Kristus díval na utrpení, aniž by hnul brvou?“

„Myslím, že to nejsou křesťané, ale jen kostelní krysy.“

Když odešel, zahleděla se znovu z okna. Pršelo čím dál hustěji. Viděla odsud na řeku, vystavenou velkým kapkám. Les pod temně šedou oblohou vypadal jako jednolitá neprostupná hmota. Adélii napadlo, že vlastně neví, jak se jmenuje ta řeka ani jak se říká tomu lesu, a pocítila záchvěv paniky osiřelého dítěte, které odvezli ode všeho, co milovalo a znalo, a nechali jej v nehostinné, cizí pustině. Pomyšlení, že Allie se možná cítí podobně, jí rvalo srdce na kusy.

Tak ráda bych slyšela aspoň slovo útěchy, které by si pro mě nepochybně našla Gylta. „Už sme zažili horší věci, holka zlatá.“

A měla by pravdu, jenže nikdy ne takhle odděleně.

Byla už tma, když se Mansur vrátil se zprávou, že lord Ivo je mrtev. Podal jí mnišský plášť. „Máš si to obléct a jít za biskupem do kaple.“

„Proč?“

„Myslí si, že na smrti sira Nicholase je něco divného.“

Pochmurnost celého dne náhle vystřídal hněv. No to je pro Rowleyho typické; přece by mě nelákal na milostné dostaveníčko, kdepak, na jeho příkaz se budu plížit v převleku celým klášterem kamsi do kaple. A proč? Budu tam provádět pitvu nebo co?

Ale samozřejmě že půjdu. Kdyby mě chytili, stejně už by to na mě horší světlo vrhnout ani nemohlo. Jdu, protože já jsem železná brož přitahovaná jeho magnetismem. Jdu, protože… nu, protože je to šílenství, a šílenství budiž v této chvíli chvála nebeská.

Stáhla si z hlavy plachetku a přehodila si plášť přes ramena. Kápi nechala spadnout hluboko do tváře. „Tak. Vypadám teď jako mnich?“

„Ano. Jako zakrslý mnich.“

Nikdo si jí ani nevšiml. V celém klášteře vládlo pozdvižení; smrt dvou významných hostů, musí se to oznámit, rozeslat vzkazy a zprávy, zařídit pohřby, odsloužit zvláštní mše navíc, a při tom všem probíhají všechny rutinní činnosti jako obvykle. Mnichové vybíhali do deště a spěchali s nejrůznějšími úkoly k jiným budovám, z hábitů jim kapala voda, hlavy pod kápěmi skláněli k zemi, aby se pokud možno dokázali vyhnout velkým loužím. Adélie by se mohla po dvoře procházet celé hodiny a nevšimli by si jí, ani kdyby u toho třískala na bubínek.

Kaple stála samostatně vedle kostela a působila dojmem, že je nejstarší budovou v opatství. Postava, která na Adélii čekala, byla vyšší než zdobně tesaný portál.

„Dáváš si na čas,“ řekl ten člověk a otevřel jedno křídlo dveří dokořán. Adélie ucítila pach kadidla, vosku a smrti. Jediné světlo uvnitř se linulo ze dvou svic ve svícnech u hlavy a nohou katafalku, na němž ležel sir Nicholas. Po stranách klečeli dva mnichové.

A jediným zvukem tu bylo pleskání kapek vody, které protékaly škvírou ve střeše a padaly z výšky do vědra ztraceného kdesi v temném koutě.

„Děkuji vám, bratři, můžete jít,“ řekl Rowley. „Nyní tu s přítelem setrvám já.“

Byli rádi, že mohou jít, a okamžitě vstali. Poklonili se mrtvému, oltáři i biskupovi – nenápadně si při tom třeli otlačená kolena – a zmizeli jako pára nad hrncem.

Rowley za nimi zabouchl dveře a zajistil je petlicí. „Tak a teď se pojď podívat na tohle.“

Tělo bylo zabalené v širokém dlouhém pásu hedvábí. Obličej se většinou nechává odkrytý, ale v tomto případě tomu tak nebylo. Adélie se klidně mohla dívat na egyptskou mumii.

Sir Nicholas byl robustní člověk, takže se docela nadřeli, než jej z látky vybalili. Když se jim to konečně povedlo, bylo jasné, proč nezůstal odhalený ani obličej; po pravém oku zbyl jen krvavý prázdný důlek.

„Jak se mu to stalo?“

„Našel ho prý panoš Aubrey a ten přivolal ostatní. Ježíši, to bylo ale fiasko, celý ten lov. Rozpršelo se, tma byla jako v ranci, po lese pobíhala spousta lidí, všichni mokří až na kost, nikdo nevěděl, kde jsou ostatní; snažil jsem se je trochu uspořádat, ale bylo to marné.“

Rowley si sňal čapku a zajel rukou do vlasů. Adélie postřehla už předtím, jak má tvář zkrabacenou únavou a smutkem.

„Pak jsem uslyšel,“ vzpamatoval se po chvilce, „jak Aubrey troubí na roh, a vyrazil jsem tím směrem. Ten chlapec mezitím vytáhl Nicholasovu nohu ze třmene a položil ho na zem. A plakal tam nad ním. Z Nicholasova oka trčela velká tříska, tak jsme si mysleli, že se mu třeba splašil kůň a on si nešťastnou náhodou vrazil do oka větev.“

„A teď si myslíš něco jiného?“

„No, mezitím tam přijel Ivo, tak jsme o tom začali mluvit a mě najednou napadlo, že jestli Nicholase zabila tříska ze zlomené větve, tak by tam měla být spousta krve – ale nikde jsem žádnou neviděl. A nekrvácejí jen mrtví – to jsem se dozvěděl od tebe.“

„Takže ho zabilo něco jiného ještě předtím?“

„Proto jsem tě zavolal sem. Tak se do toho pusť a dělej rychle, zanedlouho sem už asi donesou Iva.“

Adélie si stáhla kápi z hlavy. Na krátkou chvíli poklekla u těla, jak měla ve zvyku, a mlčky jej požádala o odpuštění, že s ním bude manipulovat. Duše, která jej obývala, už byla osvobozená, mrtví jsou bez hříchu – a ona s nimi podle toho zacházela.

Ať už se o mrtvého postaral kdokoli, nedal si moc práce s tím, aby jej důkladně omyl; na místech, kde se oděv potrhal, byly ještě zelené šmouhy od trávy. I trní a kamení na něm zanechalo škrábance.

„Sežeň mi víc světla.“

Na hedvábnou látku kapal horký vosk, když vzal Rowley jeden ze svícnů a držel jej blíž. Z kouta se pořád ozývalo to pravidelné žbluňkání kapek vody.

„Hmmm.“

„Co je?“

„Tohle.“ Její prsty nahmataly roztrženou kůži v levé horní části zad a pod ní hlubokou ránu. Tohle muselo krvácet – a vydatně; ledabylý omývač nechal kolem tlusté vrstvy zaschlé krve.

„Tady je to.“ Adélie pátrala rukou hlouběji. „Něco v té ráně vězí. Cítím tam dřevo.“

Zvedla hlavu. „Rowleyi, myslím, že je to násada kopí; je to hladké, sice dost tenké, ale není to klacek. Asi se to v ráně zlomilo, když ho táhli jinam, ale je to zaručeně to, co ho zabilo. Někdo ho bodl nebo střelil.“

„Zatracení pytláci,“ usykl Rowley.

Znovu si prohrábl rukama vlasy a pak dodal o něco klidněji: „Pane na nebi, tak skvělý člověk a takový konec ho potkal.“

„Co s tím uděláš?“

„Řeknu opatovi, že je to naprostá potupa, když si nechá po lese pobíhat pytláky a střílet po všem, co se kde šustne.“ Poodešel zlostně kamsi do tmy, hlasitě proklínal vesničany, co loví jiným lidem zvěř, a do detailu popisoval, co udělá s tím konkrétním darebákem, jestli se mu dostane pod ruku.

Pak Adélie uslyšela, jak do něčeho kopl, ozvalo se hlasité šplouchnutí a prázdné vědro se odkutálelo po dlažbě pryč. A to jsem si v něm pak chtěla umýt ruce.

Nechala ho zuřit. Na smrti, ke které dojde jaksi nedopatřením, je vždycky cosi strašného, a bylo těžké představit si to nějak jinak, ostatně tma, déšť, nějaký rolník – možná měl hlad, číhal v podrostu, slyšel, jak se blíží něco velkého, a tak to zkusil, hodil naslepo, ale šikovně svoje podomácku vyrobené kopí…

A ne že by se to nestávalo. Adélie neznala dějiny Anglie do velkých podrobností, ale nezemřel náhodou nějak podobně také syn Viléma Dobyvatele, jak se jen jmenoval? To se stalo v Novém lese. Ryšavý, ano tak mu říkali. Král, nikdo menší.

Když Rowley konečně utichl, zeptala se ho: „Mám ten hrot vytáhnout? Musela bych si zajít pro náčiní.“

„Ne. Zabalíme ho zase zpátky, vrátíme mu jeho důstojnost.“ Vynořil se ze tmy, aby jí se zabalením mrtvoly pomohl. Když byli hotovi, znovu na chvíli poklekla.

Pak zvedla hlavu a viděla, jak na ni Rowley upřeně hledí, a náhle si uvědomila, že má rozpuštěné vlasy, a cítila v jeho pohledu, že je krásná, protože v jeho očích byla vždycky krásná.

„Bože, děvče moje,“ zadrhl se mu trochu hlas, „ať mě Bůh zatratí, ale já bych klidně toho chudáka shodil na zem a položil bych na ten katafalk tebe a vzal si tě, teď hned. K čertu s mou nesmrtelnou duší – i s tvojí.“

„Nebránila bych se,“ hlesla jen.

Neměli ovšem šanci; slyšeli už, jak se ke kapli blíží čvachtavé kroky a hlasy drmolící zádušní modlitby, „… každičkou slzu z očí jejich; smrt se již více neobjeví…“

Adélie si natáhla kápi a zůstala stát za dveřmi; nechala mnichy vejít dovnitř a pak nikým nezpozorována vyklouzla ven.

~~~

Opat měl velké starosti. Jeho lidé vyslýchali v okolí každého, kdo by vůbec byl schopen udržet v ruce lehké kopí, a on sám diskutoval s oběma biskupy o tom, co by se mělo s těmi mrtvými udělat. Odvézt je domů, neboje pohřbít přímo tady?

Nakonec z obou těl vyřízli srdce a uložili je každé do olovem vykládané schrány, aby je poslali jejich rodinám. Rychlý posel vyrazil také ke králi Jindřichovi, aby jej informoval, že ztratil dva ze svých nejvěrnějších mužů.

Pohřeb se konal v neustávajícím lijáku na hřbitově kláštera a princezna Johana upřímně oplakávala svoje rytíře. Když do hrobu spouštěli sira Nicholase, otec Guy a doktor Arnulf se dívali k místu, kde stála Adélie. A proslechlo se, že kaplan prý řekl: „Doufám, že teď je ta ženština spokojená. Byla to přece ona, která ho proklela, ne?“

~~~

Nepřítomnost lorda Iva a sira Nicholase a jejich zhruba dvacetičlenné skupiny služebnictva v průvodu byla opravdu citelná. Mezi lidmi vládl pocit nejistoty, nebylo slyšet mnoho smíchu. Ať už byl sir Nicholas podivín nebo ne, byl to právě on, kdo spolu s lordem Ivem vyzařoval rovnováhu a autoritu svého krále a bez koho se nyní všichni cítili jaksi méně v bezpečí.

Nejvíc se to projevovalo u biskupa z Winchesteru. Byl o poznání nervóznější než na začátku cesty: nejdřív zradil král Mladík princeznu a nyní je potkala taková tragédie. Častokrát opakoval slova opata, který je hostil: „Vskutku, jsme prokletí,“ a svěřoval se svým blízkým, že začíná věřit, že Bůh je s celou touhle cestou nespokojen. Jeho výroky se pak šířily celou společností a skeptici jako otec Guy, princeznina chůva Edeva nebo vrchní pradlena Brune se jich okamžitě chytali a zdůrazňovali, že samozřejmě Bůh nemůže být spokojený, když s nimi cestuje nejen Saracén, strašný nepřítel všeho křesťanstva, ale s ním ještě i ta žena, která, jak se zdá, má moc přivolat zkázu na lidi i zvířata, jež jí zkříží cestu.

~~~

Průvod nyní přijížděl do Akvitánie, vévodství pojmenovaného po četných vodních plochách a náležejícího Eleonoře, které však po její svatbě s Jindřichem Plantagenetem připadlo jemu, a ode dne, kdy ji král nechal uvěznit, jej spravoval druhý společný syn, vévoda Richard.

Počasí se znovu zlepšilo a slunce svítilo, jako by nevědělo, co ještě pro dceru zde všemi milované vévodkyně učinit.

Dokonce i biskup winchesterský poněkud pookřál. „Tady už budeme v bezpečí. Mladý vévoda se lvím srdcem na nás bude čekat v Poitiers.“

Kdyby sestru do Sicílie doprovázel Richard, nebyla by o rytíře nouze, držel si jich stovky – ale ne kvůli hře na válku v podobě turnajů jako jeho bratr, ale proto, aby s nimi jednoho dne mohl vytáhnout do skutečných bitev, na křížovou výpravu.

„Je tím úplně posedlý,“ říkal o něm Rowley; sám nebyl válkami kříže nijak nadšený, a Richardem ostatně taky ne. „Ale nejdřív musí nastolit mír v jižní Akvitánii – a fakt je, že si to tam zavařil sám. Myslel si, že akvitánští baroni mu budou věrní, když je vedl do boje proti svému otci. Jenže pro ně to ve skutečnosti byla spíš příležitost, jak si pro sebe urvat další kus země, a nemají důvod s tím přestat ani teď, když se Richard a Jindřich museli usmířit.“

„Vypadá to tu docela mírumilovně,“ rozhlížela se Adélie po utěšené krajině, „a hlavně je tu nádherně.“

„Jenže v Limoges nebo v Taillebourgu či Gaskoňsku to taková krása není,“ namítl Locusta, který je mezitím spolu s admirálem a Denizem dojel. „Přinejmenším ty už si Richard podrobil a já jsem viděl, co z nich zbylo, když jsem se vracel na sever. My se jim vyhneme – to, co je tam k vidění, není pro oči dam. Bella, horrida helia.“

„Krutosti?“

„Ohavnosti.“

Rowley přikývl. „On to v sobě má. Jeho otec se s rebely vždycky dohodne, když je porazí – cokoli jiného by jen vyvolávalo další vzpoury –, ale pochybuji, že Richard má pro tohle vůbec nějaký smysl; ten chlapec jako by měl za kmotra řezníka.“

„Je ještě mladý,“ namítl O’Donnell, „copak my jsme si na řezníky nehráli, když jsme byli mladí? Experto credite.“

Jaké řezničiny se asi O’Donnell zamlada dopouštěl? uvažovala Adélie.

Rowley pobídl koně vpřed, pryč od skupinky; admirál mu nebyl po chuti. Ani Ulf jej neměl v oblibě; a když nakonec odklusal i Locusta, Adélie s ním zůstala sama.

„A kdepak je dnes lord Mansur?“ zajímal se admirál.

„Má práci.“

Ve skutečnosti zůstal Mansur s Boggartou v klášteře, kde naposledy nocovali, a učil ji, jak se pere, suší, žehlí a skládá oblečení. Měla to být všechno práce pro pradleny, které jely s doprovodem a měly dokonce i zvláštní povolení od winchesterského biskupa, aby mohly svoje řemeslo vykonávat právě o nedělích, kdy jinak celý průvod, poslušen třetího přikázání, odpočíval a nevypravil se na další cestu. Jenže Adéliino a Mansurovo prádlo se vracelo stejně ušpiněné jako před praním.

„To je jen nějaká ledabylost,“ snažila se Adélie nejdřív uklidnit Mansura, i když si to nemyslela. Brunino nepřátelství vůči nim očividně narůstalo.

A potom spěšně dodala: „Nebudeme si ale stěžovat.“ Vrchní pradlena se dokázala neuvěřitelně rozčílit a Mansur, když měl důvod, uměl dát hněv také pořádně najevo; hádka těch dvou by nebyla nic pěkného.

A navíc, Mansur si svoje oblečení pral sám i dříve, když cestovali s Gyltou; byl na čistotu velmi citlivý. Jenže nyní hrál lorda Mansura a při takhle podřadné činnosti se nemohl nechat přistihnout. Proto se snažil předat svou dovednost a zkušenosti nešikovné Boggartě.

Adélie byla právě na samém konci průvodu a prohlížela jednomu z poutníků nohy stižené plísní, když Mansur docválal. Boggarta seděla na koni za jeho sedlem a v náručí svírala Adéliin plášť.

Mansur seskočil na zem, popadl ten kus oděvu a roztřepí jej před Adélií. „Pořád jsou na něm ty šmouhy. Říkal jsem té holce, že na to má vzít valchářskou hlinku, ale kdepak.“

„Ach Bože.“ Adélie pokynula poutníkovi, že si může zase obout boty, a důrazně mu doporučila, že si je má každý večer mýt a udržovat hlavně místa mezi prsty suchá.

„A pokáral jsem tu pradlenu.“

„Anglicky?“ Obrátila se znovu k poutníkovi. „Podívej, tohle je tinktura z myrhy a měsíčku. Ne, to nebudeš pít, budeš si to mazat ráno a večer na ta svědivá místa.“

„Posunkovou řečí.“

„Ach Bože.“

„Budu si ale muset stěžovat biskupovi. Ta hloupá velbloudice mi totiž posunkem odpověděla. Velmi nezdvořilým posunkem.“

„Ach Bože.“

Když dojeli konec průvodu, čekala na ně Brune. Vyštrachala se kvůli tomu z vozu a teď stála široce rozkročená a s rukama v bok uprostřed cesty, obklopená zvědavým houfem všelijakých sluhů.

„Hele, paní,“ houkla na Adélii, „musím si s tebou něco vyříkat.“ Ukazovala na oslovenou prstem a teatrálně se při tom otočila ke svému obecenstvu. „Víte, co provedla? Poslala na mě toho svýho pohanskýho mameluka se stížností na svoje prádlo. Blekotal na mě cosi tou svou hatmatilkou a kýval tím svým černým prstem, jako kdybych byla nějaká hrouda hlíny nebo co. Ale to já si teda nenechám líbit, rozhodně teda né vod nikoho, kdo nevěří v našeho Pána Spasitele.“

Tak to pokračovalo ještě hodnou chvíli; byl to výlev, který si pradlena musela předem připravit, jak ohromené Adélii po chvilce došlo. Brune si to náramně užívala.

Adéliin přítel, pacholek Martin, se ji pokusil přerušit. „No dobrá, paní, to už by stačilo…“

Pradlena se však nechala svým projevem docela unést. Pacholka odstrčila jako protivné smetí a pokračovala v tirádě zvýšeným hlasem, aby si mohla být jistá, že ji slyší co nejvíc lidí. „Já jsem na straně našeho nejdražšího Ježíše Pána, to teda jsem; a von patří k těm, co plivou na svatej kříž ve Svatý zemi, takže si může svoje hadry prát klidně sám, já to už dělat nebudu, i kdybych kvůli tomu měla umřít mučednickou smrtí.“

„Co se to tady děje?“ V tom pozdvižení si nikdo ani nevšiml, že sem přijíždí admirál O’Donnell.

Brune se k němu hned otočila. „Já jsem jenom vobyčejná pradlena, pane, ale královna Eleonora říkávala, že mám duši čistou jako to svoje prádlo na bělidle. ‚Ty jsi čistá jako vyslankyně Pána našeho, moje milá Brune,‘ říkávala mi…“

„Ale ano, ty jsi dobrá pradlena, i když sotva projdeš dveřmi, ale jestli chceš slyšet nějaké přísloví ode mě… Tak věz, že mě zrovna napadá, co říkávala moje babička v Irsku: „Se záští daleko nedojdeš.“

Vzápětí popadl pradlenu jako pytel mouky a vysadil ji rázným pohybem zpátky na vůz. Oprášil si ruce, otočil se k přihlížejícím a prohlásil: „A pro vás mám taky jedno: Co jiného se dá čekat od krávy než bučení?“

~~~

Uprostřed odezvy plné smíchu a bučení (protože Brune je sice u některých oblíbená, ale zdaleka ne u všech) odjíždí Scarry na koni dál dopředu, s hlavou odvrácenou, aby nebylo vidět výraz radostné vděčnosti za to tlusté sousto, které mu Lucifer opět tak štědře nastrčil rovnou pod nos.

Ten tvůj Bůh s tebou, paní Brune. Odpočívej v pokoji.

Kapitola sedmá

ADÉLIE MĚLA VŽDYCKY dojem, že s prvním biskupem z Poitiers by dobře vycházela, i přes propast osmi staletí, která je od sebe dělila. Byl to nezávislý myslitel, nejvzdělanější a nejtolerantnější z tehdejších svatých; měl ženu a děti, neboť žil v době, kdy manželství ještě nebylo kněžím zapovězeno.

A taky měla za to, že člověk, který se obrátí na křesťanskou víru a zvolí si ke křtu jméno Hilarius, musí být prostě veselá kopa.

V těsném závěsu za princezniným vozem jí nebylo zatěžko uvěřit, že to slavné město nikdy neztratilo bodrou atmosféru, kterou mu svatý Hilarius, nebo Hilare, jak se mu nyní říkalo, odkázal. Na uvítanou jim zvonily zvony. Mávající davy, které se seběhly v klikatých ulicích, aby alespoň koutkem oka zahlédly princeznu Johanu, hlaholily upřímnou radostí, že se vrací k lidu své matky. Byla to jejich princezna. Z oken se na královský průvod snášely lístky růží a náklonnosti k dívce, která byla v Poitiers odmalička doma.

Měli tu strávit týden a Adélie, která neměla jiný cíl než dostat se co nejrychleji do Sicílie a honem zase zpátky, se s tím nemohla vyrovnat. Na lidech i zvířatech se už nicméně značně podepsala únava; delší odpočinek potřebovali jako sůl.

Když vyjeli na návrší, kde stálo srdce Poitiers, zaslechla Adélie, jak princezna ve voze hlasitě úlevně vydechla, jako člověk, který se po letech vrací do míst svého dětství. Bělostné kamenné věže a průčelí dostaly v zapadajícím slunci růžový nádech a ten se jako záblesky ametystu odrážel v zákrutech řeky pod kopcem, vroubených houštinami vrb.

Adélii se stáhlo hrdlo při pomyšlení na tu uvězněnou ženu, která měla tohle město ze svých sídel nejraději a která mu nesmazatelně vtiskla pečeť své osobnosti. Kdo jiný než právě Eleonora by dokázal poručit i stromům, aby byly krásné a zdobily otevřená prostranství v pozdním nevlídném podzimu, nebo vystavět hrající fontány se sochami nahých dívek, které by v očích královnina prvního manžela, zbožného Ludvíka, byly hotovým skandálem? A přestože katedrála, kterou začala stavět již společně s Jindřichem, nebyla ještě dokončená, její portál už se skvěl nenapodobitelným umem mistrů kameníků a jejich dovednýma rukama převyprávěnými biblickými příběhy; musela to být právě Eleonora, která prosadila, aby se tam objevil i novorozený Ježíšek v jesličkách připomínajících spíš necky, hlídaný houfem oveček.

Jen o několik mil dále odrazil léta Páně 732 francký majordom Karel Martel záplavu muslimů, která hrozila smést franckou říši z mapy světa, a zachránil tak svou zemi od islámu. To byl převratný moment pro celou Evropu a Poitiers na to bylo patřičně hrdé. Adélie se díky tomu ovšem obávala, že Mansurův příjezd do města by se mohl místních nemile dotknout, především těch méně vzdělaných lidí, ne nepodobných vrchní pradleně Brune a Johanině chůvě, které budou zvěsti a pomluvy o Arabovi jistě s radostí a překotně šířit.

Richard Plantagenet se na rozdíl od krále Mladíka zrovna nepřerazil, aby přispěchal přivítat svou sestru; nebyl to žádný impulzivní chlapeček a Adélie to na něm viděla na první pohled.

Stál ve vstupu do Eleonořina paláce jako bájný Kolos oděný do samého zlata; byl vyšší a robustnější než Jindřich Mladík, a to jak fyzicky, tak i mentálně.

Královští bratři spolu nevycházeli. Spojili se sice ve vzpouře proti otci, ale když pak všichni tři uzavřeli mír a Jindřich II. nařídil staršímu synovi – jmenovci, aby pomohl Richardovi potlačit bouře v Akvitánii, vytratil se král Mladík jaksi z boje a věnoval se raději turnajům.

Adélie nyní při pohledu na Richarda pochopila, že kdyby mezi bratry vypukla válka, vítězem by byl nepochybně ten mladší.

Když se král poklonil Johaně a políbil jí ruku, zaduněl nádvořím jeho hluboký znělý hlas: „Zde je má milovaná sestra, princezna mé krve. Její přátelé jsou i mými přáteli; kdo se pokusí jí ublížit, pocítí mou pěst.“

To bylo zbytečné, pomyslela si Adélie, kdo by té holčičce ubližoval?

Johana však k němu obdivné vzhlédla a s konečky prstů na těch jeho se nechala odvést do obrovského sálu, největšího a nejúžasnějšího, jaký kdy Adélie viděla.

Hostina, která se v něm konala, rovněž odrážela Eleonořin vkus – rozhodně to nebyl Jindřichův styl. Každý chod byl do detailu promyšlený, kančí hlava měla připevněné kly a v tlamě jablíčko, páv se chlubil vějířem ocasních per, každá ústřice skrývala v nitru perlu. Přesto bylo všechno jídlo tak čerstvé, že bylo nabíledni, že ještě včera rostlo nebo dýchalo někde v tomto bohatém, úrodném kraji. Také mladiství rytíři počtem převyšovali dámy, což bylo pro Eleonoru typické; libovala si v mužském obdivu, zvlášť od mladší generace.

A zdálo se, že se to přeneslo i na jejího syna. V čele stolu s ním seděly dvorní dámy, které vévoda dobře znal, dál biskupové z Winchesteru a ze St. Albans, ale také pohledný Locusta, jehož neurozený původ a absence titulu si to jen stěží zasluhovaly, a tvářil se poněkud rozpačitě, že k sobě nemá společníka.

Adélii napadlo, že s ním možná chce Richard prodiskutovat plán další cesty do Sicílie.

Nebo to mělo jiný důvod? Když vévoda mluvil s dámami – a uměl to vskutku dvorně –, měl oči jakoby zamžené nudou. Zato při rozhovoru s některým ze svých rytířů nebo právě s Locustou, vlastně i když jen pokývl hlavou panoši přinášejícímu jídlo – štíhlému krásnému chlapci –, tvář se mu rázem rozzářila. Adélie, sedící na jednom z bezvýznamných míst uprostřed dlouhého stolu pod pódiem, se očima setkala s pohledem svého milého. Lehce nadzvedla obočí, aby naznačila otázku.

Odpověděl jí sotva znatelným pokývnutím hlavy. Taky si myslím, že ano.

Ten důvěrný okamžik porozumění mezi nimi byl tak sladký, až se jí všechny ostatní myšlenky vytratily z hlavy. Znovu se musela sama sebe ptát: Proč jen jsem nekývla, když se mi nabízel ve vší počestnosti? Huso hloupá, podívej se, jak to s námi dopadlo.

Ovládla se a soustředila pozornost zpátky na toho akvitánského vévodu. Jestli máme s Rowleym pravdu, musí to být pro tak význačného mladého muže hrozné. V očích celého světa je to víc než hřích, je to přímo zločin; být někým, kým jej nikdo mít nechce, ani on sám. A možná se právě frenetická potřeba spasit duši a udobřit si pohoršeného Boha dá uspokojit pozvednutím Jeho praporce a zabíjením Jeho nepřátel.

Mansura předtím přijal se stejně zdvořilým odstupem jako Adélii, ale zřejmě se neodvážil urazit otce, a tak mu alespoň přidělil na hostině stejně významné místo jako doktoru Arnulfovi.

Později cestou k ložnicím Adélie zaslechla, jak Petronilla říká ostatním dvorním dámám: „Zlatíčka, teď jsme opravdu doma.“

~~~

V chladném nočním vzduchu v zahradě, která kdysi náležela Eleonoře Akvitánské, se procházejí a hovoří spolu dva muži. Jeden z nich vrhá masivní stín, který chvílemi splývá se stínem toho druhého.

„Ten meč mi právem náleží,“ říká. Mluví tiše, ale v hlasu i tak zaznívá nezpochybnitelná autorita. „Cožpak nejsem Artušův dědic? Kdo jiný by jej dokázal použít k obraně Pána našeho před nepřáteli?“

„Já vím, kde je, a ty jej dostaneš dříve, než dojedeme do Palerma, pane,“ praví druhý stín, „neboť jsi, samozřejmě, jeho právoplatný vlastník. Bez tebe by křesťanstvo upadlo do temnot a svatá místa by byla navždy ztracena. Tvůj otec už je bránit nechce.“

„Mluv o něm jako o králi.“ Richard ke svému otci pociťuje nesmiřitelnou nenávist, avšak cokoli snižuje autoritu Jindřicha Plantageneta, dotýká se i jeho.

„Král, jistě,“ omlouvá se Scarry a pokračuje: „Je nepochybně správné, že bys jej právě ty měl mít ve svých rukou, neboť kdybys viděl ubohost těch, kterým byl svěřen, rozplakal by ses lítostí.“

Pak se na moment odmlčí, protože vedle něj se opravdu ozve vzlyknutí; Richard Lví srdce totiž opravdu vzlyká. Dokáže se rozplakat docela snadno; pravidelně se mu to stává například v kostele.

Po chvíli Scarry znovu promluví: „Zmocnit se toho meče znamená zachránit jej před tisíciletým zapomněním.“

Scarry ve tmě mírně naklání hlavu a naslouchá ozvěně svých slov, vydechnutých do chladného říjnového vzduchu. To bylo dobré, vůbec to neznělo jako krádež.

A tak ještě dodává: „Až nadejde čas…“ Je to eufemismus pro smrt Jindřicha II. a oba muži to v té chvíli vědí. „… pak to bude, jako by byl znovu objeven. A tato ruka…,“ další odmlka a drobnější stín opět splývá s větším, když Scarry políbí královskou ruku, „… tato požehnaná ruka pozvedne Excalibur a kacíři se rozprchnou ve zmatku a hrůze při pouhém pohledu na něj, a zřítí se při útěku do jámy pekelné, z níž vzešli.“

„Ano,“ vydechne Richard, „ano. Je to jedině správné, mělo by to tak být. Není zlé, cokoli se činí pro větší slávu Boží.“

„Nikoli.“ Scarry si odkašlává, aby překlenul mezeru mezi duchovní a finanční stránkou věci. „A… ehm… byly s tím nějaké výdaje.“

„Bude ti zaplaceno podle dohody. Při dodání. A nyní mě nech o samotě.“

Scarry se uklání a odchází, jen při kradmém pohledu přes rameno vidí, že kolos padl na kolena a jeho sepjaté ruce prosí nebe o… o co vlastně? O rozhřešení? O odstranění trnu, jenž tak bolestivě rozdírá jeho nitro?

Modlíš se ke špatnému pánu, hlupáku, říká mu Scarry v duchu a mizí v temnotě, ze které se vynořil.

~~~

Přestože v noci se už ochladilo, říjnové dny v Akvitánii byly ještě příjemně hřejivé a Johana se vrátila zpátky do dětství, brodila se spadaným listím a hrála se svými vrstevníky míčové hry a na slepou bábu; byla očividně zdravá jako rybička a doktoři neměli co na práci.

Ubytování v paláci bylo luxusní, Adélie měla dokonce jednu komnatu sama pro sebe, spala v ní jen s Boggartou a Strážcem, a krom jiného vybavení v ní stála dokonce i vysokánská truhla, která se otevírala z boku, ne shora, a daly se do ní pověsit šaty, takže se nepomačkaly. Pro dámy byla k dispozici lázeň s mramorovým bazénkem, snad dvacet stop dlouhým. Na každém stolku se nabízely mísy s ovocem a sladkostmi.

A dala se rozeznat i změna v řeči. Lidé v průvodu, kteří pocházeli odsud, z Akvitánie, se okamžitě vrátili k rodné okcitánštině, langue d’oc, a vzduch se jejími tóny chvěl, jak by sem vanul voňavý větřík z jiného, exotického kontinentu. Znělo to tak odlišně od normanské franštiny, na kterou byla Adélie vcelku zvyklá, že i ona, která cizí jazyky nasávala snadno jako písek vodu, měla zpočátku potíže porozumět. Začala si ale vzpomínat na svoje návštěvy italských Alp, kde se mluvilo také okcitánským nářečím, a brzy se přizpůsobila a mohla se přidat v kostele ke sborovým modlitbám a zpěvům – Paire de Cèl, Paire nòstre, sanctificat lo tue Nom –, jako by tu žila už léta.

Kouzlo langue d’oc však nespočívalo v jejím církevním využití, ale v milostných zpěvech a poezii. Mladí šlechtici na balustrádách, v nichž Eleonora vzbudila cit pro dvorskou lásku, postávali opření o sochu či klečeli pod rudými plody šípků a vzdychali a prozpěvovali v doprovodu svých louten a viol. Jakákoli pohledná urozená žena se jim stala inspirací; šlo o obdiv a dvoření bez víry v tělesné naplnění.

Kamkoli se tedy vydaly dvorní dámy princezny Johany, tam se kolem nich nahrnul houf mladých mužů jako hejno pestrobarevných ptáčků kolem hrsti zlatožlutého zrní.

I Adélie si ke svému překvapení získala přízeň jednoho trubadúra. Byl o dobrých deset let mladší než ona a příliš chvilkově poblouzněný, nebo možná příliš hloupý na to, aby si uvědomil, že tato žena nemá šlechtický původ a vlastně je mezi ostatními novými hosty persona non grata. A nikdo se mu to v tomhle opojném, začarovaném paláci neobtěžoval prozradit.

A tak se Adélie procházela po zahradách, sbírala všechny možné byliny, které v nich našla, a vlastně jí ani nebylo nepříjemné, že ji všude pronásleduje stín mladíčka, jenž každou chvíli přísahá při zvuku svých strun, že hyne láskou k ní.

Rowleymu se to ale nelíbilo. A nedokázal si odpustit otevřenou otázku. „Co je to za floutka, co se ti lepí na paty jak bláto po dešti?“

To je ale hezké, on ještě žárlí. To mě uspokojuje.

„To je sir Guillaume de Chantonnay. Umí překrásně zpívat.“

„Vážně? Já bych řekl, že i vrána krákorá melodičtěji.“ A odešel pryč.

Prakticky jediný člověk, který do zdejší atmosféry nezapadal, byl otec Guy. Hluboce ho znechutila duchovní laxnost, která v paláci vládla. Nesnášel zpěv, který místo Boha chválil ženské tělo. V líčidlech, parfémech a pudru spatřoval prokletí, stejně jako v dekoltech a zdobně protáhlých rukávech ženských šatů – a nakonec i v krátce střižených halenách mužů, které odhalovaly nohavicemi těsně obepjaté hýžďové svaly.

Neváhal se k tomu hlasitě vyjadřovat a pak byl ještě více uražen tím, že jeho kolega se zdál naopak věcmi, které viděl, nadmíru potěšen. „Riskuješ ztrátu naděje na Ráj?“ ječel na otce Adalburta, když ho pozdě v noci přistihl, jak se spolu s několika Richardovými rytíři oddává hazardní hře v kostky.

„Ale mě tito urození pánové požádali, abych se k nim přidal,“ bránil se polekaně Adalburt.

„Bodejť, ty pitomče, když je tak snadné tě obehrát.“

Adélii mrzelo, že nyní nemá žádný kontakt s Ulfem. Poutníci se ubytovali v klášteře za městem. Ale aspoň se tu častěji objevil Locusta, který teď nemusel pendlovat sem a tam mezi průvodem a místem jejich příštího noclehu.

„Měl by sis teď co nejvíce odpočinout, pane,“ radila mu, „vypadáš dost unaveně.“

Locusta se ušklíbl. „Nepustil jsem se do toho kvůli odpočinku.“ Podíval se na ni, aby se ujistil, že ho nepřeslechla. „Abych byl upřímný, paní, v tomhle městě žije jistá dáma, se kterou bych rád obnovil dávné vztahy. Byla ke mně velmi, ehm, vstřícná, když jsem se strýcem přes Poitiers projížděl, jenže vévoda si přeje, abych byl co nejvíc v jeho společnosti.“

Znovu se rozhlédl kolem sebe. „A mezi námi, ohánět se na cvičišti celé dny mečem, to se příliš neshoduje s mou představou odpočinku a zábavy.“

Adélie se chápavě usmála. „Možná by tě zítra mohl požádat můj pán Mansur, abys mu ukázal, kde jsou tu ve městě apatyky, takže by ses dostal ven.“

„Paní,“ vydechl Locusta, „byl bych ti nesmírně vděčen.“

Jenže nakonec to byla Adélie, kdo se potřeboval dostat ven…

Nazítří za ní přišel kapitán Bolt a odvedl ji kousek stranou. „Paní, budeš si asi chtít někde v klidu připravovat svoje masti a tinktury. Dole u řeky Clain je takový šikovný malý domek, jistě by se k tomu hodil.“

„Díky, kapitáne, ale ani jej nebudu potřebovat. Vrchní palácový kuchař mi poskytl koutek v jedné z kuchyní na oplátku za to, že jsem mu odvarem z vilínu vyléčila kožní potíže.“

„Ale budeš ho potřebovat, paní,“ trval na svém Bolt.

„Kdepak, já…,“ uvědomila si, jak se na ni dívá. „Ale vlastně, možná ano.“

Byl to opravdu maličký domek, spíš polorozpadlá chýše, kde byl průvan a vlhko; přízemí sloužilo především ke skladování lodí a modře natřené okenice v patře se otevíraly na pokroucený dřevěný balkónek s výhledem na klidnou a tichou zátočinu řeky. Zadní části vévodil přístavek, který sloužil jako kuchyně.

Adélie nikdy nezjistila, komu to obydlí vůbec patří (nebo patřilo), hlavně že nyní skvěle posloužilo svému účelu – po řece se k němu totiž mohla zcela nepozorovaně přiblížit lodka.

Způsobilo jí to ovšem určité dilema, když pak o tom poněkud rozpačitě mluvila s Mansurem.

Mansur šel hned k jádru věci. „Chceš tam být sama.“

„No, to ano. V každém případě ty, jako lord Mansur, jsi příliš vysoce postavený člověk, takže se nemůžeš dost dobře zdržovat jinde než v paláci, a kdybychom spolu bydleli v takové chatrči, byly by z toho jenom řeči. Ale taky tě tady nechci nechat samotného. Jednak tě vévoda Richard nemá právě v oblibě a jednak přece nerozumíš nikomu ani slovo.“

Nakonec se ukázalo, že bývalí akvitánští vévodové byli k jiným národům a náboženstvím tolerantnější než ten současný a ze svých cest na východ si sem přiváželi Araby i Židy, kteří se ukázali jako dobří služebníci a byli už dlouhá léta všemi akceptovanou součástí palácového služebnictva, ať se to Richardovi líbilo nebo ne.

„Ve zdejší knihovně pracuje arabský učenec jménem Bahir,“ vyřešil problém Mansur, „ten mi bude dělat společnost, můžeme spolu třeba hrát šachy. On se zabývá překládáním textů z arabštiny, aby se vévoda dozvěděl co nejvíce o Mohamedových věrných, než je vyrazí vraždit.“

Kapitán Bolt už dostal instrukce, aby dbal o Adéliino bezpečí. Vybral ze svých lidí – směsky národností, kterou stmelil v pevnou a svornou jednotku výlučně k potřebám Jindřicha Plantageneta – jednoho, který měl za úkol odnést Adéliina zavazadla a vybavení do domku u řeky a pak tam držet stráž.

„Rankin je spolehlivý a nebude nikde nic vykládat,“ vysvětloval Bolt, „a navíc je to Skot, a i kdyby spustil, stejně mu nikdo nebude rozumět.“

Adélie byla přesvědčená, že v paláci si nikdo ani nevšimne, že se s Boggartou odstěhovala; skoro všichni Eleonořini lidé v Poitiers se svou královnou dřív nějakou dobu pobývali a měli teď plno práce s obíháním starých známých, než aby si všímali dvojice, která je nezajímala ani cestou sem.

A kdyby přece jen, příprava lektvarů pro lorda Mansura poslouží jako skvělá výmluva.

Když se s Boggartou vydaly uklízet v novém obydlí – což bylo nezbytně třeba –, uslyšely najednou od řeky melodický zvuk violy a vzápětí i zpěvavý hlas.

~~~

„Viděl jsem svou paní u řeky stát,

sypala ptáčkům, havěti vodní,

která se blyštěla v hladině pod ní,

až i mé srdéčko přízní svou nasytí,

bude se moci i ono smát.“

~~~

„K čertu s tím klukem,“ sykla Adélie. Vyšla na balkon a zkusila máváním ruky sira Guillauma odehnat.

Taky jí na oplátku zamával.

Vrátila se radši ke své práci. „Tak a máme po soukromí. Ještě by se mohl rozběhnout do města a zpívat na tržišti o tom, kde teď bydlíme.“

„Ale zpívat umí hezky, že jo,“ mínila Boggarta.

„No ano, to umí.“ Byla znepokojená, na protějším břehu ještě zahlédla kohosi dalšího, vysokou štíhlou postavu, která také hleděla směrem k balkonu, ale okamžitě zmizela v podrostu. Adélie si nebyla jistá, ale ten člověk jí připomínal admirála O’Donnella.

A sir Guillaume pěl a pěl.

~~~

„Pro tebe, lady, tři slavíci na každém keříku pějí,

však ty se nestaráš, jak mé tóny znějí… (dompna pois de me

no’chal…)“

~~~

Pak náhle melodie ustala vpůli tónu, jako když utne, a ozvalo se vyjeknutí a šplouchnutí. Boggarta se rozběhla ven zjistit, co se stalo, a Adélie se ve dveřích málem srazila s člověkem, který právě vcházel dovnitř. „Co jsi siru Guillaumovi provedl?“

„Hodil jsem ho do řeky, co by. Já mu dám ‚de me no’chal‘, dementovi jednomu.“ Když ale Rowley viděl její ustaraný, vůbec ne pobavený pohled, dodal: „Nic se mu nestalo, je tam mělko, jenom je ještě mokřejší, než byl, pokud je to vůbec možné.“

Boggarta nakoukla dveřmi dovnitř a pak i se Strážcem odešla do kuchyně.

„Chudák sir Guillaume,“ poznamenala Adélie.

„Chudák já. Poslyš, pronájem téhle boudy mě stojí majlant. Sundej ty šaty.“

Povzdechla si. „Sir Guillaume to umí podat daleko jemněji,“ zašpičkovala a zavřela Rowleymu ústa polibkem, aby už nemohl říci něco, co by sir Guillaume v životě nevyslovil.

Jediná postel v jediné obyvatelné světnici byla hrozně zaprášená, takže se rozkýchali, zato sluneční paprsky odražené na vodní hladině jim kreslily na strop mihotavá světla a stíny a oni se milovali jako ve snách.

A chvílemi si našli čas dokonce i na pár slov.

„Je mi Richarda líto,“ řekla Adélie.

„Mně by ho bylo líto víc, kdyby dokázal soucítit s jinými lidmi. Kdyby nás tady teď načapal, strčil by nás – odděleně – do hladomorny a byl by spokojený, že vykonal kus dobré práce pro Pána.“

„Kéž bych věděla, jak se daří Allii.“

„Taky je mi po ní smutno,“ vzdychl překvapivě. A po chvíli řekl: „Na noc se budu muset vracet na svoje počestné lože. S neřestnicemi se můžu scházet jen odpoledne. Mimochodem, dnes večer bude mít v katedrále kázání otec Adalburt. Přijdeš?“

„Určitě.“

Kaplani občas ulevili winchesterskému biskupovi od povinnosti každodenního kázání. Otec Adalburt se dostával na řadu čím dál méně, protože jak otec Guy, tak winchesterský biskup považovali jeho bláboly za vrcholně trapné. Pro ostatní to byla skvělá zábava.

Adélie se už snad potisící zamyslela nad tím, jestli je ten člověk opravdu tak hloupý, jak se jeví, ale byla to prostě legrace, poslouchat ho.

A toho večera se otec Adalburt překonal. Jako téma si vybral zázraky svatých relikvií.

„Jelikož přebýváme zde, ve vznešeném Poitiers, využil jsem příležitosti k návštěvě kláštera Saint-Jean d’Angély, kde spočívá požehnaná hlava jejího patrona, svatého Jana Křtitele.“ Zářivě se na svoje ovečky usmál. „Jak je to možné, ptáte se asi, není snad hlava toho slavného proroka uctívána i v Antiochii? I otázal jsem se představeného v Saint-Jean d’Angély: Jak je to možné? A on mi takto odpověděl, uchopiv tu vzácnou lebku do svých dlaní: ‚Věz, hledači pravdy, že toto je lebka svatého Jana, když byl ještě mladík, kdežto ta lebka v Antiochii pochází z dob, kdy již byl zralým mužem.‘“

Adélie jen nevěřícně zavřela oči.

~~~

Do další cesty zbývaly ještě čtyři dny.

I když se oba modlili, ať čas tolik neutíká, a připadali si jako dvojice lidí před popravou, nastaly dlouhé, předlouhé hodiny, kdy Rowleyho odvolaly povinnosti někam pryč. Adélie pak sedávala v kuchyni s Boggartou a Strážcem, drtila kořínky a svařovala byliny a nemohla se dočkat, až se milý zase vrátí.

Právě v takovém jednom nekonečném odpoledni dozrálo v Adéliině mysli v jistotu podezření, které chovala už nějakou dobu.

Stejně jako všechny ženy doprovázející princeznu Johanu se potýkala s tím, jak se na cestách vypořádat s menstruací – i na cestě přes den bylo často nutno se převlékat nebo aspoň měnit menstruační klůcky, a tento proces se musel odehrávat v utajení před muži, protože většina z nich nemá ani potuchy o tom, jak vlastně ženské tělo funguje, a nemohou se přece trápit vědomím toho, že žena každý měsíc krvácí. A tak se organizovaly nenápadné návštěvy lesa, nosily se měchy se studenou vodou na vymáchání použitých klůcků a to vše vždycky probíhalo za častého ženského klení a brblání.

Boggarta se ovšem těchto tajných manévrů nikdy neúčastnila.

Ta otázka se už nedala odkládat. „Kdy se má to dítě narodit, Boggarto?“ zeptala se Adélie nenucené.

Mísa, ve které komorná drtila tymián, ironie tomu chtěla, že zrovna na odvar proti menstruačním křečím paní Blanche, se svezla na zem a roztřískla se na kusy. A Boggarta se málem zhroutila. „Paní, proboha, paní, jsi si jistá, že je to tím? Já sem nevěděla, co se to se mnou děje, tak sem se bála, doufala sem, že by to mohlo být něco jinýho a že sem akorát nemocná.“

Adélie se usmála. „Jsem si docela dost jistá, že čekáš děťátko.“

„Propána, ale já sem to nechtěla, co si teďka počnu? Vodpusť mně, paní, vodpusť mně to.“

„Bazalku,“ řekla Adélie rozhodně, „kam jsi dala tu bazalkovou tinkturu?“ Jednou rukou popadla ampuli a lžíci, druhou Boggartu za rameno, odvedla ji do domu, posadila na stoličku a dala jí dvě lžíce tekutiny, která by měla mít povzbuzující účinky. Pak se sama usadila na podlahu a rukama si objala kolena. „Tak,“ řekla, „a teď mi to všechno povyprávěj.“

Boggartě opravdu nebylo co odpouštět. Byl to ten starý, prastarý příběh o znásilnění, nebo přinejmenším donucení k sexu s pánem velkého statku – v tomto případě s lordem Kenilworthem, k jehož rodině se Boggarta dostala ještě jako malé dítě, poté co osiřela.

„Řek mi, že to musím udělat. Říkal: lež a ani nemukni, nebo se rozčílím a vyženu tě.“

Proto tedy děvče reagovalo tak přehnaně na výpad sira Nicholase, když se jí vrhl k nohám; jakýkoli náznak fyzického zájmu v ní vyvolával vzpomínky.

Bála se to komukoli říci, ale vyhnali ji stejně, protože lady Kenilworthová šla zrovna v té době kolem stáje, a když ji polekalo manželovo funění, nakoukla dovnitř.

Podobné věci se na větších sídlech stávaly běžně, dokonce se s nimi jaksi počítalo. Lady Kenilworthová však byla v poněkud jiné pozici – ani tři roky po svatbě stále ještě neotěhotněla a lord Kenilworth už netrpělivě toužil po synovi. V obavách o manželství, o to, že by v krajní situaci mohl choť adoptovat nemanželského potomka a prohlásit jej dědicem, paní domu Boggartu nejen propustila, ale ještě i zařídila, aby se dívka nacházela zcela mimo Anglii, až se dítě narodí – a to tak, že ji poslala ke své švagrové, lady Petronille, která se právě chystala odjet do Normandie.

Bože dobrotivý, děsila se Adélie, do jakých hlubin nás ženská bezmoc strhává. Doufala sem, že by to mohlo být něco jinýho a že sem akorát nemocná. S hrůzou a vztekem přemýšlela, co by se asi s Boggartou dělo dál, kdyby ji Petronila ‚nedarovala‘ právě jí. Pohodila by její dítě někde v lese? Nebo by je tam nechala obě dvě?

„Kdy se to stalo,“ ptala se, „kdy tě k tomu donutil?“

„To nebylo jenom jednou,“ vzlykala Boggarta, „ale začlo to na den svatýho Anselma.“

Takže mohla počít kdykoliv od dubna dále, což by byl už šestý měsíc těhotenství. Boggarta nosila hodně jednoduché, volné haleny a sukně, a při její celkové vyhublosti se to dalo snadno přehlédnout.

Boggarta padla na kolena a sepjala prosebně ruce. „Nevyháněj mě od sebe, paní. Kam bych šla? Já vůbec nevím, co to ti cizinci tady vykládají.“

Adélie užasla. „A proč bych tě měla vyhnat? Mně se miminka líbí,“ dodala a byla to pravda. Hned z několika důvodů jí bylo líto, že s Rowleym neměli další dítě, i když by to bylo ještě podivnější. Vzala do dlaní dívčinu ruku. „Budeme se o tvoje miminko starat společně.“

Tahle slova už Boggartu ohromila docela a Adélie ji musela usadit do starého křesílka, aby se trochu vzpamatovala a byla schopná vůbec tomu uvěřit.

Vzápětí se ukázalo, že Rowleymu a Adélii byly dopřány jen ty tři dny. Večer se žoldnéř Rankin objevil ve dveřích kuchyně, kde Boggarta s Adélii právě zazátkovaly všechny ampule se sirupem proti kašli a chystaly se jít spát.

„Máš mazat do palaca, ale šupem,“ vyhrkl.

„Prosím?“ Adélie neměla se skotským dialektem moc zkušeností.

Boggarta se jako rodilá Angličanka přece jen v jeho řeči zorientovala lépe, a tak jí hned přetlumočila: „Já myslím, že chce, abysme šly do paláce.“

„Šupem.“

„Hned,“ pomáhala Boggarta.

Dorazily i se psem v patách k hlavní bráně těsně před zavřením. Čekal na ně kapitán Bolt s lucernou v ruce. Vzal Adélii za rameno. „Máme problém v prádelně, paní, musíme tam spolu zajít, pan Mansur tě tam bude potřebovat.“ A pak ještě dodal: „Pan biskup už je tam taky.“

Odvedl je do sklepení, do obrovitých tmavých prostor s klenutými stropy podepřenými masivními sloupy, s obrovskou studnou uprostřed, kde měly pradleny veškeré vybavení potřebné pro svou práci.

Tady měly princeznirty služebné konečně možnost dohnat praní, které jim v některých skrovnějších místech, kde po cestě nocovali, nebylo vůbec umožněno. (Brune Locustovi nemohla zapomenout ten klášter nedaleko Alenconu, kde mniši doposud prali v řece, a to tak, že prádlem mlátili o kameny.)

Na šňůrách napjatých mezi sloupy viselo prádlo a kapitán Bolt je musel rozhrnovat jako závěsy, když kráčel před Adélií a Boggartou ke koutu, kde světlo několika dalších luceren ozařovalo hlouček lidí stojících v kruhu kolem jedné z velikých železných kádí na praní usazené nad stejně velkým ohništěm. Strážce ťapal za nimi, ale pak se najednou zastavil, otočil se a s ocasem mezi nohama se vytratil.

Byl tu Rowley, otec Guy, Mansur, dva strážní z paláce a jedna Brunina pradlenka, mladá žena, jejíž vzlyky se ozvěnou odrážely po klenbách všemi směry.

Bylo jasné, že vrchní pradlena už si nikdy znovu na nikoho stěžovat nebude.

„Byly jsme na řadě, protože pradleny z paláce zrovna skončily,“ vyprávěla ta dívka, „a tak jsme vypraly a šly jsme nahoru, že už půjdeme spát, a paní Brune nás doprovodila, to ona dělá vždycky, a potom se ještě vrací sem, aby zkontrolovala, jestli je všechno v pořádku a nachystané na ranní várku, to taky dělá vždycky… Dělala, ach Bože, slituj se nad její duší.“

„A dál?“ bafl otec Guy ostře.

„No, když se dlouho nevracela, tak jsem se šla podívat, co se děje, a ona tady, s hlavou v kádi. To byla hrůza, páni drazí, hrůza.“

Brunino tělo nyní leželo na dlážděné podlaze, mokrá čapka se jí svezla bokem, takže zmáčené vlasy ležely na stejně zmáčeném živůtku. Sukni ale měla suchou.

„Takhle nějak?“ ptal se Rowley a pro názornost se naklonil přes okraj kádě hlavou dovnitř.

Pradlenka přikývla. K hrudi si křečovitě tiskla valchu jako nějaký obranný štít. „Já jsem ji nedokázala vytáhnout, pane. Snažila jsem se, opravdu moc, jenomže ona je tak tlu… těžká, tak jsem se rozběhla pro pomoc. A tamten…,“ jeden ze strážných pokývl hlavou, „on ji vytáhl, ale už byla mrtvá, Bůh se smiluj, svatá panno, i ty se nad ní smiluj.“

„A proč je ta káď plná, dcero?“ zeptal se jí vyčítavě otec Guy. „To se po práci ta voda nevypouští?“

„Ale ano,“ vysvětlovala dívka, „ale potom se naplní na ráno. To ona na tom trvala, aby se ráno ušetřil čas. Stačí pak jen rozdělat oheň. Ach, Bůh se slituj, pane, ona přece… přece se nechtěla sama utopit, že ne? Řekni, že nepůjde do pekla, pane, prosím?“ Pradlenka se při představě své nadřízené odsouzené k věčným mukám za hřích sebevraždy začala hroutit. Adélie k ní honem přispěchala, aby ji utěšila.

Otec Guy poklepával dlouhými prsty o sebe a uvažoval nahlas. „Nevidím žádný důvod, proč by něco takového chtěla udělat; byla to bohabojná žena, jedna z nemnohých mezi námi, obávám se. Byla dnes nějak zvlášť rozrušená? Ne? Pak je to jasné – byla to nešťastná náhoda. Nebo snad nesouhlasíš, pane?“

„Vypadá to tak,“ přikývl biskup ze St. Albans, na kterého se otec Guy při svých slovech obrátil. „A co si o tom myslí lord Mansur? On je přece doktor.“

Všichni upřeli zraky na Mansura a ten se arabsky zeptal: „Co myslíš, Adélie?“

„Mně se to nelíbí,“ prohlásila Adélie stejnou řečí. Všimla si totiž už před chvílí zarudlé skvrny na Brunině horním rtu. „Pan doktor si ji přeje prohlédnout,“ přešla do normanské franštiny, aby to kaplanovi usnadnila.

Otec Guy se hned začal dožadovat souhlasu vyšší autority. „To zajisté není potřeba, aby se do toho míchal Saracén, pane biskupe. Je jasné, že ta žena dostala nějaký záchvat, ranila ji mrtvice nebo tak něco, zrovna když se naklonila nad káď, omdlela a utopila se. Měli bychom ihned informovat majordoma, rado decidendi.“

Rowley se rozhodl. „Tak to tedy udělej. A rovnou můžeš sehnat zdejší kněží a zpravit je o té události, aby mohli začít připravovat pro tu nešťastnici pohřeb.“

Otec Guy pokynul strážným. „Tak ji odneste nahoru.“

„Ještě ne,“ zamítl to Rowley ostře. „Pan doktor ji nejprve prohlédne a my se tu za ni pomodlíme, než se s ní bude hýbat.“

Kaplan se nesouhlasně ošíval a vrhal jedovaté pohledy na Mansura, protože se mu příčilo nechat křesťanskou mrtvolu napospas kacíři. „V tom případě zajdu pro doktora Arnulfa.“

„Pokud si přeješ a pokud bude ochoten vstát z postele, o čemž si dovolím pochybovat. Tak, kapitáne,“ obrátil se Rowley na Bolta. „Ty zavedeš tuto dívku do špižírny a postaráš se, aby si pořádně lokla brandy. A vy dva,“ to bylo oslovení strážných, „přinesete nosítka.“

Otec Guy se ještě před odchodem zastavil u Adélie. „Slyšel jsem, že ta nebohá pradlena se s tebou nedávno ošklivě pohádala, paní.“

„A jaký to má teď význam?“

„Doufám, že žádný, paní, doufám.“

Kapitán Bolt zdvořile, ale nekompromisně popohnal kaplana ke schodišti; druhou rukou při tom podpíral mladou pradlenku, která pořád ještě pofňukávala a v náručí svírala valchu.

„Může v tom být nějaká špinavá hra?“ zeptal se Rowley, když všichni nežádoucí odešli.

„Nejsem si jistá.“

„Tak se ujisti, ale hodně rychle.“

Adélii napadlo, jestli by neměla odejít taky Boggarta, ale pak si řekla, že už k nim stejně patří a bude lepší, když bude vědět, o co v téhle hře kráčí.

„Nepolekej se, Boggarto,“ řekla jí, „já se teď pokusím zjistit, jak přesně Brune umřela.“ Poklekla vedle těla a v duchu vznesla svou prosbu k mrtvé. Odpusť mi a dovol, aby mi tvé tělo prozradilo, co tvůj hlas již nemůže.

Čelist už vykazovala známky počínající posmrtné ztuhlosti a ta zarudlá skvrna nad horním rtem byla lehká odřenina. Adélie začala rychle rozepínat Brunin oděv a Boggartina zděšeného zajíknutí si vůbec nevšimla. Na obou pažích bylo vidět temné modřiny. „Hmmm.“

„Tak co?“ ptal se Rowley netrpělivě. Ani on se nedočkal žádné reakce.

Oči byly zavřené – to asi udělal někdo z těch, kdo se tu shlukli jako první – není na světě nic obnaženějšího než zírající oči mrtvých. Adélie s obtížemi pohnula jedním víčkem, pak i druhým. Pamatovala si dvě mrtvá těla, jednoho starce a jedno dítě, která přinesli jejímu otčímovi k vyšetření a která měla podobnou odřeninu na horním rtu jako Brune – a otčím zjistil, že v obou případech to byla násilná smrt.

Rowley a Mansur spolu tiše mluvili, ale ona je skoro nevnímala. Chtěla stáhnout živůtek, ale ten měla Brune pevně sešněrovaný na zádech. Adélie vzhlédla k Boggartě. „Pojď mi ji pomoct obrátit.“

Děvče ucuklo. „Jejda, paní, vodpusť, ale to není správný, co děláš.“

Adélie byla vždycky velmi popudlivá, když ji někdo nebo něco vyrušovalo od soustředěné práce. „Tak to není správné? To, co se stalo té pradleně, to není správné, a já se tu snažím přijít na to, proč se to stalo. Je tlustá a těžká. Tak mi ji pomoz obrátit.“

Boggarta byla docela zaskočená – ještě nikdy na ni nová paní nespustila tak zhurta – a raději poslechla. Když tělo znovu otočily tváří vzhůru, Adélie obnažila Brunina velká bílá prsa. Žádné stopy po násilí.

„Proboha, hni sebou laskavě,“ syčel Rowley. „Za chvilku budou zpátky. Tak co se jí stalo?“

Adélie beze spěchu nadzvedla Bruninu sukni a roztáhla jí nohy. Ne. Tady dole se jí nikdo nedotkl.

Pomalu si klekla na paty. „Jsem si dost jistá, že se neutopila, Rowleyi. Samozřejmě by bylo lepší podívat se na plíce…“

„No jo, pitva by všechny určitě ohromila,“ procedil biskup mezi zuby. „Na to zapomeň. Prostě mi řekni, jak se to stalo.“

Adélie k němu zvedla hlavu. „Myslím, že byla udušena. Někdo ji zezadu udeřil do hlavy – Mansure, poohlédni se tu prosím, jestli nenajdeš nějaký předmět, kterým to pachatel mohl udělat –, a když se zapotácela, srazil ji na zem, klekl jí na paže – vidíš ty modřiny tady a tady? – a přitiskl jí něco na ústa a nos, něco drsného… Vidíš, jak jí to odřelo kůži nad horním rtem?“

„Tohle?“ Mansur našel na podlaze hrubou utěrku. Jeden kolík zůstal na šňůře a druhý se zasekl na okraji látky, jako by ji někdo neurvale strhl.

„Ano, to je možná ono. A taky má oči podlité krví, i to je pro zadušení typické.“

„Takže to byla vražda,“ řekl Rowley.

Boggarta slabě vyjekla.

„Obávám se, že ano.“

„To tedy musel být nějaký pořízek, Brune je pořádný kus ženské.“

„On ji nejdřív praštil do hlavy něčím těžkým, možná hruškou meče, a tím ji omráčil…“ Adélie se podívala na Mansura, ale ten jen zavrtěl hlavou, žádnou potenciální zbraň tu nenašel. „Ale ano, musel být silný – pochybuji, že by to zvládla žena. Brune se bránila, proto má na tváři tu odřeninu, jak se zmítala.“

Zavřela oči a představila si tu scénu, to zběsilé škubání hlavou sem a tam ve snaze vyprostit se, pak nohy cukající se v křeči… „A pak ji musel zvednout z podlahy, opřel ji s hlavou ve vodě o kraj kádě a doufal, že si budeme myslet, že se jí třeba zatočila hlava nebo na ni přišly mdloby, když se naklonila nad vodu, a že se utopila.“

„Zatraceně,“ usykl Rowley. „No, tak na ní ty šaty zase uprav.“

„Ale někdo by měl ta zranění nejdřív vidět. Myslím třeba šerif nebo nějaká podobná autorita. Jak to tady v Akvitánii vlastně chodí?“

„Tady to chodí tak, že ta žena bude ležet a vypadat přesně tak, jak jsme ji našli. Tak dělej.“

Nechápala, proč je tak navztekaný ani proč se po sobě s Mansurem už poněkolikáté podívali, jako kdyby věděli něco, co Adélie netušila. Ale měl pravdu, že není uctivé nechat tady to tělo ležet takhle obnažené; snad jej později prohlédne šerif nebo koroner nebo někdo jiný, kdo to tu má na starosti, až o tom podáme zprávu.

A tak Adélie zase Brune zahalila a upravila. Stihla to právě včas, za okamžik přišli strážní s nosítky, naložili na ně mrtvou a přikrytou biskupovým pláštěm ji odnesli pryč.

Rowley s nimi neodešel; když zmizeli, vzal Adéliinu tvář do dlaní a upřeněji hleděl do očí. „Ona se utopila, miláčku, jasné? Brune se utopila.“

„Co mi to tu vykládáš?“

„Naznačuje něco, kdo ji mohl zabít?“

Adélie se bezradně rozhlédla kolem. Krom toho hadru, který vrah nechal ležet na zemi, tu nebylo zhola nic; všude kolem kádě mokré šlápoty, ale bylo jich tolik, že ani nemělo smysl si je prohlížet. „Ne… někdo… asi muž, pravděpodobně. Musíme začít pátrat.“

„Co myslíš, kolik lidí mužského pohlaví je dnes tady v paláci?“

Začíná mě rozčilovat. „Rozhodně víc, než kolik jich mohlo přijít sem. Sem určitě nemá přístup každý.“

„Myslíš? Všimla sis, kudy se sem jde? Takovým nenápadným vstupem po schodech na konci zastrčené chodby, kudy večer nikdo nechodí. Sem mohl přijít kdokoliv, a zdaleka ne jen služebnictvo.“

„Někdo ho ale mohl vidět, Rowleyi. Musíme se začít vyptávat.“

„Naopak, nesmíme.“ Vzal ji za ramena a zatřásl jí. „Víš, jak dlouho by se to táhlo? Co by to způsobilo?“

Byla dočista ohromená. „Na tom přece nezáleží. Já se tu taky netoužím nijak zdržovat, ale někde se tu pohybuje vrah…“

„Nepohybuje. Ne. Tohle je utonutí, jednoduchá a jasná nešťastná náhoda.“

Najednou strnul. Od schodiště za rozvěšeným prádlem sem dolehly hlasy; někdo přicházel. „Rychle, Mansure, zmizte odsud, oba. Vysvětli jí to. Já tu zůstanu. Ty běž s nimi, Boggarto.“

Mansur popadl obě ženy za ruce a odtáhl je do tmavého kouta za velké prostěradlo, kam nebylo skoro vůbec vidět. Mezi kusy prádla se k Rowleymu proplétalo několik lidí s lucernami v rukou. Adélie zaslechla majordomův hluboký hlas a potom lady Beatrix: „Ó ano, to je ale vskutku příšerné. Sama se utopit, to od ní bylo opravdu bezohledné. Johana to teď nebude mít lehké, protože z vyšívaných šatů neumí nikdo odstranit skvrny tak, jako to uměla Brune…“ Pak jí skočila do řeči lady Petronilla: „Co je to tu za puch?“

Adélie se zhrozila, že dvorní dáma rozpozná psí pach Strážce, který se jí krčil u nohou, a zatajila dech napětím, ale dámy jen prošly kolem a postav za plátnem si vůbec nevšimly. „Ach, pane biskupe, tady jsi. Tak tady se to stalo? To je ale strašidelné místo…“

„Jdeme,“ šeptl Mansur.

Po špičkách odcupitali z kouta ke schodišti. Rowley měl pravdu; nahoře zívala opuštěná, nikým nehlídaná a neosvětlená chodba.

Liduprázdno bylo i v Eleonořině zahradě a Adélie se tam zastavila. „Oznámíš to někomu oficiálně ty, nebo to mám udělat sama?“

Mansur ji vzal za paži a vlídně ji odvedl k lavičce a usadil se vedle ní. Boggarta si dřepla opodál vedle Strážce, čechrala mu pro vlastní uklidnění kožich a nervózně se rozhlížela po okolních keřích, jestli tam náhodou nečíhá ten vrah.

Arabův vysoký hlas zněl ve tmě jako netopýří pískání. „Ona ti přišla vynadat. Když to rozvíříš, řeknou, že jsi ji nechala zavraždit ty. Nebo že jsi ji donutila k sebevraždě.“

Adélie na něj hleděla s pusou dokořán. „O čem to mluvíš? Já jsem tam přece nebyla. Strážní u brány mě viděli, když jsem přišla. Kapitán Bolt…“

Mansur ale pokračoval, jako by ji vůbec neslyšel. „Že sis přála, aby umřela, že ses postarala, aby to udělala, buď sama nebo ji někdo z tohoto světa sprovodil.“ Vzal ji za ruku. „My jsme pro ně vetřelci, ty i já. Celou cestu nás provázejí nepříjemnosti; biskup z Winchesteru o ničem jiném ani nemluví. Já to vím, protože můžu naslouchat; oni si myslí, že jim nerozumím. To už je teď potřetí, co ukazuješ hněv, nejdřív s Juno, s tvou kobylkou…“

„Já jsem se ale nezlobila, bylo mi jí líto!“

„Potom kvůli siru Nicholasovi…“

„Ale to…“

„A minule ses pohádala s Brune.“

„To ona se hádala se mnou!“

„A všichni tři o něco později umřeli, a za podivných okolností. Kůň sežral jedovatou bylinu, rytíře někdo zabil na lovu a ta žena se utopila.“

„Ani o jednom si absolutně nemůžou myslet, že v tom mám prsty. Pokaždé jsem byla někde docela jinde.“

„Nemusela jsi být přímo při tom. Jen jsi to zařídila. Nebo já. Kůň i rytíř, to byla jasná vražda. Když se teď smrt Brune vysvětlí jako nešťastná náhoda, možná bude považována za náhodu i ta hádka mezi vámi dvěma, ale biskup Rowley rozhodně nechce přilévat olej do ohně poukazováním na to, že ji někdo zavraždil. Vypadá to zle už tak, jak to je, vzniknou řeči, podezření.“

„To je nesmysl. Co bychom z její smrti měli? K čemu by nám to bylo?“

„A co by měl z její smrti kdokoli jiný? A v tom to právě vězí. Ona se na veřejnosti stavěla právě a jen proti nám.“

Jeho slova jako by k Adélii doléhala hustou mlhou, takže nemohla rozpoznat, kterým směrem se ubírá jejich význam. „A jak bychom asi podle nich zařídili, aby ji někdo zabil? Nebo jsme jí snad strčili hlavu do té kádě na dálku?“

„Čáry a kouzla.“ Řekl to klidným hlasem, jako vždycky všechno, ale na Adélii z těch slov zavanula mdlobná hniloba. Tak ji to zavalilo, že si mimoděk přikryla hlavu rukama podobně, jako se ta mladá pradlenka chránila před představou pekla valchou přitisknutou k hrudi.

Čarodějnictví. Vždycky a všude, od chvíle, kdy jsem odjela ze Salerna, kdokoli se dozvěděl, co umím, znám a dělám, a ocenil to, vždycky se mi zároveň na paty přilepily předsudky a pověry, takže umění, které mohu poskytovat ve prospěch všech, musím skrývat všemožnými způsoby, ze kterých se mi leckdy dělá nanic.

Jenomže jednu věc to nepřehluší.

Adélie sundala ruce z hlavy a napřímila se. „To je jedno,“ prohlásila. „Brune někdo zabil, vzal jí život, její život, Mansure. Její tělo mi to mlčky vykřičelo, její duše to na mě volá. Já nemůžu a nehodlám dopustit, aby se ignorovala vražda.“

„Nebyla to milá žena,“ podotkl Mansur bez hnutí.

„Byla zavražděna. Byla to živá bytost. Čas, který dostala od Boha, jí někdo ukradl. Jestli byla milá nebo ne, to s tím nemá nic společného.“

„Budou si myslet, že proklejeme každého, kdo nám zkříží cestu.“

„Byla zavražděna.“ Adélie vstala. „Jdu za majordomem a řeknu mu, co se stalo.“

Mansur se ani nepohnul. „Ne.“ Řekl to docela tiše.

Adélie se k němu nevěřícně otočila. „Nemůžeš mi v tom zabránit.“

„Sdělím mu, že jsi se mýlila. Že se ta žena utopila. Já jsem doktor, Rowley je biskup. Budeme proti tobě dva.“

Ta zrada jí vzala dech. Tenhle muž se o mě stará a brání mě a opatruje po celý můj život, nikdy mi v ničem neodporoval. Opravdu by to udělal? A Rowley? Udělal by to Rowley? Mohla bych vylézt na nejvyšší věž paláce a vykřikovat „Vražda!“ do všech světových stran, a stejně by mě prohlásili za nepříčetnou jen proto, že Rowley a Mansur by to popřeli.

Tím, že se podvolili obecným pověrám, které mi ostatní hází pod nohy, se tihle dva, moji nejbližší lidé, přidali k nepřátelům, zničili všechno racionální a nechali zvítězit bludy. A je dobojováno. Bez jejich podpory se všechny moje důkazy změní v bláboly pomatené ženské a jen zesílí tu jejich aroganci.

Přišlo jí Brune strašně líto, stejně jako jí bylo líto i vědění, rozumu, který proti hlouposti tak beznadějně prohrává.

Mansur ji dobře znal; proto řekl: „Je to i kvůli mně. Saracén je vždycky čaroděj. Kdyby tady byla Gylta, řekla by ti to samé.“

Nemohla už ten rozhovor dál unést; chtěla být sama a s pláčem i bezmocným vztekem se otočila a zmizela mezi keři; hodnou chvíli ještě chodila po zahradě jako bludná duše.

Mansur zůstal sedět na lavičce a mluvil anglicky s Boggartou, mluvil dlouho, zdálo se, že donekonečna; vysvětloval, co jsou on a její paní zač, co dělají a proč. Adélii bloumající po zahradě to znělo jako cvrčení cikád v trávě, skoro jej nevnímala. Chodila dál sem a tam. Ještě nikdy se necítila tak osaměle.

Pak najednou ucítila dotek na rukávu. „Pojďme spát, paní, potřebuješ si odpočinout.“

„Myslíš si o mně, že jsem čarodějnice, Boggarto?“

„No…“ Boggarta byla ze všech těch Mansurových informací o Adélii a jejím životě i povolání ještě docela zmatená a nebyla v tu chvíli schopná ničeho jiného než prosté upřímnosti. „Možná, paní, ale v tom případě jsi určitě hodná, bílá čarodějnice.“

Jít do domku u řeky už ani nemělo smysl a palácová brána se stejně na noc zavírala. Obě ženy se tedy vrátily do vstupní síně a zamířily ke schodišti do patra. Nikdo si jich ve skrovném světle ani nevšiml, ačkoli ve výklencích síně polehávali a spali na slaměných matracích sluhové a panoši rytířů, kteří při jediné pochodni uprostřed síně ještě popíjeli a hráli kostky.

Zrovna když Adélie došla na horní podestu a chtěla se vydat chodbou ke své komnatě, jeden z hráčů radostně vykřikl, protože se mu právě povedl výborný hod. „Mirabile dictu!“ rozlehlo se síní.

Adélie ztuhla. To jsou přece přesně ta slova – a vyslovená se stejnou dikcí! –, která jsem slyšela tehdy v lese mezi Glastonbury a Wellsem, když se mě ti dva nechutní vyvrhelové chystali znásilnit a roztrhat zaživa. Excalibur jednoho z nich vzápětí zabil; ne, to já jsem ho zabila.

A co se doopravdy stalo s tím druhým?

Boggarta si všimla jejího leknutí. „Co se děje, paní?“

„Já… myslela jsem… To jeden člověk, Scarry…“ Sebrala se trochu. „Ne, to nemůže být on, ten je přece mrtvý.“

Kapitola osmá

BYL TO ZPOČÁTKU zamlklý průvod, který vyrážel z Poitiers na další cestu. Pro princeznu Johanu, její dvorní dámy, rytíře, biskupy a služebnictvo to bylo vyhnání z rajské zahrady, přestože vévoda Richard a jeho rytíři je nyní měli doprovázet po celou cestu až do Sicílie.

Pro Adélii to byl ten nejstrašnější čin, jakého se kdy dopustila. Ona totiž neodjížděla z ráje, ona opouštěla mrtvé. Na Brunině pohřbu viděli všichni rakev spouštěnou do hrobu na hřbitově u paláce; jen Adélie viděla stále kolem dokola, jak tu ženu někdo zabíjí, a chvěla se jejím křikem: „Zrádkyně!“, který jí ustavičně zněl v uších. Ten hlas přehlušil i Mansura a Rowleyho, když se s ní o tom znovu pokoušeli promluvit, takže je téměř neslyšela, a ani je slyšet nechtěla.

A zrovna tak si nevšímala pohledů, některých zděšených, jiných obviňujících, ale všech upřených na ni a na Mansura, a vlastně si také neuvědomovala, že na tom pohřbu stojí oba dva stranou od všech ostatních.

Jak se ale dlouhý had lidí, zvířat a vozů vinul podél řeky Vienne, snad nejkrásnější z řek, nálada se začala zvedat. Z břehů sklouzávaly do vody vydry a rozvinovaly hladinu do tisíců stříbřitých odlesků slunce. Volavky stály na nízkých větvích nehnutě jako vznešené sochy a s nekonečnou trpělivostí čekaly na neopatrného, nic netušícího pstruha. Vysoko nad hlavou přelétala hejna jeřábů táhnoucích již na svá zimoviště. Průvod plahočící se hluboko pod nimi je vůbec nezajímal.

Nebylo to nicméně tak docela plahočení. Vévoda Richard udržoval svižné tempo a dokonce i princezna a dvorní dámy v tak krásném počasí vyměnily palankýn za sedlo a jely po jeho boku, obklopené pestrobarevným houfem rytířů, jejichž koně cinkali rolničkami na uzdách, a páni samotní prozpěvovali, pokřikovali a smáli se, až se vrány z korun jilmů kolem cesty poplašeně rozlétaly.

Dokonce i biskup winchesterský se chvílemi pousmál a vcelku spokojeně nadskakoval v sedle příliš mohutného koně.

Adélie stále odmítala promluvit s jedinými dvěma lidmi, kteří byli ochotní bavit se s ní – s Rowleym a s Mansurem.

Ne, ještě jedna výjimka tu byla – do její blízkosti přijel sir Guillaume a pustil se do zpěvu:

~~~

„Se svou kráskou v kvítí spočívám,

dokud stráž na věži nevzkřikne nám:

Milenci, vstávat, nyní je čas!

A opravdu, slunce již na nebi.

A nový den vlídně kyne nám zas.“

~~~

„Zmlkni!“ houkla na něj a obrátila koně proti směru cesty, na konec průvodu, aby mohla být pohromadě alespoň s Ulfem, který tu pro ni představoval jakousi náhražku Gylty, a tudíž si mu mohla docela otevřeně a upřímně postěžovat.

Jenže ani on ji nelitoval. „To měli pravdu,“ řekl na adresu Mansura a Rowleyho.

„Proboha, jak to myslíš, že měli pravdu? Přinutili mě prohřešit se proti všemu, v co věřím, je to, jako kdyby mi vyřízli jazyk z úst. To kvůli nim jsem nesplnila svou povinnost vůči mrtvým.“

S Ulfem to nepohnulo. „Bych řek, že povinnost máš hlavně vůči králi a jeho dceři, né? Aby byla v bezpečí. Proto tady seš, né?“

„Mohla jsem klidně dozírat na Johanino bezpečí a při tom udělat, co jsem udělat měla.“

„No tos teda nemohla. Už se vo tobě stejně vedou řeči. Kdybys ještě řešila tu starou rachejtli, přitáhla bys tím na sebe ještě víc pozornosti, než už máš.“ Zamračil se. I on slyšel, stejně jako Mansur, řeči, o kterých Adélie neměla potuchy. „Někteří lidi se tě bojí a ti by byli nejradši, kdybys jim zmizela z vočí, kdybys vodjela někam pryč nebo kdyby se ti něco stalo. A někteří dokonce říkají, že můžeš i za to, že s náma nejede taky mladej Jindřich. Že jo, Boggarto?“

Mluvil anglicky a Boggarta jedoucí vedle nich na mule hned odpověděla: „Já se bojím, že asi jo, paní. Voni si někteří lidi fakt myslí, že máš nějakou zvláštní moc.“

„Někdo jinej tady má nějakou zvláštní moc,“ prohlásil Ulf. „Někdo, kdo se ti vo ty trable nejspíš stará, řekl bych. Někdo totiž votrávil toho koně, schválně, někdo zabil pradlenu, taky schválně, tak, aby to vypadalo na tebe.“ Pak ho najednou něco napadlo: „Hele, a možná to byl taky ten samej, co ze stejnýho důvodu zabil sira Nicholase.“

„Proboha,“ vzdychla Adélie – náhle se jí udělalo mdlo –, „ty už plácáš úplné hlouposti.“

„No ani bych neřek. Nemáš tu mezi těma lidma nějakýho určitýho nepřítele? Neublížilas někomu v poslední době?“

„To ano, opustila jsem přece Brune.“

Chvíli jeli všichni tři mlčky, jen občas museli mulám zabránit v pokusech kousnout Adéliina nevelkého koně – zlatavého palomina se žlutou hřívou a ohonem; vypadalo to, jako by mu tu krásnou srst záviděly. Rowley ho Adélii tajně koupil v Poitiers a na památku jejich společného vzácného času v uprášené posteli ve starém domku jej pojmenoval Kejchal. Adélii to jméno rozesmálo. I přes tu mizernou náladu. A byl krásný den. A Ulf je s tou svou umíněností tak podobný své babičce, a nejen povahou, dokonce i tím jemným chmýřím, které se mu začíná objevovat pod nosem.

Už trochu veseleji se rozhodla změnit téma. „Ty vlastně ani nevíš, jak jsem Excalibur našla, vid?“

„Však sem tě taky vod tý doby neviděl.“

A tak mu vyprávěla o objevu nevelké jeskyně ve svahu kopce Glastonbury Tor, o kostře v hrobce a o nevábné, patinou potažené prastaré zbrani, kterou našla její dcera v tůňce u toho mrtvého. A o tom, jak ji věnovala Roetgerovi, Emminu milému, a ten ji vyčistil tak dokonale, že v drážce na čepeli se objevil nápis „Arturus“. A jak Roetger Adélii ten meč vrátil a ona jej nakonec dala králi Jindřichovi.

Jenže díky Ulfovým otázkám se vyprávění nevyhnutelně dostalo i do temnot jisté lesní mýtiny – neměla jsem o tom vůbec začít mluvit! – a k tomu, co se tam odehrálo.

„A jediné, co vy tři s Mansurem a Rowleym děláte,“ uzavřela to celé, „je, že si kvůli vám pak vymýšlím divné souvislosti. Včera večer se mi dokonce zdálo, že jsem zaslechla ve vstupní síni mezi rytíři u kostek vykřiknout Scarryho, takže s tím už laskavě přestaňte…“

Ale Ulf najednou zaryl paty mule do slabin a vyrazil podél průvodu kupředu jako šílený; dřevěný kříž u jeho sedla nadskakoval, jako by se chtěl utrhnout a utéct.

Za chvilku už byli u Adélie dva jezdci, biskup ze St. Albans a kapitán Bolt. Rowley se ježil: „Tak ty jsi slyšela Scarryho hlas a nic jsi mi neřekla?“

„Mně se jen zdálo, že to znělo jako jeho hlas,“ bránila se Adélie. „Prosím tě, přestaň s tím už.“

„A to ses ani nešla podívat, jestli to mohl být on?“

„Ne, prosím, nezačínej s tím. Já prostě nevěřím, že byl v Somersetu a sledoval mě, a už vůbec nevěřím, že je tady. Jak by se mohl takový vyvrhel vmísit mezi…“

Rowley se obrátil k Boltovi. „Pověsili jste tehdy v lese všechnu tu sběř, kapitáne?“

„Myslím, že ano,“ řekl Bolt. „Teda rozhodně všechny, které se nám podařilo chytit.“

„Vidíš?“ Biskup se natáhl, popadl Kejchalovy otěže a zastavil ho. „Will a Alf se asi nemýlili; Scarrymu se možná podařilo uniknout. Jak ten hráč v kostky vypadal?“

„Nemám tušení; nešla jsem si ho prohlížet.“

„A jak vypadal Scarry?“

„Já nevím, k čertu!“ křikla už na něj. „On byl… i ten Wolf, oba byli jako z nějaké noční můry, měli na sobě cosi z listí… Byla tma… Obličeje měli čímsi natřené. Fuj.“

„Přemýšlej.“

Bránila se tomu. Potřásla hlavou a řekla: „Asi byl vzdělaný, mluvil latinsky.“ Ten jeho nářek, když mu jeho milovaný druh umíral v náručí; znovu jí ta slova zněla v hlavě: „Vrať se, Lupusi, vlčku můj. Te amo! Te amo!“

Rowley přikývl. „Tak vzdělaný. Co dál? Jak byl starý? Jak vysoký?“

„Nevím. Já nevím!“ Ty dvě postavy byly pro ni jako bytosti z jiného světa, připadalo jí, že jsou vysocí jako stromy. „To je celé hloupost, Rowleyi, on tady nemůže být. Jak by se sem dostal?“

„Vzpomínej raději, ano?“

Pokusila se. „No… on byl takový… tmavý. Určitě měl tmavé vlasy, paže… Ale to mohl být jenom můj dojem; bylo to přece v noci.“

„Tmavý,“ opakoval Rowley trpce, „to nám tedy pomůže. A ty kostky mohl hrát kdokoliv z nich,“ zdůrazňoval, „je to směska lidí všeho druhu.“

„Víš co, jeď radši zas někam jinam,“ poradila mu znechuceně Adélie. Nemohla uvěřit tomu, že to mohl být Scarry, kdo ji sledoval v Somersetu, a představa, že nějaký pomalovaný pobuda by se mohl vmísit do princeznina průvodu a pronásledovat ji z Anglie až sem, bez ohledu na jeho zjevně dobrou latinu…

Přesto ale Rowley s Boltem a Ulfem začali víc poslouchat a všímat si tmavovlasých mužů v průvodu. Otce Guye, otce Adalburta, rytířů, panošů, snědého služebnictva, dokonce i Botových mužů – i Bolt sám měl tmavé vlasy – Skota Rankina, mladého Locusty, O’Donnella… Možností bylo nepřeberně.

Adélie se tomu odmítala dál věnovat.

~~~

Už na půl míle délky průvodu bylo vidět, že se něco děje; Adélii i Mansura to přimělo pobídnout koně do cvalu, aby se dostali dopředu, tam, kde se Johana a její lidé mezitím shlukli kolem člověka, který je všechny o dobrou hlavu převyšoval.

Vévoda Richard měl na sobě zářivě lesklé brnění, pod paží nesl helmici se zlatou korunkou. Ve tváři měl nadšený výraz a naopak zjevně znepokojeného kapitána Bolta a winchesterského biskupa si vůbec nevšímal.

Rowley se od skupinky přesunul blíž k Mansurovi a Adélii. „Richard odjíždí,“ ucedil nevesele arabsky.

„A kam jede?“

„Do války.“

„To ale nemůže.“

„Já myslím, že mu nic jiného nezbývá. Před chvílí s tou zprávou přijel tryskem posel. Angouleme se vzbouřilo a to vévoda nemůže strpět, i když podle mého si za to může jedině sám, takže se jim ani moc nedivím.“

Angouleme. Angouleme. Pokud se Adélie dobře pamatovala na Locustovu mapu, bylo to hrabství, které měli na cestě před sebou. „A to se budeme muset vrátit? Proboha, Rowleyi, jak dlouho nás může taková válka zdržet?“

„Ne, my to těsně objedeme. Nemůžeme si dovolit ztrácet další čas a vévoda je navíc přesvědčený, že Vulgrina z Angouleme porazí za pár dní. Už si nechal poslat pro posily. Já ho sice nemám nijak v lásce, ale vojevůdce je to dobrý. Kdybych já byl hrabě Vulgrin, tak bych to rovnou zabalil.“

Adélie pohlédla směrem k Johaně. „Chudák děvče,“ poznamenala.

„Chudák Locusta, má z toho hlavu docela hranatou. Musíme odbočit z jeho dokonale vypracované trasy a on musí domlouvat nové ubytování, což při tom, kudy pojedeme, nebude vůbec jednoduché.“

Adélii ovšem přišlo daleko víc líto mladinké princezny, kterou opustil nejprve jeden bratr, a nyní i ten druhý.

Johana však vypadala pouze ustaraně, nikoli vyděšeně.

Je na to zvyklá, došlo Adélii. Ta dívenka zatím celý svůj život jen sledovala, jak její rodiče potlačují jedno povstání za druhým po celé rozlehlé říši; zažila už i to, jak se její matka a bratři vzbouřili proti otci. Její svět je roztrhaný spáry dravců; vzpoury a bitvy jsou pro ni přirozenou součástí života. A ono to tak ve skutečnosti opravdu je, až na Anglii a Sicílii.

Rytíři a jejich služebnictvo odjeli okamžitě; jen v lesíku u cesty se pod rozložitými větvemi obřího kaštanu narychlo odsloužila mše za úspěšné a rychlé tažení.

Biskup z Winchesteru se samými starostmi zakoktával, ale vévoda Richard na sobě nedal znát sebemenší známky netrpělivosti, jak by to určitě udělal jeho otec, naopak, vychutnával si všechny modlitby, zpěvy a požehnání. Dobrá Boží vůle pro něj znamenala mnoho.

Když konečně přes dvě stovky úst vyslovily závěrečné „Amen“, které mezi stromy zadunělo jako hromobití, Richard povstal a přešel ke stále klečící Johaně. „Zanechávám tě v péči našeho milého kapitána Bolta a samozřejmě Pána našeho na nebesích, má královská sestro. Porazíme nepřítele a já se s tebou opět setkám v Saint-Gilles, pokud ne dříve. Kéž svatí stojí při nás.“

Tasil meč a pozvedl jej do výše. „Za Ježíše Krista.“

„Za Ježíše Krista,“ opakovali jeho rytíři jako ozvěna.

Je to pozoruhodná osobnost, pomyslela si Adélie, ale jeho živel je boj. Chraň nás před ním Bůh.

V té chvíli k ní přijel rytíř v brnění, helmici už měl nasazenou, takže jej nedokázala rozpoznat od všech ostatních kolem. Jeho hlas ovšem poznala okamžitě. Jen obsah toho, co pěl, byl tentokrát ještě horší.

~~~

„Meče a kyje, helmice barev všech

i štíty se tříští v krutém boji.

Ořové mrtvých bloumají v poli,

mužové k zemi se hroutí

s hrotem kopí vetknutým pod žebry

těžko se ještě k životu pnouti…“

~~~

Kroužková košile chrastila, když sir Guillaume sesedal z koně; pak sňal přilbici a uklonil se. „Odjíždím do boje, má paní, leč srdce své nechávám v tvých rukách. Vzpomínku na tebe mi prosím dej, ať pohřbena je navěky se mnou, kdybych snad v líté bitvě pad.“

Trdlo jedno nedorostlé. Adélii ho přišlo docela líto, když viděla, jak se do té řeže těší. Že by i on mohl být jedním z těch, co se budou hroutit k zemi s hrotem kopí pod žebry, to si vůbec nepřipouštěl. Viděl jen slávu – a taky bohatství. I nezkušený rytíř mohl díky rukojmím a rabování ve válce zbohatnout. Pokud ji ovšem přežil.

„Ach paní, tvé jemné ženské srdce se jistě při myšlence na boj chvěje, jak jinak, lecjak bych tě mohl být hoden, kdybych právě v bitvě neprokázal svou statečnost? Ryk bujných ořů, třesk oceli, vřava bitevní… Jen něco na památku, prosím.“

Podala mu poslední vyšívaný kapesníček od Emmy, který nosila v širokém opasku – všechny ostatní už použila při různých příležitostech jako obvazy. „Bůh tě ochraňuj, sire Guillaume,“ řekla a myslela to doopravdy. Vždyť je tak mladý.

A dívala se za ním, jak radostně odjíždí, aby se připojil ke svým druhům ve zbroji, a cestou si uvazuje jemné plátýnko s květinovým vzorem kolem paže.

~~~

Odbočili nyní na jihozápad, aby se vyhnuli oblasti válečného konfliktu, a zamířili do kraje neprobádaného, jak se vyjádřil chudák ustaraný Locusta, do kraje strmějších kopců, hlubších lesů a divočejších řek.

A taky kraje méně obydleného.

Kapitán Bolt z toho vůbec neměl radost a zdvojnásobil přední hlídky. „Hlavně doufám, že ten mizera neprchá před vévodou naším směrem. Princezna by pro něj byla šikovné rukojmí, o truhlách s poklady ani nemluvě, a já nemám dost lidí, abych dokázal jeho vojsko odrazit.“

Jeho nervozita se přenesla i na zbytek průvodu. Kuchaři jeli s rožni v rukou, pradleny měly po ruce valchy a jiné náčiní, nerudný kovář třímal celou cestu hrozivé kladivo. Lučištníci měli přes sedla položené luky, toulce na zádech a kapitán Bolt shromáždil kolem princeznina palankýnu i vozů s truhlicemi všechny muže.

Ulf se bál o obsah svého kříže a přivlastnil si jedno kopí ze zásoby zbraní, které vezly nákladní muly. „Jak se mi k tomu všakvíščemu někdo přiblíží, tak mu ukážu, zač je toho loket.“

„Řekla bych, že byl víc ohrožený, když s námi jel Richard,“ poznamenala Adélie.

„Kvůli té jeho křížové výpravě?“

Přikývla. Na tomto kontinentu neexistovala jediná země, která by neměla vlastní verzi legendy o Artušovi. Úžasný Excalibur, nejmocnější z mytických zbraní, by Richardovi posloužil jako symbol vůdce křesťanských rytířů mnoha národů, kteří se dostali do Svaté země, symbol téměř tak mocný jako kříž v boji proti černé vlajce Mohamedově.

Ulf si odplivl. „No on ho teda nedostane, ani nikdo jinej. Král i převor Geoffrey mi řekli, ať ho dovezu do Sicílie, a já ho tam taky dovezu, u všech ďasů.“

Locusta dělal, co mohl, jezdil napřed, hledal v zemi bez ukazatelů u cest ubytování, někdy našel, jindy ne.

Už dvakrát museli strávit noc pod širou oblohou, vlastně pod plachtami a stany, které s sebou pro jistotu vezli; zbudovali se soumrakem malé městečko z plátna, které svítilo ohni a lucernami jako lampiony, a poslouchali, jak v lese houkají sovy a štěkají lišky.

Vesnic se po cestě vyskytovalo málo, byly malinké a bez výjimky usazené vysoko v kopcích, daleko od hlavní cesty, která byla ovšem také pustá. Jako kdyby se těch nemnoho obyvatel tohoto kraje uleklo tak ohromného procesí a i s chaloupkami zalezli do strání a pozavírali okenice, jako se zavírají květiny, když se blíží tma.

Měli k tomu dobrý důvod. Když už bylo jasné, že průvod se bude muset o stravu postarat sám, vrhali se žoldnéři a služebnictvo na kdejakou ovci, kozu či dobytče, které po cestě zahlédli, a konfiskovali je jménem krále Jindřicha, aby bylo co k večeři.

Alespoň počasí jim naštěstí přálo; cestovali každý den pod jasnou, blankytně modrou oblohou. V živých plotech podél cesty se ještě daly najít poslední lískové oříšky a pozdní borůvky a občas se někdo zastavil, aby si nasbíral, ale pak honem honem průvod dojížděl či dobíhal, protože ticho kolem, zdobené jen pípáním ptáků, každého přece jen znepokojovalo.

Byli už nyní ve Středohoří. Jezdci museli sesednout a pohůnci nevybíravě pokřikovali na nákladní muly ve snaze zdolat čím dál strmější svahy vzhůru a na druhé straně zase dolů.

Šlo to pomalu. Hrozně pomalu. Někdy urazili za den jen deset, patnáct mil. Adélii bylo z toho tempa skoro do pláče; myšlenky na Allii se jí honily nepřetržitě hlavou.

Nechci být tady, chci být s tebou, holčičko moje.

~~~

Když dorazili k řece Lot, marně se sháněli po nějakém převozníkovi, který by je postupně dopravil na druhý břeh.

„Jak shořela, co to má znamenat?“ rozčiloval se Locusta na převozníka, který postával u zčernalých zbytků mola.

„No, zapálil nám to tu všechno lord Angouleme,“ řekl muž nevesele. „Před třemi dny, pane. Aby ho nemohl vévoda Richard pronásledovat dál. Že teď nebudu mít z čeho žít, to je vůbec nezajímá, pány namyšlený.“

„Kde tu najdeme někoho jiného s lodí?“

„Nenajdete. Lord Angouleme je spálil. Všechny.“

Tak velká řeka se přece měla hemžit plavidly všeho druhu, ale byla pustá, kam až oko dohlédlo. A všude kolem to chvílemi zavanulo spáleninou.

„A co tedy máme dělat?“

Převozníka to nezajímalo, měl na dlouhou dobu po výdělku, zato práce nad hlavu, než si postaví nový přívoz… „Hlavně aby se ti pacholci ještě nevrátili a neprovedli mi to znovu.“ Odplivl si a ukázal palcem po proudu řeky. „Lord Richard se rozjel tam. Takže byste se měli vypravit spíš na východ, tím směrem se nebojovalo, teda aspoň jsem o ničem neslyšel. Tak jeďte do Figères. Figères je největší město tady v kraji.“

„Jak je to odsud daleko?“

„Koňmo dva dny.“ Převozník začal popisovat cestu.

„Aspoň že budeme směřovat na východ,“ říkal Locusta biskupovi ze St. Albans, když se vraceli k průvodu, „byli jsme už zbytečně daleko od původní trasy.“

„Já vím, ale nemůžeme si dovolit zavézt princeznu na válečné území.“

„To zas bude další nocleh v lese,“ úpěl Locusta, „zase bez lázně, na tvrdé zemi… Pane, byl bych ti neskonale vděčen, kdybys tu novinu oznámil dvorním dámám místo mě.“

„To patří ke tvým úkolům,“ zavrtěl Rowley hlavou, „na to já nemám dost kuráže.“

~~~

Cesta do Figères vedla přes hory. Jedním z míst, kudy projížděli, byla i vesnice Sept-Glane.

Byla to opravdu malinká osada, pár domků u cesty, jenže patřila k majetkům lorda Vulgrina, takže vévoda Richard, když tudy projížděl, z ní učinil příkladnou ukázku svého hněvu.

Z chalup a políček zbyl jen popel. Na terasovitých pastvinách se pomalu nafukovala dobytčí těla. Muže odvedli neznámo kam. Uslzené ženy a děti se snažily ze zčernalé hlíny vyhrabat aspoň pár kořenů mrkve a řepy. Rowley přikázal zastavit, aby mohl rozdat těm nešťastným duším trochu jídla a peněz, ale stejně jako oni dobře věděl, že Sept-Glane je už mrtvé.

~~~

Sotva se po další noci strávené pod plátěnými přístřešky průvod opět pohnul, Ulf z ničeho nic hodil svůj dřevěný kříž překvapené Adélii, která jela zrovna vedle něj, seskočil z muly a rozběhl se k nejbližšímu houští a už cestou křečovitě zvracel. Adélie rychle podala kříž Mansurovi, sesedla a vyrazila za ním. Našla ho v podřepu za prvním keřem. „Běž pryč,“ zasténal, když ji uviděl, „já snad umřu.“

Adélie se poklusem vrátila pro sedlovou brašnu s lékařskými potřebami a cestou ji míjeli další a další lidé z průvodu, které přepadly stejné obtíže, jaké měl Ulf.

Netrvalo dlouho a celý průvod se zastavil. „Budeš muset najít nějaké místo, které by nám posloužilo jako špitál,“ řekla Adélie Locustovi, „co nejrychleji.“

„Tady?“ Hory všude kolem nich, porostlé povětšinou jen křovím, kterému místní říkají garrigue, byly dočista liduprázdné, ba dokonce bez ovcí.

Adélie však ukázala na pěšinu, která se táhla vzhůru po svahu napravo od nich a ztrácela se mezi několika stromy, nad nimiž bylo vidět pramínek dýmu. „Třeba támhle?“

Dívala se chvilku za ním, když po cestičce odjížděl, a pak se připojila ke skupince uprostřed kamenité cesty, kterou tvořili biskupové, doktoři, kaplani, irský admirál a kapitán Bolt.

Doktor Arnulf už měl nervy nadranc: „Je to mor. Princezna musí okamžitě pryč!“

„Mor?“ vykvikl zděšeně otec Adalburt.

Adélie se už ale mezitím vyptávala služebnictva, jak těch postižených, tak i zdravých. A ukázalo se, že včera jim došlo pivo, a zatímco se v Sept-Glane rozdávaly potřebné věci, několik mužů naplnilo bečku vodou z místní studny.

„Můj pán Mansur se domnívá, že to není mor,“ řekla opatrně a dodala: „Potíže mají jen ti, co pili vodu ze Sept-Glane.“

Chviličku bylo ticho. Pak se ozval Rowley. „Bože dobrotivý, Richard otrávil těm vesničanům studnu.“

„Obávám se…, pan Mansur se obává, že ano.“

Připravit nepřítele o zdroje pitné vody, to byla ve válce běžná praxe, běžná krutost, na kterou doplácelo mnoho nevinných.

„Kdepak, je to mor,“ trval na svém doktor Arnulf. „Doprovodím princeznu a její družinu do Figères. A podám jim všem svůj speciální přípravek…“

Biskup z Winchesteru padl na kolena a sepjal ruce. „Pane náš všemohoucí, co jsme Ti učinili zlého, že jsi na nás toto neštěstí seslal?“

„Kolik lidí to tedy postihlo?“ zajímal se Rowley.

„Třicet čtyři,“ odpověděla Adélie, „a pan doktor Mansur je přesvědčen, že víc jich ani nebude. Všichni ostatní jsme totiž pili z jiných soudků. Kdybychom pili tu vodu všichni, měli bychom stejné potíže. Naštěstí se to netýká ani princezny.“

„Nesmíme ale nic riskovat,“ spustil zase doktor Arnulf, „musíme ji dostat do bezpečí.“

„Dovol mu to, Rowleyi,“ poznamenala Adélie polohlasně a arabsky, „jinak se bude pořád jen stavět na zadní.“

„Ty ale jedeš s ním, a bez řečí.“

Adélie nasadila výraz, který už Mansur i Gylta dávno dobře znali a který z její tváře učinil nepřístupnou masku. Tak to tedy určitě. „Já zůstanu u svých pacientů.“ Každé slovo vyřčeno se zvláštním důrazem; už jsem selhala ve službě pro Brune; znovu dezertovat nehodlám.

I její milý ten výraz znal a uvědomil si, že nic víc nezmůže.

Zrovna se vracel zadýchaný Locusta a za ním na koni seděla mladá žena. „Žijí tam jeptišky… dvě. Toto je sestra Aelith a prý tam mají prázdnou stáj…,“ pomáhal řeholnici sesednout.

Sestra Aelith se přiblížila ke skupině na cestě, jen při pohledu na Mansura se maličko zarazila – okupace Languedoku před dobrou tisícovkou let zanechala v lidové tradici spojení slova Saracén se slovem ničitel.

„Tohle je doktor,“ vysvětloval Locusta honem, když viděl, jak se zatvářila. „No tak, řekni jim, co jsi říkala mně.“

Sestra Aelith promluvila: „Moje matka vzkazuje, že je jí velmi líto, co se vám přihodilo, a nabízí naši prázdnou stáj k ubytování – už ji začala vyklízet a čistit.“

„Cokoli, Rowleyi. Musíme ty lidi dostat někam, kde se o ně budu moci postarat.“

Rozhodnutí padlo rychle – stav postižených se stále zhoršoval.

Princezna a její družina pojedou dál směrem do Figères. Doktor Arnulf se mohl samým spěchem přerazit, jen aby už byli pryč.

Rowley měl za úkol dostat nemocné do stáje a potom udržovat spojení s Figères, dokud se potíže nevyřeší. Locustu poslali do města napřed, aby oznámil příjezd princezny.

O’Donnell k překvapení všech – a nechuti Adélie – prohlásil, že zůstane. „Lordu Mansurovi se bude jistě hodit pár chlapských rukou navíc. A dostane hned dva páry, protože Deniz se ke mně přidá.“

A tak se nemocní pomalu vydali vzhůru do svahu – a vedle cesty zanechávali při nevyhnutelných a častých zastávkách nepěknou stopu.

Nahoře pod vrcholkem stála stáj, typická hospodářská stavba tohoto kraje – z jedné strany vyzděná proti svahu, z druhé otevřená. Byla stará a dlouho nepoužívaná, takže jedna část střechy se svezla až skoro k zemi, ale zbytek vypadal dostatečně pevně a prostorně. Před ní se v terénní vlně krčil malý rybníček.

Než Adélie se svými pacienty dorazila, byla hliněná podlaha umetená a žena v černém tu cpala pytle slámou, aby bylo na čem ležet. Když si všimla příchozích, vykročila jim vstříc. Byla drobná, ale neshrbená, s bystrýma očima, které svítily z tváře vrásčité nikoliv pokročilým stářím, ale spíš častým pobytem na ostrém slunci, takže ten pohled připomínal dvě lesklé tůňky mezi písečnými dunami.

Rowley se jí uklonil a vysvětlil, kdo jsou a proč přicházejí sem. „Smíme vědět, komu budeme dlužníky, matko?“

„Sestro,“ opravila jej. Hlas měla nečekaně hluboký a tón navozoval představu přátelského poplácání po zádech. „Všichni na tomto světě jsme bratři a sestry. Já jsem sestra Ermengarda. Toto je moje dcera boží, Aelith. Potřebujete tedy pomoc? Skvěle, právě jste ji našli. My obvykle kočujeme, ale díkybohu se právě tady zdržujeme už nějakou dobu. Nemáme žádné muly ani koně, takže tato stáj je vám plně k dispozici. A už jsem poslala do nejbližší vsi, aby tam sesbírali všechny noční nádoby, co jich mají.“

Díkybohu, praktická žena. A i když se Adélii ulevilo, stejně se jí zdálo, že je na těch dvou jeptiškách cosi nezvyklého. Podle černých rouch je tipovala na benediktinky, ale přes ramena neměly žádný pláštík a na hlavě obyčejné šátky jako ženy z vesnice. Možná si zvolily řeholní život, ale nepatří oficiálně k žádnému řádu. A taky je zvláštní, že kočují; jeptišky přece většinou zůstávají celý život na jednom místě.

A je na nich ještě něco dalšího, co mi nesedí, jako by něco postrádaly…, ale k čertu s tím, copak na tom záleží? Seslalo nám je s tou jejich stájí samo nebe.

Nejdůležitější bylo v prvé řadě pacienty omýt od zvratků a průjmu, dát jim pořádně napít a spálit jejich šaty, než ulehnou na čisté slamníky. Takový proces vyžaduje oddělit od sebe ženy a muže a poskytnout jim aspoň trochu soukromí, uvažovala Adélie, která ze zkušenosti věděla, že rozpaky a podobné nepříjemnosti rychlejšímu uzdravení neprospějí.

„Potřebujeme přikrývky,“ řekla nahlas. „Pane biskupe, kdybys mohl sednout na koně, dojet ještě průvod a přivézt jich co nejvíc zpátky sem…“

Rowley se beze slova otočil a byl tentam.

„… a taky rozdělat oheň. Admirále, pusťte se oba s Denizem do sbírání dřeva, prosím.“ Poklonila se starší jeptišce. „Sestro, jsem tlumočnice našeho doktora, pana Mansura…,“ a vysvětlila jí, co všechno budou potřebovat.

Sestra Ermengarda během chvilky posháněla všechna prostěradla a přikrývky, co po domě měla, a pak se svou dcerou začala nosit ze studny o něco výše ve svahu vodu.

V jedné chvíli chytil Adélii za paži kapitán Bolt. „Paní, já a moji muži musíme jet s princeznou a všemi cennostmi, bez nás nemají žádnou ochranu…“

„Jistěže, chápu to, jeďte hned.“

„… ale taky se bojím nechat vás tady všechny bez stráží.“

Usmála se na něj a pokynula rukou do kraje kolem, kde se nehnulo nic než pár jestřábů, plachtících po obloze. „Kdo by nám tady mohl ublížit.“

„Snad máš pravdu, vždyť nikdo ani pořádně neví, že jsme tady. Ale mně to pomyšlení stejně nedělá moc dobře. Tohle není zrovna přívětivá zem, jako by měla něco záludného v kostech.“

„Budeme v pořádku, kapitáne.“

Přikývl. „Bůh vám všem žehnej a zachraň i toho našeho Skota.“ Rankin se totiž ocitl mezi pacienty, a viditelně na tom byl ze všech nejhůře.

„Udělám, co bude v mých silách.“

Políbil jí ruku. „To ty děláš vždycky.“

Ani Rowleymu se moc nechtělo odjíždět, jenže vzhledem k tomu, že winchesterský biskup byl z tohohle nejnovějšího projevu Boží nepřízně už opravdu na pokraji zhroucení, zůstal Rowley jediným dostatečně vysoce postaveným duchovním pro potřeby princezny. „Stejně musím zjistit, kde je teď zrovna Richard. A kde jsme vlastně my. A poslat do Poitiers pro případ, že tam pro nás dorazila nějaká zpráva od krále Jindřicha.“

„Jen jeď,“ přikývla Adélie. „Tady už toho stejně moc nezmůžeš. A lidí tu mám dost.“

Zamračil se výmluvně směrem k O’Donnellovi, který právě rozdělával oheň. „To mi právě dělá starosti.“

Mansur omýval v zadní části přístřešku třesoucí se mužské pacienty a sestra Ermengarda poskytovala stejnou službu postiženým ženám spolu s Adélií a sestrou Aelith. Po očistě odváděli pacienty k ohni, aby se trochu zahřáli.

„Ty se raději drž stranou, Boggarto.“ Adélie v žádném případě nechtěla dopustit, aby se nakazila její těhotná komorná.

O’Donnell poslal Denize vybalit věci z jejich nákladní muly a sám přinesl lodní plachtu, kterou provizorně jako závěsem předělil stáj na mužskou a ženskou část. Pak se pustil do obhlídky sesuté části a dumal, jak by se dala vyspravit.

Když si všiml, že Adélie ho pochybovačně pozoruje, smekl čapku. „Lady, já jsem námořník, irský námořník, já umím všechno.“

Adélie se jen otočila k sestře Ermengardě. „Budeme potřebovat kořen mochny, co nejvíc.“

Za chvíli už spolu vyrážely v doprovodu Boggarty a Strážce s košíky v rukou na louku a vyrývaly tam oddenky, které obsahují látky proti průjmu.

„Také by mě nic lepšího nenapadlo,“ pokyvovala hlavou sestra Ermengarda. „A máš pro případ nejhoršího i nějaké opium? Skvěle, ano, to je dobře.“

Opium. Adélie se na tuhle zvláštní křesťanku na okamžik překvapeně zahleděla a pak jí vřele a uznale potřásla rukou.

~~~

Převozníkův popis obce zvané Figères jako města byl značně přehnaný. Anebo spíš ten člověk v životě moc necestoval. Figères sestávalo z maličkého kláštera, sýpky a vodního mlýna, několika klikatých, polorozpadlých uliček a stejně polorozpadlého opuštěného sídla nad řekou. Celá oblast se nacházela v nejjižnějším cípu Akvitánie, a proto ještě podléhala moci anglického krále.

Biskup ze St. Albans a kapitán Bolt se dohodli, že nenechají princeznu Johanu jet dál, dokud nenajdou vévodu Richarda a nebudou vědět, jak se vyvíjí válečná situace. Jejich skupina nyní čítala necelých devadesát lidí a to bylo na cestování po válečném území dost málo. Poslové se tedy rozjeli do všech stran, do Périgeux, do Poitiers, obecně kamkoli do civilizace.

A pak už se dalo jen čekat. Princeznu a její nejbližší doprovod ubytovali v klášteře; nebylo to sice pohodlné, ale bylo to to nejlepší, co se tu dalo najít, a Boltovi muži vytvořili kolem budov kruh ze stanových plachet a oceli svých zbraní.

Biskup z Winchesteru a jeho kaplani a služebnictvo se museli uskrovnit u převora, který tu s jediným mnichem žil jen z toho, co si sami vypěstovali. Chudák převor James málem omdlel, když královští pacholci zběžně obhlédli jeho zásoby sena a obilí na celou zimu a prohlásili, že by to zvířatům v královském průvodu mohlo vystačit možná i na čtrnáct dní.

Poprvé po několika týdnech se tedy znovu zastavili na víc než na jednu noc, takže se Johana a její lidé mohli bavit po libosti. Vypouštěli jestřáby na hejna hus a muži lovili a rybařili v zátočinách řeky Lot. A se vším tím sháněním potravin a staráním se, aby nikomu nic nechybělo, nebylo nijak nápadné, když se někdo na den či dva beze slova vytratil…

~~~

A Scarry? Také poslal zprávu, tajnou zprávu po tučně uplaceném sluhovi. Nyní je zahleděn do mapy událostí, kterou mu Pán rozprostřel k nohám, a v mysli se mu rozlévá blažený klid…

„Kataři,“ praví polohlasně. „Ó Veliký, to Ty jsi nám seslal katary, aby posloužili naší věci. Byli nám předurčeni, protože kdo jiný nežli Ty bys je poslal přímo do cesty mně i jí? Byla to Tvoje ruka, která mě vedla, když jsem jí sebral ten křížek.“

A přestože Scarry tímto krajem nikdy nejel, jeho atmosféru zná dobře. Ví, že katarské kacířství se tu plíží a šíří jako plamínky, a hrozí, že tuhle zem spálí na popel, a ví i to, že církev svatá se toho požáru náramně bojí.

Zná také – protože se jednou zúčastnil shromáždění v Canterbury – jistého preláta, původně z Vatikánu, který (pokud si Scarry dobře pamatuje) nyní slouží v aveyronském biskupství, v diecézi vzdálené odsud necelých padesát mil.

S biskupem z Aveyronu se Scarry nezná osobně, ale ví, jak ten člověk uvažuje, a to se Scarrymu hodí. Scarry nepochybuje – cožpak to nebylo předurčeno? – o tom, že jeho zprávu otec Gerhardt i biskup přijmou – a následně budou i jednat – s nadšením typickým pro všechny kruté lidi a nakažené strachem, a ty, co slouží jen sobě.

A co se té podřadnější záležitosti, Excaliburu, týče, tomu už bude konečně dobře v rukou vévody Richarda.

~~~

Na kopci, v kuchyni miniaturního kláštera, v podstatě jen malé kamenné chaloupce obklopené rozlehlou zeleninovou zahradou, drtily sestra Aelith a Boggarta kořeny mochny, až jim ruce krvácely. Pes Strážce se nakonec vydal na lov, protože mu došlo, že v téhle kuchyni se žrádla nedočká.

Po svahu se vinulo zbrusu nové dřevěné koryto, které vyrobili O’Donnell s Denizem, a přivádělo ke stáji ledovou čistou vodu z horské bystřinky.

Ve stáji neboli špitále se rozléhalo sténání a nářek. Paprsky světla prorážely děravou střechou kotouče prachu ve vzduchu a dopadaly na třicet čtyři ležících mužů i žen, kteří se svíjeli v bolestech. Z každého hřebu v trámech visely voňavé kytice levandule, máty, tymiánu a routy; další byliny měly ošetřovatelky zastrkané i za svými oděvy, ovívaly pacienty s horečkou rákosovými vějíři, omývaly je a podávaly odvar z kořene mochny.

Plné noční nádoby se ihned vynášely, umývaly a nosily zpátky v nekonečném a únavném řetězu práce. Ošetřovatelky bojovaly o životy svých svěřenců; a pacienti bojovali o ty svoje – někteří úporněji než jiní.

Mladinká pradlenka, která našla v paláci v Poitiers mrtvou Brune, zemřela rychle, jako kdyby následné trauma z toho nálezu oslabilo její vůli žít. Následoval ji mrzutý kovář, který nejvíce ze všech postižených mužů – a těch bylo více než žen – zřejmě nedokázal unést bezmoc a ponížení, jež mu zbědovaný stav jeho těla přinesl.

Ulfova fyzická i psychická konstituce, posílená dětstvím stráveným v mokřinatém cambridgeshireském kraji bohatém na potravu a obývaném umíněnými lidmi, kteří jen tak něco nevzdají, způsobila, že na smrtku mávající mu kosou přímo nad hlavou jen cenil zuby jako tygr.

Byli to naopak starší muži, kteří vyrostli v chudobě podobně jako Skot Rankin, než se stal žoldnéřem kapitána Bolta, jejichž duch se v takové nečekané situaci potácel.

„Už nemožu,“ sténal, když mu Adélie podepírala hlavu a druhou rukou mu ke rtům přikládala pohárek z kravského rohu a snažila se ho přimět, aby se napil.

„Ale můžeš.“ Už mu rozuměla lépe. „A taky musíš. Co by si bez tebe kapitán Bolt počal? A já?“

Někteří pacienti se zpočátku lekali Mansura s kefíjou na hlavě, když se k nim skláněl. Ale postupně všichni podlehli jeho nenarušitelnému klidu a začali věřit, že jim takový přístup pomůže.

Irský admirál při ošetřování pro změnu chrlil jeden vtip za druhým, a přestože Adélii chvílemi brněly uši, zdálo se, že i humor je ku prospěchu jak nemocným, tak jejich ošetřovatelům.

Bylo to jako hra na přetahovanou. Úsilí, s nimž ošetřovatelé bojovali proti Smrti a za svoje pacienty, je vyčerpávalo a ždímalo jejich síly do poslední kapky. Adélie a sestra Ermengarda ze špitálu téměř nevycházely a jen se střídaly při několika hodinách spánku na balíku sena, když už opravdu nemohly.

Rowley a jeden sluha přijížděli každý den z Figères s chlebem a čistým plátnem, a také proto, aby pan biskup mohl dát rozhřešení těm, jimž už nebylo přáno jiné cesty než k Bohu samotnému.

Umřeli ještě pacholek Jacques a kuchtík Pepé; pochovali je do hrobů, které O’Donnell s Denizem doslova vytesali do vápencového podloží kopce, ale od pátého dne se ostatní včetně Rankina začali přece jen zotavovat.

~~~

Na tiché křižovatce dvou cest mezi městy Figères a Averyon se uprostřed noci sešli dva muži. Koně mají uvázané u padlého ořešáku, procházejí se a hovoří spolu tichými hlasy, přestože na tomto místě a v tuto noční hodinu by je mohly slyšet snad jen sovy a lišky.

„To se všechno dá zjistit,“ říká Scarry. Vždyť biskup ze St. Albans je zástupcem Jindřicha II. a má za úkol vyjednávat se všemi stranami. Budu vědět o všech tajných rozhodnutích, ke kterým dospějí.

Scarry prodává moc, protože přehled o tom, co se děje na nejutajovanějších setkáních vladařů, má pro ambiciózní lidi cenu diamantů. A Scarryho cena není vysoká, jak sám upozorňuje, avšak současně na ní trvá – padesát zlatáků a jedno dokonalé zničení jedné konkrétní duše.

„Dokud se toto nestane, může si tvůj pán o užitečných zprávách nechat jen zdát,“ říká přívětivě.

Otec Gerhardt si uvědomuje, že jeho pán na sny zvysoka kašle a že si nenechá ujít příležitost, která se bohatě vyplatí a vžene mu dávného nepřítele rovnou do rukou.

„Stane se,“ říká otec Gerhardt Scarrymu. „A teď: Kde je ta běhna?“

Proč by mu to Scarry neprozradil? Pravda, běhna, která zajímá otce Gerhardta, není běhna, která zajímá Scarryho. Upalování je ale vždycky zajímavá zábava, takže se jim koukne na zoubek oběma.

~~~

Rowley a Locusta s sebou přivezli lady Petronillu a paní Blanche, které přijely, aby se jménem princezny Johany poptaly, jak se pacientům vede.

Adélie zvedla hlavu od pacholka Martina, kterému se právě snažila vpravit do úst trochu hutné silné polévky. Zazdálo se jí totiž, jako by koutkem oka zahlédla dva velké pestrobarevné motýly usedající třepotavým letem na kameny před špitálem.

Lady Petronilla začala O’Donnellovi vypočítávat všechny laskominy, které princezna poslala. „Několik bochníků chleba, koláčky s fíky a rozinkami – ty umí mnich ve Figères skvěle – ach ano, a ještě levandulový olej pro lepší spaní.“

K čertu, doufala jsem, že vezou flákotu masa, pomyslela si Adélie.

Blanche se odvážila vstoupit do špitálu, jen u nosu si držela flakónek s hřebíčkovou esencí.

„Žádný mor tu není,“ upozornila ji Adélie stroze, když si toho všimla.

„Ale růže tady zrovna dvakrát taky nevoní,“ odsekla stejným tónem Blanche.

Měla pravdu, ale bylo tu čisto a uklizeno. Řady slaměných matrací teď ležely na prknech s nožkami, aby se neválely tak dlouho po zemi, a krom přikrývek měli pacienti i podložky pod hlavu z čerstvé slámy. Žlaby, které původně sloužily na krmení pro dobytek, byly nyní vyložené trávou a naplněné suchými bylinami.

Adélie přestala krmit pacholka Martina a dívala se, jak dvorní dáma chodí mezi lůžky a klade vlídné královské otázky: „Jak dlouho už se staráš o nákladní muly? Opravdu? Myslím, že jsem tě už někde v průvodu viděla, že? Ach ano, Hadwisa. Nic se neboj, Hadwiso, brzy se ti už uleví.“

Zahleděla se na Adélii. „O kolik lidí jsme přišli?“

„Zachránili jsme jich třicet ze třiceti čtyř, když tě to tak zajímá.“

Ukázalo se ale, že paní Blanche neměla v úmyslu kritizovat. „To je víc než dobré; když se tohle stalo na hradě mého otce, pomřela polovina osazenstva.“

„Aha.“ Adélie se ale nedala zaskočit. „To asi neměl za ošetřovatelku čarodějnici a za doktora Saracéna.“

Paní Blanche se k jejímu překvapení i teď usmála. „Možná by to dopadlo ještě lépe, kdyby měl.“

Ohó, lichotka.

„Ty skutečné svaté jsou ty dvě jeptišky, které nás tu ubytovaly a postaraly se o všechno. Představila bych tě, ale ony zrovna odešly do vsi vrátit noční nádoby, které jsme měli vypůjčené.“

„To je chvályhodné. Princezna se na vás přijede podívat zítra, takže jim může poděkovat osobně.“

Když obě ženy v doprovodu Locusty odešly, Adélie počkala, až se pan biskup a jeho ovečky domodlí, a pak jej požádala, aby zítra přivezl silný hovězí vývar. „Neměli jsme pro pacienty za celou dobu žádné maso; sestry řeholnice jsou vegetariánky.“

„Toho jsem se bál,“ přikývl Rowley.

„A proč, prosím tě? Co je na tom špatného?“

„Víš co? Pojďme se projít.“

Strážce ťapal za nimi po svahu dolů a Adélie se nemohla ubránit občasnému starostlivému ohlédnutí, jestli ji už někdo neshání, že se některému pacientovi opět přitížilo. Listopadové slunce bylo studené. Usadili se pod holými větvemi osamělého fíkovníku.

Rowley vzal Adélii za ruku. „Miláčku, konečně jsme ve spojení se zbytkem světa. Náš posel našel krále Jindřicha v Perigordu. Budu muset odjet. Musím totiž jet napřed. Ty rozbroje rozdmýchaly vášně i dál na jihu…“

Zase mě opouští. To bylo jediné, co z jeho slov vyplynulo, zbytek pohltila stará známá mizérie a smutek. Odjíždí pryč. Zase už nebudeme mít ani ty vzácně kradené společné chvilky, jako je tahle.

Mluvil dál, vysvětloval, jak se věci v tomhle kraji neustále mění, jak tu ty zatracené dějiny kypí a bublají. „Blížíme se k jižní hranici Jindřichovy říše,“ pokračoval, „pak už se ocitneme v zemi draků.“

Mluvil dál, o dračích lordech, kteří jsou schopni vytáhnout do boje pod sebemenší záminkou, jen aby mohli napadnout souseda, o porušovaných úmluvách a nestabilním spojenectví, o hrabatech, vikomtech, princích, o Alfonsovi Aragonském, o Rogerovi z Carcassonnu, o Raymondovi z Toulouse, o d’Albim… Jména se vznášela vzhůru do větví nad její hlavou a dozrávala v samé utrpení a mrtvoly.

„Takže tak to je,“ řekl. „Musím zajistit, aby se Johana dostala bezpečně do Saint-Gilles. V Carcassonne se budou páni z okolí pokoušet jednat o příměří…“

„Kdy odjíždíš?“ přerušila ho.

„Zítra. A…,“ pěst se mu mimoděk sevřela. „Už se sem nevrátím.“

„Nevrátíš?“

Sáhl za kabátec a vytáhl svitek pergamenu s velkou rudou pečetí. „Přečti si to,“ podával ho Adélii.

Rozvinula jej. „Našemu předobrému Rowleymu, biskupovi ze St. Albans, s pozdravením od Jindřicha, krále anglického, pána Normandie a Akvitánie…,“ přeletěla všechny tituly, bylo jich několik řádků, „… věz, že je nám potřebno tvých skvělých služeb v kraji lombardském…“

Strčila pergamen Rowleymu zpátky do ruky. „Radši mi to stručně řekni.“

Byly to politické důvody. Týkalo se to císaře Barbarossy a jeho invaze do Lombardie, týkalo se to papežů a antipapežů, utajované pomoci lombardským za současného udržování oficiální přátelské noty s Barbarossou…

Přestala vnímat, co jí říká. Jindřich. Král. Vždycky ten jeho král. Ten je i nad Bohem, nade vším; není nad Jindřicha Plantageneta.

„Tak to vidíš, lásko,“ řekl naléhavě, ve snaze přesvědčit ji o tom, jak je to důležité, „Jindřich zkrátka nemůže dopustit, aby severní Itálie padla do rukou Barbarossovi, ale nechce s tím ničemou otevřeně válčit. Takže přichází na řadu diplomacie a trocha lsti – svěřil mi ten úkol; mám zajistit mír.“ Konečně se na ni podíval a rázem se naštval. „Mír, paní Adélie. Aby už lidé neumírali ve válce, chápeš? Prostě musím odjet.“

„Já vím.“

Mlčky sledovali červenku, která jim hopsala u nohou a hledala nějakou havěť k snědku.

„Setkáme se aspoň v Sicílii?“ zeptala se nakonec ona.

„Ne. Já tam na tu svatbu budu, ale ty zítra vyrazíš zpátky do Anglie, i s Mansurem. Už jsem se domluvil s kapitánem Boltem…“

Prudce se posadila a červenka poplašené odlétla. „Tak to tedy ne. To víš, že bych se vrátila ráda, ale Jindřich mi svěřil Johanino zdraví do péče…“

„Ale pojedeš, zatraceně. Někdo v tomhle průvodu ti jde po krku, a to nemluvím o otci Guyovi. Zítra odjedeš.“

Takže on si své povinnosti samozřejmě dostojí, kdežto já se na svou můžu podle něj vykašlat. Bože, jak dobře, že jsem se za něj tenkrát neprovdala, vždyť by mě zadusil.

A ještě pokračoval: „A čím dřív se dostaneš pryč od těch dvou ženských tady, tím líp.“

„Tak já ti něco povím: ty dvě jeptišky jsou lepší křesťanky než…“

„Nejsou to žádné jeptišky,“ skočil jí do řeči. „Jsou to katarky.“

Katarky.

V okamžiku se na něj přestala vztekat. Albigenští. Kataři. Další slovo, které v sobě nese nepokoj a nebezpečí. Slovo, které v Anglii skoro nikdo nezná, vlastně ani v Sicilském království, ale stejně mi kdesi z hloubi paměti vyvolává cosi nepříjemného. „Katarky? Kataři jsou kacíři, ne?“

„Jasně že jsou; já jsem neměl ani tušení, že se už roztáhli takhle daleko na sever. Ano, nejedí maso, mají to zakázané. Nevšimla sis, že ani jedna nenosí křížek? Což mi zároveň připomíná, že jsem ti chtěl pořídit nový – chodit v tomhle kraji bez křížku je doslova nebezpečné, zdejší biskupové hází katary na hranici jako špalky do krbu.“ Opřel se o kmen stromu a upřeně se na ni díval. „Nedopadla bys o nic líp; šla bys s nimi, kdyby tě teď tady takhle někdo viděl. Co to vlastně máš, proboha, na sobě?“

„Aelith půjčila mně a Boggartě svoje roucha. Ta stáj není zrovna stvořená pro ty Emminy saténové šatičky. Rowleyi, my se tam snažíme zachraňovat životy. Ermengarda i Aelith jsou dobré duše; pracují do úmoru. Jestli křesťanství neznamená, že se máme starat o nemohoucí, tak co potom znamená?“

„Určitě neznamená, že by nás kataři směli nazývat církví Satanovou a nemuseli platit desátky jen proto, že jsme podle nich všichni zaslepení bohatstvím, zatraceně.“

Na ruce se mu při těch slovech zablýskl diamantový biskupský pečetní prsten a Adélie se neubránila ušklíbnutí. Rowley si toho všiml a schoval hned ruce do záhybů svého přepychového roucha jako kluk, kterého přistihli s prstem v hrnku medu.

„A vůbec…,“ odkašlal si, „podstatné je to, že když se teď ukázalo, že to nebyl mor, Johana se jako správná dobrotivá princezna rozhodla, že přijede na královskou návštěvu za svými věrnými služebníky. A samozřejmě si s sebou přiveze Winchestera, aby tu požehnal chorým, a Winchester si s sebou přiveze ty svoje kaplany. Propána, jen si představ, co asi udělá otec Guy, když si uvědomí, že ty a tvoji lidé si tady bydlíte pohromadě se dvěma kacířkami, které odmítají Boha trojjediného… Nebesa, Adélie, vždyť oni věří ve znovuzrození. V reinkarnaci… no uznej…“

Adélie vstala. Poslední, co bych si přála, by bylo přivést ty dvě milosrdné ženy do potíží. „Tak řekni Johaně, že sem jezdit nemusí. Většina pacientů by se mohla možná už dnes odpoledne vydat na cestu, kdybys nám sehnal nějaké vozy. Mohl by je doprovodit admirál. A já bych s ostatními přijela zítra.“

„A pak by ses otočila a mazala do Anglie?“ trval na svém Rowley. Když se nedočkal odpovědi, řekl sám: „Už jsem o tom mluvil s Mansurem. A on s tím souhlasí.“

Takže mě zase obešel. Přesně jako v Poitiers. Bez Mansurovy podpory nic nezmůžu. „K čertu s tebou,“ sykla.

„Výborně.“ Podíval se znovu do pergamenu; ve tváři měl najednou takový ten výraz, kterým ji vždycky odzbrojil. „Ještě ti přečtu Jindřichův dovětek: ‚A taktéž královské pozdravení mé ctěné tlumočnici z arabštiny. Nechť ví, že jistému dítku na hradě Sarumu se vede v péči královny velmi dobře, stejně jako dračici jménem Gylta, která se od dítěte ani odtrhnouti nedá.‘“

„Ach.“ Adélie si znovu sedla. „Ach, bože. Tak je v pořádku. Obě jsou v pořádku.“

„A ta zpráva není stará ani celý měsíc.“ Rowley měl radost sám ze sebe. „Jindřichovi poslové jsou rychlí jako blesk.“

Začala do něj se šťastným úsměvem bušit pěstmi. „A to jsi mi to nemohl přečíst hned, co? Do pekel s celým Barbarossou a Lombarďany a papeži, tohle je přece to nejdůležitější, co se v tom dopise píše.“

Chytil ji za ruce a uvěznil je ve svých. „Bude se ti po mně stýskat, dokud se nevrátím do Anglie,“ řekl.

„Nebude.“

„Ale bude. Vždyť ty mě zbožňuješ.“

Problém je jen v tom, že má naprostou pravdu.

~~~

Přijely vozy a provizorní špitál ve stáji se do večera podstatně vyprázdnil. Zůstali jen Ulf s Rankinem, protože Adélie měla pocit, že jim jeden nocleh bez trmácení ještě významně prospěje.

Sešla s nimi dolů na cestu a dívala se, jak celá skupina odjíždí ke kopcům, kde leží městečko Figères. Ve světle jejich loučí viděla ruce, které je třímaly, ruce, které sama držela v dlaních, když trpěly, a které jí teď mávaly na rozloučenou. Zamávala taky a ještě v houstnoucí tmě zahlédla, jak O’Donnell dvorně smekl čapku na pozdrav.

Admirálovi se kupodivu ani nechtělo odjíždět. „Vůbec mě netěší, že tě tu máme nechat, paní. Pan Ulf mi říkal, že tě zřejmě pronásleduje vrah, který má na tebe spadeno jako liška na malé kuře.“

„To že ti říkal?“ No to si tedy s Ulfem pěkně vyřídím. „Ta liška existuje víceméně jen v jeho bujné fantazii. Krom toho vás všechny hned zítra dojedeme. A tebe, pane, prý budou ve Figères potřebovat co nejdříve.“

„To říkal i pan biskup.“

„Tak to tedy rozhodně jet musím.“ (Rowley se vůbec celou dobu díval s podezřívavou záští na to, jak admirál prohlásil, že rád přiloží ruku k dílu, aby Adéliiným pacientům pomohl. „Ten syčák chce zaručeně přiložit ruku – a kdovíco ještě – k tobě; pacienti jsou mu docela ukradení,“ nechal se slyšet.)

Jestli tedy Rowley povolal O’Donnella do Figères jen proto, aby mu zabránil v nějakých pokusech okouzlit Adélii, byla sama jen ráda; admirál opravdu vydatně pomáhal, ale přesto se v jeho přítomnosti cítila nesvá; ty jeho pohledy byly nepříjemně dlouhé.

„A nechceš, paní, abych ti tu nechal aspoň Denize?“ ptal se jí, než odjeli.

„Kdepak,“ řekla snad až příliš rázně. „Mám tu přece Mansura, Ulfa a Rankina.“ Potom si ale uvědomila, že bez admirála a jeho tureckého kamaráda by bylo všechno přece jen náročnější, a tak aspoň dodala: „Jsme vám oběma za vaši pomoc neskonale vděční.“

Admirál rozhodil ruce. „Ipsa quidem pretium virtus sibi, paní. Čest je sama o sobě odměnou.“

Nedal se jejím odmítnutím zlomit; při odjezdu si prozpěvoval. Vozy už se ztrácely ve tmě, ale stále bylo slyšet jeho hlas:

~~~

„… nohy je na zemi hliněné studily,

však muzika hrála, tak na stropě tančili…“

~~~

Adélie se vrátila po pěšině na kopec a ve stáji se šla ujistit, že Ulfovi a Rankinovi je u ohně, který jim rozdělal Mansur, dostatečně teplo. Pak pokračovala k domku jeptišek. Když s ní Rowley mluvil o katarech, očekával, že ji to rozhořčí stejně jako jeho. Rowley byl svým způsobem velmi ortodoxní katolík a Adélie měla za to, že v roli biskupa mu ani nic jiného nezbývá. Ostatně ani jí samé nepřipadala víra nijak špatná, to jen některé církevní výklady a zákony byly přinejmenším zvláštní. Například i to tvrzení o trojjedinosti, to si nikdy nedokázala nějak uspokojivě představit. Takže se jí na katarech naopak líbilo, že trojjedinost Boha odmítají.

Podle katarů byl hmotný svět stvořen Satanem. Duše má za úkol se z něj osvobodit čistotou svého žití, aby se po smrti těla mohla vrátit na nebe, kam doopravdy patří. A protože Bůh by přece neposlal vlastního syna, aby fyzicky žil uprostřed zla, musel být Ježíš duch, a nemohl být tedy ukřižován – proto kataři odmítají kříž a nenosí jeho symbol jako talisman.

„A taky uznávají ženy kněžky, stavějí je na roven mužům,“ říkal ještě Rowley a potřásal při tom hlavou. „Nazývají je ‚parfait‘, dokonalé. Pane na nebi, jak tohle můžeš vůbec dopustit.“

„Tss, tss,“ ucedila Adélie. „Ženy kněžky. To snad i andělé musejí na nebesích plakat.“

„Stačí, že mně je z toho do pláče. A netvař se takhle.“

Když přicházela k domku, spatřila oknem sestru Ermengardu, jak uvnitř mluví s někým, koho nepoznávala, a tak se posadila na lavičku u dveří a čekala na ni.

Boggarta seděla přímo ve vchodu tak, aby jí na klín dopadalo z boku světlo lucerny, a na kousku plátna si kostěnou jehlou s nití zkoušela, jak se šije. Sestra Ermengarda jí svoje šicí potřeby strčila do ruky, když se s úžasem dozvěděla, že to děvče šít vůbec neumí.

„Pan biskup nám na zítra naplánoval cestu zpátky, tedy tobě, mně a Mansurovi,“ řekla jí Adélie. „Máš radost, že zase uvidíš Anglii?“

„Ale k němu už nepůjdu, že ne?“ vyhrkla polekaně Boggarta.

O kom to mluví? Aha, o tom násilníkovi. „Ale jistě že ne, proboha. Když už nic jiného, tak jsme teď alespoň pod ochranou krále. Kdyby se ten chlap byť jenom podíval tvým směrem – ale ani to si netroufne –, Jindřich mu dá to jeho nádobíčko useknout a hodí ho psům.“

„Tak to je dobře,“ vydechla Boggarta s úlevou. „Ale stejně to byla vzácná příležitost, vid paní, myslím takhle cestovat s královským průvodem a vidět všechny ty neuvěřitelný věci, že? Ale zas na druhou stranu už se docela těším na tu tvou malou dcerušku.“

„To já taky, a moc.“

Tady shora bylo na západním obzoru ještě vidět mizející zbytky nafialovělého denního světla, ale bylo už hodně chladno a Adélie byla ráda, že má na sobě přes svoje šaty i černý hábit.

Ermengarda vyšla ven a přisedla si na lavičku. „To byl jeden náš přítel, přijel nás varovat. Musíme s Aelith zítra odjet. Říká se, že nás chce církev zatknout. To je skvělé. Znamená to, že ti ďáblové z nás mají strach. Ty a tvoji lidé můžete samozřejmě zůstat, jak dlouho se vám zlíbí.“

„Děkuji ti za tvou vlídnost,“ položila jí Adélie dlaň na ruku, „ale my se už také chystáme odjet. Já zítra odjíždím do Anglie. Je mi líto, že máš potíže.“

Mluvily spolu, jako by se znaly už léta, ale vlastně to bylo poprvé, co spolu mohly takhle sedět a hovořit o něčem jiném než o pacientech.

Z domu se ozývaly zvuky zametání a pobíhání sem a tam; to sestra Aelith chystala vše potřebné na cestu.

Hvězdy na nebi se rozjasňovaly a ve vzduchu už voněl plný a zralý podzim. Strážce ležící čumákem Adélii na nohou a opodál uvázaná koza dodávali té vůni specifický nádech.

„My od světa stvořeného Satanem nečekáme nic jiného nežli potíže, a od té smečky církevních vlků taky ne,“ řekla Ermengarda.

Hluboký znělý hlas té drobné ženy kacířstvím přímo duněl. Adélie sebou malinko škubla. Kdyby ji tak slyšeli. Nikdo tu ale nebyl, jen ve světle lucerny se občas mihl netopýr. Přesto se nemohla zbavit pocitu, že někde tam daleko, za horami, naslouchá veliké neviditelné ucho Církve. Kapitán Bolt to taky říkal: Tohle není zrovna přívětivá zem, jako by měla něco záludného v kostech.

„A kam se vydáte?“ zeptala se Adélie.

„Na sever. Tady jsme už udělaly dost práce. Ach Adélie, měla bys nás vidět při teologických diskuzích s kněžími na náměstích a návsích – to je skvělé; jejich rouhačství a zkaženost se hned ukážou jako na dlani. A teď musíme pokračovat dál na sever a šířit mezi lidmi pravou víru, rozdmýchávat v nich jiskru božství, zachycenou ve smrtelných tělech až do doby, než znovu zazáří jasným světlem na nebesích.“

Pravá víra, znělo Adélii v hlavě. Všichni za ni prohlašují tu svou; křesťané, Římané, ortodoxní Řekové, Židé, muslimové, kataři; všichni jsou přesvědčení, že jediný správný způsob, jak uctívat Boha, znají právě a jedině oni.

Nyní se Ermengardina ruka dotkla Adéliiny. „V tobě hoří silný plamen, mé dítě. Cítím jej a vidím. Bylo by skvělé, kdyby ses připojila k nám a stala se parfaitkou.“

Adélie si odkašlala. Rowley mi říkal, co to všechno obnáší; nesměla bych jíst maso, musela bych žít v naprosté chudobě a dodržovat celibát. Kdyby mě tahle žena viděla, jak jsme se pod fíkovníkem s Rowleym loučili, ani by mi to nenavrhla. „Jenže já miluji jednoho muže.“

„Více než Boha?“

„Ano.“

Ermengarda si s lítostí povzdychla. „Když se narodila Aelith, zjistili jsme s mým manželem, že naše láska dostala duchovní rozměr. I on je nyní parfait.“ Pak jako by opět ožila. „Inu, musíš dbát na to, aby ses alespoň jednou na smrtelném loži zbavila tělesných hříchů. Říkáme tomu endura. Jinak se budeš muset narodit znovu, v jiném lidském těle, nebo dokonce jako zvíře, a tak se to bude opakovat, dokud nebude tvá duše dostatečně čistá a nebude se moci vrátit do nebe. Proto se zříkáme pojídání masa – nikdy nevíš, koho sníš.“

Adélie se zasmála. „Budeš mi chybět, Ermengardo.“

„A ty mně, lékařko.“

„A jejda. Bylo to tak zjevné?“

„Čiší to ze všeho, co děláš. Žádný rozsvítiv svíci nepostaví jí do skrýše ani pod kbelec, ale na svícen, aby ti, kteříž vcházejí, světlo viděli. Tak nám praví Kázání na hoře. A Ježíš v něm nemluví jen o mužích, má samozřejmě na mysli i ženy, neboť před zrakem Božím jsme si všichni rovni.“ Sestra Ermengarda si odkašlala. „Už vidím papeže v Římě, jak na tohle radostně přikyvuje.“

Strážce najednou zavrčel a vstal. Srst se mu na hřbetě zježila. Čumák natahoval směrem dolů z kopce, kde se oheň před stájí nyní jaksi víc rozhořel; na pozadí plamenů se míhaly postavy a ozývalo se i jakési pokřikování.

„Co se to tam děje?“

Adélie vstala a chvíli se upřeně dívala dolů. Ty siluety lidí měly na hlavách helmice. Bože, Richardova válka se už rozšířila až sem.

Ať už to byl, kdo chtěl, mířil až na vrchol kopce. Jak se hlasy blížily, začalo jim být rozumět: „Kacíři,“ ozývalo se nejčastěji. A proskočilo i slovo „upálit“.

Ermengarda na okamžik strnula. „Jdou si pro nás.“ Otočila se a křikla: „Aelith, utíkej zadem! Já je zdržím!“

Odstrčila Adélii od sebe, sedící Boggartu popadla za ruku a zvedla ji ze stoličky. „Utečte, honem, obě. Utíkejte!“

Těhotná Boggarta se však nedokázala rozhýbat tak rychle. Adélie se jí snažila pomoci, ale to už tu byli první vojáci a všechny tři ženy se rázem ocitly obklopené pachem potu a železa. I v té hrůze si Adélie připomínala, že jsou to katarky, pro koho si přišli, a jen doufala, že se snad podařilo uprchnout alespoň Aelith.

Ermengarda zabouchla dveře do domku, opřela se o ně zády a snažila se je za každou cenu udržet zavřené. Adélie se k ní připojila a oběma rukama visela na oboustranné petlici. „Nechte je být, jděte pryč!“ křičela.

V jedné chvíli ucítila ostrou bolest; to jí praskla klíční kost, jak se ji jeden z těch chlapů snažil odervat ode dveří, ale petlici nepustila.

Později se ukázalo, že společně dokázaly poskytnout Aelith právě dost času, aby se bleskově vysoukala ven z domku zadním okýnkem. Sebe – ani Boggartu – už ovšem zachránit nemohly.

Kapitola devátá

STÁJ I DOMEK hořely jasnými plameny… „A vy dopadnete zrovna tak, mrchy jedny katarský!“ ujišťoval je velitel těch vojáků.

„My nejsme žádné katarky,“ Adélie se ze všech sil snažila zachovat klid, protože si uvědomovala, že obě mají vlasy spletené do vrkoče právě po vzoru katarských žen a že jsou oblečené v hábitech, které jim půjčila Aelith. Trápilo ji, že se takhle distancuje od Ermengardy, ale nic jiného ani dělat nemohla; mluvila pravdu. Ostatně, posuzovat to budou úplně jiní lidé.

„Jsme služebnice krále Jindřicha Plantageneta,“ pokračovala ve vysvětlování, „a tomu by se vůbec nelíbilo, kdyby se nám něco přihodilo.“

„Drž hubu, jste svinský katarky,“ uplivl si před ní velitel. „A tam, kam máme namířeno, už to Plantagenetovi stejně nepatří.“

Po Mansurovi, Ulfovi nebo Rankinovi nebylo nikde ani stopy a Adélii běhal mráz po zádech při pomyšlení, že by mohli být mrtví. Potom ale přišli nahoru další vojáci a ona zaslechla uprostřed jejich hloučku kletby hned v několika jazycích – Mansur nadával arabsky, Rankin gaelsky a Ulf anglicky, vlastně spíš tím svým cambridgeshireským nářečím, přičemž svoje uchvatitele velmi šťavnatě proklínal a zarputile se domáhal zpátky svého dřevěného kříže.

Zajatci měli ruce svázané hrubým konopným provazem a každý byl jedním jeho koncem připoután k sedlu jedné muly.

Bylo těžké odhadnout, kolik těch vojáků sem vlastně vtrhlo, protože jejich vůdce jich hned několik poslal dál, aby pronásledovali Aelith; u domku jich zůstalo sedm. Louče a plameny ozařovaly jejich drsné venkovské tváře a kytlice s jakýmsi znakem, snad erbem, snad nějakým duchovním symbolem. Svého velitele oslovovali „Arnaude“ a v jejich řeči bylo slyšet silný okcitánský přízvuk.

Adélie se stále dokola vyptávala, kam je chtějí odvézt a proč, ale krom nadávek se jí nedostalo žádné odpovědi, stejně jako Ulfovi, který vojákům neustále sliboval, že král Jindřich jim rozpárá břicha hned, jak tam dojedou. Stejně mu nerozuměli.

Pak dal Arnaud pokyn k odjezdu, provazy sebou škubly a ozbrojení jezdci i pěší zajatci se vydali na cestu.

Potmě a v drsném horském terénu se muly naštěstí nemohly pohybovat o moc rychleji než krokem, ale každé zatáhnutí nebo škubnutí provazu působilo Adélii hotové utrpení díky té zlomené klíční kosti. Navíc při boji o dveře domku ztratila botu a teď se jí do pravého chodidla co chvíli zarývaly trny a kamení. Občasný závan pachu ji alespoň ujistil, že Strážce se nepozorovaně drží někde nablízku. Jenže kdo nás bude stopovat: Rowley přece odjel do Carcassonne.

„Jedeme do Carcassonne?“ zkusila se zeptat.

Nikdo neodpověděl; Arnaud nařídil svým lidem, aby mlčeli.

Někdo nás musel udat. Někdo musel prozradit církevním hodnostářům, kde se skrývá Ermengarda a Aelith. Mohl to být kdokoliv, třeba nějaký chudák, kterému by se hodila peněžitá odměna, nebo někdo, kdo katary opravdu nenávidí. A možná ten člověk ani nevěděl, že do toho zaplete i nás dvě.

Ti vojáci znali zdejší kraj dobře; většinou jeli po širokých, slušných cestách, ale občas odbočili na nějakou zkratku, takže zajatcům rozdíralo nohy křoví a trní, které vonělo po tymiánu a po fenyklu.

Po nějaké době se k nim ze strany připojily zvuky dalších kopyt v podrostu; byli to muži, kteří pátrali po uprchlici. „Ztratili jsme ji, pane,“ oznámili Arnaudovi. Ermengarda si neodpustila triumfální výkřik a hned za něj dostala čísi pěstí do obličeje.

Když dohořely poslední louče, tempo se značně zpomalilo, a dál se jelo jen při slabém světle měsíce.

Ermengarda nedbala bití a facek a nepřestávala hlasitě drmolit svoje sebevědomé katarské modlitby. Adélie nespouštěla oči z Boggartiny postavy přivázané k mule vedle ní. Když už cesta trvala příliš dlouho a služebná únavou začala zakopávat a nakonec upadla, Adélie se už neovládla a vztekle křikla na jezdce: „Hrom aby tě srazil, chlape, zpomal, copak nevidíš, že to děvče čeká dítě?“ K vlastnímu překvapení se však nedočkala ani rány, ani kopance; naopak, ten člověk beze slova seskočil, popadl Boggartu a vysadil ji na mulu místo sebe. Arnaud daleko vpředu si toho naštěstí nevšiml.

Nedalo se vůbec sledovat, kterým směrem se pohybují, dokonce ani vnímat čas; celý svět se smrštil na zoufalou potřebu nezakopávat, udržet se na nohou a trpně snášet žízeň a strach.

Kdy se jenom rozední? Kdy už to hrozné trmácení skončí?

Po nějaké době křikl Arnaud na ostatní, že pojede napřed: „… aby věděli, že už jedem.“ Pobídl svou mulu do klusu a zmizel v husté tmě. Když byl pryč, ukázal ten člověk, co vezl Boggartu, trochu lidskosti ještě jednou – vyhlásil krátkou zastávku, aby se všichni mohli trochu napít. Voda z kožených váčků byla zteplalá a mírně zapáchala, ale v té chvíli chutnalo těch pár hltů líp než pohár nejlepšího vína.

Zanedlouho se pokračovalo dál.

Konečně se rozeklaný horizont kopců začal rýsovat proti blednoucí obloze. Vyšli na holý kamenitý hřbet se širokým výhledem do okolí a v údolí před nimi se začalo ze tmy nořit poměrně rozlehlé město.

Že by to bylo Figères? Těžko; Rowley přece říkal, že Figères je sotva víc než větší vesnice.

Kéž by to tedy bylo Carcassonne, jedno z největších měst Languedoku, kam odjel Rowley. Jenže, Bůh ví proč mám pocit, že Carcassonne stojí v rovině.

Pak uslyšela Ermengardu, jak tiše říká: „Aveyron.“ Adélii jako by v duši uhasl hřejivý plamínek. Jeden z mužů se zasmál.

Město se právě probouzelo, když prošli bránou v hradbách. Z jednoho domu vyšla ven jakási žena s plnou noční nádobou v ruce. Když uviděla příchozí, volala hned na ostatní členy rodiny, aby se taky šli podívat, koho to vedou. Všude se začaly otevírat okenice a od té chvíle doprovázeli zajatce psi, děti, úšklebky a zvědavé otázky; všechno se to za nimi táhlo klikatými dlážděnými ulicemi směrem k náměstí obklopenému patrovými budovami úctyhodné velikosti. Adélie spatřila i vysokou věž a několik střech, které se jako špičaté kápě rýsovaly proti jasnému obzoru.

Na náměstí Boggartu sesadili z muly a všem zajatcům vyměnili provazy na rukou za železná pouta. Nahnali je do prostorného vstupního sálu jednoho z honosných domů s podloubím. Sluhové v livrejích tudy právě nosili podnosy s jídlem do jiné místnosti napravo a nyní se při pohledu na zajatce užasle zastavovali. Přepychově oděný majordomus jim nicméně důrazným ťukáním holí o podlahu hned připomínal, co mají na práci. Uprostřed sálu seděl u masivního stolu člověk v kněžské sutaně a vedle něj se uctivě krčil písař.

Od vchodu se ozvalo zavrčení a zaklení, a když se Adélie ohlédla, viděla už jen, jak jeden ze žoldnéřů vede Strážce za obojek ven ze dveří. Pak je pro jistotu ještě zavřel.

Ermengarda znovu sesbírala kuráž. Když ji postrčili blíž ke stolu, oslovila kněze zdvořile latinsky: „Ave, Gerhardt,“ a potom pokračovala okcitánsky: „Ara roda l’abelha?“ („Ta včela se nám zase rozbzučela, co?“)

Kdosi se zasmál a mnohonásobná ozvěna toho zvuku skvěle zamaskovala, kdo se to vlastně odvážil.

„Pro tebe jsem otec Gerhardt, couro!“ štěkl kněz latinsky.

„Kdepak, můj Otec, ten žije v nebi. Budeme se o tom zase dohadovat? Skvělé.“

Otec Gerhardt se podíval na písaře. „Ermengarda z Montaubanu, katarská kacířka, která se tím ani netají. Zapiš to.“ Zvedl hlavu. „Nebo už jsi se snad dala na pokání, ženštino?“

„Nemám se proč kát.“

„Jsi obviněna ze šíření kacířství po celém zdejším kraji a z neposlušnosti dekretů vydaných jeho svatostí papežem Alexandrem Třetím. Trestem ti budiž smrt upálením.“

„Já žádné dekrety neuznávám, ani toho tvého satanského papeže. Já kážu pouze čisté křesťanství.“

„Máme prohlášení svědků.“ Otec Gerhardt ukázal na svitek ležící na stole.

„Skvělé.“

Přestaň, Ermengardo, pro spasení Boží, přestaň ho už provokovat, chtělo se Adélii zakřičet. Ta obhroublá poznámka, kterou utrousil jeden ze žoldáků, když zapaloval jejich domek na kopci – „A vy takhle dopadnete taky, mrchy jedny katarský!“ – jí předtím připadala jen jako planá výhrůžka; ale nyní na sebe vzala hrozivě reálnou podobu. Tady jsme zapadli do násypky velikého, monstrózního mlýna. Ten člověk před námi tu s kamennou tváří vykonává svou veledůležitou práci, a jeho oči – jediné, co na něm vůbec vypadá živé – v sobě skrývají plameny.

To ale přece nemůžou, přesvědčovala vzápětí sama sebe. Nás nemůžou upálit. Král Jindřich by strašlivě zuřil – ale jsou si toho vědomi? Musejí být.

Jenže kolem se rozkládá netečná hornatá země, kde už Plantagenetovy zákony neplatí. To jsem snad zabloudila do příběhu někoho jiného, tohle není můj život. Je to omyl, já umřu strašlivým omylem.

Snažila se silou vůle Ermengardu přimět, aby padla na kolena a prosila o milost; přála si, aby katarka zašeptala slova pokání, a hlavně aby už nevykřikovala ty svoje argumenty, které se v tu chvíli samozřejmě týkaly také Adélie a všech ostatních.

Jeden po druhém pak museli předstoupit před inkvizitora a sdělit svoje jméno, místo narození a řemeslo. A jednoho po druhém otec Gerhardt okamžitě umlčel, když se pokoušeli vysvětlit, kdo jsou: „Jste prašiví kataři; byli jste přistiženi, jak se s katary spolčujete!“

Adélie se třásla po celém těle vyčerpáním i hrůzou, ale přesto se pokusila zachovat důstojnost, když na ni přišla řada. „To je ponižující, jak s námi zacházíš, pane. Kdo vlastně jsi? A kde to jsme?“

„Jste v paláci biskupa aveyronského,“ obtěžoval se překvapivě otec Gerhardt s odpovědí. Měl protáhlé, hubené rysy chrta a výraz, který jako by naznačoval, že by měl nosit nátrubek.

„V tom případě sděl svému biskupovi, že jsme pod ochranou biskupa winchesterského, který dlí s princeznou Johanou ve městě Figères, a také biskupa ze St. Albans v Anglii, kterého nalezneš v Carcassonne. Jsme služebníci Jindřicha Plantageneta, doprovázíme jeho královskou dceru na cestě do…“

„Jste prašiví kataři; byli jste přistiženi, jak se s katary spolčujete!“ Byla to prostě jeho mantra.

Mansura se nikdo na nic ani neobtěžoval ptát; nikoho nezajímalo, kdo to je a co v Languedoku pohledává; jeho snědá tvář a arabské roucho byly dostatečně kacířské atributy; toho prostě upálíme s ostatními.

~~~

Když otec Gerhardt skončil s výslechem zajatců, odebral se ke snídani do hodovní síně, kde se na stole třpytilo křišťálové sklo a zlaté talíře plné vybraných lahůdek. Z plochého stropu zářily biblické výjevy ztvárněné mistrovským štětcem; oděv muže sedícího u stolu se jim co do oslnivosti svými výšivkami a drahokamy hravě vyrovnal.

Biskup z Aveyronu, obtloustlý pán s chytrýma očima, se natáhl pro další fík naložený v medu, pak si otřel prsty do ubrousku zastrčeného za límec a vzhlédl. „Takže ty informace byly přesné?“

„Do všech detailů, pane. Pochybuji, že bychom její úkryt nalezli sami. Bohužel ale ta kacířka dokázala vzdorovat našim mužům v proniknutí do příbytku tak dlouho, že její dceři se mezitím podařilo utéci. Přikázal jsem už svým lidem, aby ji jeli hledat a chytili ji taky.“

Biskup jen mávl rukou. „Co je nám po dceři? Chtěli jsme dostat Ermengardu a máme ji.“

Na moment se těm dvěma jinak velmi odlišným mužům vybavila naprosto stejná, sžíravá, vrcholně nepříjemná vzpomínka – na černě oděnou ženu stojící uprostřed náměstí, která z nich obou činila svými slovy hlupáky: „Dejte mi pokoj, vy starci hloupí. Vzdejte se buď svého bohatství a moci nebo svých kázání.“ A lidé se zplna hrdla smáli. Jim dvěma se smáli.

„A také proti ní máme písemný důkaz,“ dodal ještě otec Gerhardt. „Naši lidé tu chatrč prohledali, než ji podpálili. A našli tam okcitánsky psané evangelium.“

Biskup smutně potřásl hlavou: „Ach, Gerhardte, Gerhardte, copak tomu katarskému zlu nebude nikdy konec? Kam bychom to my chudáci latiníci dopracovali, kdyby stáda našich oveček mohla naslouchat slovu svatému ve své rodné řeči?“ Natáhl ruku pro měkoučký bílý rohlíček, který si spolu s dalšími hověl v proutěném košíku právě přineseném sluhou. „S takovou bychom mohli jít za chvíli po žebrotě.“

Gerhardt byl zaskočen; nikdy si nebyl docela jistý, kdy pan biskup mluví vážně a kdy vtipkuje.

„To byl jen žert,“ ujistil ho biskup, když si všiml zmateného výrazu v jeho tváři. S těmi horlivci z Vatikánu je problém, absolutně nemají smysl pro humor.

„Jistě, pane biskupe. A co ti cizinci, které jsme pochytali společně s Ermengardou? Dohoda s informátorem obsahovala i příslib stejného trestu pro všechny, ale musím ti říci jednu věc…“ Gerhardt se zdráhavě odmlčel, „… oni trvají na tom, že jsou služebníci Jindřicha Plantegeneta.“

„A jsou doopravdy? Pověz mi, co o nich víš.“

Otec Gerhardt se zahleděl do zápisu. „Je mezi nimi jistý mladík jménem Ulf, prý poutník – kříž, který vezl, byl předmětem zájmu našeho informátora, pokud se pamatuješ, a jelikož neměl žádnou hodnotu, naši lidé mu jej skutečně přenechali. Dále služebná jménem Boggarta, s outěžkem…“

Biskup si přestal mazat máslo na rohlík a zašermoval nožem jako mečem. „Nenarozené dítě ji vůbec neomlouvá. Musíme to zlo vymýtit i s kořeny a plody, Gerhardte, i s kořeny a plody. Pamatuj si to.“

„Jistě, pane. Dále je mezi nimi žoldnéř, jehož řeči nikdo z našich nerozumí. Pak jeden Saracén a žena nevalného vzhledu a postavy, jménem Adélie, která je jeho tlumočnicí.“ Gerhardt si odkašlal. „A právě tuto ženu si náš informátor přeje zlikvidovat – vyjádřil se k tomu v tom smyslu, že pokud s ní zemřou i ostatní, tím lépe. Žádný křesťanský král by přece nenastrkal své vlastní dceři do doprovodu takovou lůzu, ne?“

Biskup pokrčil rameny. „Podle toho, co jsem o Jindřichu Plantagenetovi slyšel, bych se ani moc nedivil. Obávám se, že jsou to skutečně ti, za které se vydávají.“

Otec Gerhardt byl opět zaskočen, ani ne tak fakty jako spíš tím, že biskup se tím očividně příliš netrápil. „Ale potom, pane biskupe, musíme se vlastně starat o Plantagenetův názor?“ zeptal se. „O názor vraha arcibiskupa Becketa?“

„Ten vrah arcibiskupa Becketa si za svůj čin vytrpěl uložené pokání a byl přijat zpět do náruče matky církve svaté.“ Biskup si nalil další pohár vína a chvíli nad tím dumal. „Tak si říkám, jestli si vůbec můžeme dovolit dotknout se anglického krále, dokonce jej urazit?“

„Když to ale neuděláme, přijdeme o špiona, který nás může dovést až do samého středu té královské pavučiny. A navíc…“ Záblesk chrupu otce Gerhardta demonstroval radost ze šťavnaté informace, kterou dosud choval v tajnosti a teprve nyní ji hodlal svému pánovi velkolepě naservírovat. „Musím k tomu ještě dodat, že biskup z Winchesteru a i další členové princezniny družiny si stěžují, že ten Saracén a jeho ženská tlumočnice jsou čarodějové. Říkají, že ti dva na ně od začátku jejich putování sesílají jen samou smůlu. A že by je prý vůbec nepostrádali.“

„Tak čarodějové říkáš?“ To pomyšlení se biskupovi vskutku zalíbilo. Kataři a čarodějnice, na hranici se chovají všichni stejně…

„Ano, pane. Prý dala ta Saracénova ženská kdysi vypít lektvar lásky jinému biskupovi, Rowleymu ze St. Albans, takže ten po ní od té doby touží a nesnese jediného slůvka proti ní.“

„Říkal jsi přece, že je nevalného vzhledu a postavy.“

„To ano, pane biskupe, takže vidíš sám, to jen podtrhuje moc jejích kouzel.“

„Jezebel,“ usmíval se biskup. „A Jezebel svržena dolů, a psové ji snědli, až nic jiného z ní nalézti možno nebylo nežli hlavu její, chodidla a dlaně od rukou jejích. Uspokojující představa, vždycky se mi líbila. Taková velkolepá, nemyslíš?“

„Jistě, pane.“ Gerhardt se nenechal odvrátit od tématu. „A ani ta poběhlice nenosí svatý křížek. A obě, i její služebná, jsou oblečené jako katarky. Ať už je to s nimi jakkoli, pobývaly u Ermengardy přinejmenším několik dní, a tudíž jsou už těmi nesmysly zaručeně nakažené.“

Biskup se usmál. Zásada post hoc ergo propter hoc se mu velice zamlouvala. Je to tak užitečné.

Otec Gerhardt pozvedl paže a oslovil nebesa. „Kdy, Pane, kdy nám dopřeješ vytáhnout na tu chátru v plné zbroji?“

Ano, kdypak? přitakal mu v duchu biskup. Vatikán už přes třicet let vydává proti katarům stále nové a přísnější dekrety, ale tažení proti nim pořád ne a ne posvětit. A přitom je to jediná možnost, jak biskup dobře věděl; ta infekce je už horší než mor.

Bude potřeba nastolit nový řád. Nalézt člověka, který pozvedne svatý kříž proti katarům, kterých má papež plné zuby, a zahájí jménem Božím ta pravá, svatá jatka.

Když pak toho večera aveyronský biskup ulehl do lože, propotil hedvábné přikrývky během kratičké chvilky. Kdyby se nám to povedlo, vyneslo by mě to opravdu vysoko, možná dokonce až na sám římský stolec. A kdyby ne…?

Nyní ale poklepával prsty o stůl a hleděl na vyobrazení zahrady rajské na stropě nad sebou. Velmi se mu ta malba líbila; malíř se nechal opravdu unést, zvlášť pokud se Evina nahého těla týkalo. „Ten informátor, můžeme se na něj spolehnout?“ zeptal se.

„Je to velmi vážený člověk, pane biskupe. Jak jsem říkal, je zasvěcen do všeho, co se odehrává mezi anglickými biskupy a anglickým králem; bude už v Sicílii, když tam dorazí biskup ze St. Albans po těch svých jednáních s Barbarossou a Lombarďany. Co je jedna čarodějnice a hrstka nějakých nul proti jeho možnostem?“

Jenže opatrná mysl biskupa z Aveyronu už se rozhodla. Tam, kde jsem teď, jsem se nedostal žádnou unáhleností.

„Musíme si nicméně být naprosto jistí. Plantagenet má pro heretiky určitou slabost, jeho paže dosáhne daleko a třímá přetěžké kladivo. Zatím není nutno si jej rozhněvat. Zvědy, Gerhardte, musíme mít nastražené zvědy; nic na žádné straně zatím není definitivní.

Jediné, co nyní potřebujeme vědět od princezniných důvěrníků, je tohle: pokud jsme v kopcích našli nějaké toulavé kacíře a následně se jich zbavili, bude se snad po nich někdo shánět? Zkomplikuje to nějak celou situaci?“

„Pokud mé informace sahají, odpověď bude znít ‚Ne‘, pane biskupe.“

„Také si myslím. Ale drž se zpátky, Gerhardte, dokud se to nedozvíme. Co se týče té ‚dokonalé‘, můžeš pokračovat obvyklým postupem.“ Opět se usmál; kněz tentokrát věděl docela jistě, že biskup nežertuje. „A shromáždi celé město, ať se na to všichni pěkně podívají.“

„A kam mám ty zajatce zatím strčit? Do žaláře?“

Biskup poklepal prsty o stůl. „Ne, nechme je, ať se podívají, co je možná čeká. Vykliď celu nahoře ve věži a nech je odvést tam. A postav tam opravdu spolehlivé stráže. Někdy mám pocit, že ta infekce už nakazila i můj vlastní dům.“

Když Gerhardt odešel, nalil si jeho pán další pohár vína ze svých vinic nedaleko Carcassonne a pomalu upíjel a nořil se do představ Ermengardy, té černě oděné hnusné pošklebovačky, uvázané u kůlu a s nohama obloženýma otepmi dříví.

Viděl se v duchu, jak osobně vráží do hranice pochodeň, jako penis do jejího těla, a vzdychl, protože, ach, tohle potěšení bude bohužel nutno přenechat katovi. Jednou však… ano, jednou je mnou zapálené plameny spolykají všechny, všechny… muže, ženy i děti.

To víno je skutečně nejlepší ze všech.

~~~

A Scarry? Má práce až nad hlavu.

Udělal, co slíbil. Zavedl biskupovy ozbrojence až k té stáji. Viděl Mansura, Rankina i Ulfa, jak jim v boji za chvilku podlehli, sledoval, jak zajali ženy u domku o něco výš. Potom začal hledat. A za chviličku také našel – na jednom ze žlabů, kde si jej Ulf odložil. Hrubě vyřezaný dřevěný kříž.

Nyní je zpátky ve Figères a vytahuje hřebíky, které drží kříž pohromadě. Dělá to velmi opatrně, tiše, aby ze spartánsky zařízené mnišské cely, kde je ubytovaný, neuklouzl jediný zvuk.

Sundává horní rameno kříže a hledí na jeho obsah. V koňských žíních pečlivě zabalený jílec meče s blýskavými ametysty. Bezděčně vyjekne uspokojením.

Z vedlejší cely se hned zajímá nějaký mnich: „Není ti dobře, bratře? Zaslechl jsem tě vykřiknout.“

„Nic mi není, bratře, díky za optání. Jen jsem se nechal unést slávou Pána našeho.“

„Amen. A dobrou noc, bratře.“

Když pak hřebíky zatlouká zpátky holými pěstmi, aby nenadělal další hluk, trhá si o ně kůži na hranách dlaní, ale všímá si toho, až když zaregistruje pach krve.

Scarry už vůbec skoro žádnou bolest necítí. Zato se mu velmi zbystřil čich, připadá mu to jako v dobách, kdy žil s Wolfem v lesích, kdy spolu dokázali vyčenichat kořist mezi všemi ostatními pachy a vůněmi, pak ji ulovili, dloulié chvíle se s ní bavili, než umřela, a potom spolu křepčili v hromádkách vnitřností; zvířecích nebo lidských.

Přibližuje zakrvácenou ruku k nosu, jen aby se ujistil, že jej ještě má. S trochou štěstí a správné příležitosti se ten nos bude zanedlouho opájet vůní škvařícího se ženského těla.

~~~

Adélie seděla s nohou položenou Boggartě na klíně a jen doufala, že se jí ty oděrky a rány po trnech, které jí služebná vytahovala, nezanítí.

Ulf chodil sem a tam a všem ostatním už tím lezl na nervy. „V tý stáji byl ještě nějakej jinej ničema, nejenom ti žoldáci. A něco tam hledal, když nás ti lotři svazovali. Skoro bych řekl, že šel po tom mým kříži.“

„My víme,“ přitakal Mansur unaveně. „Můžeme se jedině utěšovat tím, že nevěděl, co se v něm skrývá.“

„Ale věděl, sakra dobře to věděl,“ obrátil se k němu Ulf. „Vždyť už sem to říkal, von se na něj přímo ptal. Věděl, co to je. A nepatřil k těm, co nás pak vodvedli, protože se vypařil bůhvíkam, sotva sme sešli dolů na cestu.“

„A nepoznal bys ho třeba po hlase?“

„Kdepak, celou dobu si zakrýval hubu cípem pláště, syčák jeden. Ježiši, já bych ho fakt nejradši…“

„Vykašli se na to, mladej,“ radil mu Rankin. „S tim teďka nic nezmožem. Rači si šetřme dech na tu veselku se Zubatou, beztak nás už čeká.“

Adélie neměla ani potuchy, co může znamenat, když se řekne ‚veselka se Zubatou‘, ale stejně mu byla za ta nesrozumitelná slova vděčná; ten člověk je pevný jako skála, stejně jako Mansur – a to mě hodně uklidňuje.

Rankin byl prošedivělý člověk s tváří jako potlučený tuřín; ten pochod přes kopce pro něj musel být po nemoci hrozně namáhavý, určitě víc než pro Ulfa, kterému pomáhalo jeho mládí. Rankin si celou cestu mumlal prapodivné a nesrozumitelné kletby a jeho pohled zpod mohutného obočí dával jasně najevo, že kdyby měl volné ruce, přišli by jeho věznitelé hodně rychle o mnohé údy. Nejvíce a zvláštně si však na něm Adélie cenila toho, že se nezdál být tou situací nečekaně zaskočený a překvapený. Možná, že život na drsné Skotské vysočině a následná role žoldnéře krále Jindřicha už ho obrnily proti ledasčemu.

A právě když mu za to chtěla poděkovat, poplácal ji po ruce a řekl: „No ja, u nás doma my dycky říkáme: z blbé mlhy po ránu se klidně može vyklubat slunko jak med.“

Ulf nepřestávat mašírovat sem a tam. „Stejně bylo na tom chlapovi něco divnýho. Do ksichtu sem mu sice neviděl, ale to, jak se pohyboval… Já bych přísahal, že už sem ho musel někde dřív zahlídnout. Kriste Pane, kde to jenom bylo?“

Byla to jen řečnická otázka a on ji vyslovil už tolikrát, že nikoho nezajímala. Vzdal to a přesměroval pozornost ke dvěma oknům ve věžní cele. „Ty vokna sou akorát dost velký, abysme se všichni dokázali vysoukat ven,“ mumlal. „Jenom kdybysme měli kus provazu.“

Kus provazu neměli; z jednoho okna se naskýtal výhled na náměstí o dobrých – a závratných – sto stop níž a z druhého to bylo sice jen nějakých padesát, ale zato na střechy a stříšky paláce. Ulf se díval na náměstí a komentoval zvuky kladiv a pil, které slyšeli všichni zajatci.

„Staví se tam vyvýšený hlediště pro diváky,“ řekl trpce, „aby smetánka nepřišla vo podívanou. Voni tam dokonce natahujou plátěnou stříšku, aby papaláši nedejbóže náhodou nezmokli. Že taky nevyvěsili barevný prapory, když už z toho dělají takovou slávu?“

Ulf se týral – a týral i ostatní – za to, že se nechal připravit o Excalibur. Adélie si ještě nechala od Boggarty ovázat chodidlo pruhem plátna, který si dívka utrhla ze spodničky, poděkovala jí, vstala a odhopsala po jedné noze k Ulfovi. Objala ho paží kolem ramen. „Jsme všichni hrozně unavení, měli bychom se prospat.“

„Zatím tam postavili jenom jeden kůl,“ řekl na to.

Vyhlédla taky z okna. Kůl stál uprostřed náměstí jako vztyčený prst. Kolem něj už byla navršená hromada dříví. Dalších pět kůlů se hrozivě opíralo o zeď protějšího domu.

„Takže my zatím nepůjdem,“ řekl Ulf. „Zatím ne.“

„Vůbec tam nepůjdeme. Řekli jsme jim přece, kdo jsme. Nejspíš pak poslali zprávu princezně Johaně nebo Rowleymu – říkala jsem jim, že je v Carcassonne. Jméno krále Jindřicha snad přece i tady musí mít nějakou váhu.“

„A kde je vůbec Ermengarda?“

„Já nevím.“ Katarku odvedli hned po výslechu neznámo kam.

„Kterej ničema zatracenej ji moh udat?“

Ani to však Adélie netušila.

„Mně přišla docela milá,“ poznamenal Ulf.

„To nám všem.“ Už o ní mluvíme v minulém čase, napadlo ji.

„Co myslíš, podařilo se Aelith utéct?“

„Snad ano. Proboha, doufám, že ano.“

„No řekni sama, jak si tohle ty ženský zaslouží? Krom toho, že se chovaly jako správný křesťanky?“

„Já nevím, Ulfe.“

Po nějaké chvíli se Ulf konečně nechal přesvědčit, aby si lehl na podlahu stejně jako ostatní. Byla tu zima. Nedostali samozřejmě žádnou slámu nebo dokonce slamník. A taky ani žádné jídlo nebo pití. Jediným luxusem bylo vědro, které za nimi do místnosti kdosi hodil obloukem, a to nejspíš jen proto, aby po zajatcích nebylo třeba příliš uklízet.

Spánek ovšem všichni po tom dlouhém strašném pochodu zoufale potřebovali; Mansur, Rankin a Boggarta už začínali pravidelně oddechovat. Adélie se dívala, jak se i Ulfovi postupně uvolňují rysy, a trápila se pomyšlením na to, co by asi řekla jeho babička Gylta, kdyby ho teď viděla v téhle situaci. A taky myšlenkami na Boggartu s tím novým životem pod srdcem… A na Allii, samozřejmě, na Allii. Jakpak ses dnes vyspinkala, holčičko? Nestýskej si po mně. Buď šťastná.

Jak jsme jen k tomuhle všemu přišli?

I když si Adélie namlouvala, že si za to může sama, stejně si pořád v duchu probírala okolnosti, které ji sem přivedly… Vracela se do minulosti, tehdy dávno, ano, začalo to už tím, že jsem přijala ten úkol od Jindřicha Plantageneta…, ale já jsem jej přece nepřijala, on mě k tomu přinutil… A vlastně to má kořeny už v tom, jak ze mě moji adoptivní rodiče vychovali ženu neženského řemesla a nesmířenou se vším, co svět od žen vyžaduje a k čemu je omezuje…, a vlastně už i tím, že jsem se do takového světa vůbec narodila.

Boggartina péče ulevila jejímu chodidlu, ale ta zlomená klíční kost pořád pekelně bolela.

Odvázala si z pasu šňůru, kterou měla stažené katarské roucho, a udělala z ní smyčku na zavěšení paže. Hábit si pak omotala těsněji kolem těla, aby zima tolik nedotírala, a uložila se také, s hlavou opřenou o bok spící Boggarty…

A najednou se ocitla zase zpátky v učebně salernské školy medicíny, kde jakýsi pedantský, vysoko posazený hlas člověka, na kterého neviděla, přednášel na téma upalování zaživa: „Pro odsouzeného je lepší, je-li dříví navršeno hodně vysoko, až k pasu, nebo ještě výš, neboť tak nastane smrt rychleji v důsledku zadušení kouřem…“

Byla to v podstatě úleva, když ji probudilo skřípění klíče v zámku dveří. Jediné světlo, které sem dopadalo, byly slabounké paprsky hvězd za oknem. Dovnitř vešli dva z těch chlapů, kteří je do města přivedli. Jeden držel kopí a druhý – ten, co ukázal trochu soucitu, když vysadil Boggartu na mulu a později dal všem napít – nesl podnos s pěti miskami, kusem oschlého žitného bochníku a kotlík překvapivě a krásně voňavého jehněčího guláše.

„Zeptej se jich, kdy nás, k sakru, hodlají pustit, zmetci jedni,“ špitl Ulf k Adélii.

Adélie otázku zopakovala, nahlas, ale bez těch emotivních příkras.

„Vás pustíme leda tak na hranici ke kůlu,“ zavrčel ten s kopím, zato ten vlídnější dodal: „Až se o tom rozhodne.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho Adélie.

„Nic jim neříkej, Raymon-, ale kurva fix,“ odplivl si první zbrojnoš.

Když odešli, rozvinula se v nastalé tmě debata o tom, co asi znamenalo to Raymondovo „až se rozhodne“.

„To znamená, že je na cestě posel k někomu z našich, aby se zjistilo, kdo skutečně jsme,“ prohlásila Adélie skálopevně. „Nebo poslali k Rowleymu. Nebude to trvat dlouho a jsme zase na svobodě.“

Byli teď naježení, ale stále ještě hodně unavení, a tak se po nějaké chvíli znovu uložili na zem ke spánku.

„Pokud je ovšem palivo naskládáno pouze u nohou odsouzeného, bude tento převelice trpět a zemře až následkem šoku z bolesti a ztráty krve…“

„Ne!“ zaúpěla Adélie ze spaní a posadila se. Ten přednášející hlas byl můj vlastní.

Zbytek noci si zarývala nehty bolestivě do dlaní, aby neusnula a nemusela poslouchat další podrobností.

~~~

Ráno dostali všichni na ruce i na nohy řetězy a strážní je vyvedli točitým schodištěm ven. Slunce dnes nesvítilo; po obloze hnal vítr těžké šedé mraky.

U každého vstupu na náměstí stálo několik zbrojnošů a jiní sem přiváděli další a další lidi z celého města; mnozí obyvatelé měli v rukou košíky a nůše, jak je sem nasměrovali rovnou z tržiště; kozy a psy ale vojáci nepouštěli.

Zajatce odvedli na vyvýšené pódium, aby dobře viděli a aby také je bylo dobře vidět. Nikdo si je ovšem nijak zvlášť neprohlížel; lidé po nich povětšinou jen sjeli očima skoro bez zájmu a hned se zase odvrátili; zdálo se, jako by byl pohled na lidské bytosti spoutané v řetězech v tomhle městě docela běžný.

Mansur stál mezi Boggartou a Adélií a vedle ní z druhé strany byl Rankin a na okraji Ulf. Za nimi se tyčilo lešení kolem právě přestavovaného portálu prastarého kostela. Tesané ornamenty na nových kamenech tvořily hotový zázrak. O něco výše než kostel stál biskupský palác, moderní a honosný, se zasklenými okny v kamenných obloucích a na portále s reliéfními výjevy ze života Ježíšova.

Je to krásné náměstí. S hranicí a kůlem uprostřed.

Adélie měla chviličku dojem, že odněkud z dálky slyší štěkat Strážce, a napadlo ji, jestli někde našel aspoň vodu nebo se mu podařilo třeba sehnat i něco k žrádlu. A pak se zamýšlela nad tím, jestli si Allie smí opravdu cvičit tu poštolku; a jestli ta drobná sestra Aelith skutečně svým pronásledovatelům unikla; a kde je asi teď Rowley.

Mysl jí bloudila po vzdálených místech a ona příliš nevnímala, co se děje tady a teď, nevžila se do té šarády, která samozřejmě skončí tím, že se ta hranice zase rozebere a všichni se rozejdou domů. Lidské bytosti se přece navzájem neupalují, ne v naší době, to jsou jenom hrozivé příběhy z jiných věků, kterými se zastrašují kacíři, Židé, čarodějnice a vůbec všichni, kteří se nějak odlišují, ale už se to nedělá, dnes už ne, Pane Bože, už ne.

Abnormalita té situace v ní náhle vyvolala panickou hrůzu. To nebe nad střechami a věžemi je docela lhostejné, je příliš vysoko, je nedotknutelné. A náměstí je plné jakýchsi lidí, které vůbec neznám, nic pro mě neznamenají, a já neznamenám nic pro ně.

Ne, ne, přesvědčovala se dál, nedojde k tomu. Ti kněží támhle na velkém zastřešeném pódiu naproti přece mají zakázáno prolévat krev. Nebo ji uvařit v hořícím těle. Ten kůl s hranicí je sice tady, přímo uprostřed, ale já se na to nebudu muset dívat, protože se to nestane… A zase někde zaštěkal Strážce, a jestli mu někdo nepomůže, tak umřu, nevydržím to, umřu, jestli někdo nepomůže tomu psovi a Allii, aby nezůstali opuštění, ale jim někdo pomůže, jistě že pomůže, protože na světě přece existuje dobro a vlídnost a laskavost, musí existovat, protože jinak nic nedává smysl…

Dav obyvatel města už zhoustl natolik, že obklopili i stupínek zajatců, a ti se ze své vyvýšené pozice dívali na jejich čapky, plachetky a široké slaměné klobouky. Nepanovalo tu ale to zvláštní vzrušení, se kterým se zástupy těšívají na podívanou při popravě; tihle lidé byli zamlklí, ať už patřili ke katarům nebo ne, tohle si zjevně nepřáli.

Jakási žena nedaleko od Adélie promluvila ke své sousedce. „Tak Ermengarda.“ Jako by to jméno znamenalo všechno, co se k tomu dalo říci.

„No jo,“ odvětila sousedka.

„Jak to asi bude snášet?“

„Budeme se modlit, ať si Pán Bůh vezme to její utrpení na sebe.“

Opodál zařinčela kopí; to zbrojnoši zdravili aveyronského biskupa, který právě vyšel z paláce ve slavnostním rouchu a s mitrou na hlavě. Měl svoje vlastní pódium a jeho služebnictvo jej k němu uctivě doprovodilo.

Adélie zavřela oči, když začal mluvit. Měl kultivovaný hlas, zvučný a procítěný, a Adélie po prvních slovech pochopila, že Ermengarda dnes skutečně zemře.

„Drazí věřící, sešli jsme se zde jako dobří občané a dobří křesťané, abychom byli svědky toho, co musí být učiněno pro spásu duší nás všech…“

„To je útisk!“ ozval se z davu hlasitý a jasný mužský výkřik. Okamžitě zadupaly těžké boty a žoldnéři se prodírali mezi lidmi ve snaze najít toho opovážlivce. Bůh mu žehnej, říkala si v duchu Adélie, ať je to, kdo je to. Aspoň víme, že nikdy nejsme tak docela sami.

„Útisk?“ podivil se ten zvučný hlas. „Ne každý útisk je hoden odsouzení, lidé dobří; je moudré utiskovat kacíře, podobně jako Kristus utiskoval ty, které vyhnal z chrámu. Je moudré zabíjet muže a ženy posedlé zlem v zájmu spásy jejich duší, neboť jejich náprava je službou Bohu. A právě to je nám nutno dnes učinit.“

Další dupot; to přivádějí na náměstí Ermengardu. Šik duchovních začal monotónně odříkávat modlitby.

Adélie otevřela oči. Katarka vypadala tak drobounká. Byla prostovlasá a vítr jí rozprostřel vlasy kolem vrásčité tváře. Začala vykřikovat svůj vlastní názor na věc, Bůh s tebou, požehnaná statečná bytosti. Její hluboký hlas se vznášel nad hlavami kněží: „‚Mějte se na pozoru před falešnými proroky, kteří k vám přicházejí s nevinnou laskavou tváří a zatím v duši nenasytnými vlky jsou.‘ Tak praví Matouš v evangeliu. Jejich Bůh je ten ze Starého zákona, je lhostejný, krutý, krvelačný a nespravedlivý…“

Ozvala se tupá rána a ona zmlkla.

Davem proběhla vlna zareptání a biskup ten zvuk ihned překřikl: „Slyšeli jste, lidé dobří? Sama se vlastními ústy ke svému rouhačství doznala.“

Adélie se musela nutit, aby nezavírala oči, skrývat tvář před takovou odvahou by byla hotová zrada, vždyť jsem svědek jejího hrdinství.

Ermengarda, drobná a ošuntělá na pozadí pestrobarevného luxusu kněžských hávů, obklopená ozbrojenci a bosá, kráčela k hranici jako nevěsta ve svatební den k oltáři. Za provaz na spoutaných rukou ji vedl kněz jdoucí pozpátku, který před ní držel zlatý kříž posázený drahokamy. Ermengarda měla na ústech krev.

Boggarta se začala hrůzou zajíkat. Ulf a Rankin kolem sebe trousili kletby jako pohani. Adélie se nechápavě dívala na to hejno duchovních. Jste snad slepí? Copak nevidíte ty bosé nohy, tu prostotu, tu osamělost? Tohle je ta pravá via dolorosa.

Vystrkali Ermengardu na hranici a přivázali ji ke kůlu. To dříví bylo všechno pod ní, vůbec ne kolem ní. Jedna otýpka se sesunula a zbrojnoš ji pečlivě urovnal zpátky.

Modlitby kněží sílily. Nabídli Ermengardě bibli, ale ona jen odvrátila hlavu a nerozbitým koutkem úst stále drmolila své.

Kat s obličejem zakrytým kápí a se zapálenou loučí v ruce přistoupil blíž. Díval se směrem k biskupovi. Ten přikývl a vzápětí si smočil baculaté ruce v připravené misce s čisťounkou vodou.

Zahučelo to; dřevo bylo polité olejem.

Adélie zabořila tvář Mansurovi do rukávu. Aspoň tisíckrát za život už slyšela tenhle praskot a sykot plamenů, když se v kuchyni nad ohništěm peklo maso na rožni. Její nemilosrdně vědecká mysl pozorně sledovala posloupnost, s jakou se pálí kůže a pak i vnitřní tkáně na chodidlech, lýtkách, stehnech, na rukou, na trupu, a smrt stále nepřichází, nedostaví se, dokud žár nedosáhne úst a není vdechnut až hluboko do plic, aby tím teprve umlčel hlas.

Žádný Bůh na sebe její utrpení nevzal. Ermengarda křičela dlouho, dlouho křičela, než umřela.

Kapitola desátá

Biskup z Aveyronu se zřejmě začal obávat, že když ostatní zajatci na vlastní oči viděli, co jim hrozí, mohli by snad vylámat mříže v oknech věžní cely a vyskákat ven. A možná mu taky připadlo nevhodné držet pohromadě ženy a muže. Ale ať už měl důvod jakýkoli, výsledkem bylo, že nedlouho poté, co městští biřici uklidili náměstí a Ermengardin popel vynesli za bránu na hnojiště, přišli do cely zbrojnoši a odvedli Adélii, Boggartu, Rankina, Mansura a Ulfa z nejvýše položených prostor kláštera do těch nejhlubších a zavřeli je odděleně, muže a ženy zvlášť.

Ta cesta byla dlouhá; sundali jim pouta z nohou a nechali jen ta na rukou; sešli po točitých schodech z věže do vstupní síně, kde je neminuly kradmé pohledy početného služebnictva, a k dalšímu schodišti, které se jako červ zavrtávalo hluboko do země, hlouběji než byly podzemní sklady a místnosti pro stráže, mnohem hlouběji, do slepé chodby žaláře, jejíž stěny byly proděravělé jednotlivými vstupy do kobek.

Každé postrčení, každé neurvalé pobídnutí jako by Adélii zarývalo dýku pod zlomenou kost – šňůru, kterou si předtím částečně zafixovala paži, jí jeden ze zbrojnošů hned ve věži nemilosrdně strhl, aby jí mohl svázat ruce. Sotva si ale té bolesti všimla; nedalo se to ani zdaleka srovnávat s hrůzností, kterou právě viděla.

V kobce jí i Boggartě pouta zase sundali, mužům v té vedlejší také, a pak už jen zarachotily veliké klíče v zámcích.

Kdyby chtěli, mohli spolu mluvit přes mříže, jenže nikomu z nich nebylo do řeči. Vlastně nikdo z nich vůbec nepromluvil od chvíle, kdy je odvedli z náměstí.

Adélie seděla na kamenné podlaze a držela Boggartu pevně za ruku; věděla, že by to mlčení měla prolomit ona, že by měla říct něco, co by je všechny povzbudilo, ale postrádala k tomu sílu. Cítila se jako vytržená z vlastních kořenů; jediné vlákno, které ji ještě spojovalo se zdravým rozumem, byla myšlenka, že si pro ni – pro všechny – přijede Rowley. Ale i když přijede a vysvobodí nás, nikdo z nás pěti už se nikdy nezbaví té jizvy po ráně, kterou nám do paměti vryly plameny a křik – vždyť jsme viděli lidskou bytost hořící zaživa…

Adélie se stejně jako i její druhové ocitla daleko za hranicí hněvu, za hranicí modliteb k Bohu; zůstal z ní jen vynervovaný uzlíček děsu z ohavností, jakých je schopen Člověk – a i tenhle roztřesený stav jen chvílemi probleskoval celkovou strnulostí, která nakonec vyústila v bezmocný pád do náruče potrhaného spánku.

Rowley toho dne nepřijel. A nepřijel ani nazítří.

~~~

Otec Gerhardt se rozjel do Figères a vezl s sebou pozdravení, parfémy, víno, sýr i pastičku zabalenou do fíkových listů, to vše od pana biskupa z Aveyronu pro rozkošnou dceru anglického krále Jindřicha.

Přijel v poměrně pozdní večerní hodinu, takže již nebylo vhodné vyrušovat princeznu na zámku. Biskup winchesterský, otec Guy, otec Adalburt a doktor Arnulf jej proto – s jistými rozpaky – přijali ve skrovném refektáři převorství, kde stejně ještě seděli u večeře. (Sám převor už dávno odešel spát, brzy ráno se hodlal pustit do pletí zeleninových záhonů.)

„To jsi nás zaskočil, milý Gerhardte,“ řekl mu biskup. „Jak sám už jistě víš, pronásleduje nás na naší cestě smůla a neštěstí. Mrzí mě, že tě nemůžeme přijmout v lepší situaci.“

„Bez starosti, to je v pořádku.“ Otec Gerhardt dělal, že si nevšiml ani motyky opřené v koutě, ani zbytků hodně prosté večeře na stole nebo jediného sluhy stojícího za židlí biskupa z Winchesteru či osvětlení celé té nuzné světnice, které neposkytovaly pořádné svíce ze včelího vosku, ale jen ve vosku máčené smotky rákosu.

Zato si všímal těch mužů; Scarryho informace se zatím jeví jako velmi přesné.

Otec Gerhardt si nechal nalít číšku vína a studoval tváře. Zběžně se podíval do očí otci Adalburtovi, který se na něj hloupoučce usmál; viděl, že winchesterský biskup je unavený stařík; bylo jasné, že jeho spojenci mohou být jedině otec Guy a doktor Arnulf. Ano, přesně tak, jak to náš člověk říkal.

„Pane, vezu list od mého pána, biskupa z Aveyronu.“ Uklonil se a podal Winchesterovi svitek. „A nyní, s tvým dovolením, bych ti byl neskonale vděčen za lože k přespání – byla to dlouhá cesta.“

(Dej jim ten dopis a vytrať se, ať si jej mohou přečíst o samotě, říkal mu doma v Aveyronu biskup, dopustí se zrady snáze, když je u toho nebude nikdo okukovat.)

Jenže tahle žádost vyvolala poplach, ne-li přímo paniku. Lože? Ach, Pane na nebi, další lože? Dobrák biskup už se i tak tísnil v jednom loži s převorem a oba kaplani s doktorem Adalburtem se museli dělit o jedinou další postel.

„Snad by se to dalo zařídit u kapitána Bolta,“ navrhl otec Guy a hned se obrátil ke sluhovi: „Petře, doprovodíš otce Gerhardta na zámek. A až se vrátíš, uklidíš okamžitě ze stolu ty zbytky. Vypadá to tu hrozně.“

Když za sebou oba muži zavřeli dveře, vzal do ruky svitek. „Mám ti jej přečíst, pane?“

„Rozhodně. Moje oči už na to v tak mizerném světle nestačí.“

„Srdečné a uctivé pozdravení od biskupa z Aveyronu, bratře v Pánu, biskupe z Winchesteru. Zdejší prostý kraj je velice poctěn přítomností urozené panny princezny a jejích duchovních rádců, jejichž věhlasná moudrost a svatost k nám dorazila ve zvěstech již dávno před nimi…“

„To je od něj milé,“ vzdychl biskup winchesterský a otřel si dojatě oči, „no, že je to od Aveyrona milé?“

Komplimenty zabíraly dobrou polovinu svitku, následovalo pozvání do aveyronského paláce a další lichotky.

Winchester na to všechno jen přikyvoval hlavou. Otec Adalburt si začal dělat křídou na tabulku poznámky k příštímu kázání.

Pravý důvod dopisu se objevil až na samém jeho konci.

„Bratře, jistě víš ve své moudrosti, že se nám tu v kraji šíří to ohavné kacířství katarské a že mnozí bojujeme s nákazou touto, aby nepostihla záhy veškeré křesťanstvo. V souvislosti s tím musím tě upozornit, že v tomto nelehkém boji nechal Pán do našich rukou padnout pět takových heretiků, kteří se potulovali po horách zdejších…“

Otec Guy se na moment odmlčel; pak četl dál.

„Za normální situace by bylo otázkou chvilky uvalit trest na každého, kdo hlásá ty bohapusté nesmysly – na dvě ženy v katarských hávech a tři muže –, kdyby se ovšem, nebránili tvrzením, že přináležejí k doprovodu princezny Johany. Předpokládám, že je to jen pouhá drzost, se kterou právě takoví bezbožníci šíří zlo a faleš, přesto se však cítím povinen na tuto záležitost upozornit tebe, pane. Kdybys ráčil, drahý bratře, jak očekávám, vyvrátit jejich tvrzení, budu moci naložit s nimi tak jako se všemi, kdo ohrožují požehnanou církev svatou. Očekávám tvou odpověď s návratem mého milého věrného kaplana, otce Gerhardta.

A zatím nechť ti Bůh požehná pravicí laskavou, toť zbožné přání tvého pokorného Phillipa z Aveyronu.“

(„Oni budou vědět stejně dobře jako i já, že to jsou ti jejich lidi,“ říkal otci Gerhardtovi před odjezdem Aveyron. „Ale pokud mám uspokojit našeho zpravodajce a současně se vyhnout Plantagenetovu hněvu na mou maličkost, jsou to právě oni, kdo si nad tím budou muset umýt ruce jako Pilát Pontský a kývnout na popravu. A chci to od nich písemně.“)

Otec Guy list přepečlivě sroloval a očima se vyhnul pohledu doktora Arnulfa, který seděl na židli, jako kdyby právě spolkl dlouhou a ostrou dýku.

Do světnice se v té chvíli vplížilo cosi smrdutého, co prohloubilo temné stíny v koutech, a uvelebilo se to na uprášených trámech, aby bylo mimo dohled, a samo mohlo ostražitě sledovat; cosi bázlivého a obscénního.

~~~

V celách vládla páchnoucí tma; veškeré vybavení sestávalo z vědra. Nebyla tu okna – neměla by ostatně kam vést – a jediné slabounké náznaky světla, které nesměle olizovalo mokré stěny chodby, se prodíraly po točitých schodech z loučemi osvětlených prostor pro stráže o patro výš.

Jsme jen brouci ve tmách; krčíme se v obavách, že okovaná bota stráží došlápne a rozdrtí nás. Co kdyby třeba vypukl požár? Kdo by se staral o nějakou havěť na samém dně, která nemá jak uniknout? Jediné, co Adélii chránilo před nenávratným zhroucením do chvějícího se a strachy pištícího klubíčka nervů, byla Boggarta, která na tom musela být stejně, a přece s tím, zdálo se, bojovala. Podpíraly se navzájem jako dvě hrací karty – čertovy obrázky –, kdvby spadla jedna, vzala by s sebou i druhou. A podle ticha ve vedlejší cele se podobně drželi i ostatní tři vězni.

Tu a tam se ale něco ozvalo; podzemí má vlastní tichounké zvuky a hluky. Ulf se to pokusil rozbít svým hlasem: „Je tady ještě někdo? Haló, kdo je tu?“ Jeho otázky se však jen rozskákaly po vlhkých stěnách: „… oje tu?… je tu?… e tu?“ Znělo to jako volání ze záhrobí a Ulf už to znovu raději ani nezkusil. Žádný živý hlas mu stejně neodpověděl.

Jídlo zvěstovala řinčivá ozvěna. Každý ze dvou strážných, kteří vzápětí přiběhli, měl u pasu kruh a na něm klíče, veliké klíče.

Nejprve odemkli celu žen. Jeden žalářník vstrčil dovnitř podnos a ten druhý stál hned za ním s kopím napřaženým pro případ, že by se někdo zbrkle pokusil uprchnout. Pak se dveře zase zabouchly a zamkly. Adélie s Boggartou slyšely, že stejný proces proběhl i u vedlejší cely, a pak už řinčení klíčů i dupot kroků zase mizely v dáli směrem vzhůru.

Tma.

~~~

„Kataři? Proč by měli být kataři v princeznině doprovodu?“ Biskupovi z Winchesteru to docházelo pomalu.

„Však ani nejsou,“ chlácholil jej otec Guy. „Oni se tím jen snaží vykroutit z trestu. Jak správně podotýká biskup z Aveyronu, všichni kacíři jsou lháři. S námi nemají nic společného.“

„Ale stejně je to zvláštní,“ nedal si pokoj biskup. „Je možné… Bylo by možné… Kolik vlastně lidí zůstalo předevčírem u těch jeptišek, kde léčili otrávené?“

„Nóó,“ protáhl doktor Arnulf nenucené. „Tak sedm? Nebo osm?“

„Takže ne pět?“

„A vzpomeň si, pane,“ zdůraznil ještě otec Guy, „že biskup ze St. Albans před odjezdem do Carcassonne říkal, že pošle toho Saracéna a jeho tlumočnici zpátky do Anglie. Takže je navýsost pravděpodobné, že už vyrazili.“

„A že s sebou vzali i ostatní svoje lidi, řekl bych,“ dodal doktor Arnulf.

„Určitě odjeli nejkratší cestou, takže až do okolí Aveyronu nemohli zabloudit ani náhodou.“

„A proč by se navíc oblékali jako kataři?“

Kaplan a doktor si navzájem přihrávali a šlo jim to náramně, i když vzájemným pohledům se vyhýbali jako tajní milenci. Otec Adalburt mlčel a jen se culil tím svým přihlouplým úsměvem.

Ten Saracén, běželo winchesterskému biskupovi hlavou. Ten Saracén a jeho tlumočnice – jak že se to jmenovala? Přivolávali nešťastné události při cestě, která je už pro mě, v mém věku, obtížná jen sama o sobě. Stejně se děsím, že už zas budeme muset dál. „Kéž by tu tak byl biskup ze St. Albans,“ řekl nahlas. „Ten by si věděl rady, jenže s ním se nesetkáme dřív než v Sicilském království.“

Otci Guyovi však St. Albansova nepřítomnost nikterak nevadila. „Pane, proč bychom se vůbec měli starat o pár jakýchsi bezbožníků?“

„Přesně, je to naprosto zbytečné,“ přikyvoval doktor Arnulf.

Na chvíli zmlkli a biskup dál usilovně přemítal. Vyrušil jej až sluha Peter, který se vrátil ze zámku a začal uklízet ze stolu; jako většina sluhů měl kytlici zdobenou Plantagenetovým leopardem.

Plantagenet. To jméno vytrhlo biskupa ze zadumání. Ten Saracén a jeho tlumočnice mu to strastiplné putování nijak neulehčovali, jenomže když král Jindřich tolik zdůrazňoval, jak významní jsou… Snad by tedy bylo radno podniknout všechno, abychom se ujistili, že jsou v pořádku, potažmo na cestě do Anglie; šlápnout králi na kuří oko znamenalo vysloužit si opravdu nepěkný kopanec.

„Neměli bychom poslat někoho do Aveyronu…, aby přece jen nedošlo k nešťastnému omylu, ujistit se, že mezi těmi biskupovými zajatci není nikdo z našich lidí?“

Otec Guy rychle zvedl ruku, aby předem zarazil podrážděné syknutí doktora Arnulfa. „Smím-li se k tomu vyjádřit, pane, to by zajisté byla chyba, která by se ti zle vyplatila. Tomu cizímu biskupovi by totiž připadalo, že jsi dovolil, aby se do průvodu princezny Johany vetřeli kacíři; proč by ses jinak o to tak zajímal?“

„Ach Bože, to je ovšem pravda. To udělat nesmíme.“

„Vlastně nechápu, proč se tím tolik trápíš, pane,“ řekl doktor Arnulf. „Ti zajatci jsou oblečení jako kataři, a tím pádem to musejí být kataři.“

Starý pán si povzdychl. „Dobrá, dobrá, budeme tedy muset zítra do Aveyronu poslat list, v němž jakoukoli známost s těmi lidmi odmítneme.“

Doktor i kaplan zatajili dech a pak oba hluboce a dlouze vydechli.

To cosi, co se do světnice dostalo s aveyronským dopisem, se lehce zachvělo a jaksi bobtnavě povyrostlo.

Otec Guy spěšně dodal: „Dovol, abych jej sepsal, pane. Takové věci je nejlépe učinit neprodleně. Pokud již půjdeš odpočívat, přinesu ti hotový list do ložnice k podpisu.“

„Děkuji ti, synu.“ Biskup winchesterský se zvedl ze židle a s radostí se odebral ulehnout, byl to přece jen stařík, jehož únava se násobila o nepříjemný pocit, že něco neuhlídal.

Když se za ním dveře zavřely, oči otce Guye se konečně setkaly s očima Arnulfovýma.

Doktor přikývl. „Napiš ten dopis,“ řekl.

~~~

Před jedním ze stanů, které obklopovaly zámek, hrál při světle ohně admirál O’Donnell šachy s Locustou. „Hej, Petře,“ zavolal, když kolem nich procházel sluha. „Kdopak je ten náš návštěvník? Ten s pohledem, co by odradil i hordu pirátů?“

„Posel s dopisem od biskupa z Aveyronu, pane.“

„Opravdu?“ Admirál táhl královnou. „A o čempak ten dopis je?“

Peter mu to ochotně sdělil.

„Kataři,“ přikyvoval O’Donnell. „Velká potíž.“

„Šachmat.“ Locusta se zazubil. „Jsi pro dnešek ze hry venku, pane.“

„Sláva tobě, vítězi.“ Admirál se protáhl a zívl. „A mně mou postel. Dobrou noc, pánové.“

~~~

Život je třeba žít i uprostřed nejhlubšího zoufalství, i zajatci se o to pokoušeli ze všech sil.

Zavedli si určitou rutinu. Každé ráno – jestli to ovšem byla rána – se střídali s tvářemi přitisknutými ke mřížím ve dveřích cel a mluvili spolu. Adélie s Boggartou to měly těžší, protože na rozdíl od svých vysokých mužských přátel si musely stoupat na špičky, aby k okénku vůbec dosáhly, a to se nedalo vydržet příliš dlouho.

Potom na naléhání Adélie všichni alespoň dvacetkrát obešli svou celu kolem dokola, aby se trochu rozhýbali. Stěny byly z masivních kamenů; vězni si je museli odkrokovat a ohmatat, aby si o tom prostoru udělali představu. Jak ostatně řekl Rankin při jednom z ranních rozhovorů s Adélií přes zamřížované okénko: „Co jinšího by ten člověk Boží asi tak mohl chtět než fůru místa, aby sem napakoval celý haldy muklů?“

Po překladu do angličtiny se z toho vyklubala správná otázka. Nedůvěřovali snad aveyronští biskupové, kteří tohle podzemí nechali vybudovat, svým ovečkám, že už tak dávno jasnozřivě počítali s jejich vězněním po celých stovkách, které by se sem opravdu hravě vešly? A plánuje snad současný úřadující biskup, že ty prostory zaplní samými katary?

Odpoledne – pokud to byla odpoledne – si udržovali naději a náladu zpěvem nebo recitací; střídali se při tom opět po jednom u dveří, aby bylo hlas slyšet i v sousední cele. V případě Adéliiných výstupů to bylo utrpení jak pro ni, tak pro posluchače, protože její hlas měl při zpěvu kvality nahluchlé skřehotavé vrány, takže se po několika pokusech omezila na odříkávání dětských rýmovaček, které ji kdysi v Salernu učila její anglická chůva.

Ulf byl obdařen poněkud větším talentem a vybral si vyprávění o psanci Herewardovi a o jeho boji proti Vilému Dobyvateli. Mansur svým neuvěřitelným tenorem pěl o mokřinách Eufratu a Tigridu, kde se narodil, a jeho hlas se nesl temnou chodbou jako stříbřitý větřík. Boggarta prozpěvovala balady, které měla odposlouchané od bardů a minstrelů na tržištích. Rankin zpíval čistým a hlubokým basem nesrozumitelné, ale za srdce beroucí písně skotských highlanderů a litoval jen, že tu nemá svoje gajdy, se kterými by prý dokázal pozvednout náladu ostatním i sobě ještě daleko víc.

„Ehm, ‚gajdy‘?“

„No dudy přece,“ vysvětloval Ulf ponurým tónem. „Ještě že těch sme aspoň ušetření.“

Jediné, co nezpíval nikdo, byly žalmy – vyjadřovali tím vlastně svou nevoli; v této situaci prostě nešlo propůjčit hlas Bohu uctívanému aveyronským biskupem.

Byli ale čím dál vyčerpanější; jejich stravu tvořily zbytky z palácové kuchyně, a i když to bylo dobré jídlo (za předpokladu, že kuchař zrovna neměl špatnou náladu a nenaplival do nich), bylo jich příliš málo, než aby se všichni nasytili.

Adélie s bolavým ramenem dokonce i několikrát vynadala strážím za Boggartu, protože aspoň ta měla mít jídla dostatek, ale nic se nezměnilo, a tak jí Adélie raději nechávala i svou porci a sama hladověla. A Rowley stále nepřijížděl.

Po nějaké době přestali i zpívat; celkové chřadnutí na chuti do zpěvu nepřidá. Většinu času jen seděli a mlčeli. Dokonce i Adélie už přestala zdůrazňovat, že délka jejich zajetí jen dokazuje, že Aveyron čeká na vyjádření z Figères, než začne jednat – i nejpomalejší posel už by se musel dávno vrátit.

A Ulf ve vedlejší cele ji rozčiloval, a tím také unavoval čím dál víc. Díky svému mládí měl dostatek energie k tomu, aby se mohl donekonečna vztekat, že šlo o zradu Adélie, a ne Ermengardy, jak prohlašoval, a přes mříže cely se o tom snažil přesvědčit i Adélii.

„Voni měli jasně spadený na tebe,“ mlel už snad potisící.

„Měli spadeno na Ermengardu,“ hlesla slabě. „Nás s ní chytili jen náhodou a mysleli si, že jsme taky kataři.“

„Ale jasně že jim šlo i vo Ermengardu, ale kdo jim řek, kde je, a zároveň věděl, že u ní bydlíme my a že i nás by mohli obvinit z katarství? No? To mi řekni. Ermengarda se s Aelith skrývala v té chalupě několik měsíců, tak proč ji ti darebáci vyčmuchali, zrovna když sme tam byli my? No? To je teda hodně divná náhoda, jestli chceš něco vědět.“

Adélie ale měla mnohem jednodušší vysvětlení, a tak šla až ke dveřím a přitiskla tvář na mříže, protože to bylo tak hrozné, že to ani nechtěla pokřikovat na dálku. „Ulfe, to jsme byli my. Rowley a Locusta jezdili nahoru za námi každý den. Dva dobře oblečení lidé přece museli přitáhnout pozornost všech, kdo se pohybovali po cestě v údolí. Někoho nejspíš přepadla zvědavost a vylezl na kopec, aby se podíval, kam mají namířeno, viděl tam katarky a řekl to dalším lidem. Bože, odpusť nám, to jsme způsobili my. To my jsme k ní dovedli Aveyronovy žoldáky…,“ nedokázala tu větu ani dokončit.

Ale Ulf zarputile spojoval tuhle záležitost s ostatními nepěknými událostmi na celé cestě, které se Adélie nějak týkaly: s otravou jejího koně, s vraždou Brune, která byla proti Adélii tak zaujatá. „Říkám ti, že měl někdo spadený na tebe, né na ni.“

K mizernému pocitu se přidal hlas a bolest v klíční kosti a všechno to v ní najednou popuzeně vzkypělo. „No a vidíš, nakonec se mu to povedlo, že?“ houkla naštvaně. „A vy v tom lítáte všichni se mnou.“ Slyšela, jak se její hlas nese chodbou a jak v něm zní porážka, a pokusila se to zakončit optimisticky: „Ale Rowley pro nás přijede, já to vím.“

Věděla ale jen to, že už si tím není vůbec jistá, a bylo to naposledy, kdy to vůbec řekla nahlas.

~~~

Řinčení klíčů se blížilo; vzbudilo pozornost zajatců a podráždilo jejich i tak neutuchající hlad. A hlavně je udivilo: Je možné, že už uplynulo dalších čtyřiadvacet hodin? Nezdálo se jim, že by už zase nastala doba jídla.

V chodbě se rozlilo světlo pochodní, ale dveře zůstávaly zamčené. Adélie se z posledních sil vytáhla na špičky, aby vyhlédla okénkem ven. Před mužskou celou stál otec Gerhardt. V ruce držel svitek pergamenu a zuby mu svítily v záři louče, kterou mu držel strážný, aby se dalo číst. „Slyšíte mě všichni?“ křikl.

Nikdo neodpověděl; samozřejmě ho slyšeli.

Kněz začal číst. „Toto je zpráva našeho milého svatého biskupa z Aveyronu o tom, že pět katarů v jeho zajetí bylo shledáno vinnými z nejohavnějšího hříchu – kacířství. Bylo dosvědčeno, že se shromažďovali ve skrytu chýše hluboko v horách, aby tam mohli provádět všelijaké zlé kousky, přičemž se jim sám ďábel zjevoval v podobě černého psa a oni před ním padali k zemi, jakož i oplzlé tance tančili…“

Z cely mužů se začaly ozývat hlasité protesty. Mansur křičel arabsky, Rankin svou skotskou keltštinou a oba dva překřikoval Ulf: „Dosvědčeno? A kým? Řekni nám, kdo to byl, ty lotře!“

„… a poté každý z nich přitiskl rety své na pozadí té zrůdy a obcovati spolu navzájem začali…“

„Pes?“ zeptala se nechápavě Boggarta. „No měli jsme tam přece s sebou Strážce.“

Adélie jen bezmocně potřásla hlavou. Věděla, že je to jedno. Pes, koza, někdy kočka, jindy žába. A vždycky se do toho přimíchá osculum infame, ten oplzlý polibek. Bylo to odedávna obvinění používané proti Židům, čarodějnicím, vždycky je to stejné, nebo aspoň hodně podobné. Bože dobrý, jak já už jsem z toho strašlivě unavená.

Ulf se dál snažil vytáhnout z kněze jméno žalobce. „Ty syčáku, vždyť sme nešli ani k žádnýmu soudu!“

Přestaň, říkala mu v duchu. Setři si dech, chlapče. Tady už nejsme pod ochranou Jindřicha Plantageneta. Tady se soudu nedočkáme, natož obhajoby; tady rovnou padají rozsudky.

Otec Gerhardt se nedal přerušit, jen zvyšoval hlas a umlčoval Ulfovy protesty. Jako by ho svými slovy tloukl do hlavy. „V souladu s těmito činy bylo prokázáno, že tito kacíři se odvrátili od milosrdenství Kristova a že jejich těla podstoupí na popel spálení, aby se duše jejich mohly v soudný den objevit před Božím trůnem očištěné od hříchů převelikých. Rozsudek budiž vykonán zítra o polednách.“

Pak svitek zase sroloval a pokynul strážím, aby mu svítily na cestu zpátky.

Ulfův výkřik se za ním rozlehl v o poznání vyšší tónině. „Proboha svatého, pošli do Carcassonne, ať se zeptají biskupa ze St. Albans! My nejsme žádní kataři, on vám to potvrdí!“

„Tvůj biskup už v Carcassonne dávno není, odjel do Itálie.“

„Tak pošli do Figères.“

Kněz se při těch slovech zastavil a pomalu se otočil. Jeho úsměv, pokud se to dalo nazvat úsměvem, jako by se ve sporém světle rozzářil. „Už jsme poslali,“ řekl, „a také jsme dostali odpověď. Oni vás neznají.“

Adélie se pustila mříží a svezla se na podlahu. Její ruku potmě nahmataly Boggartiny prsty. A ozvalo se chraptivé šeptání. „Spálení? Oni nás chtějí upálit?“

Adélie zůstala jako omráčená, nezmohla se na jediné slovo.

„Rozřízni mě,“ řekla Boggarta naléhavě. „Musíš mě rozříznout.“

Adélie ji objala. „Psssst.“

„Abys dostala to miminko ven. Prosím tě, nedopusť, aby upálili moje děťátko. Vytáhni ho. Ty to určitě dokážeš.“

„Kdepak, zlatíčko, to nemůžu. Nemám čím, a nedokážu to. Pane Bože všemohoucí, pomoz nám, já nemůžu udělat vůbec nic.“

~~~

Dokonáno jest, Wolfe, můj nejdražší. Ten dlouhodobý plán, všechny naše lsti a triky konečně přinesly svoje ovoce. A ona bude při umírání křičet. Neboj se, budeme u toho, ty i já. Pňmotáme se tam, abychom viděli, jak se svíjí a hoří, abychom cítili vůni pečícího se masa a viděli, jak celá puká, než se rozpadne na popel. Quae vide, můj Lupusi. Jen pohleď, čeho jsem dosáhl ve jménu tebe i Nejvyšší Bytosti, a buď na mě hrdý.

~~~

Boggarta už jen mlčela. Všichni mlčeli. Ženská cela byla plná Allie a hudby. Adélie se dívala na svou dceru, jak tančí a mává drobnýma ručkama.

Melodické tóny se začaly křivit a bortit a najednou se z nich vyklubalo řinčení klíčů.

Proboha, už jsou tady. Ještě ne, ještě ne. Ježíši, já se tak strašně bojím.

Otevřeli celu mužů. Ozvaly se nějaké výkřiky, supění, zvuky potyčky – Bůh jim žehnej, nedají se jen tak odvést jako ovce na jatka. A já taky ne. Naběhnu někomu z nich na kopí. Bože, stůj při mně v hodině mé smrti.

Byla tak ochromená hrůzou, že ani neslyšela, když se začala otevírat její cela, dokonce ani nevnímala světlo, dopadající na ni i na Boggartu, kterou objímala jako vlastní.

A najednou před ní stál Mansur a podával jí ruku. Jistě, příteli, s tebou půjdu. Jen mi zůstaň nablízku, slib mi to, nevzdaluj se nikam.

Je tu i Ulf, i Rankin, a za nimi ještě kdosi, a ten mi cosi říká… Cože? Cosi o botách?

„Vyzuj se,“ přikázal ten hlas. „A boty si zastrč za pásek. Je ta ženská při smyslech? A ta Boggarta, mlčí jako ryba.“

Ten hlas už jsem slyšela, viděla jsem i toho muže, jen si nějak ne a ne vzpomenout na jméno. A tadyhle se ke mně naklání Ulfova tvář, živá a naléhavá. „Tak pod, Adélko, honem.“ Shýbl se a rychle jí stáhl botu, tu jedinou, která jí zbyla.

A už šli chodbou za světlem louče, kterou nesl ten podivně povědomý člověk.

Po schodech nahoru do strážnice; tam ležel na podlaze člověk v aveyronské uniformě – s proříznutým hrdlem.

Ten známý neznámý vložil louč do držáku na stěně; nyní ještě lépe ozařovala krev muže, kterého zabil.

A rychle dál, do vstupní síně paláce. Bylo tu hodně šero, svítila jen jediná svíce; ve stínech výklenků ležela další těla. Také mrtví?

Ne, tihle jen spí. Služebnictvo. Zaslechla totiž chrápání. Takže je noc. Lesklá dlažba haly jako by se rozprostírala donekonečna, jako veliké jezero; jeho břeh, to byly dveře vedoucí ven, na náměstí. Nemáme šanci se tam dostat, aniž bychom někoho nevzbudili.

Adélie se začínala vzpamatovávat, děsivou hrůzu nahradil strach, že to nevyjde, a naděje, že by mohlo. Bosé nohy všech ťapaly neslyšně po dlaždicích za tím mužem… To je ten Ir,

O! Donnell. Pokouší se nás osvobodit. Rowley ho poslal, aby nás odsud dostal.

Jenže on nás nevede ven. Nezamířil k hlavním dveřím, ale ke vstupu na věžní schodiště, k cele, kde byli zavření ze začátku. Dvířka ke schodům zůstala otevřená. A on stál u nich a pobízel je máváním ruky, aby šli nahoru. Tam už jsme byli, běželo Adélii hlavou. Odtamtud ale neexistuje jiná cesta ven. Já mu nevěřím, vůbec mu nevěřím.

Nemohla ale zastavit a začít protestovat; jeden ze sluhů u nejbližší zdi se převaloval a mumlal něco ze spaní. Mansur, Ulf a Rankin už stáli na prvních schodech a ohlíželi se, jestli jdou obě ženy za nimi. Adélie rychle postrčila Boggartu a šla za ní; admirál je následoval. Když za nimi zavíral dveře, panty tiše zaskřípaly – ten zvuk jí málem přetrhl nervy a ona strnula uprostřed kroku a jen čekala, až někdo v síni spustí poplach. Namísto toho se dočkala jen šťouchance a zasyčení: „Matko Boží, nemohla bys tou ženskou hnout?“

Na schodišti byla úplná tma. Stoupali tedy krůček za krůčkem, po hmatu, kolem dvířek do různých skladovacích komůrek a spíží, některých otevřených, jiných zavřených. Za jedněmi z nich dokonce zaslechli i pravidelné, lehce sípavé oddechování. Adélie to po chvíli nevydržela a šeptla přes rameno popudlivě: „Proč jdeme do věže a ne ven?“

„Tohle je cesta ven. Hni sebou.“

Bylo to pro ni neuvěřitelně namáhavé, stejně jako pro ostatní, po tom nekonečném strádání dole v žaláři. Boggarta jen stěží popadala dech a podle nepravidelných kroků se jí zřejmě podlamovala kolena. Adélie před sebou zdravou rukou nahmatala její záda a snažila se jí pomoci tím, že ji tlačila před sebou. Do věžní komnaty svítil lhostejný měsíc, a co bylo ještě lepší, zvenčí sem proudil čerstvý vzduch vonící hlínou z polí a dálkou; zchvácené plíce zajatců se jej nemohly nabažit.

Boggarta se vyčerpaně sesunula na podlahu, ale admirál ji zase hned zvedl. „Ještě ne, madam. Teď musíme dolů.“

Na mříži v okně shlížejícím na střechy zadních budov paláce visel tlustý provaz uvázaný na složitý uzel; kotva, na které jej sem Ir vyhodil, ležela na podlaze.

„Kdo jde první?“ zeptal se O’Donnell. „Je to snadné jako facka a dole na vás čeká můj milý přítel Deniz.“

Podíval se na Adélii. Ta jen zavrtěla hlavou; jestli je to jednoduché jako facka, tak první šanci na útěk před smrtí musí dostat Boggarta. Jenže ta se okamžitě po admirálových slovech roztřásla strachy a Adélie věděla, že bez ní odsud neodejde. A možná, napadlo ji, se s tou zatracenou zlomeninou dolů stejně nedostanu.

„Já to zkusím,“ ozval se Ulf.

Tohle že je Ulf, ten vychrtlík se stíny místo očí a propadlými tvářemi? A ten vousatý strašák, to má být Rankin?

Ostatní sledovali, jak admirál vsunul chlapcovo levé chodidlo do připravené smyčky a ujistil se, že se rukama pevně drží provazu. „Já tě spustím dolů, hochu, ty se jen dobře drž,“ vysvětloval při tom. Pak se vyklonil z okna, složil dlaně kolem úst a zahoukal jako sova.

Zezdola se ozvalo také zahoukání. „Tak vzhůru na cestu, jak říkávala moje babička, než skopla podomního obchodníka z útesu.“

Adélie vyhlédla ven a viděla Ulfovy světle hnědé vlasy ozářené měsícem, i doběla zaťaté kotníky prstů na provaze. A všechno to pomalu mizelo ve stínech noci, jak O’Donnell popouštěl lano přes mříž. Ta černočerná hloubka ji vyděsila tak, že ucouvla od okna zpátky, a chvilku jí trvalo, než se přemohla a znovu se podívala ven.

Ulf se mezitím zastavil, někde se musel zaseknout nebo zápasí s někým tam dole.

„Oni ho chytili!“

„Kdo?“ O’Donnell se vyklonil vedle Adélie. „Ale ne, to je Deniz. Ten tvůj mladíček se dostal na první zastávku, to je všechno.“

Na zastávku? To je cesta dolů tak dlouhá? No jistě, tohle je přece zadní okno věže; od těch střech, co jsou odsud vidět, to musí být na pevnou zem ještě dobrých čtyřicet stop. Adélie znovu pocítila nával bezmocné podrážděnosti, posílené hladem a strachem. Tohle je na nás teď moc složité a nebezpečné, Boggarta to nezvládne; já ostatně asi taky ne. „A proč jsme nemohli odejít hlavním vchodem?“

O’Donnell nadzvedl obočí. „No, já myslím, že strážím venku by se to moc nezamlouvalo. Ti určitě nechrni jako ten dobrák ve strážnici.“

Kterého zabil.

Venku znovu zahoukala sova.

„Je dole,“ řekl admirál a už tahal provaz zpátky. „Další.“

Na řadě byl Rankin; dýchal ztěžka, když se soukal z okna. Po chvíli, která se zdála být nekonečná, zahoukala sova znovu.

Třetí šel Mansur, chtěl dát sice přednost oběma ženám, ale Boggarta měla pořád strach a Adélie ji odmítala opustit. Když Arab vylezl ven a ozářilo jej měsíční světlo, Adélie si všimla, že má svoje bílé roucho špinavé k nepoznání, on, na kom v životě neviděla snad ani skvrnku.

Páchneme, pomyslela si, všichni. Až na něj. O’Donnell vyhlížel ve stříbřitých paprscích čistě a klidně, až skoro bezstarostně, jako kdyby jen vykládal zboží z lodi; vždycky když se zapřel pod tíhou dalšího člověka na provaze, tichounce si hvízdl a svaly se mu napjaly pod halenou, kterou měl, jak si Adélie všimla, na hrudi poskvrněnou krví – zřejmě toho strážného v podzemí.

Spouštění Mansura jako by trvalo déle než Rankinovo, a to bylo zase delší, než když byl na cestě dolů Ulf.

Adélie napjatě čekala, kdy sem zvenčí dolehnou výkřiky, buď ze schodiště nebo zpod věže, když někdo zjistí, že žalář je prázdný, protože takové štěstí mít nemůžeme, a i kdyby, tohle je velké město, spousta obyvatel…

„Tak, dámy.“

„Já nemůžu,“ hlesla Boggarta. „Děťátko…“

„To si to užije nejvíc,“ odmítl její obavy O’Donnell. „Bude jako na houpačce. Bude se mu to jedině líbit. Tak pojď, děvče.“

Až s pomocí Adélie se mu podařilo Boggartu přemluvit, aby vsunula nohu do smyčky. Protáhnout se oknem ven mezi mřížemi pro ni bylo těžší – Adélie jen zatínala zuby, když si představila, co ty tlaky asi způsobí dítěti v jejím břiše –, ale nakonec se Boggarta dostala ven a její vyděšená tvářička se začala ztrácet ve tmě.

Když se ozvalo soví zahoukání, O’Donnell vytáhl provaz naposledy. „Tak jedeme, madam.“

Adélie procedila mezi zuby: „Já mám zlomenou klíční kost.“

„Kterou?“ V tom hlase nebyla ani stopa po soucitu.

„Pravou.“

„Tak se budeš držet jen levou rukou.“

Když dala nohu do smyčky, O’Donnell jí ještě provaz pro jistotu upevnil kolem těla a uvázal na další složitý uzel.

„Nedívej se dolů,“ radil jí, „nespouštěj ze mě oči.“

Neposlechla ho, upřeně se dívala na kameny, které kolem ní projížděly vzhůru.

A zjistila, že to vlastně nakonec není tak hrozné, jak se obávala; zdravou rukou se docela snadno a pevně udržela a volnou nohou se jen chvílemi lehce odrazila, to bylo celé.

Když se konečně dotkla nohama střešních tašek, dostihl ji silný závan potu, když k ní přistoupil admirálův turecký přítel a odvázal provaz. Pak si naposledy zahrál na sovu a provaz zmizel ve výšce.

Stáli teď na téměř ploché střeše nějaké budovy. Ta už byla vlastně jen přístavkem u samé zadní zdi paláce a za ní se až ke kopci na obzoru táhly nějaké louky nebo pole.

Netrvalo dlouho a dolů se spustil i O’Donnell s kotvou zaháknutou přes rameno. Podal ji Denizovi a lítostivě zavrtěl hlavou s pohledem upřeným na provaz visící z okna. „To je škoda, že tu musíme nechat takový kus kvalitního konopí. No co, třeba se na něm milý pan biskup aspoň oběsí.“

Vzal Adélii za loket a odvedl ji spěšně k okraji střechy, kde byl o komín uvázaný provazový žebřík. „Zvládneš to, paní?“

Neměla tušení; určitě je to aspoň třicet stop, možná i víc. Když opatrně nahlédla před okraj, viděla dole jen tmu.

O’Donnell si všiml jejího zaváhání, a tak sám slezl po žebříku o kus níž a vyklonil se do prostoru, takže svým tělem a rukama pro ni vytvořil jakýsi ochranný koš. „Takhle už si troufneš?“

„Ano.“

Ani tak to nebylo snadné; žebřík se houpal všemi směry a Adélie se mohla držet jen levou rukou, ale Irova náruč jí dodávala ten tolik potřebný pocit bezpečí. Deniz za nimi sklouzl během chviličky po straně žebříku jako opice.

Podařilo se nám uniknout z paláce, jsme na svobodě. V temném koutě u podpěrného pilíře zdi už netrpělivě čekala celá společnost: dva koně, pes, nákladní mula, která vozila všemožné O’Donnellovo vybavení, Mansur, Boggarta, Rankin, Ulf – a ještě jakýsi člověk, jenž ležel na zemi.

Adélie se nad ním instinktivně shýbla; jenže O’Donnellji jemně šťouchl botou. „To je strážný, nech ho být.“ Rozhlédl se po ostatních. „Tak jim pomoz nasednout, Denizi,“ řekl arabsky. Pak se otočil k Adélii a podal jí botu, kterou ztratila tenkrát u Ermengardina obydlí. „Tohle se ti bude hodit.“

Kdesi v hlubinách paláce se rozlehlo poplašné zvonění zvonu. Někdo objevil mrtvého ve strážnici a prázdné cely. Tma v polích před nimi už začínala řídnout. Deniz a O’Donnell vysadili Boggartu na jednoho koně a Mansur pobízel Adélii. „Honem, teď ty.“

Nemohla si pomoci, aspoň letmo se dotkla tepny krku toho ležícího muže. Byl mrtvý. Když odtahovala ruku, ucítila na ní mokrý a teplý dotek. Strážce, ty můj pejsánku. Popadla ho do náručí, tiskla k sobě jeho vychrtlé střapaté tělo a nepustila jej, ani když nasedala na koně za Boggartu. Za ně se ještě vyškrábal Ulf. Rankin a Mansur už spolu seděli na druhém zvířeti.

A jeli, koně, mula, pes i lidé – O’Donnell a Deniz klusali po boku zvířat a drželi otěže.

Nestihneme to, strachovala se v duchu Adélie. Ten kopec před nimi v dále se rýsoval stále zřetelněji, jak se rozednívalo. Za chvilku nás bude vidět jako stádo srnek, mohli by nás snáz dostihnout. Slyšela, jak admirál mluví na Denize: „Budou nejdřív… hledat po náměstí. Chvilku jim potrvá…, než je napadne věž.“

Chvilku. Jen krátkou chvilku máme na to, abychom překonali tu široširou pláň. Nestihneme to. Slyšela ještě vzdálené pokřikování v paláci, nějaké rozkazy, a zvon nepřestával zvonit.

Konečně dojeli ke kopci. Nahoru po svahu, až na vrchol, vyplašili pár skřivanů a ti vzlétli a rozčileně švitořili, jako by chtěli Aveyrona upozornit, že uprchlíci jsou tady. Na druhé straně zase dolů a do lesíka na úpatí. Pořád v nejvyšším možném tempu. Pane na nebi, Bože nejdražší, nedopusť, aby nás upálili. Smiluj se nad námi.

Kličkovali mezi stromy, čvachtali botami i kopyty v potocích, aby nezanechali stopu pronásledovatelům se psy, které už v dálce za sebou slyšeli, pak se zase drápali vzhůru po kamenné suti, jež jim ujížděla pod nohama. Bez zastávky pořád dál. Až na jednu výjimku, kdy z úkrytu pod skalním převisem sledovali na protějším návrší proti obzoru siluety několika jezdců na koních a jejich psů, a O’Donnell s Denizem museli držet čumáky svým vlastním dvěma psům, kdyby náhodou nechtěli odpovídat na štěkot.

A zase pokračovali dál, chvíli pod jasným sluncem, které vrhalo zářivé paprsky, jako by na ně chtělo samo upozornit, chvíli ve stínu stromů, bez přestávky, pořád jen dál a dál. Nahoru a zase dolů, krajinou, která se všude kolem krabatila a nijak tu cestu neulehčovala. Až už nakonec bylo jasné, že budou muset zastavit, i kdyby kvůli tomu měli všichni zahynout v plamenech; jen admirál stále trval na svém: „Ještě ne. Ještě jsme jim neunikli.“

„Ale musíme,“ špitla Adélie, „kvůli tomu dítěti.“ Netušila sice, jak to nenarozené dítě matčinu námahu snáší, ale jisté bylo, že Boggarta už dál nevydrží; kymácela se před Adélií napůl v mdlobách.

„Nejsme ještě dost daleko.“

Žízeň. Z koně dolů, nabrat párkrát z horského potoka do dlaní, nechat napít zvířata a nasedat, a zase dál. A O’Donnell s Denizem jen vytrvale pobízejí koně, kteří už začali únavou klopýtat.

Šero, chlad. Kapající voda s ozvěnou. Jeskyně. Jsme schovaní v úkrytu, všichni. Zůstaňme tady – prosím, prosím, Pane Bože.

„To bude stačit,“ řekl O’Donnell.

Byl to úžasný úkryt, prostorný, jak uprchlíci zjistili, když se vzpamatovali natolik, aby to vůbec dokázali ocenit – to nějakou dobu trvalo. Odpočívali, jedli z O’Donnellových zásob a pili vodu z křišťálově čistého jezírka, které v jeskyni našli. Na zemi se střídala černá hlína s hromadami velkých oblázků, a i když vchod do jeskyně byl poměrně úzký, otevíral se prostor hlouběji dovnitř snad do výše chrámové lodi, takže slova se jim vracela ozvěnou, která Adélii bohužel připomínala podzemní žalář.

„Tady v Languedoku je jeskyní plno,“ říkal O’Donnell. „Zem je tu děravá jako dobře vyzrálý sýr.“

Ale jak se o tomhle místě dozvěděl? vrtalo Adélii hlavou. Nebo jsme sem dojeli náhodou? Neměla šanci se ho zeptat, Mansur, Rankin i Ulf měli jiných otázek nepočítané.

„No, mně to připadlo divné, že nějakých pět katarů prohlašuje, že patří k princezně Johaně, zvlášť když mi Peter řekl – pamatujete si Petra, který nám většinou nosil jídlo? – o tom dopisu. Chtěl jsem se ujistit, že to nejste vy, na rozdíl od těch, jimž jste asi ukradení. Nechal jsem ve Figères zprávu, že jedu napřed do Saint-Gilles, abych před další plavbou zařídil pár věcí. A místo toho jsme se s Denizem vypravili na kopec do té stáje a našli jsme jen spáleniště, a z Ermengardiny chalupy nahoře taky. No jo, přikývnout slepému je stejně tak dobré jako na něj mrknout, jak říkávala moje babička.“

„Ale jak jsi nás pak našel?“

„Díky tomu smradlavému psisku,“ pousmál se O’Donnell. „Na kopci jsme našli tvou ztracenou botu. Taky nám to zabralo fůru času. Tvůj pach z ní už mezitím vyprchal, ale ten pes měl v jednom kuse hlavu na tvých nohou. Tak jsem tu botu dal očuchat svému psovi a hádej, kam nás přes hory a doly zavedl? A ten smraďoch vytrvale kňučel přímo u zadní brány do paláce. Takže mu hezky poděkuj.“

Adélie si o Strážcův kožich vděčně třela tvář. Pes byl tím svým čekáním u brány tak zesláblý, že skoro nemohl chodit – Adélii ho předtím sice nenechali v náručí na koni, ale posadili ho do poloprázdného sedlového vaku k nákladu, který nesla mula. Nyní se už trochu vzpamatoval, když dostal už podruhé pořádně nažrat, a protože on i jeho paní na tom momentálně byli se špínou a zápachem skoro stejně, mohla se s ním bez újmy mazlit, jak se jí zlíbilo.

Nejvíc ovšem všichni děkovali admirálovi těmi nejvděčnějšími výrazy, na jaké si dokázali vzpomenout. Vycházelo teď najevo, co všechno ta záchranná akce obnášela: O’Donnell s Denizem palác důkladně obhlédli ze všech stran, vymysleli plán, využili svoje dovednosti s lodními lany – „Nikdy se nikam nevydávej bez pořádného kusu provazu a muly, která ti ho poveze“ – a jen tak se jim všechno podařilo.

„A jak jste věděli, kde nás v tom paláci najít?“ zeptal se Ulf.

O’Donnell se samolibě ušklíbl. „Ubytovali jsme se s Denizem v hostinci, jako dva nevinní poutníci na cestě ke svatým ostatkům v chrámu v Rocamadouru a nezáleželo nám na penězích. A hlasitě jsme se mezi lidmi bavili: ‚No není tohle město to nejúžasnější, co jsi kdy viděl, Denizi?‘ – ‚To nepochybně, pane… A to by mě zajímalo, jak to asi vypadá v tom nádherném paláci; klidně bych někomu tučně zaplatil, abych se tam mohl podívat.‘“

O’Donnell se protáhl. „Ale nakonec jsme takovou lest ani nepotřebovali. Všichni mluvili pořád dokola jen o Ermengardě – Bůh dej její duši pokojné spočinutí – a o tom, že se budou upalovat ještě další kacíři, ale nikdo ne moc nadšeně. Nemají toho svého biskupa zrovna v lásce. A hodně se mezi lidmi debatovalo o tom, jestli jste v jeho žaláři – i ten budí u Aveyronských slušnou nechuť, to vám tedy povím – nebo ve věži. A zanedlouho jsme už věděli o každé myší díře v tom paláci.“

Kdo ty vlastně jsi? zamýšlela se Adélie nad O’Donnellem. Ta letmá zmínka o Ermengardě a upalování mu sklouzla ze rtů tak snadno, jako kdyby celou tu složitou akci podnikal jen tak, z rozmaru. A přitom jeho čin vyžadoval značnou zarputilost a odhodlání dosáhnout cíle, překvapivě mnoho na to, jak málo se vlastně znali. Zachránil nám životy a sám při tom nemálo riskoval.

Adélie se zeptala na to, co – pro ni osobně – bylo nejpodstatnější: „A to tě pro nás poslal biskup ze St. Albans? Kde teď vlastně je?“

„V Itálii, paní.“ O’Donnell na ni upřel dlouhý pohled. „Odjel rovnou do Lombardie, přesně podle králova příkazu. Připojí se k nám v Palermu, až splní svůj úkol.“

Ulf to nakousl: „Takže on ani neví…?“

„O vašem zajetí? Ne. Domnívá se, že jste na cestě do Anglie. A nemá od koho a jak by se dozvěděl, co se stalo…“ Zase ty oči. „Ačkoliv já jsem si jist, že kdyby se to dozvěděl, tak by se sem přiřítil jako blesk a Aveyronovi by rovnou urazil palici, jen aby vás vysvobodil.“

Ulfa začalo zajímat, proč podobně nereagoval taky biskup z Winchesteru, proč se jich zřekl… Adélii to naopak začínalo být jasné; přestala raději poslouchat.

Zvedla se a vydala se dál do jeskyně, směrem k jezírku; zula si boty – tu více používanou už měla stejně prošlapanou skrz naskrz a obě neskutečně špinavé a páchnoucí – a vstoupila do ledové mělké vody.

Král, vždy na prvním místě. Já vždycky až potom. Mohla jsem umřít. Možná ten můj vztek není tak docela fér – Rowley přece neví, v jakém jsme byli nebezpečí –, ale stejně se ho nemůžu zbavit, Pane Bože, mám velký vztek.

Mohla jsem umřít – a o to, že jsem neumřela ani já, ani ostatní, se zasloužil ten cizinec.

Zůstala nehybně stát tak dlouho, až se vlnky na hladině srovnaly a ona ve sporém světle uviděla vlastní matný odraz. Nebylo to nic pěkného; vlasy rozcuchané a trčící na všechny strany – kam se jen poděl ten šátek, co mi půjčila Ermengarda? – a pod nimi umazaná tvář zkrabacená únavou a zoufalstvím.

„Tak už se seber, paní.“ Admirál stál na břehu jezírka a pozoroval ji. „V Palermu budeme co nevidět.“

Palermo. Já chci přece domů, za Allií. S pohledem upřeným pořád na hladinu řekla: „Nevím, proč jsi udělal to, co jsi pro nás udělal, ale děkuji ti za to. Za nás za všechny, z hloubi srdce ti děkuji, admirále O’Donnelle.“

A on se jen otočil a odcházel. „Budeš potřebovat nové boty,“ poznamenal.

~~~

Scarrymu v hlavě podrážděně syčí Wolfův hlas. „Jak ti mohli uniknout? Kam zmizela?“

„Já nevím, nevím. Přestaň, prosím, můj milý, tímhle mě opravdu zraňuješ.“

To ti červi, kroutí se mi v mozku a vrtají v něm díry, takže samou bolestí vůbec nedokážu myslet.

„Slíbils mi to.“

„Museli ji zachránit kataři.“

„Najdi ji. Znič ji. Já jsem ty a ty jsi já, navždy. Homo homini lupus.“

„Ano, ano. Dopřeješ mi klid, až se mi to podaří?“

Ach jistě, potom budeme mít oba klid…

Jenže teď se červi dál vesele hemží a Scarry by si tu hlavu nejraději sundal z krku a vytřásl je do posledního ven.

~~~

Deniz vyrobil Adélii boty. Náklad na jejich mule, to byl hotový roh hojnosti, ze kterého Turek vyštrachal veliké šídlo, naolejovanou dratev, plátno a taky kus pevné vydělané kůže.

Zatímco venku před vchodem pracoval, bývalí zajatci se pustili do důkladného mytí.

Muži vyšli také ven, aby dopřáli oběma ženám trochu soukromí, a ty využily jezírko jako vanu i jako necky na vyprání šatů. Adélie se snažila přesvědčit Boggartu, aby šla za ní do hlubší vody a ponořila se celá, ale ta zůstala stát jen na kraji a zlehka se omývala a hájila se svým těhotenstvím. „To by byl pro děťátko hroznej šok, paní.“

Možná na tom něco bylo, voda byla opravdu ledová, ale Adélii právě ten štípavý chlad připadal tak očistný, skoro jako křest, jako by smývala špínu nejen z těla, ale také z duše.

A ať už to fungovalo jakkoliv, vyšla z té vody s návalem nového elánu a odhodlání. Jsem naživu a taky naživu zůstanu, zatraceně. A vrátím se k Allii.

Mýdlo s sebou O’Donnell nevezl, takže praní nedopadlo nijak slavně; i když oblečení vydrhli holýma rukama, jak nejlépe mohli, a pak usušili na slunci, vypadali pořád jako lidé, kteří jsou na útěku po několika dlouhých dnech věznění. O’Donnellova šerpa, kterou dal Adélii, aby si z ní mohla udělat smyčku na bolavou ruku, vypadala proti jejímu rouchu jako drahokam na plácku plném bláta.

Admirál našel ve svých zavazadlech také postarší plášť s kápí, takže Mansur se nemusel stydět za svou rozervanou kefíju, kterou ovšem zarputile odmítal sundat z hlavy.

„Ale stejně je to lepší, když někoho potkáme,“ řekl, když si je pak prohlédl. „Teď jsme otrhaná skupinka poutníků, co se snaží dostat do Compostely a v kapse nemají ani ten křížek, aby jim Satan z cesty uskakoval, jak říkávala moje babička.“ Nechtěl se v jeskyni zdržet více než dva dny. „Protože když o ní vím já, můžou o ní vědět taky naši pronásledovatelé.“

A jak se tedy o ní dozvěděl? Adélie se na to zeptala Ulfa, protože si už dřív všimla, že s O’Donnellem často a dlouze rozmlouvá. Mladík se zazubil. „Von je zapojenej do sítě pašeráků, to ti ještě nedošlo? Do takovejch jeskyní se schovává ledacos, nejenom uprchlí vodsouzenci na smrt.“

Takže člověk různých tváří – majitel flotily, dopravce křižáků, pašerák, vrah, zachránce…

Adélie nevěděla, co si o něm má myslet. I přesto, co mu dlužila, pořád se v jeho společnosti cítila nesvá. Ostatní to tak nevnímali; pro ně to byl hotový anděl, jen mu nasadit perutě.

Mansur, který ji znal ze všech přítomných nejlépe, tiše řekl. „On ty strážné prostě musel umlčet. A jinak než nožem to nešlo.“

„Já vím,“ vzdychla. „Jen kdyby tak…“

Zůstává za mnou příliš mnoho mrtvých.

Ulf se admirála dopodrobna vyptával, co se odehrálo ve Figères, a když se to dozvěděl, přihnal se k odpočívající Adélii jako náhlá bouřka.

„Slyšelas to? Už jsi to slyšela? Oni nás zapřeli. Jidášové jedni zapráskaní, všichni do jednoho. Poslali do Aveyronu list, že k nim nepatříme. Nepatříme!“ Ulf rozčilením vzteky až nadskakoval. „Tak, teď už mi to věříš? Někdo tady kolem na nás šije špinavou boudu.“

„Měli se ujistit, kdo v tom žaláři sedí, ale já je docela chápu. Mysleli si, že jsme s Mansurem a Boggartou na cestě zpátky do Anglie. Nemohli předpokládat…“

„Tak ty je chápeš? Vždyť oni nás málem nechali upálit – a udělali to úmyslně!“

„Ne,“ odporovala mu rozhodně, „ať to bylo jakkoli, úmyslné to nebylo.“

Ulf se na ni chvíli díval a ramena mu poraženě poklesla. Hodil zoufalým pohledem směrem k ostatním a pak za nimi odešel.

Další noci se ve světle měsíce vydali zase na cestu. Adélii by se víc zamlouvalo, kdyby mohli odpočívat ještě pár dní – už kvůli Boggartě –, jenže O’Donnell tvrdil, že Aveyronovi muži možná budou prohledávat každou jeskyni v tomhle kraji.

„Náš milý biskup se o lidské pochodně jen tak připravit nenechá. Organizuje si svou soukromou válku kříže, aby ukázal dobrý příklad papeži.“

„Kam tedy pojedeme?“

„Daleko. Do jedné vsi, kterou dobře znám, u pobřeží.“

I když už byli tentokrát docela odpočatí a mohli se v jízdě na koni střídat, stejně jim putování připadalo podobně namáhavé, jako když se trmáceli do Aveyronu uvázaní za ruce k mulám. Při světle měsíce se snadno zakopávalo a hory byly čím dál vyšší a strmější. Denizovy boty se Adélii zdály zpočátku neohrabané, i když po nějaké době si na ně docela zvykla. Šlo vlastně jen o podrážku z tuhé kůže, ke které byl přišitý kus plachtoviny, a ta se uvázala kolem kotníků. Adéliiny nohy v nich připomínaly dva knedlíky na pochodu; byly tuhé a nepohodlné, ale aspoň chránily chodidla před kamenitým terénem.

Přes den se skrývali v hustém podrostu poblíž nějakého potoka. Mansur, Ulf a Rankin se střídali v hlídkování, zatímco Ir s Turkem a svými psy lovili. Ženy sbíraly dříví a hledaly poslední letošní byliny, aby dušené nebo pečené maso mělo aspoň nějakou příchuť. Když se najedli, spali až do večera, a za soumraku vyráželi zase o kus dál.

Konečně O’Donnell usoudil, že už jsou z dosahu aveyronských pronásledovatelů a že by mohli cestovat ve dne. „Je načase, abych se vypravil do civilizace a sehnal nám další koně.“

„Civilizace.“ Adélie si to slovo vychutnávala. „Mohla bych si pořídit nové oblečení.“ Pak si uvědomila, že nemá žádné peníze; její váček zůstal v Ermengardině domku spolu s lékařským vybavením a ostatními osobními věcmi.

„Pojedu sám,“ prohlásil. „Bude to rychlejší. Co se šatů týče, podívám se po něčem, i když pochybuji, že na malém venkovském tržišti bude velký výběr.“

„Díky,“ řekla mu stroze. Nikdy nebyla finančně závislá na žádném muži, ani na Rowleym, a teď jí vadilo, že se má nechat obdarovávat zrovna tím, kdo už toho pro ni udělal víc než dost.

Další ráno tedy O’Donnell odjel i s druhým koněm a vrátil se až večer na chundelatém poníkovi, za kterým vedl na provaze ještě šest dalších. „To jsou mérensové,“ vysvětloval, „není lepší a silnější plemeno na cesty přes hory.“ Koupil taky pár pytlů ovsa na krmení, Adélii a Boggartě přivezl dva beztvaré vlněné hávy – „To bylo jediné, co tam měli“ – a pro všechny podobně těžké vlněné pláště, které vypadaly snad ještě chlupatější než ti poníci. „Už bývá chladno.“

Bylo. Přes den je hřály pláště i těla poníků, ale večery už byly mrazivé. Naštěstí mohli aspoň rozdělávat ohně, protože tady už je nikdo nepronásledoval.

Adélii se ani nechtělo věřit, že tak obrovské území, kterým celou dobu projížděli, může být naprosto neobydlené. Občas někde v dálce zahlédli ovčáka a slyšeli slabé pískání na píšťalu, když hrál svým ovečkám, ale to bylo všechno.

Krajina tu byla dramaticky rozeklaná, plná hlubokých údolí, útesů a strmých kamenitých strání, které se vypínaly k nebi z travnatých svahů jako holá lebka z věnečku posledních vlasů na hlavě nějakého obrovitého starce. Ve slunci se tu a tam zablýsklo pleso, nehybné jezírko zachycené mezi úbočími a suťovými valy, a mraky a kroužící dravci se v něm odráželi jako v zrcadle.

Příliš se nezastavovali, jen občas nechali poníky, aby se napásli. Nevedly tu žádné cesty, i když chvílemi se zdálo, jako by přece jen jeli po nějaké nezřetelné stezce, což se projevovalo občasným shlukem ošlapaných, k sobě seskládaných kamenů. Adélie přemýšlela, jestli tu možná nějací pradávní obyvatelé nezbudovali cestu k pobřeží.

Putování je zocelilo, všichni se cítili překvapivě silní a odolní, dokonce i Strážce. Zvlášť Rankin vypadal jako znovuzrozený, pískal si a prozpěvoval písně ze své rodné skotské Vysočiny, kterou mu tento kraj připomínal. „To se mně líbí,“ pochvaloval si, „no ja, to se mně móc líbí. Eště tak měch usquebaughu a i královi začnu říkat starej brachu.“

„To mluví o nějakým příšerným pití, co si dělají ve Skotsku,“ vysvětloval Ulf Adélii, „prej z rašelinné vody, fujtajbl.“

Adélie si začínala dělat starosti o Boggartu, která o přestávkách, když neseděla na poníkovi, chodila pomalým kolébavým krokem ženy v posledních fázích těhotenství.

Všiml si toho i admirál. „Kdy se to dítě má narodit?“ ptal se Adélie.

„Já nevím, ani ona nemá tušení. Mohlo by to být za týden, ale třeba taky za měsíc, za dva.“ Adélie si uvědomila, že docela ztratila pojem o čase. „Co je vlastně za den?“

O’Donnell si posunul čapku z čela a začal počítat na prstech. „Už musí být aspoň svaté Cecílie, zatraceně.“

Konec listopadu. A pořád ještě jedeme na jih, dál a dál od Allie. Zmocnila se jí lehká hysterie: „A nemohli bychom pro změnu jet po nějaké normální slušné cestě, aby nám to šlo trochu rychleji? Proč se vůbec pořád motáme tady v těch pitomých horách?“

Podíval se na ni s despektem. „Tak za prvé, madam, tudy vede jen jedna jediná slušná cesta, a to do Toulouse, kterému se my raději vyhneme. Protože jestli už Johanin průvod odjel z Figères, jako že určitě ano, tak bude projíždět právě přes Toulouse, a já nemám nejmenší chuť se s těmi lidmi někde nečekaně srazit. A za druhé, místo, kam jedeme, je v horách a stezka, po které teď putujeme, představuje tu nejrychlejší a nejpřímější možnost.“

„A co by se stalo tak hrozného, kdybychom na ně narazili? Proč se nemůžeme prostě připojit zpátky k průvodu?“

„Protože,“ vložil se do debaty trpělivě Ulf, „máš mezi těmi lidmi nepřítele, a dokud ho nevypátráme a nezbavíme se ho, tak nebudeme nic riskovat, že ne, admirále?“

„On má pravdu, paní,“ přitakal O’Donnell. „To už bylo tolik nepěkných náhod, když jsme se o tom bavili tady s Ulfem… Usoudili jsme, že dobře utíkat je vždycky lepší než špatně trčet na místě, jak říkávala moje babička. Proboha, co pořád máš, madam?“

Adélii to popudilo. „Ale vůbec nic, já přece nemám nic jiného na práci než si tu jen tak ležet v trávě a chytat lelky,“ zasyčela nevybíravě. „A jak se to líbí tobě, admirále?“

Zahlédla, jak se mu zablýskly zuby, když jí podal ruku, aby jí pomohl vstát, ale najednou jí hněv přerostl přes hlavu. Jsem tu beznadějně ztracená, v téhle pustině na vrcholcích světa; všichni jsme tu ztracení, budeme se tu potloukat, dokud tady nechcípneme.

Zabušila pěstmi do země; potřebovala ten vztek vybít. „Nevím, kde jsme. Nevím, kam jedeme. Nechci tady být. Nenávidím tuhle příšernou zem, je krutá a já ji nesnáším. Všechno je mi tu odporné. Chci být pohromadě s mou dcerou, Pane Bože, co tady vlastně dělám? Já chci přece domů!“

Mansur ji odvedl stranou. Usadil ji na kámen, klekl si k ní, otřel jí tvář rukávem a utěšoval ji. „Jsi na něj zlá. Nikdo z nás tady nechce být, ale pořád jsme v rukou milostivého Alláha, který nám toho muže seslal. Bez něj bychom se vydali jen na cestu ohněm za Ermengardou.“

Naklonila se k němu, aby si mohla schovat obličej v drsné a páchnoucí vlněné tkanině jeho pláště. „Já chci domů, Mansure,“ vzlykla.

„Já vím.“ Nechal ji, aby se vyplakala, hladil ji po zádech a utěšoval ji podobně jako Strážce, když byl vylekaný.

Po dlouhé době konečně zvedla hlavu. Přes Arabovo rameno uviděla, jak Rankin hledí na oblohu, jako by tam viděl něco náramně zajímavého. Deniz právě sundával mule ze hřbetu vaky s ovsem, aby se poníci pořádně nažrali. O’Donnell ho pozoroval se stéblem trávy v puse.

Boggarta s Ulfem se starostlivě dívali jejím směrem a ona si uvědomila, jak jsou stateční; krom Ulfových občasných nářků nad ztraceným Excaliburem si nikdo na nic nestěžoval. Zastyděla se.

„Promiň,“ popotáhla.

Mansur ji znovu poplácal po rameni. „Jestli to zlomí tebe, zlomí nás to všechny.“

Dala mu pusu na tvář a vstala. „Nejsem zlomená, jen trochu pomačkaná.“

Odešla za O’Donnellem. „Promiň, pane admirále,“ řekla mu, „už to neudělám.“

O’Donnell vytáhl stéblo z úst. „Já tě dostanu domů,“ řekl tiše, „ale nejdřív musím splnit svůj závazek vůči králi a jeho dceři, je to moje povinnost.“

„Chápu.“

„Tak poslyš, mám takovýhle plán: ubytuju vás pět v té vesnici, co znám, a sám s Denizem pojedu do Saint-Gilles. Mám tam svoje lodě, moji kapitáni se nehnou, dokud jim neřeknu.“

Přikývla.

„Když tam Johana bude, nechám je vyplout do Palerma. Pokud tam ještě nebude, dám svým kapitánům příkaz k vyplutí, až dorazí. V každém případě se vrátím zpátky pro vás. Co na to říkáš?“

Obloha jako by se najednou rozjasnila, někde poblíž prozpěvovala pěnkava docela stejně jako v Anglii. Celý svět se rázem trošku napravil.

Usmála se na něj. „Stydím se teď za sebe.“

„Nemáš proč.“ O’Donnell se zvedl a šel Denizovi pomáhat s krmením poníků.

„No není ten člověk hotovej zázrak, paní?“ špitla Boggarta.

„Je,“ přisvědčila Adélie a myslela to vážně. Pak se zašklebila. „Ale jestli se pokusí ještě jedinkrát citovat svou babičku, tak ho uškrtím.“

Kapitola jedenáctá

HRAD CARONNE působil dojmem, že na rozeklaném vršku hory přistál drak, rozhlédl se po nekonečné obloze, složil křídla a zkameněl. A malá vesnice se pod dračí ochranou choulila jen o něco níž, na samé hranici lesa; domky postavené do tvaru podkovy a lemované terasovými políčky a pastvinami tak strmými, že ovce a kozy, které se na nich pásly, snad musely mít na jedné straně nohy kratší. Na dolním konci vsi stál nevelký kostelík.

Ve velké dálce se modraly a zářily zasněžené hřbety Pyrenejí, za kterými už se rozkládají slavné Španěly.

„To je to místo, kam jedeme?“ zeptala se Adélie O’Donnella. „Na ten hrad?“

„Přesně tak. Tam budete v bezpečí. Tam jsou v bezpečí dokonce i kataři.“

Přikývla. Pevnost. Jenže zároveň se už nemohla zbavit pocitu, že kataři nejsou v bezpečí vůbec nikde, a tahle stavba přece musí být vidět široko daleko. V hlavě se jí kupily představy vševidoucího oka církve, která katary k smrti nenávidí; Adélie viděla, jak to oko zaměřuje pozornost, zaznamenává, co se tam děje, jak dokonce i sleduje, že se nahoru škrábou další oběti, a hrozivě se mračí a mrká.

Snad tam mají silné a vysoké hradby.

Dorazili sem za úsvitu, a to bývalým vězňům nepěkně připomínalo příjezd do Aveyronu; i tady kohouti kokrhali, okenice se otevíraly a lidé volali na ostatní, ať se jdou taky podívat ven.

Tentokrát se ale dočkali uvítání. „Don Patricio! Podívejte, Don Patricio jede,“ pokřikovaly děti a běžely před irským admirálem, který mával svým obdivovatelům. Vedl svou skupinku po hlavní ulici, přes několik mostů klenoucích se nad hlubokými roklemi a pak zase pod polorozpadlým, mechem zarostlým kamenným obloukem až k pootevřené bráně a přes nádvoří až do ponuré vstupní síně samotného hradu.

„To je Don Patricio, Don Patricio přijel!“

Pokřik dětí musel být slyšet až do patra, protože vzápětí vyšla na podestu schodiště žena, jejíž nahé prsy zakrývala jen hustá hříva dlouhých černých vlasů, a usmála se na Ira. „Jsi to opravdu ty, Patricku? Vezeš mi to hedvábí?“

„Tentokrát ne, paní. Kde je tvůj choť?“

Mluvili oba okcitánsky, ale zase s jiným přízvukem, takže Adélie taktak rozuměla. A došlo jí, že tihle lidé jsou Katalánci, kteří obývají obě strany Pyrenejí stejně jako i hory samotné. Byl to národ, který nechtěl mít nic společného ani se Španěly, ani s Francouzi (ty měli Katalánci vůbec rádi ze všeho nejmíň) a rozhodně nespadal ani pod Plantagenetovu vládu.

„Umřel loni, na svatého Michaela, ach běda,“ odpověděla ta žena, ale nezdálo se, že by své vdovství nesla nějak trpce – zrovna v té chvíli vyšel na podestu mladý muž, který si ještě spěšně zapínal kněžskou sutanu.

„Pojď dolů, Fabricie,“ zavolal na něj O’Donnell. „Mám tu pro tebe pár uprchlíků.“

Žena zašla zpátky dovnitř, aby se oblékla, a kněz zatím rychle seběhl ze schodů a poněkud rozpačitě požehnal příchozím, než zmizel venku.

I žena vzápětí sešla do přízemí, oděná v narychlo sepjatém rouchu, takže při každém kroku po schodech ukázala nádherné dlouhé nohy až po stehna.

„Dámy a pánové, představuji vám hraběnku z Caronne,“ řekl O’Donnell.

„Hraběnku vdovu,“ opravila jej. „Všichni přátelé Dona Patricia jsou zde vítáni. Odpusťte, že vás nyní nepřijde pozdravit pan hrabě. Spí ještě v kolébce.“

Měla krásnou a nebezpečnou tvář s vysoko posazenými lícními kostmi; tmavé mandlové oči, které si jako by pobaveně prohlížely každého z otrhaných hostů zvlášť, když se po jednom představovali. Při pohledu na nevábně vyhlížejícího psa jen nepatrně zvedla obočí, Boggartino těhotenství zaznamenala se souhlasným přikývnutím a od Adélie jako by nemohla odtrhnout zrak.

„Máte zavazadla?“ zeptala se pak, a když se dozvěděla, že nikoli, zamyslela se nahlas: „Tak to se musíme poohlédnout po nějakém oblečení. Bohužel, nic lepšího než konopné plátno asi mít nebudeme, když se nám tenhle chlapík…,“ vycenila v úšklebku na admirála drobné běloučké zuby, „… neobtěžoval přivézt to, co jsem si u něj objednala. Ale nejdřív se věnujme snídani. Thomasie!“ křikla.

Odkudsi z levé strany se ozvala odpověď: „Copak?“

„Snídani pro sedm lidí, dvě porce odnes nahoru do patra…,“ zamrkala dlouhými řasami na O’Donnella, „a ty mi tam povyprávíš, co to všechno znamená.“

Oni jsou milenci, pomyslela si Adélie a ucítila jakousi zvláštní úlevu, i když vlastně nevěděla proč. Označení záletník jí nicméně k tomu muži s mnoha tvářemi docela sedělo, byla to kategorie, se kterou se už mnohokrát setkala, dobrodruh, který má nejspíš nějakou tu přítelkyni v každém přístavu – a hodila se k němu i tahle žena, krásná a bezstarostná, taková, co rozdává šátečky na potkání.

Teď se mi s ním bude cestovat mnohem snáze.

Snídaně byla velkolepá hostina: kozí sýr, mléko, šunka, klobásy, uzení pstruzi, čerstvý chléb přinesený ze vsi společně s olivovým olejem, do kterého se namáčel, víno ochucené bylinkami, a taky naložené fíky, zřejmě česané přímo ze stromu, který se větvemi lísal k okénku do kuchyně. A všechno to servírovala Thomasie, bytelná mladá dívka, jejíž nepřetržitě chrlená katalánština vzbuzovala dojem, že stále nad něčím lamentuje, i když vzhledem k častým šťouchancům hostů směrem k dřevěným talířům šlo spíš o pobídky k jídlu. Strážce, druh psa, jakého asi v životě neviděla – ostatně, nebyla sama –, v ní vyvolával záchvaty pobaveného smíchu a ona mu házela zbytky tak velkoryse, že byl za krátkou chvíli dočista přežraný.

Ze všech lidí se Thomasie nejvíce starala o Mansura a chvílemi mu pod nos nastrkovala dlaň: „S endeví –ina, s endeví –ina, el contacontes.“

„Co ta žena po mně chce?“

„Já myslím, že chce, abys jí hádal z ruky,“ soudila Adélie.

„Já nejsem žádný Čáryfuk,“ urazil se Mansur.

„Já té panence něco z ruky vyčtu,“ zakřenil se Rankin a popadl dívku za ruku. Už hodnou dobu z ní nespouštěl oči, i do talíře sahal jen po hmatu. „Řekni jí, že je jak anděl, no ja, a že na té její hostině chybí akorát poridž. A řekni jí, že je jak stvořená pro šikovnýho manžela.“

Adélie se naklonila k Ulfovi. „Ty víš, co je to poridž?“

„Taková kaše z pomletýho vovsa. Jednou mi to taky vnutil ochutnat. Už bych to v životě nevzal do huby.“

Když se najedli do sytosti, vrátili se do síně a teprve nyní začali vnímat chudobu, které si zpočátku v návalu vděčnosti, že jsou zase mezi lidmi a v relativním bezpečí, vůbec nevšimli a která se nijak neprojevila na jídle, které předtím dostali. Nábytku nebylo mnoho, a byl dost ošumělý, poškrábaný a místy i potlučený. Mezi kameny na podlaze prorůstala místy tráva. Pukliny ve zdech byly jen hrubě zamáznuté nebo ani to; na několika místech dokonce zvenčí prosvítalo světlo.

Teprve teď je napadlo, že na nádvoří míjeli prázdné chlévy a stáje a že vlastně neviděli krom Thomasie žádné jiné služebnictvo.

To byl stěží ten honosný palác, jak jim připadal z dálky.

Adélie si vzpomněla na to, jak Jindřich Plantagenet opovrhuje zeměmi, kde se, stejně jako i tady, půda a majetky dělí mezi dědice rovnoměrně.

V Anglii za jeho vlády normanské zákony uznávaly prvorozenost, takže nejstarší legitimní syn dědil všechno. „Právo provorozeného nutí mladší bratry, aby se vydali do světa a na živobytí si vydělali,“ vysvětloval Adélii jednou král. „Majetek se tak nerozdrobí, udržuje se aristokratická struktura a lord je skutečně lord.“ A pak dodal to, co pro něj bylo nejdůležitější: „A líp se z něj taky ždímají daně.“

Dělení majetku pro další generace a pak zase dělení už rozděleného, ad infinitum, to podle něj znamenalo, že „nějaký zoufalec pak skončí s titulem, nějakým tím drobkem pole a v domě nemá ani pár hadrů, se kterými by si mohl utírat zadek“.

Tady to vypadalo, že maličký hrabě z Caronne, který prý spal nahoře v kolébce, je přesně ten případ. Takže zranitelní tu jsme, protože tihle horalé ve své chudobě prostě zranitelní jsou.

Žádná ochrana pro katary tady nehrozila, ani pro katolíky, kteří je tolerovali; nebyl to žádný solidní úkryt před bohatým, všemocným nepřítelem, který se roztahoval všude kolem. Možná si všichni myslí, že jsou tu v bezpečí, ale Adélie věděla, že nejsou.

V místnosti v patře, kde byly v jedné z mohutných kamenných zdí vytesány erby a symboly Caronne, seděla hraběnka na své zválené posteli a nespouštěla oči ani uši z O’Donnella, který stál u okna s neuvěřitelným výhledem a vyprávěl jí celou tu historii.

Když skončil, podotkla: „To bylo hodně riskantní, jak jsi ji zachraňoval, Patricku.“

Ani se neotočil. „Bylo riskantní, jak jsem je všechny zachraňoval.“

„Ji.“

Vydal ze sebe zvuk, který byl přesně na půl cesty mezi zabrbláním a uchechtnutím. „Je to tak vidět?“

„Já to vidím.“

Bouchl pěstí do parapetu silného jako trám. „Proč? Nevidíš náhodou i to? Proč? Ze všech žen… Na pohled vůbec nestojí za řeč, paličatá je jak mezek a sama má hlavu plnou jenom toho svého podělaného biskupa.“

Hraběnka pokrčila bělostnými rameny. „To se zkrátka stává. Mně tedy naštěstí ne, chvála Pánu Bohu na nebesích. Ale stává se to.“

„Nikdy by mě to nenapadlo.“ Došel k posteli a posadil se vedle ní. „Postarej se mi o ni, Fabricie. Musíme zítra s Denizem vyrazit.“

„To víš, že ano.“

Políbil ji. „Je to šikovná doktorka, kdybys náhodou onemocněla. V Johanině průvodu je dobrých dvacet třicet lidí, které vytáhla málem z rakve. A usmívej se na ni, ať jí svět nepřipadá tak zlý.“

„Řekla jsem, že se o ni postarám.“

„Mrzí mě, že ti umřel manžel.“

Zase jen pokrčila rameny a natahovala si na krásné tělo šaty posešívané z různých zbytků jiných oděvů. „Byl už starý.“

„Provdáš se znovu?“

„Možná budu muset, záleží na tom, kdo mi udělá nabídku.“

„A zatím…“

„Zatím.“

Usmáli se jeden na druhého. Když se shýbla pro dřeváky, pohladil ji po zadnici, jen tak ze starého zvyku. „Ty jsi stejně ta nejkrásnější ženská pod sluncem,“ řekl.

„Já vím.“ Postrčila ho směrem ke dveřím. „Hedvábí,“ připomněla mu. „Ceny šly zase nahoru, musí to být orfrois, se stříbrným vláknem v útku. A taky pohyblivou loutku rytíře pro Gervaise, ať si má s čím hrát, až povyroste, a plášť pro Thomasii, pokud možno z anglické vlny, jeden nový kastrol, ano a taky už nám došel kmín…“

Vypočítávala potřebné věci dál a dál, i když ho doprovázela po schodišti s jeho paží kolem svých ramenou.

~~~

Než Adélie po ránu skončila s dojením třetí kozy, Thomasie a hraběnka vdova už měly podojených každá deset.

Ohradou se proháněl studený vítr – tady nahoře foukalo pořád, ale měla na sobě vlněný plášť a ta práce ji také zahřála. Usadila se na chvíli na zem. Rameno už ji bolelo jen trochu – zlepšovalo se to. A šikovnost při dojení taky, jak se jí zdálo. Druhé dvě ženy hleděly jako u vytržení, když poprvé dřepla ke koze a začala si její struky prohlížet s vědeckým zájmem, zato bez špetky zkušenosti. „Copak ty jsi v životě nic nedojila? Ani ovci nebo krávu?“

„Ne, to jsme se ve škole neučili.“

Zjištění, že taky navštěvovala školu, dokonce lékařskou školu, je ohromilo zrovna tak; hraběnka se uměla jen podepsat a Thomasie nezvládala ani to.

Adélie by se jim svým vzděláním nechlubila, ale ukázalo se, že to roznesl upovídaný admirál O’Donnell. Adélie se začala obávat, že by se tyhle informace mohly rozšířit. „Už jsem si na vlastní kůži vyzkoušela, že výrazy ‚lékařka ženského pohlaví‘ a ‚čarodějnice‘ mají všude krom Sicilského království shodný význam.“

„Nemusíš se bát,“ řekla na to Fabricie lehkým tónem. „Nikdo tě nezradí. My se tady s vrchností moc nebratříčkujeme.“

Vyšlo najevo, že Caronne je často používaná zastávka na tajné stezce do katalánských Pyrenejí, zastávka pro lidi, které církev nejen odmítala, ale také zatracovala, věznila i popravovala. Adélie a její přátelé byli jen hrstka z nekonečného proudu pašeráků, katarských toulavých muslimských věštců a jiných podivínů, kteří našli v Caronne na čas útočiště; situace celé zdejší komunity zradu jednoduše vylučovala. Když se sem blížil výběrčí daní carcassonnského biskupa pro desátky – čekali jej už každým dnem, takže kvůli němu raději postavili i hlídku –, vypukl ve vsi náramný shon. Všichni obyvatelé schovávali zdanitelné ovce i zrno v nejhlubších roklích v okolí a jen doufali, že jich nepřiznají výběrčímu tak málo, že by to mohlo vzbudit podezření. Bylo jim to milejší, bez ohledu na to, že podle církve by to jejich duše nasměrovalo rovnou k bráně pekelné…

Ani Fabricie, katolička oddaná Panně Marii, neměla žádný důvod věřit v pravdy mužů, kteří ovládali její víru a při tom pravidla víry překrucovali, kde mohli. Mnoho hraběnčiných přátel ve vsi patřilo ke katarům, a přestože ji možná mrzelo, že její církev kvůli katarství ztrácí půdu pod nohama v celém zdejším kraji, nenapadlo by ji zradit je, stejně jako by ji ani nenapadlo shodit svého milovaného synáčka z hradeb do rokle. Všichni tu žili pevně propojení společnou chudobou.

„Hrabě říkával, že výběrčímu daní, který sem jezdí na lepším koni a lépe oděný než hrabě sám, nic nedluží. Ježíš nám radil, ať dáme císaři, co císařovo jest, jenže netušil, že se císařem stane jeho vlastní církev.“

Byl to názor, který sdílela celá vesnice. Když šla jednou vpodvečer Adélie s Fabricií přes náves – nesly fenyklovou mast katarské bábě Roquové –, zaslechla, jak se hlouček mužů pod velikým jilmem baví o dani zvané carnelages, která se má brzy vybírat.

„Proč bysme měli biskupovi dávat tolik jehňat?“ rozhořčoval se jeden; byla to zjevně každoroční tradiční otázka.

„Tak co kdybysme mu neplatili nic,“ navrhl druhý, „a místo toho bysme podřízli jeho, biskupa jednoho.“

Chlapi pod stromem se trochu trpce rozesmáli a Fabricie řekla Adélii: „Slyšelas to? Tady jsi v bezpečí, nemáš se čeho bát.“

Ona je tak klidná, Bůh ji ochraňuj. Jenže na rozdíl od ní jsem já viděla umírat v plamenech Ermengardu. Ale Fabricie má stejně pravdu, musím si ten svůj věčný strach zakázat. Jsem z něj už hrozně unavená.

Přesto se Adélie musela zeptat, jestli vydrží mlčet také farář. „A neřekne biskupovi o nás, o tobě nebo o katarech otec Alain?“

„Ten?“ Vdova hraběnka pobaveně zvedla obočí. Farářovy vlastní tělesné hříchy byly přece dostatečnou zárukou jeho mlčení i spolupráce. Jeho služby carronským osamělým ženám se zdaleka neomezovaly jen na sloužení mší v kostele.

Adélii se hraběnka Fabricie zamlouvala čím dál víc; v životě snad ještě podobnou povahu nepoznala. Měla v sobě takovou dávku čestné upřímnosti, že ji Adélie vůbec nedokázala považovat za nějakou povětrnici, ona prostě jen pohrdala pravidly, která vytvořili muži. Vůbec si nelámala hlavu s tím, že i jako vdova má svoje tělesné touhy a potřeby; a proč je tedy neukojit? Zvát si do lože mladého faráře z místního kostela jí bylo mnohem příjemnější než si dávat pod peřinu teplou cihličku. (A Adélie se zamýšlela nad tím, jestli dává farář Fabricii u zpovědi rozhřešení za ty hříchy, co páchají společně.)

Jenže Adélie ze strachu, kterého se nemohla zbavit, stejně pokračovala: „Ano, ten. Neprozradí nás biskupovi?“

„Neprozradí, přísahám. A vůbec, věř mi,“ řekla ještě, „Patricio udělal dobře, že vás přivedl právě sem.“

„A jemu taky tolik věříš?“ Adélie se té otázce nemohla ubránit.

„Jistě. Ty snad ne?“

„Ale ano, věřím mu. Jenom… Já jenom, že on kvůli nám riskoval život a já vlastně nechápu, proč to udělal.“

Fabricie na ní na okamžik ulpěla očima. „Nechápeš?“ podivila se. „Tak v tom případě ti to nemám jak vysvětlit.“

~~~

V Caronne pracovali všichni rukama, obyčejní lidé i urození. Fabrice byla sice hraběnka, ale nepovažovala za nedůstojné nosit vodu ze studny ve džbánu na hlavě tak, jako to dělaly ostatní ženy, nebo si naštípat dříví nebo si vyprat vlastní prádlo v potoce pod hradem. Ona byla paní a Thomasie její služebná, ale obě společně chodily k bábě Roquové a s několika dalšími ženami z vesnice u ní na střešní terásce klábosily a při tom buď předly nebo si navzájem vyčesávaly vlasy hřebenem všivákem – což byl nepochybný důkaz přátelství a rovnosti. Adélie věděla, že ženy to mají těžší než muži, protože pracují stejně těžce, ale za menší nebo žádnou odměnu či uznání. Nad případnými námitkami se jen mávalo rukou. Ženy si ale příliš nestěžovaly, byly na to zvyklé. Ale bylo vidět, že pokud ovdověly, zřetelně rozkvetly – a většina žen z Caronne žila déle než jejich muži.

Tak například bába Roquová, Fabriciina dobrá přítelkyně, i její sousedka, bába Lizierová, doslova pookřály, když jejich manželé umřeli; obě dvě se dokázaly uživit samy a vládly svým synům a vnoučatům jako správné matriarchální ženy, kterými se staly.

A Adélie je obdivovala.

~~~

Adélie s Boggartou přes den pomáhaly Fabricii a Thomasii se vším potřebným; začaly už i vleklé přípravy na vánoční čas. Bez ohledu na to, kdo a jak moc věřil v Ježíšovo narození, kataři i katolíci slavili Vánoce jako jedna komunita a v hradní síni pořádali pro celou ves hostinu.

Mansur, Ulf a Rankin si krátili čas tím, že pomáhali místním ovčákům s jejich stády – to byla čistě mužská práce – anebo si ověřovali vlastní dovednost při opravování rozpadajících se hradních zdí.

Tyhle všední činnosti vrátily bývalým vězňům duševní rovnováhu, kterou jim biskup z Aveyronu tak důkladně pocuchal. Zvlášť Rankin se tu cítil jako doma. „Dyť je to taji zrovna jak ta naša Vysočina, akorát že tu furt tak hrozně nechčije,“ liboval si. Všichni už si ale všimli, že notný podíl na této spokojenosti má taky jeho čím dál důvěrnější přátelství s Thomasii.

Vrůstáme sem, napadalo Adélii často, zakořeňujeme na tomhle krásném, úžasném a zvláštním místě. I ona sama si to tu zamilovala; navíc O’Donnell se stále nevracel a každým dnem už mohl napadnout sníh, který je spolehlivě odřízne od okolního světa.

Když ale večer usínala a myslela na Allii, přemýšlela, jak dlouho asi tahle idyla vydrží nebo jak dlouho to bude jako idylu vnímat.

~~~

Na Štědrý den ráno ženy v kuchyni připravovaly vše potřebné na Hod boží. Všude visely oškubané slepice, kachny a husy, loupala se cibule, přikládalo se do ohně, když vtom se ve dveřích objevil Mansur. „Ve vsi se něco stalo.“

Adélie upustila mlýnek, na kterém mlela jedlé kaštany do torche aux marrons, místní obdoby anglického vánočního pudingu.

Podívala se na Boggartu a obě měly v očích stejnou hrůzu a paniku. Přišli si pro nás. Pak i s Thomasií a Fabricií, která měla v šátku na zádech svého chlapečka, vyběhly ven a uslyšely zezdola jakýsi křik.

Ne, Pane Bože, už znovu ne, prosím.

Znělo to jako rvačka na život a na smrt. Ale bylo to jinak. Když dorazily do vsi, uviděly bábu Roquovou, jak stojí na své střešní terásce a ječí na Lizierovou, která stála zase na svém balkónku. Upištěnými hlasy si vyměňovaly nadávky a urážky přes uličku, která oddělovala jejich domky.

Jenom dvě rozhádané babky. Díky, Bože, děkuji Ti z celého srdce.

Kolem se už shromáždil dav, takže Fabricie si musela prorážet cestu lokty. „Sancta Maria, co se to tu děje?“

„Stůj,“ zaječela na ni Roquová. „Nechoď do té uličky. Jenom se koukni, co tam leží!“

Fabricie tedy jen nakoukla za roh, kde byl hluboký stín, protože slunce stálo po ránu ještě nízko, a Adélie nakoukla s ní. A spatřila velikého kozla, který ležel na zemi s hlavou nepřirozeně vyvrácenou do strany.

„Ona ho zabila,“ úpěla Roquová, „ta baba jedovatá ho nalákala k sobě na balkon a shodila ho dolů!“

„Toho bych nelákala ani do pekla,“ houkla na oplátku Lizierová, „i když jedině tam patří! V životě jsem se toho zvířete nedotkla.“

„Ale dotkla! Jen se všichni podívejte, že tam nejsou žádné stopy po kopytech! Copak tam mohl spadnout z nebe nebo co? To tys ho tam shodila!“

„Neshodila!“

„Matko Boží,“ zašeptala Fabricie, „to je přece Auguste.“

Adélie už Augusta znala – rukáv své zánovní konopné haleny měla zrovna z předvčerejška uslintaný a natržený zvědavou kozí hubou. Ten kozel byl velká chlouba a miláček Roquové, ale nikdo jiný ho rád neměl; chodil si po libosti, kudy se mu zlíbilo, sežral, na co přišel, a snažil se poskákat cokoli, co mělo přibližně odpovídající otvor. (Asi to nebyla náhoda, že dostal stejné jméno, jaké nosil i biskup z Carcassonne.) To, že neskončil špatně už dávno, bylo způsobeno jen tím, že celá ves měla z báby Roquové ještě větší strach než z jejího kozla.

Opravdu to vypadalo jako vražda, Roquová měla pravdu; v uličce nebylo vidět žádné stopy, takže Auguste se tam rozhodně jen tak nezatoulal. Adélie se ze všech sil snažila tvářit vážně. „To je taková úleva,“ zašeptala směrem k Fabricii. „Já už jsem si myslela, že se stalo něco strašného.“

Jenže hraběnka byla bledá a její tvář nejevila ani náznak pobavení. „To je strašné. To nám nejenom zkazí celé Vánoce, ale je to začátek sporu, který se může táhnout roky.“

„Co? To, že někdo zabil kozla?“

„Já ty lidi znám, věř mi, Adélko. Říkám ti, že roztržka mezi Roquovými a Lizierovými…“

A už to i vypuklo. Jeden Lizierovic vnuk utrousil nevybíravou poznámku na adresu Roquových a syn báby Roquové na něj hned vychrlil celý příval nadávek.

„Musíš něco udělat,“ řekla tiše Fabricie.

„Já?“

„Ano, ty. Ty jsi ta slavná doktorka. Ulf říká, že řešíš záhady a zločiny, tak vylušti i tuhle hádanku.“

Adélie jen zlostně přimhouřila oči směrem k Ulfovi, který stál na okraji shluku lidí mezi Mansurem, Rankinem a Strážcem. Všichni se zájmem sledovali tu rostoucí slovní bitvu.

„A vyřeš to tak, ať nikdo nenese žádnou vinu,“ sykla ještě Fabricie důrazně. Pak vykročila kupředu a nasadila vysoký tón, který měl šanci proniknout nastalou vřavou. „Poslouchejte. Poslouchejte mě.“

Všichni kupodivu rychle ztichli; hraběnka vdova sice chodila stejně otrhaná a pracovala jako oni, ale pořád měla nepopiratelnou autoritu.

Vytáhla Adélii za rukáv z davu, postrčila ji před sebe jako kramářka nabízející zboží a křikla: „Tohle je žena, která tu záhadu dokáže vyřešit. Je to vykladačka smrti. Řekl mi to Don Patricio. Říkal, že mrtví k ní promlouvají.“

Teď už bylo ticho přímo hmatatelné. Po chvíli se ozval jeden za synů báby Roquové: „To jako že kozel Auguste jí prozradí, co se mu stalo?“

„Ano,“ přitakala Fabricie.

„Proboha…,“ zamumlala Adélie.

„No a co,“ odsekla tiše Fabricie.

„Já o kozách nic nevím.“

„No a co. Kvůli tomuhle tě k nám Svatá Panna seslala.“

Aha, tak proto jsme tady? Ježíši, co je to za pitomost. Roquová a její rodina jsou kataři, kdežto Lizierová a její příbuzní jsou katolíci. Celé věky tu ty dvě rodiny s rozdílnou vírou žijí v míru a jeden zatracený mrtvý kozel by měl vyvolat vendetu? Jenže Fabricie ty lidi zná mnohem líp než já a je skálopevně přesvědčená, že ano.

Pane na nebi, co mám udělat? Bojím se, ze to hraběnce dlužím, i celé její vesnici, že bych se to měla pokusit nějak urovnat. Ale jak?

Co s kozou?

Jenže nakonec v Adélii zvítězila Adélie. Je zapotřebí vypátrat pravdu, tak ji musím nejdřív najít, ať už se stane, co chce. Pochopit smrt, to je moje práce. Musím svou profesi oprášit i po tak dlouhé době.

Vymanila loket z Fabriciina stisku, šla k domku babky Roquové a otevřela dveře. Do nosu ji udeřil silný kozí puch – když Auguste netrajdal po venku, bydlel u své paní.

Okna měla zavřené okenice proti chladu; jako ve všech chudých domech, lidé v zimě žili v polotmě ozařované jen ohněm. Adélie si důkladně prohlédla práh a futra dveří a pak otevřela okenice, aby viděla na podlahu místnosti. Vyšla po schodech do patra; při každém kroku se pozorně rozhlížela.

~~~

Z horní světnice vyšla až na střechu a tam na ni padl pohled báby Roquové, stejně jako se na ni upřely zraky všech lidí dole s nepříjemným vyčkávavým výrazem.

Vrátila se zas dolů a šla do bývalé kuchyně, ve které si Roquová zřídila vlnařskou dílnu, protože jídlo jí nosily její čtyři snachy.

Jeden kout byl napěchovaný ovčí vlnou a páchlo to z něj lanolinem, i když chvílemi i tady Adélie ucítila závan koziny. Na policích ležely různé pomůcky na mykání a česání vlny; pár se jich povalovalo i na zemi.

Byla v domě tak dlouho, že když konečně vyšla ven, všimla si, že lidé už netrpělivě přešlapují. „Tam jí toho August teda moc prozradit nemohl,“ podotkl kdosi a ostatní mu hromadně odpověděli souhlasným zahučením.

„Svatá Panno, musíš ohledat toho kozla, ne šátrat po domě,“ napomínala ji Fabricie tiše. Pak křikla na lidi: „Buďte zticha! Ona naslouchá Augustovi, sleduje jeho poslední kroky.“

Adélie si už nikoho nevšímala. Přešla na začátku uličky k domku báby Lizierové. Na prahu se nic poznat nedalo, sem a tam se asi chodilo v jednom kuse. Zato schody nahoru – po těch šla dnes asi jen Lizierová, podle šlápot v prachu. Ach ne, ještě někdo. Někdo s kopýtky.

Tak bába Lizierová lhala.

A podívejme se, tohle je zajímavé, ty otisky kopyt naznačovaly, že zvířeti se do patra nechtělo. Na několika místech je otisky bot dokonce překrývaly. Kousek pod střechou už je ale nebylo vidět vůbec, jako by se je někdo pokusil ledabyle zamést koštětem. Že by Lizierová kozla otrávila? Nebo se ho pokoušela uškrtit a on před ní na střechu utekl? Nebo utíkal na čerstvý vzduch?

Hmmm.

Adélie znovu vyšla ven a pronesla rozhodným hlasem: „Odneste Augusta na hrad. Tam budu naslouchat tomu, co mi sdělí.“

Připadala si tak trochu jako hlupačka a podvodnice, ale pro vlastní uspokojení se rozhodla vyzkoušet si na tom zatraceném kozlovi pitvu – i když jen Bůh ví, jestli a jak něco najdu. Ale budu k tomu potřebovat soukromí. Kdyby bába Roquová viděla, jak jejího miláčka porcuji, těžko by to chápala jako naslouchání. A navíc, na hradě je takový šikovný kamenný stůl.

Jako kdyby pohřbívali hrdinu. Roquová dojatým, leč bedlivým okem sledovala, jak čtyři její synové s úctou nakládají Augusta na plachtu a jak si každý napíná jeden její cíp přes rameno a nesou jej vesnicí. Lizierovic se zdráhavě loudali za nimi.

V hradní síni se Adélie otočila k Mansurovi a ostatním přátelům. „Zapalte pár svic a nějak ty lidi odsud vystrkejte. Ale vraťte se, asi vás budu potřebovat.“

Bába Roquová chtěla všechno vidět, ale Fabricie ji přesvědčovala, že ten tajemný proces má úspěch jedině tehdy, když jsou vykladač a jeho pomocníci v harmonii s duší mrtvého, a že by je tedy rušila.

„Ale já jsem taky byla s Augustem v harmonii,“ bránila se Roquová.

„A promluvil k tobě od chvíle, kdy zahynul? Tak vidíš. On už bude promlouvat jedině k vykladačce smrti. O samotě.“

„Ale ty tady taky zůstáváš,“ nedala se Roquová.

„Bodejť, je to přece můj hrad, zatraceně. A už jdi.“

Thomasii poslali s ní, aby prý ji zatím trochu utěšila.

Rankin s Ulfem zapálili svíce a zavřeli dveře a pak zvedli těžké kozí tělo na stůl. Boggartu poslali do kuchyně pro ten nejostřejší nůž, který tam najde.

Adélie zkusmo prohmatala zvířeti krk a zběžně i celé tělo. Posmrtná ztuhlost ještě nenastala, takže za předpokladu, že to funguje stejně u zvířat jako u lidí, není Auguste mrtvý příliš dlouho.

Inu, však Roquová říkala, že než šla včera spát, viděla ho, a nic mu nebylo, takže se to muselo stát v noci. Bylo by zajímavé zjistit, jestli se zabil tím pádem z patra, nebo jestli do uličky padal už mrtvý. Adélie se zmocňovalo čím dál větší podezření na druhou možnost.

Adéliini přátelé se bavili vymýšlením důvodů kozlovy smrti, které by mohly upokojit Roquovou a přitom by neobvinily Lizierovou.

„Mohl ho chytit do spárů nějakej veleorel a pak ho upustit do uličky.“

„I kdyby měl orel jen poslední špetku sebeúcty, ani by se ho nedotkl. Kdepak, ten smraďoch si prdnul tak mocně, že ho to vystřelilo do vzduchu a pak sebou praštil o zem.“

Adélie si jich nevšímala. Vzala si od Boggarty nůž a přemýšlela, kde začít.

Ulf se zakřenil. „Tak už pitváš i kozy, jo? Tos teda klesla hluboko.“

„Ty radši mlč,“ štěkla na něj, „to tys mě do toho namočil tím svým žvaněním. Tak, pánové, chyťte ho každý za jednu nohu – tak – a otočte ho pokud možno na záda.“

Rankin držel kozla za dlouhou, blechami prolezlou bradu a Adélie zkusila řez hned pod čelistí.

A nebyla ještě ani u podbradku a už věděla, jak Auguste umřel. Něco se mu vzpříčilo v hrdle.

Vytáhla ten předmět a položila jej na stůl ke svíčce.

„Co to sakra je?“

„Já nevím, vypadá to jako chomáč ovčí vlny.“

Adélie zkusila rozvolnit ten materiál špičkou nože. Obsahovalo to kousky požvýkaného dřeva a malé kované hřebíčky.

„Takže ta Lizierová ho opravdu zabila,“ řekl Mansur. „Nechala ho zadusit.“

„Hmmm.“ Adélie odložila nůž a začala chodit podél stolu tam a zpátky a dávala si v hlavě dohromady všechno, co viděla předtím v obou domech.

„Takže co?“ dožadovala se nějaké informace Fabricie. „Co řekneme těm babkám venku, aby nám ve vsi nerozpoutaly válku?“

Adélie dospěla k závěru. „Pravdu. Můžou za to obě dvě.“

Když řez pečlivě zašili a přečesali přes něj dlouhou bradku, pustili dovnitř Roquovou, Lizierovou i ostatní vesničany.

„Auguste mi prozradil,“ spustila Adélie jasným hlasem, „že se stalo toto: jeho paní, bába Roquová, nechala včera večer pootevřené dveře do dílny na mykání vlny…“

„To teda nenechala,“ houkla Roquová. „To já si dobře hlídám.“

„Ale včera jsi na ně zapomněla, tak to říká Auguste.“

Babka se zamračila. „No dobře, tak možná jo.“

„A Auguste se tam šel podívat a pustil se do chomáčů vlny.“

„Ale to by ho nezabilo,“ zaprotestovala Roquová. „Auguste mohl sežrat, co chtěl, a nikdy mu nic nebylo.“

„Jenže tady sežral mykací hřeben,“ pokračovala Adélie neochvějně. „A bodce toho hřebene se mu zasekly i s chomáčem vlny do hrdla, takže nemohl polknout. Byl z toho tak rozčilený, že se dopotácel až do domu báby Lizierové – neměla jsi dole zavřeno na petlici, že ne?“

Lizierová pokrčila rameny. V Caronne se nikdo nenamáhal zavírat na petlici – proč taky?

„Kozel lapal po dechu a vyškrábal se z posledních sil po schodech až na balkon. Tou námahou se mu hrdlo víc stáhlo, takže bodce se mu zapichovaly ještě hlouběji, a než vylezl až na střechu, byl už na pokraji smrti. A dál mi Auguste řekl, že Lizierová ho tam našla už mrtvého, dnes ráno, a protože se bála, že si bude Roquová myslet, že ho zabila ona – a zatím jsi to byla naopak ty, Roquová –, tak ho shodila dolů do uličky. Auguste ti to nemá za zlé, Lizierová, a ani tobě, Roquová, nemá za zlé, že jsi zapomněla na ty dveře. A přeje si, abyste zůstaly i nadále dobrými přítelkyněmi, jakými jste odjakživa byly.“

Přiznávám, něco z toho jsou jen pouhé domněnky, ale částečně to dedukce byla, nic lepšího jsem pro ně udělat nemohla.

V síni zavládlo ticho, jen maličký hrabě se v šátku na maminčiných zádech rozkňoural, protože už dostával hlad.

To napětí bylo hrozné.

Bába Roquová zaťukala hůlkou o kamennou podlahu, když vykročila k Lizierové. „Tak promiň,“ řekla jí.

Lizierová udělala krok směrem k ní. „Ty taky promiň.“

A objaly se.

V nastalém jásotu objala i Fabricie Adélii kolem ramen. „Ty jsi naše spasitelka.“

Mladí Roquové kozla zase odnesli a šli mu přichystat důstojný pohřeb.

Roquová se cestou ven za nimi zastavila u Adélie a zahleděla se na ni. „Neřekl ti Auguste taky to, do jakého těla se teď jeho duše nastěhuje?“

„Ehm, ne, to mi, bohužel, neřekl.“

Bába Roquová vzdychla. „To ses ho měla zeptat.“

~~~

Záhada smrti kozla Augusta představovala v porovnání s jinými Adéliinými případy jen malichernost, ale pro vztahy v Caronne to byla velmi důležitá událost a Adélie se stala toho večera na vánoční hostině Hrdinkou s velkým H.

Vděční Roquovi a Lizierovi jí a jejím přátelům darovali překrásně vypracované beránčí kožichy; musela aspoň tisíckrát pozvednout pohár a připít si se všemi příbuznými, na hlavu dostala vavřínový věnec a nakonec, po třech hodinách jídla a pití, ji poněkud malátnou odvedl zcela střízlivý Mansur do honosného křesla na malém pódiu, odkud mohla sledovat vesnické tance kolem obrovské vatry, postavené Ulfem a Rankinem.

Návštěvníci neměli šanci se připojit: všechno to hopsání, kroky a skoky kolem ohně, ženy i děti tvořící vlastní skupinky, měnící se rytmus – bylo to zkrátka pro nezasvěcené příliš složité.

Hudební doprovod obstarávaly víceméně píšťaly a bubínky, ale v jedné chvíli je dočista přehlušil kovář Prades, který zadul na cosi, co bývalo nepopiratelně močovým měchýřem nějakého přerostlého vepře i s močovody. Ten zvuk – to vytí – byl tak pronikavý, že musel být slyšet na deset mil daleko. Adélii to polekalo. Oni to uslyší. A přijedou. Pak se trochu vzpamatovala. Tenhle zvuk sem do hor přece patří; koho by to udivilo?

„Ale zatraceně,“ vzdychl Ulf, „to sou ty šílený dudy.“

Rankin, který se zatím jen opile motal kolem Thomasie a snažil se ji políbit na tvář, se rázem probral. „Slyšíte to? Propánajána, to sou dudy. Fakt, dudy. To už je hotovej domov.“ Otočil se a hrnul se k Pradesovi jako žíznivý poutník ke studni, popadl ho za rameno a začal mu cosi dychtivě vykládat.

„Ne, to snad nemyslí vážně, že ne?“ zaúpěl Ulf. „Von si chce pořídit taky jedny. Nic horšího už nás potkat nemohlo…“

A Adélie se po dlouhé době srdečně rozesmála.

~~~

Sníh, kterého se Adélie bála, protože by zabránil O’Donnellovi, aby pro ně přijel, se pořád neobjevoval. Jenže se neobjevoval ani O’Donnell. Zato se ve vsi objevil nový katarský dokonalý a začal hned šířit a hlásat svou víru.

„Ach ne,“ lekla se Adélie, když se o něm doslechla. „Ten člověk vás může ohrozit.“ Slovo „vás“ bylo v té chvíli rovnocenné slovu „nás“.

„Přestaneš už s tím?“ řekla na to Fabricie už poněkud otráveně. „Na úplné cizince máme postavené hlídky. Ale bratra Pierra všichni známe, je to dobrák. Bydlí u báby Roquové, jestli chceš, jdi si ho poslechnout.“

Adélie se poradila s ostatními.

„Měli bychom tam zajít,“ mínil Mansur. „Třeba by mohl vědět něco o sestře Aelith.“ Pomyšlení na tu mladou osiřelou dívku na útěku je všechny trápilo.

Toho dne se ale s dokonalým už neseznámili; v návštěvě je předběhly houfy vesničanů, kteří se namačkali do malého domku báby Roquové; další hloučky lidí posedávaly a postávaly všude kolem, aby aspoň okny slyšeli hlas bratra Pierra. Četl jim katalánský z katarské bible, takže všichni rozuměli a bylo to pro ně jako zázrak, slyšet slovo Boží v rodné řeči, a ne drmolené latinou katolických kněží.

Adélie už věděla, že místní sice neumějí číst a psát, zato jsou hotovými mistry v diskuzích, zvlášť když jde o teologii, a že jejich dotazy a odpovědi na ně neskončí až do pozdní noci.

Nechala tedy ostatní poslouchat a vydala se se Strážcem zpátky ke hradu. Statečně odolávala ledovému větru nad vsí a na mostě se dokonce na chvíli zastavila, aby se pokochala výhledem na bělostné vršky Pyrenejí.

Podle těch hor se tady dalo docela slušně předvídat počasí: když byly jasné a jakoby ztracené v dáli, mohl se očekávat krásný den; když vypadaly, jako by přiskočily blíž, že k nim bylo co by kamenem dohodil, věštily špatné počasí. Adélie nalezla v těch výhledech velké zalíbení; představovala si je jako kraj plný úkrytů, lesů a zvěře, kde by takoví odlišní lidé, k nimž patřila i ona, mohli žít svobodně. Mohla bych se tam usadit, napadalo ji, a Allie, Gylta, Mansur, Ulf a Boggarta se mnou, a zůstali bychom v bezpečí. Jindřich Plantagenet by mě nenašel, a tak by mě už nikdy nemohl poslat na žádnou nebezpečnou a nekonečnou výpravu.

A jakýsi tichounký hlas v hlavě se zeptal: A co Rowley?

Znenadání po něm zatoužila, prudce, mocně. On by tam taky mohl bydlet.

Strážce ji šťouchl čenichem do nohy; byla mu zima. Poplácala ho po hlavě a vykročili spolu ke hradní bráně.

„Tebe to nikdy nelákalo, stát se katarkou?“ ptala se Adélie Fabricie, která právě ukládala pana hraběte do kolébky.

„Ne.“ Fabricie se shýbla a políbila chlapečka na tvář. „Když se Raymond narodil, nebyl v pořádku, byl hodně nemocný. Mysleli jsme si, že už ho ani neudržíme při životě. Přišel za mnou jeden parfait a řekl mi, že bych ho měla přestat kojit a dovolit mu podstoupit katarskou enduru a umřít. Nabídl mi, že by mu poskytl consolamentum, aby mu zajistil, že se v nebi stane malým andílkem. Jenže to já bych nedokázala udělat. Jak bych mu mohla odepřít mléko z vlastního těla? A tak jsme se o něj s Thomasií staraly, jak nejlépe jsme mohly a uměly, a on se uzdravil.“

Shodovalo se to s tím, co říkala sestra Ermengarda. A Adélie opět jen žasla nad tím, jak se každé náboženství, se kterým se kdy setkala, snaží zvrhnout prostou lidskou lásku v cosi strašného a vykolejit ji z přirozeného běhu.

~~~

Dalšího dne zrána se ve vsi rozlehl poplašný zvuk nevelkého zvonku s dřevěným držadlem, tak akorát do dětské ruky. Třásl s ním malý Bérenger Pons, který předtím seděl a klepal se zimou ve vysokém okně kostela a sledoval stezku, jež odsud vedla až do Carcassonne, a třásl s ním už hned cestou po žebříku na pevnou zem. Pak vyběhl z kostela, nepřestával zvonit, hnal se do kopce a křičel pisklavým hláskem na celé kolo: „Bayle, bayle sem jede!“

Z okolních domů se okamžitě vyrojily ženy a spěchaly ke společné sýpce, kde byly naskládané pytle se zrním. Muži v polích upustili z rukou nářadí a rozběhli se k ovčím ohradám.

Bába Roquová vyšla ze svého domku a za sebou vlekla katara Pierra, který byl ubytovaný v přízemí. A pleskla ho po zadku jako koně, aby běžel ke hradu rychleji.

Na hradě samotném vystrkala Fabricie z postele faráře a vyšla za ním na podestu ve vstupní síni. Malý Bérenger zrovna vbíhal dovnitř. „Za jak dlouho sem dorazí?“ zeptala se ho.

„Tak za třicet, možná čtyřicet otčenášů.“ Lidé v Caronne neměli hodiny a měření času na minuty vůbec neznali.

„Výborně, chlapče. Thomasie, Adélie!“ burcovala honem, koho mohla. „Rychle, rychle. Jede sem biskupův výběrčí daní! Běžte všichni za Thomasií.“

Adélie, Boggarta, Mansur, Rankin i Ulf už se hrnuli po schodech; cestou ještě rychle zapínali spony na pláštích. Farář (už taky oblečený) sbíhal hned za nimi.

Thomasie už čekala venku a mávala rukama, aby je popohnala. U mostu se k nim přidal katarský dokonalý, zatímco kněz klusal naopak po mostě dolů ke kostelu. Uprchlíci pokračovali po cestičce, která se vinula kolem hradu a dál do lesa. Na pastvinách viděli ovčáky, jak ženou stáda podobným směrem. Mohutní a chundelatí bílí pyrenejští psi byli ovcím v patách a nedovolili jim ani na chviličku zpomalit nebo někam odbočit. Adélie raději vzala Strážce do náruče – ti místní mohutní hafani mu naháněli strach – a běžela dál. Mansur s Ulfem a Rankinem se drželi za ní a pomáhali už hodně těžkopádné Boggartě. Zanedlouho je obklopil les; Thomasie ale pokračovala stejným tempem dál; po nějaké době odbočila ze stezičky a všichni se za ní prodírali hustým uschlým kapradím až ke skalní stěně porostlé břečťanem. Thomasie dlouhé šlahouny rozhrnula a před nimi se objevil vstup do jeskyně. „Zalezte a zůstaňte tam.“

Pak zase šlahouny pečlivě rozprostřela zpátky, aby vchod nebylo vůbec vidět.

V husté tmě se ozval hluboký hlas katarského dokonalého. „Ona se teď vrátí na hrad a cestou po nás zahladí všechny stopy. Thomasie je zkrátka šikovná ženská.“

Byl z nich ze všech nejméně zadýchaný; celou cestu klusal lehce jako srnka; i nohy měl snědé a hubené, všimla si Adélie, protože si v běhu vysoukal svoje rouchu o kus výš, aby mu nepřekáželo.

Adélie si musela dřepnout, aby se zbavila nepříjemného bodání v boku, a obdivné na něj zafuněla: „Ty jsi na běhání asi docela zvyklý.“

„Nu, cizí mi to zrovna není.“ Znělo to pobaveně. Pak se katar uklonil a představil.

Adélie na oplátku představila sebe i ostatní.

„Ale teď sou z nás zase lidi, co žijou v jeskyni,“ brblal Ulf. „Troglodyti. Už k nim nemáme daleko. No alespoň máme na celej den volno.“

To byla ta lepší stránka věci a Ulf s Rankinem, Mansurem a Boggartou se vzápětí natáhli na zem, aby dospali, co jim ten ranní poplach přetrhl.

Adélie, která jako jediná byla schopná se trochu domluvit katalánský, měla pocit, že by bylo zdvořilé s bratrem Pierrem pohovořit, ale nemohla se k řeči přinutit, protože se bála, že nutně dříve nebo později dojde i na to, o čem vůbec mluvit nechtěla.

A stalo se to i bez jejího přičinění. „Vy jste byli v Aveyronu, ti zajatci na stupínku, když upalovali Ermengardu,“ spustil bratr Pierre.

„Ano.“

„Viděl jsem vás. Byl jsem tam taky, ale nenápadně, uprostřed davu. Modlil jsem se za její duši, i když ne že by to snad ta dobrá, předobrá žena potřebovala. A taky jsem se modlil za vás. Mám radost, že se vám podařilo uniknout.“

Adélie krátce opáčila: „To jsi statečný, že ses tam odvážil.“ Změnila trochu téma: „A nemáš nějaké zprávy o sestře Aelith?“

„Poslali jsme ji do Pyrenejí, aby si tam odpočinula a nabrala novou sílu, než se vrátí tam, kde má své poslání.“

„Tam se, doufám, nevrátí.“

„Ale ano. Je to dcera své matky. Byla i v Aveyronu.“

„Proboha, ještě řekni, že byla i na tom náměstí.“

„To ne. Zůstala v domě u jednoho z našich přátel nedaleko paláce, ale chtěla být své matce co nejvíce nablízku.“

Adélie jen přikývla; to chápala.

Bratr Pierre pokračoval v řeči.

„Promiň,“ přerušila ho Adélie po několika slovech, když se odtrhla od myšlenek na Aelith a na to, co musela ta nešťastná dívka prožívat, „asi jsem ti dobře nerozuměla.“

„Říkal jsem, že tam byl ještě jeden člověk z průvodu princezny Johany; Aelith ho viděla procházet bránou paláce. Možná taky někdo, kdo se přišel za Ermengardu pomodlit.“

„Prosím?“

„Někdo, koho viděla předtím s vámi, když jste s těmi lidmi postiženými otravou přijeli k ní a k Ermengardě pro pomoc. Tak nějak to říkala.“

„Ne, z našich lidí tam nemohl být nikdo jiný.“

„Ale ano,“ trval na svém bratr Pierre, „Aelith ho poznala.“

Adélie cítila, jak bledne, jak jí krev mizí z tváří. Někdo, koho známe, sledoval Ermengardinu popravu. A ten někdo musel vidět i nás v řetězech a nikomu o tom neřekl, nic s tím neudělal.

„A jak…,“ nemohla rozčilením ani pořádně mluvit. „Jak vypadal?“

„Kdo?“ Dokonalý už myslel na něco docela jiného.

„Ten člověk, kterého viděla Aelith v davu. Jak vypadal?“

Bratr Pierre pokrčil rameny. „To mi neříkala.“

Ale poznala v něm jednoho z našich.

S hlavou v dlaních se Adélie snažila rozvzpomenout na události toho dne, kdy část průvodu postihla ta otrava. U Ulfa se to projevilo nejdřív, pak se začali svíjet v křečích další lidé, Locusta se rozjel hledat nějaké ubytování… Vrátil se pak se setrou Aelith; ano, tak to bylo, pamatuji se, jak jsem je viděla přijíždět z kopce dolů na cestu a ona nám nabídla tu stáj k uložení nemocných. A potom… Co se dělo dál? Vypukla rozhorlená debata, protože doktor Arnulf tvrdil, že je to mor… Koho ještě Aelith na cestě viděla?

Dokonalý si všiml jejího rozrušení. „Není ti dobře, dítě?“

Adélie jen zavrtěla hlavou, vstala a rozběhla se k Ulfovi, který spal opodál. „Kdo tam ještě byl?“ zatřásla s ním.

„Víš, ještě tenkrát s průvodem na cestě, když jsme museli zastavit…, když se ti začalo dělat zle… Když jsme se poprvé setkali s Aelith… Kdo u toho tehdy ještě byl?“

„Co to meleš, prosím tě?“

Adélie na něj vychrlila, co se právě dozvěděla.

Ulf se zhluboka nadechl. „Vidíš? Co sem ti říkal? Neříkal sem, že se tu kolem tebe v trávě plazí nějaká jedovatá zmije?“

„Ale kdo to je?“ Znovu s ním zatřásla. „Kdo tam ještě byl to rano?“

Jejich rozčilené hlasy mezitím probudily i všechny ostatní.

„Johanu a její nejbližší doprovod Aelith neviděla, ti byli o hodně napřed,“ řekl Mansur.

„Ne, tohle byl muž.“

„Taky tam byl biskup Rowley,“ pípla Boggarta.

„Toho můžeme klidně škrtnout.“

„… kapitán Bolt.“

„Ten to taky nebyl. Kdo dál? Biskup z Winchesteru samozřejmě, ale ten by těžko…“

„Admirál O’Donnell.“

„Ano.“

„A ten protivný doktor…“

„Arnulf, ano. A dál?“

„Ti dva kaplani, ten potrhlý a ten druhý. Ani jeden se mi už od začátku nelíbil.“

„A co když to je někdo z postižených otravou?“ napadlo Mansura. „To bylo přes třicet lidí.“

„Pane na nebi, pomoz nám,“ vzdychla Adélie zničeně. „Já nevím. Já vážně nevím.“

„Byl to Scarry,“ prohlásil Ulf. „To je von, celou tu dobu. Je mazanej, co? Vraždil kolem tebe a každýho proti tobě nahlodával tak dlouho, až se tě nakonec všichni rádi zřekli, a nás taky, když sme trčeli v Aveyronu.“

Adélie tiše zaúpěla a otočila se od něj pryč. Zvedal se jí žaludek. Já vím, že jsem se bála – doteď se bojím – uvěřit, že má na mě spadeno člověk plný zášti; staví mě to do středu všeho toho zlého dění kolem; jsem jako postava z řecké tragédie pronásledovaná ztělesněnou mstivou Zlobou.

Já to tak nechci, to nejsem já.

Jenže jsem to já, teď už to vidím tak jasně; já a jedině já jsem ten důvod, proč už cestou zemřelo tolik lidí. Odmítala jsem to, nepřiznala jsem si to, já hloupá, slepá, a přitom jsem jako Médea, co za sebou zanechává mrtvoly dětí.

Někdo mě chce zničit, udělal ze mě v očích mých souputníků čarodějnici, takže nakonec byli jen rádi, že se mě a mých přátel zbavili a klidně nás nechali v Aveyronu napospas tomu strašnému osudu.

Adélie si to konečně otevřeně přiznala a bylo jí, jako kdyby ze všech sil bušila hlavou do kamenné zdi. Nedokážu na to teď myslet.

Jenomže pak se tomu budu zase dál jen vyhýbat. Musíš o tom přemýšlet, děvče.

Posadila se na zem a začala uvažovat jediným způsobem, jakého byla schopná – jako lékařka odhalující diagnózu podle příznaků a uplynulých událostí.

Kdy to vlastně začalo? Tou mojí kobylkou, ano. Někdo mi ji otrávil.

A dál? Brune, chudák Brune. Ne, ještě předtím se stalo to neštěstí siru Nicholasovi, a stalo se potom, co jsem mu ošklivě vynadala. Proto ho pak někdo zabil.

Smrt koně, krádež řetízku s křížkem, vražda dvou nevinných lidí, zrada na katarech a spolčení s aveyronským biskupem. A výsledek – ne, to ne, jenomže – ano, jistě! – smrt dalšího člověka, v plamenech. Bože dobrý, to já jsem je zavedla k Ermengardě.

Tohle všechno musela stvořit mysl tak pečlivá, tak bystrá a tak zvrácená, že Adélie stále nemohla uvěřit, že to spolu všechno souvisí a proč to vlastně někdo dělá. Chápala jen jasně, že ten někdo rozhodně nemůže být normální.

A pak ji napadlo: A ani to nezačalo až v Normandii…

Vypuklo to už v Anglii, na tom nekonečně vzdáleném Emmině statku, kde jsem si tak spokojeně žila s Allií, už tenkrát, při té dožínkové hře koženou koulí. Už tam to začalo.

Ale vlastně dokonce ještě dřív…

Začalo to jen o kousek dál od Emmina sídla, v somersetském lese, když se tehdy v noci z křoví vynořily ty dvě zrůdy, ti psanci, co pohrdali vším lidským. Začalo to, když jsem jednoho z nich v sebeobraně zabila, tím jsem si vysloužila neutuchající nenávist toho druhého.

Šero v téhle jeskyni, kam světlo jen nepatrně prosvítá listím ve vchodu, se podobá světlu měsíce probleskujícímu mezi stromy tam, na té mýtině, kde mi Wolf naběhl na meč a Scarry ho pak oplakával zoufalými latinskými výkřiky.

A dostal se za mnou až sem, od té chvíle, kdy Wolf zemřel, se za mnou táhne, až sem.

Zaslechla slabé chrápání; to usnul katarský bratr. Adéliini tři přátelé spolu tiše mluvili.

„Byl to Scarry, zaručeně. Celou tu dobu je to von. Je to největší nepřítel, jakýho sis mohla udělat.“

„A co ten ničema v černým hávu, co nám ve stáji ukradl ten kříž? To byl taky Scarry?“

„No dyť sakra furt nevíme, jak vlastně Scarry vypadá, že jo? Nikdy sme ho neviděli.“

Excalibur. Další zločin, tentokrát ne vražda, ale krádež cenného předmětu, který mi Jindřich svěřil, stejně jako mi svěřil svou dceru. Scarry mi to pokazil všechno, takže jsem selhala v něčem, na co jsem byla vždycky hrdá – ve splnění uložené povinnosti.

Najednou před ní klečel Mansur. „Já tě dobře znám,“ řekl, „ty za to nemůžeš.“

„Ne.“ Zvedla hlavu a při jejích dalších slovech sebou všichni škubli. „To ten zkurvysyn!“

~~~

Scarry v té stejné chvíli také zvedá hlavu, jako kdyby mu ji náhle zbavil červů jasný hlas trubky v dáli. Do vyhlodaných děr se mu vlilo poznání.

„Já přece vím, kde bude,“ říká Wolfovi.

„Kde?“

„V Palermu. Ona do Palerma přijede.“

„A jak to víš tak jistě?“

„Protože dostala od Jindřicha úkol postarat se o jeho dceru. Čtu si v její mysli, ona je nadmíru zodpovědná; bude chtít své povinnosti dostát.“

„A tam ji tedy zabijeme?“

„Jistě, můj milovaný.“ Scarry se usmívá, skoro jako by byl při smyslech. „Jako vojska Oktaviánova s vojsky Marka Antonia u Filipp se s ní střetneme v Palermu.“

~~~

Výběrčí daní odjížděl s výrazem hlubokého zklamání nad nepatrností desátků, které se mu podařilo vybrat a jež nyní se svými lidmi odvážel biskupovi.

Ponsovic klučina, který už zase seděl v okně kostela, se díval, jak odjíždějí dolů do údolí, a zvonek měl pro jistotu pořád po ruce, pro případ, že by si ti lotři zlodějští ještě na něco vzpomněli a vrátili se.

Ale ne, mizejí v lehounké mlze, kterou slunce zvedá z prochladlé země.

O něco později však uviděl, jak se z té mlhy vynořil jiný jezdec, který vedl na provaze několik mul. Instinktivně sáhl po zvonu, ale pak ruku zase stáhl. Slezl bleskově po žebříku, rozběhl se příchozímu naproti a radostně kolem něj poskakoval. Tenhle člověk mívá někdy ve vaku náramné dobroty.

Došli spolu až k hradu.

Adélie už byla v kuchyni, aby si tam v klidu připravila pár věcí, než přijde Thomasie chystat snídani. Teď právě vařila v kotlíku šťávu z listů aloe vera, které předtím nakrájela na kousky. Koželuh Jacques si včera rozpačitě postěžoval Mansurovi, že má hrozné svědění, a bylo mu trapné říci, kde přesně. Mansur tu informaci předal dál a Adélie jen doufala, že je to obyčejná vyrážka a nic horšího, a právě mu na ni připravovala mazání.

„Tak zase pojedem, paní,“ ozval se za ní nějaký hlas.

Adélie sebou škubla. Ve dveřích stála skřetovitá postava Turka Denize. Adélie pátrala pohledem za ním, po O’Donnellovi, ale Deniz jen zavrtěl hlavou. „Admirál je ještě v Saint-Gilles. Sejdeme se s ním tam. Tak se všichni sbalte. Jedeme. Rychle.“

Na balení toho moc neměli, zato loučení v Caronne zabralo notně času; bylo těžké dostatečně vyjádřit vděk tolika lidem, a pomyšlení na odjezd bolelo.

„My se ještě loučit nemusíme,“ řekla Fabricie, „pojedu s vámi až do Salses. Mám tam v držení od Raymonda z Toulouse nevelký zámek – tedy můj malý pan hrabě jej má v držení. Deniz říkal, že mi O’Donnell opatřil v Saint-Gilles to hedvábí a že ho jedna z jeho lodí do Salses přiveze, než odpluje do Itálie. Snacha báby Roquové má miminko, a tak mi může dělat pro chlapečka kojnou, než se vrátím. A vezmeme s sebou i pár Roquových chlapců; přivezeme sem několik pytlů soli, už nám dochází.“

Obzvlášť dvěma lidem bylo toho rána těžko… Adélie viděla ve dvou tvářích žal.

Rankin se za nimi loudal poslední. Když s novými dudy pod paží sešel ze schodů, vyšla mu Adélie naproti. „Ty s námi nejedeš,“ řekla.

„Co to plácáš, paní? Jasně že jedu.“

„Ne. Zůstaneš tady a oženíš se s Thomasií.“

Oči mu zazářily. „No, to by nebylo vod věci…, ale vo starým Rankinovi z Vysočiny se nemože vykládat, že je podlej zběh.“

To přece není žádná dezerce. Už jsem mu zkomplikovala život ažaž. „Ty jsi nás vždycky chránil jako pevná skála. Všichni tě máme rádi a nesmírně si tě vážíme, ale teď už budeme v bezpečí a Thomasie tě potřebuje. Ty už patříš sem, Rankine.“

„No ja, říkala, že bych se jí líbil, a mně tady ta jejich dědina taky pasuje, ale…“

Adélie ho políbila na tvář. „Tak tím je to rozhodnuto.“

Stál pak na cimbuří, Thomasie po jeho boku chovala v náručí maličkého hraběte z Caronne a kvílivé tóny Rankinových dud byly posledním pozdravem skupince přátel, která sjížděla po úbočí jako slza na tváři obra.

ČÁST TŘETÍ

Kapitola dvanáctá

„CO SE DĚJE?“

„Tam v dálce na moři bliká nějaké svědo.“

Adélie vstala z postele a přistoupila k oknu, kde už stála Fabricie. Byly ubytované v malé komnatě ve věži zámku Salses, odkud byl krásný výhled na široširé Středozemní moře. „To musí být nějaká loď,“ chtěla být Adélie užitečná.

„Jistěže je to loď; ale mě by zajímalo, komu patří?“

Mohl by to být O’Donnell, se kterým se zatím pořád nesešli. Mohli by to být i nějací spojenečtí pašeráci. Anebo naopak nepřátelští vojáci, kteří se chystají napadnout území hraběte z Toulouse. Anebo taky piráti, kteří se nezastaví před nikým a před ničím.

V případě posledních dvou možností nebyl zámek Salses rozhodně dostatečně vybaven a opevněn, aby se mohl úspěšně bránit. Adélie vůbec měla pocit, že tohle místo by během chvilky dokázali omylem dobýt i kluci z okolních vsí při pouhé hře na piráty.

Přitom byl zámek Salses původně pevností, jenže ještě zchátralejší než hrad Carrone. Zdálky vypadal úchvatně, to mu Adélie nemohla upřít. Když k němu před několika dny sjížděli z hor, vyhlížel na pozadí modravých studených vod jako veliký růžový dort se svíčkami věžiček.

Při bližší prohlídce bylo vidět, jak se obranné zdi a hradby z načervenalého pískovce beznadějně drolí do příkopu kolem, dřevěné mosty povážlivě skřípěly a v plevelem zarostlém parkánu se tyčila strážní věž s nebezpečně zvětralým točitým schodištěm, několik stájí a chlévů s doškovými střechami a přístřešků, které sloužily jako dílny a skladiště na nářadí.

„Nemám to tu z čeho udržovat,“ vysvětlovala Fabricie po příjezdu bezstarostně a vcelku zbytečně, „přestože odsud pochází drtivá většina mých příjmů. Jsme tady velmi blízko hranic se Španěly a mimo hlavních cest, takže se tu dobře pašuje, i když bohužel ne dostatečně.“ A aby řekla aspoň něco pozitivního, dodala: „Ale kdysi dávno, ještě před Kristem, tudy Hannibal vedl svoje vojska na Itálii.“

Možná to tu rozbourali už sloni, pomyslela si Adélie, vypadá to, že se tu na opravy čeká už stovky let.

„Jsou to nějaké signály,“ uvědomila si nyní, když pořád sledovala, jak světýlko zhasíná a zase se rozsvěcuje v nepravidelných intervalech.

„Jenže komu; nám?“ Člověk nikdy neví, kdo a co se skrývá v pustých kopcích za námi. Nechaly Boggartu spát, zapálily svíčku, zachumlaly se do plášťů a vydaly se opatrně dolů do parkánu; cestou překračovaly díry po rozpadlých schodech.

Deniz na hlídce na hradbě směrem k moři tlumeně hovořil se starým Johanem.

To byla další věc: na zámku Salses nebylo ani památky po nějakých rytířích, jejichž službou ve válečných taženích hraběte Raymonda Toulouse měla Fabricie platit za držení zámku. (Adélie už Fabricii znala dost dobře a byla si vcelku jistá, že Fabricie platí hraběti jinými způsoby.)

Zato tu žilo stádečko koz, Žid Johan s lišáckým pohledem a přehršlí vnuků, kterého Fabricie představila jako svého účetního – byl to jasný eufemismus pro člověka, který organizoval její pašerácké obchody.

„Denizi, kdo je to?“ zavolala Fabricie tiše.

„Svatej Patrick.“

O’Donnellova vlajková loď. Jaká úleva; vždyť už tu na tenhle okamžik čekali několik dní.

„Takže se zítra budeme muset rozloučit,“ podívala se Fabricie na Adélii smutně, „on už určitě zařídil všechno tak, abyste mohli hned vyrazit zpátky do Anglie.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Adélie. „My s ním jedeme do Palerma.“

Od chvíle, kdy v jeskyni v Caronne prozřela, vrátilo se jí zase sebevědomí.

Jak se opovažuje, jak se jenom opovažuje, to si NENECHÁM líbit. Jindřich Plantagenet si mě najal na určitý úkol a Scarry mi až dosud jeho plnění mařil, ale já se toho úkolu zhostím až do konce, i kdyby mě kvůli tomu měl zabít – nebo já jeho. Ostatně, po tom všem jsem na to už skvěle připravená.

„Ale ale,“ zvedla Fabricie obočí a usmála se. „Takže už jsme se přestali bát?“

„To ani ne, ale přestala jsem utíkat.“

Nabrala kuráž kupodivu hlavně díky tomu, jak v Caronne často slýchala Rankina mluvit o tom pronásledovateli jako o „tym vypatlaným šmudlovi“. Uvědomila si, že takovéhle označení ubralo démonovi na jeho démoničnosti. Satanským kopytům a spárům to vrátilo podobu obyčejných lidských nohou a rukou. Nebyla si jistá, že se jí podaří šmudlovu ďábelskou masku strhnout a zneškodnit ho, ale věděla, že se o to pokusí, koneckonců, každý šílenec má nějaké slabé místečko.

Společně s ostatními znovu a znovu probírala ty dny strávené v průvodu princezny Johany ve snaze přijít na to, kdo je Scarry, kdo měl všechny ty příležitosti, kdo se kdy nacházel na kterém místě, takže mohl udělat, co nakonec opravdu udělal. Jak říkal Ulf: „Kdo v tý společnosti uměl bejt všude a zároveň nikde?“

V podstatě kdokoli; z toho putování se stala roztříštěná a neklidná cesta, v tom byl ten problém.

Dobře, a kdo tedy dokázal ovlivňovat myšlení jiných lidí tak, že začali Adélii vnímat jako ztělesněnou kletbu, kterou od sebe docela rádi odstrčili směrem k hořící hranici?

Kdo tohle dokázal?

Prohrabávali se ve vzpomínkách a pocitech už tak dlouho, že málem věděli i to, jak velké potřebuje Scarry boty, jen dodat mu tvář se jim stále nedařilo.

Až to nakonec Ulf bezradně uzavřel: „No, moc daleko sme se teda stejně nedostali, co?“

Ale když teď Adélie s Fabricií po boku hleděla na širé moře, uvědomila si, že už došli dál. Scarry je jako to světýlko blikající tam v dáli, příslib, že je tam někde v dálce i s tím mečem, který ukradl. Nebyla si jistá, kde se v ní to vědomí bere, ale prostě jí bylo jasné, že i on míří do Palerma, že se setkají – a ona jej tam porazí.

Zaslechla z hradeb Denizův hlas: „Někdo jede na loďce ke břehu.“

„Teď?“

Byla noc, zataženo; měsíc ani hvězdy nesvítily a pevnina se v této oblasti drobila do moře jako okoralý chléb; bylo tu plno ostrůvků a skalisek, která svou neprostupností poskytovala spolehlivější ochranu před nočními nájezdníky než hradby samotné.

„Signalizuje, že čeká a že máme ukázat světlo.“ Deniz sešel z cimbuří dolů k ženám. „Veze zboží.“

„Patricio, don Patricio. Veze mi to hedvábí, sláva.“ Fabricie se rozběhla dovnitř připravovat svému hostu něco k jídlu.

Adélie počkala, až Deniz rozsvítí lucernu a vyšle tak signál neviditelné loďce na moři. Pak se s ním vydala postranní brankou na pláž.

Za sebou slyšeli, jak Johan volá na nejstaršího vnuka, aby mu pomohl vyvést na pláž muly, které pak kontraband odnesou k věži. Před nimi se ozývalo jen tiché šplouchání vln. Adélie si předtím nenazula boty a písek ji teď nepříjemně studil do nohou. Světlo na lodi zhaslo a Denizova lucerna tak jako jediná rušila jinak neproniknutelnou tmu.

„To nebude jenom hedvábí pro paní hraběnku, že ne?“ zeptala se Adélie Denize. Ve světle lucerny mu trochu viděla do tváře.

Turek zavrtěl hlavou. „Signalizoval mi, že má problém.“

Adélie se rozběhla zpátky vzbudit Ulfa a Mansura a natáhnout si ty zapomenuté boty. Problém. K čertu, bude někdy taky něco jiného?

Bylo to zimomřivé čekání; severní Středozemí umí být na přelomu roku docela studené. Muži si ohřívali ruce o lucerny, které s sebou přinesli. Adélie podupávala a v duchu odhadovala datum. Že by už tak polovina ledna?

Pět měsíců, co jsem se rozloučila s Allií. Jestli tenhle noční O’Donnelluv příjezd znamená další zdržení, tak… tak už snad někoho uškrtím.

Ze tmy se vynořila Fabricie s další lucernou.

Ulf najednou natáhl krk; jeho mladé uši zachytily nějaký zvuk. Za okamžik už to slyšeli všichni – ano, to vržou vesla v havlenkách. Deniz vykročil do vody a držel lucernu co nejvýš. Mansur a Ulf se vydali za ním, aby mu pomohli vytáhnout loďku dál na písek. Když vyšli zpátky na břeh, podpírali mezi sebou jakousi ženskou postavu…

„Blanche?“ Adélie potřásla hlavou, jestli ji neklame zrak. „Paní Blanche?“

Dvorní dáma se jí zhroutila do náruče. „Musíš jí pomoci. Matko Boží, ona je tak strašně nemocná. Pomoz jí. Ona umírá.“

„Kdo?“

Na břehu se mezitím objevil O’Donnell; z vysokých bot mu crčela voda. Nesl nějaké břemeno.

Nebyl to veliký balík hedvábí pro Fabricii, byla to princezna Johana. O’Donnell opakoval Bianchina slova. „Pomoz jí, prosím,“ řekl Adélii, „myslím, že umírá.“

~~~

Bleskově vyklidili přízemní komnatu ve věži a položili princeznu na stůl, na kterém kdysi, ještě v dobách, kdy tu byla strážnice, zbrojnoši jedli. Kolem rozvěsili všechny lucerny.

Johana se horečnatě třásla a sotva se držela při vědomí. Pravé koleno se jí chvílemi křečovitě zvedalo směrem k břichu. Svléknout ji nebylo snadné, protože paní Blanche visela na Adélii jako klíště a nepřetržitě žadonila, ať to dítě zachrání. „Použij ty svoje čáry,“ omílala pořád kolem dokola, „já vím, že to umíš, každý to ví. Pomohla jsi těm lidem od otravy, ty jsi to byla, já jsem to viděla. Zachraň ji. Je mi jedno jak, hlavně ať žije.“ Nakonec ji Ulf musel jemně odtrhnout a odvést ji ven.

Adélie začala dívku prohlížet a při tom poslouchala, jak O’Donnell vypráví ostatním, co se stalo.

„Onemocněla, sotva jsme se v Saint-Gilles nalodili,“ říkal. „Doktor Arnulf prohlásil, že jsou to akutní zažívací potíže, léčil ji přikládáním vařené žáby, práškem z rohu jednorožce; taky zkoušel všelijaké talismany a nevím co ještě. Biskup z Winchesteru nad ní recitoval devadesátý první žalm ad infinitum. Ale jí bylo pořád hůř a hůř.“

Odmlčel se, protože Adélie náhle vyrazila z místnosti. Venku zamířila k paní Blanche, která seděla na balíku slámy s hlavou v dlaních. Ulf po jejím boku ji rozpačitě hladil po zádech.

Dvorní dáma vzhlédla, když uslyšela kroky. „Dokážeš jí pomoci? Ulevíš jí?“

„Má zácpu?“ zeptala se Adélie místo odpovědi.

Ulf si rozpačitě odkašlal, ale paní Blanche už musela být naprosto zoufalá, takže nakonec se přemohla a přikývla.

„A je jí špatně? Zvrací?“

Zase jen přikývnutí.

„Hmmm.“ Adélie se beze slova otočila a šla zpátky do věže.

O’Donnell ještě mluvil „… jako šílená. Podle mě je Blanche jediná z těch tří, která se o Johanu stará víc než o sebe, Bůh jí žehnej. Když jsem navrhl, že odplujeme do Salses, kde máme v této chvíli Adélii, ty dvě začaly bědovat, jak je král ztrestá, až se dozví, že odvezly jeho dceru k čarodějnici a Saracénovi, a co že bude s tou Sicílií a co všechno dělá náš milý doktor Arnulf… Řekl jsem jim rovnou, že náš milý doktor Arnulf nedělá absolutně nic, až na to, že ji hodně rychle postrkuje rovnou do hrobu…“

Adélie zlehka přitiskla ruku na pravou stranu dívčina podbřišku a okamžitě s ní zase ucukla, protože princezna bolestně zasténala. Pravé koleno se jí znovu reflexivně zvedlo.

„A tak jsme ji s Blanche unesli. Počkali jsme, až ty dvě i s chůvou usnou, odnesli jsme ji do loďky a spustili v ní na vodu, a jsme tady, chraň nás Pán Bůh přede vším, co z toho ještě bude.“

„To jsi tedy hrdina, že ses k tomu odvážil,“ ocenila to Fabricie. „No řekni, Adélko, není to chrabrý rek?“

Adélie ji nevnímala. Břišní svaly, kterých se dotkla, byly ztuhlé.

„A co na to řekne vévoda Richard?“ zeptal se Mansur.

„Ten o tom neví. Vyplul už směrem k Sicílii na palubě mé Nostre Dame. Královští příbuzní necestují společně, pro případ neštěstí. A já jsem k němu navíc mazaně nalodil otce Guye i Adalburta, ať si chvíli zase drásají nervy jemu a ne pořád nám.“

O’Donnell se odmlčel a zaletěl pohledem k Adélii, která odstoupila od stolu a posadila se ztěžka na židli v podobné póze jako venku Blanche, s hlavou v dlaních.

Admirál došel k ní. „Ona je na tom špatně, že?“

„Asi ano.“

„Dokážeš jí pomoci?“

Adélie zavrtěla hlavou. „I kdybych to uměla – a to je velice nejisté, stejně nemám žádné nástroje. Všechno to zůstalo tehdy u Ermengardy.“

„Tak počkej.“ Rozběhl se ven ze dveří a už cestou volal na Denize: „Hej, kam jsi dal tu zatracenou brašnu, kterou jsem přivezl s sebou?“

Za chvilku se vrátil s koženým vakem, který po otevření ukázal spoustu vnitřních kapes a prostorů. „Stačilo by tohle? To jsem… ehm, zkonfiskoval z kajuty doktoru Arnulfovi, když spal.“

V jednotlivých odděleních se skrývaly různé ampule, tyglíky s mastmi, pinzety, rezavý nástroj na vypalování ran, dřevěné kladivo – zřejmě na uspávání příliš neklidných pacientů, kleště na trhání zubů, taky rezavé…

Adélie házela nástroje na podlahu a horečně vytahovala jednu nádobku za druhou, otevírala je, čichala k nim a postupně je odkládala stranou. Až na desátý pokus našla to, co hledala – a čeho se obávala.

Nůž nebo skalpel nenašla vůbec; doktor Arnulf jako správný bohabojný doktor poslušně dodržoval papežský dekret z roku 1163, který zakazoval prolévání krve.

„Nejsou tu žádné nože,“ řekla Adélie nahlas a zastyděla se za slyšitelnou úlevu, která z jejích slov zazněla.

„A k čemu bys potřebovala nože?“ zeptal se admirál. „Já mám takovou malou šikovnou dýku, kdyby ti to pomohlo.“

„Nože?“ ozvala se Fabricie, „jestli chceš nůž, řekni Johanovi, ten jezdí každý týden do Leucate a poráží tam pro ostatní Židy zvířata. On je ten, jak mu říkají… šoulet?“

„Myslíš šochet?“ Adélie zvedla hlavu.

„Ano, přesně to, židovský řezník. On má celou sbírku nožů, velice ostrých a dokonale čistých, náramně si na nich zakládá.“

„Jistě,“ podotkla Adélie, „to se nedivím.“

Věděla, že právě to je jeden z důvodů, proč bývají Židé méně nemocní než jejich křesťanští sousedé, a že také proto se často dočkají obvinění, že otrávili křesťanům studny, když někde vypukne mor. Doktor Geršom, Adéliin nevlastní otec, a sám nepraktikující Žid, to přikládal právě jejich náboženství, které přikazovalo, že náčiní k rituálním porážkám je nutno udržovat ostré a čisté. Tvrdil, že právě stará páchnoucí špína a krev na nožích nežidovských řezníků často způsobí, že se maso zkazí.

Bože můj, každou výmluvu, na kterou přijdu, mi hned vezmou.

Zavřela oči a prošla si v duchu ještě jednou diagnózu. Bolest v pravé dolní čtvrtině břicha, reflexivně se zvedající koleno, ztuhlé svaly. Klasické příznaky, říkal kdysi dávno otec. Na mrtvém těle malého chlapce mi pak ukázal, co se skrývá pod těmi svaly – tlusté střevo a z něj vyrůstající malý výběžek, takový červík.

Ani Geršom, ani Gordinus – Adéliin učitel v lékařské škole – nedokázali určit, k čemu tenhle kousek slouží. Gordinus jej nazýval latinsky „vermiform addimentum“. Geršom mu říkal „přívěsek střevní, k ničemu dobrý, jen k nemoci a bolestné smrti“.

A Johanin přívěsek je zanícený.

Potřebuji na vzduch. Adélie vstala a vyšla ven do parkánu; oddychovala, jako by běžela do strmého kopce. Začínalo svítat, mraky se roztrhaly a ona stoupala po schodech na hradbu nad mořem do sílícího světla dalšího ledového dne.

Po její pravici plnili dva Roquovi chlapci pytle solí z bělostných čtvercových pobřežních pánví. Za nimi trčely k nebi holé větve vinné révy; salseské víno bylo proslavené svou hrubou silou; říkalo se o něm, že se s ním dá i vycídit brnění.

Adélie ovšem hleděla na moře, na ten modrozlatý třpyt pod vycházejícím sluncem, klidný, dotýkající se pobřeží jakoby dechem spícího dítěte, ozdobený jen tmavou tečkou v dáli – O’Donnellovým Sv. Patrickem, pohupujícím se mírně na kotvách, zatímco to na jeho palubě vřelo starostmi dvorních dam o princeznu, bezuzdným hněvem doktora Arnulfa a společnou bezmocí, protože nemohli dělat vůbec nic, leda že by skočili do vody a doplavali ty dvě tři míle ke břehu vlastními silami.

Adélie by dala cokoli za možnost vyměnit si s nimi místo. „Otče, pomoz mi,“ řekla nahlas a nebyl to jen Bůh, k němuž se v té chvíli modlila, ale taky ten židovský muž, který ji společně se svou křesťanskou ženou vychoval a sám dobře znal trápení, které nyní Adélie prožívala.

Ta zodpovědnost ji drtila jako mlýnský kámen. „Otče, pomoz mi. Za posledních několik měsíců jsem skalpel použila jedině na kozla – a to ještě mrtvého.“

Na hradbách se najednou rozlehly podrážděné výkřiky; po schodech se sem hnala paní Blanche a za ní O’Donnell. „Co tu jen tak stojíš? Proč nic neděláš?“

„Protože to, co musím udělat, ji možná stejně zabije,“ řekla prostě Adélie s očima stále upřenýma na moře.

Zhluboka se nadechla a otočila se k těm dvěma. „Nemůžu jí pomoci kouzlem; kéž bych to uměla. Já jsem jen lékařka. Víte, každý máme v těle takový orgán… tady.“ Ukázala si rukou pod pravou stranu pasu. „A ten se někdy zanítí…“ Napadlo ji, jestli má vůbec smysl pouštět se do detailů, a vzápětí usoudila, že ani ne. „Jsem přesvědčená, že právě to se stalo i v princeznině případě a že se ta špatná část musí odstranit.“

„Jak to myslíš, odstranit?“

„Nad tím místem se udělá řez a ten kousek se vytáhne ven.“ Bože dobrý, kéž by to opravdu bylo takhle jednoduché!

„Nůžkami? Jako když se ustřihne cíp látky?“ Blanchina představivost v tomhle ohledu dosáhla jen dovednosti šikovné švadlenky.

„Tak nějak, ale použijeme na to nůž.“

Paní Blanche byla už předtím dost rozrušená, ale teď se intenzita jejího výrazu ještě zdvojnásobila. „Počkej, to chceš říci, že jí uděláš v břiše díru? Do kůže?“

„Ano, potom se to zašije…“

„Ale zůstane jí jizva, ne?“

„To asi bohužel ano…,“ chtěla pokračovat – ujistit dvorní dámu, že její milovaná princezna nebude cítit žádnou bolest, přípravky z máku jsem přece v brašně doktora Arnulfa našla…

Jenže tohle paní Blanche zase tolik netrápilo. „To nesmíš!“ Otočila se a chtěla seběhnout ze schodů, jako by spěchala Johanu před Adélií ochránit, ale admirál ji popadl za loket a zastavil ji. „Ne, ne, Blanche, neutíkej. Poslechni si to celé.“

Blanche se na něj vrhla. „Copak to nechápeš, pane? On ji zavrhne. Svatá Matko Boží, on ji odmítne.“

„Já to nechápu.“ Adélie to myslela naprosto vážně. „Princezna je velmi těžce nemocná. Ale máme aspoň nějakou naději, že tímhle úkonem bych jí mohla zachránit život.“

Blanche si zakryla ústa rukou a začala se kolébat do stran.

O’Donnell vzal Adélii kolem ramenou a vedl ji podél hradby o kousek dál. Slunce jim už svítilo do tváří a ty jeho oči, ke kterým Adélie neměla důvěru, vypadaly nesmírně unaveně. „Ta nešťastná žena se zmítá mezi Skyllou a Charybdou, paní,“ řekl tiše. „Na jednu stranu si z celé duše přeje, aby princezna zůstala naživu. Ale na druhé, pokud princezna tu proceduru vůbec přežije…, má vůbec nějakou šanci?“

„To nevím.“

Přikývl. „Pokud tedy přežije, bude už mít vadu, chápeš? Bude zjizvená, a navíc neposvěceným činem. Kazové zboží, dalo by se říci. A král William ji možná kvůli tomu odvrhne, možná má na to dokonce právo, co já vím. A jak by asi náš milý Jindřich vnímal takové ponížení? Zavrženou dceru? Válek kvůli větším malichernostem už bylo…“

Adélie to rázem pochopila. My tady nediskutujeme o trpící a ohrožené pacientce, my tu řešíme královské handlování s mocí, spojenectvím a říšemi. Ta dívka, co sténá na stole ve věži, má obrovský mezinárodní význam. Jestli po operaci umře – a docela pravděpodobné to je –, budu obviněna, že jsem ji zabila. A když přežije – protože dva pacienti mého otčíma opravdu přežili –, stejně ponesu vinu na…, jak že to ten člověk před chvílí řekl,… na poškození zboží, královského zboží. A v obou případech politické následky mého konání nepohltí jen mě a moje nejbližší, ale celý kontinent.

Samozřejmě věděla, že jakákoli operace je prohřeškem proti učení církve svaté a že za takový hřích hrozí přísný trest – týkalo se to ostatně jakýchkoli zásahů do lidského těla. Byl to zkrátka hazard, o kterém se vědělo, riskování těch, kdo lékařské řemeslo dostatečně zvládali a měli i soucit, který je nutil zachránit pacientovi život. O lékařské škole v Salernu se vědělo, že takové věci umožňuje, ale ani to církev neschvalovala, jen přivírala oči.

Jenže tenhle zákrok se navíc nedal utajit; tělo princezny Johany je darem anglického krále králi sicilskému; když se ve svatebním loži odstraní přepychový obal, vada se objeví, na drahokamu se ukáže kaz, vědomě poškozený činem, který je v očích církve a nepochybně i královského, křesťansky vychovaného chotě projevem nejhrubší nestoudnosti.

O tomhle všem Adélie přemýšlela, o těch dalekosáhlých následcích, až se nakonec dobrala k poznání, že na tom stejně vůbec nezáleží.

Podívala se na admirála. „Stejně je to všechno docela jedno,“ řekla, „na tom nezáleží. Doktor má povinnost jedině k pacientovi. Johanka umírá. A protože existuje určitá šance ji zachránit, musím se o to pokusit.“

„A jak velká je ta šance?“

„Takové zákroky už se dělaly. Můj učitel tu operaci dělal jednou, na starším muži, ale on pak zemřel; bylo už pozdě, ten zanícený orgán byl puklý a šířila se z něj otrava. A můj otčím… Pomáhala jsem mu, zachránil tím život dvakrát, v obou případech to byly děti.“ To je zvláštní, napadlo ji, jak se to často stává právě u dětí. „Ale taky jsem byla u toho, když tři jiní umřeli – je to zkrátka veliké riziko.“

„Ale víš, jak to udělat?“

Zamrkala, aby setřásla slzy z očí. „O’Donnelle, já se do toho nechci pouštět, strašně moc nechci, ale musím. Nemůžu ji nechat prostě jen umřít.“

„Já vím,“ řekl jemně. „Právě pro tohle tě miluju.“

Sledoval její výraz a po chvilce jí prsty něžně zvedl spadlou čelist. „Ty jsi to nevěděla? No co, to je vlastně taky jedno.“

Jedno? Je to jedno? Byla jako omráčená. Jediné slovo, na které se zmohla, bylo: „Proč?“

Usmál se. „To kdybych věděl, tak bych určitě přišel i na to, proč slunce každý den vychází a zapadá.“

Bože, udělala bych cokoli, cokoli, aby se tenhle muž, kterému tolik dlužím, netrápil, abych mu neubližovala, jenže právě to jediné, co by ode mě chtěl, to jediné mu dát už nemůžu.

„To jsem nevěděla,“ špitla. „Je mi to líto, moc líto.“

„To nic. Ale vyslovit jsem to musel. A teď běž a pusť se do té operace.“

~~~

Otčím Geršom říkával, že operační stůl je oltář, na nějž lékař klade svou prosbu k Bohu, a jako každý oltář musí zářit čistotou. Stejně jako muž, který má být příštího dne pasován na rytíře, podstupuje před nočním bděním v kostele očistnou lázeň, stejně tak musí být lékař prosebník i jeho pacient před očima božíma očištěni, aby Bůh, pokud lékařovu žádost vyslyší, vrátil oběť v podobě zdraví.

Adélie se zmocnila pracovní posedlost. Všichni kolem dostali nějaký úkol. Trpící princeznu uložili na lavici a Ulf s O’Donnellem vynesli stůl ven, kde bude více světla – a vydrhli jej tak, jak ještě nikdy nebyl. Johanovy nože se leskly náramně, ale stejně je Adélie nechala vyvařit, podobně jako jehly a hedvábnou nit ze šitíčka paní Blanche, která si i přes tu vypjatou situaci na lodi vzpomněla a vzala si s sebou svůj vyšívaný váček, v němž na opasku nosila krom šití také pudřenku, růž na rty a parfém.

Všechno, všecičko musí být posvěcené čistotou.

Když Adélie ponořila do vroucí vody košík vlněných smotků, přistoupil k ní Mansur a dotkl se její ruky. „Uvědomuješ si, že jsi šílená? Měla bys tu dívku nechat být, je v rukou Alláhových.“

„Ne, Mansure, je v mých rukou. Jenže já se toho tak bojím.“

Mansur vzdychl. „No, pověsit nás můžou jen jedenkrát. Co že to říkávali gladiátoři v aréně? ‚My na smrt jdoucí…‘“

Neposlouchala ho. „Už nám Fabricie pere ty šaty?“ Musím se očistit ze svých hříchů, z viny na smrti Brune i Ermengardy. Musím být zcela bez poskvrny, i všechno kolem mě.

„Pere,“ přikývl Arab a dokonce se i pousmál. „Budeme v čistém, i když mokrém.“

Uprostřed všech příprav se z horní komnaty ve věži ozvaly nějaké výkřiky. Fabricie se šla podívat, co se děje, a vrátila se se zvláštním úsměvem ve tváři.

„Boggartě praskla voda,“ oznámila, „dítě se dere na svět.“

„Proboha, ne, teď zrovna ne!“

„Právě teď.“

Adélie se zhluboka nadechla. „Budeš k ní muset ty, Fabricie, vezmi si jeden z těch šochetových nožů. A ty…,“ otočila se k paní Blanche, která tu zatím posedávala vcelku bez užitku, protože měla z toho všeho nervy nadranc, „ty jdi s ní.“

„Ale já…“

„Jdi jí pomoci, říkám.“ Adélie se kousla do rtu a ztišila hlas. Nesmím na ni křičet, vždyť je to koneckonců statečná a milující žena. „Blanche, moje milá, měla jsi kuráž přivézt Johanku ke mně; nyní ji musíš nechat v mých rukou.“

~~~

Přes hodinu posedávali Ulf s Johanem a jeho syny v parkánu, v uctivé vzdálenosti od stolu před věží, a po očku sledovali ten zvláštní a trochu strašidelný rituál.

Slunce už dávno jasně svítilo, ale i tak bylo velmi chladno. Mansur se nakláněl nad stolem, dlouhými prsty levé ruky držel okraje rány otevřené a smotkem vlny v pravé osušoval krev. V ještě vlhkém rouchu se chvěl zimou. Třásl se i O’Donnell vedle u menšího stolku s nástroji, plátnem, vlněnými smotky a ampulemi, přestože jen o kousíček dál plápolal v železném koši mohutný oheň.

Laudanem uspané princezně Johaně obložili a přikryli ruce, nohy i hlavu vlněnými dekami i kožešinami, ale na holém břiše měla kolem otevřeného řezu husí kůži.

Z horní komnaty ve věži bylo jasně slyšet, jak jsou Boggartiny kontrakce čím dál silnější a častější; její mimovolné hlasité vzdechy a steny až z hloubi plic se po parkánu rozléhaly jako troubení na roh.

Adélie nic z toho nevnímala, ani zvuky, ani běh času, ani lidi kolem sebe, ani strach; dokonce ani lidskost toho těla, na kterém pracovala. Veškeré svoje síly a soustředění vložila do boje s nepřítelem, s naběhlým, zažloutlým, lesknoucím se a rudými žilkami protkaným červovitým přívěškem, který nebylo právě lehké uchopit velkou pinzetou těsně u střeva. Zatím byl aspoň, chválabohu, celý. Ale už to trvalo dlouho.

Konečně se jí ho podařilo udržet. Posunkem požádala O’Donnella o nůž a jedním pohybem ten kousek odřízla.

„Žhavé želízko, rychle.“

Zasyčelo to. Tělo na stole sebou škublo, Adélie pokývla hlavou na Mansura a ten přiložil další smotek napuštěný laudanem Johaně k nosu.

Hodili ten kousek do ohně.

A teď šití. „Jehlu.“ Někdo jí do ruky vložil prohnutou jehlu z Blanchiny soupravy a Adélie steh po stehu vázala uzlíky.

„Brandy.“ Pokapala ránu alkoholem a přiložila na ni cupaninu.

Pak si sama hltla alkoholu a posadila se na zem s pohledem upřeným do prázdna a s butylkou v ruce.

Zvedla hlavu, až když z věže vyšla Fabricie a v náručí nesla živě kňourající novorozeně.

Johana dýchala, ale bitva o její život zdaleka nekončila; teprve nyní byla víceméně v rukou Božích. Adélie udělala, co mohla a jak nejlépe uměla, ale věděla, že se teprve ukáže, zdali to všechno stačilo.

~~~

Nějakou dobu to vypadalo, že se potvrdí staré úsloví „Pán dal, Pán vzal“. Novorozenému chlapečku Donnellovi se dařilo náramně, kdežto princezna Johana začala blouznit a Adélie se zmocňovala panika.

Admirál odvesloval ke své lodi kotvící dál na moři, aby všem na palubě alespoň oznámil, že zatím princezna nemá vyhráno ani prohráno, ale že „péče pana doktora Mansura jí rozhodně ulevila“.

Rázně odmítl jejich požadavky, aby je vzal s sebou na pevninu, a nařídil posádce, aby je na lodi hlídala, a slíbil, že potraviny, vodu a jídlo bude pravidelně dovážet.

O operaci nepadlo ani slovo; kdyby Johana zemřela, bylo třeba předstírat, že prostě podlehla nemoci; bylo to nutné kvůli ochraně Mansura a Adélie. Doktor Arnulf by je z její smrti zaručeně obvinil tak jako tak, ale mohlo je to ušetřit před jistou popravou, pokud by vyšlo najevo, že smrt zapříčinilo otevření dívčina těla nožem.

Taková situace by jistě zničila i Adéliinu oblibu u krále Jindřicha.

Adélie se však obávala, že Blanche neudrží jazyk za zuby. O’Donnell měl pravdu, potácela se mezi Skyllou a Charybdou, dvěma monstrózními, vše drtícími obludami, mezi něž se dostala vlastním přičiněním. Její žal a sebeproklínání se vršilo na Adéliinu hlavu, když spolu v noci bděly u Johanina lože. Někdy Blanche tiše syčela: „Tys ji zabila.“ A jindy zas dávala vinu sobě: „Měla jsem ji radši nechat umřít než ji přivézt k tobě.“

Dokonce i když Johaně začala ustupovat horečka, výlevy dvorní dámy pokračovaly – ale aspoň si dávala pozor, aby ji nikdy neslyšela sama princezna: „Co z ní teď je? Svatá Marie, Matko Boží, je zkažená, tys ji zničila.“

Jizva byla, pravda, hodně ošklivá; Adélie nebyla žádná švadlenka; když jí sedmý den vytáhla stehy, zůstala na jinak perleťově bledém hebkém bříšku rudá, opuchlá, do nebe křičící čára.

Adélie na svou obranu nic neříkala. Byla na to příliš pokorná. V jejích očích byla ta jizva jen důkazem neuvěřitelné odolnosti lidského těla, rychlého uzdravování mladé tkáně a laskavého Boha, který jí odpustil takovou troufalost a odměnil ji naopak zázrakem.

~~~

O’Donnell už byl netrpělivý a chtěl co nejdříve vyrazit na dlouhou plavbu podél pobřeží Itálie, ale Adélie trvala na tom, že Johana se musí ještě aspoň týden po vytažení stehů zotavovat. Uzdravovala se rychle, ale stejně, když jí Adélie desátý den po operaci dovolila projít se po parkánu, paní Blanche si hned stěžovala, že princezna chodí poněkud toporně.

Zbývající čtyři dny do vyplutí se jí však břišní svaly rychle zotavovaly a Adélie zjišťovala, jak milé děvče princezna je. I bez Eleonořina vlivu a Jindřichových přísných pravidel chování měla vlastní eleganci a kouzlo osobnosti. Nabyla postupně důvěru ke všem členům té skupinky na zámku Salses a rychle z ní spadla královská rezervovanost; začala být veselá a uvolněná. Ulf jí vyprávěl hrůzostrašné příběhy o Herewardovi Wakeovi a ona ho nadšeně poslouchala, i když vlastně většina činů toho hrdiny z mokřin mířila proti jejímu vlastnímu dědovi, Vilému Dobyvateli. Další pirátské historky přidal O’Donnell; Mansur pro změnu s princeznou vybrušoval umění hry v šach.

Johana byla samozřejmě unesená Boggartiným miminkem; hlavně tím, jak uměl chlapeček zaklesnout malinké prstíky kolem jejích. Chtěla vědět, jestli porod bolí: „Máti říkala, že moc ne.“ A Boggarta jí na to ohleduplně řekla: „Ne víc, než je zdrávo.“

Nejvíce ze všech lidí však princeznu zajímala Adélie. Od doktora Arnulfa věděla jen to, že medicína je záhadné tajemství, ke kterému má klíč jedině on sám; nyní jen těžko chápala, že by to mohlo být řemeslo vyžadující spoustu znalostí a šikovnosti a že je může ovládat dokonce i žena.

„Ale jestli si Bůh přál, abych umřela, nebyl to hřích, postavit se proti Jeho vůli?“ ptala se.

„Proč by měl Bůh být zaujatý proti znalostem? Vědomosti, jejich zdroj, musel přece do světa vnést právě Bůh a právě pro nás, abychom je používali. Hříchem je naopak nepoužívat vědění. Takže je jasné, že si Bůh nepřál, abys umřela. A paní Blanche to věděla.“

„A byl to tedy zázrak?“

Ach Bože. Nechci, aby si to dítě myslelo, že jsem nějaká svatá. „Pokud je veškerá příroda zázrak, tak ano. Příroda má různá tajemství a Bůh si přeje, abychom je objevovali a poznávali. Kdyby tomu tak nechtěl, nevěděl by kovář, jak vykovat ocel, bylinkář by netušil, jak využít léčivé schopnosti rostlin. Já nejsem ani čarodějnice, ani vyvolávačka zázraků, jsem jenom vykonavatelka znalostí, nic víc a nic méně. A ty znalosti jsem získala ve škole, kde se věří, že je moudré objevovat všechno, co Bůh stvořil proto, aby ulevil svým ovečkám v trápení. Žádná práce se nemusí podařit pokaždé a ani tvá operace nemusela. Ale to, že dopadla dobře, to je vzácný dar, za který dennodenně posílám do nebe modlitby plné díků.“

Johanka se usmála. „To já taky.“ Pak si uvědomila svoje královské postavení. „Můj otec ti bude navěky vděčný, a můj budoucí choť také.“

Choť. Její teprve jedenáct – narozeniny oslavila v Saint-Gilles.

Staly se z nich dobré přítelkyně. Každý večer, když jí Adélie kontrolovala jizvu, chtěla princezna, aby jí vyprávěla o svém životě, protože jí to připadalo exotické. Nejvíce ji zajímalo povídání o Allii. „Máti má taky moc ráda zvířata, myslím, že spolu dobře vycházejí.“ A najednou se zahloubala: „Ta Allie se ale má.“

Adélie jí chtěla pozvednout náladu, a tak bez přemýšlení, impulzivně vyhrkla: „Mohly bychom klidně říct O’Donnellovi, aby nás odvezl někam úplně jinam… Mohly bychom uprchnout.“

„A staly by se z nás třeba pirátky?“ Johanu ta představa pobavila. „To by byla legrace. Ale proč bych měla prchat?“

„No, jenom jsem si říkala, že asi nemáš ráda Sicílii.“

„Ale já ji přece budu mít ráda. Je to moje povinnost, budu tam královnou.“

Adélie už to téma nikdy znovu nenakousla. Jestli má Johanka v duši ocel, pak je na ní vyraženo slovo „povinnost“. V životě by ji nenapadlo, že se s ní manipuluje, a kdyby přece jen náhodou ano, okamžitě by tu myšlenku potlačila. Ona si byla vědomá vší té diplomacie; věděla, že jí otec domluvil to nejlepší možné manželství, s králem, stejně jako jejím sestrám. Byl to její osud, žádný jiný neměla.

Na konci těch jedenácti dní, když Adélie usoudila, že její pacientka už je dostatečně zotavená, se všichni připravovali k odjezdu ze zámku Salses na loď Sv. Patrick, udělil O’Donnell jí a všem jejím přátelům lekci o opatrnosti.

„Nevíme, na které lodi je Scarry, pokud na některé vůbec je; museli jsme celý průvod rozdělit na tři plavidla. Většina služebnictva a koní je na palubě největší Le Trinité, a ta odplula současně s Nostre Dame, na které se plaví vévoda Richard. Scarry může být kdekoli, klidně i na Sv. Patrickovi – a pokud tam je, musím vás upozornit, že já osobně budu mít spoustu práce se sledováním větru a počasí a nebudu mít čas všímat si dalších věcí. Všichni tedy dobře víme, že právě bereme husu do liščího doupěte, jak říkávala moje babička.“

Podíval se na Adélii. „Ty se teď boj, paní. Strach je to, co tě udrží qui vive.“

V jeho hlase nebyl žádný náznak emocí, žádná vlídnost mu neprobleskla v pohledu; mohl zrovna tak dobře mluvit o křehkém zboží, které vyžaduje při přepravě opatrné zacházení. Jako by to vyznání lásky nikdy ani nevyslovil – ale ona si je uvědomovala a nesla je jako břímě, jak už to bývá u těch, kdo lásku nemohou opětovat.

Kdyby nebylo toho, že jsem potkala dřív Rowleyho, dokázala bych tohohle muže milovat, říkala si v duchu. Je odvážný, sebevědomý, umí bavit a umí se bavit, a pod tím vším skrývá nekonečnou dobrotu a vlídnost.

Jenže, jak ostatně sám řekl, člověk srdci neporučí o nic víc než slunci, aby změnilo směr svého putování – a já už jsem své srdce dala jinému.

Nechala si jeho vyznání pro sebe a nesvěřila se s ním vůbec nikomu, ani Fabricii, i když nyní už chápala, že ta to věděla celou dobu.

A také pochopila, jak strašně jí Fabricie bude chybět; vždyť se z nich za tu společně prožitou dobu stala málem dvojčata. Když nadešel čas, padly si obě ženy navzájem do náručí a nemohly málem ani promluvit pohnutím z loučení, o němž obě věděly, že už bude navždy.

Až se konečně Adélie odtrhla první. „Já jsem ti tolik dlužná…, nemohu ani…“

„Neděkuj mi.“ Fabricie si otírala slzy. „Jsi pro mě… Byla jsi pro mě…, už nikdy nepotkám…“

„Fabricie, moje milá, dávej na sebe pozor, opatruj se.“

„To hlavně ty, Adélko…, ty se opatruj.“

Když se ale za veslicí míhali jeden přes druhého vesele pokřikující rackové a Adélie mezi nimi sledovala zmenšující se postavičku na hradbách, která jí energicky mávala, nemohla se ubránit pocitu, že nejvíce ohrožená není ona sama, ale právě tato žena provokující církev svým velkým srdcem, schopným pomáhat krom mnoha jiných i katarům. Na chvilku v Adéliině mysli vzplála hranice, a žena v plamenech nebyla tentokrát Ermengarda, ale hraběnka vdova z Caronne.

~~~

Na palubě Sv. Patricka se kapitán Bolt náramně rozhořčoval kvůli zmizení princezny, kterou měl za úkol hlídat, a na O’Donnella málem dštil s hněvem i síru, že si admirál dovolil Johanu odvézt bez jeho souhlasu. Přestože byl rád, že zase vidí Adélii, byl díky svému rozpoložení dosti nepřístupný a trvalo dobré dva dny, než se trochu uklidnil a ona mu mohla sdělit zprávy o Rankinově novém životě.

Ani to jej samozřejmě nepotěšilo. „Tak on si teď užívá štěstí a zamilovanost, co? Ten nemá na štěstí žádné právo, dezertér jeden.“

I osazenstvo Sv. Patricka přijalo Adélii a její přátele dost chladně. Uvítání se dočkala jen princezna a dokonce i v těchto napohled vřelých projevech byl zřejmý odpor, vyvolaný pomyšlením, že se princezna uzdravila ve společnosti nějakých čarodějů a cizinců a netrvala na tom, že se za každou cenu musí okamžitě vrátit mezi „svoje nejmilejší a nejvěrnější“.

Asi nejupřímnější byla její chůva: „Ty moje nezbednice nezbedná. Proč jsi mě nevzala s sebou? Copak tam s tebou dělali, že jsi tak bledá? Ale co, květinko moje roztomilá, hlavně, že jsi naživu, chvála Pánu Bohu na nebesích.“

Paní Blanche pozdravily ostatní dvě dvorní dámy velmi odměřeně; vždyť vykročila z jejich kruhu, neporadila se s nimi, upřednostnila názory toho Saracéna a čarodějnice před doktorem samotné královny Eleonory.

Adélie se ani neodvažovala domýšlet, co by řekly, kdyby viděly a až uvidí jizvu na Johanině břiše.

Biskup z Winchesteru vyčinil paní Blanche a ODonnellovi za jejich troufalost, se kterou se rozhodli princeznu unést. Vzhledem k Johanině viditelné dobré kondici je nepeskoval příliš horlivě, ale na druhou stranu ani nezahrnul jména Mansura a Adélie do díkůvzdání za šťastný návrat své svěřenkyně.

Otec Guy se s jejich znovuobjevením vůbec nemohl smířit a odmítal se s nimi bavit.

Doktor Arnulf se pokoušel vetřít zpátky do královské přízně. Byla to politováníhodná událost, ale byl připraven ji přehlédnout; nechal se pouze slyšet, že kdyby princezna zůstala v jeho péči, nebyla by tak pobledlá a nepohybovala by se jaksi mírně ztuhle.

Johanka na to všechno vůbec nedala. Vděčila za svůj život Adélii a dobře to věděla, i když navenek utvrzovala všechny v domnění, že to byl doktor Mansur, který ji uzdravil. S oběma se v její přítomnosti muselo jednat uctivě. Paní Adélie se dokonce dočkala výsady – směla bydlet v královské kajutě – ano, dokonce i se psem, protože Strážce byl pro Johanu podobně jako Ulf velmi zábavným elementem.

Jizva princeznu netrápila ani za mák. Možná si myslela, že ji nikdy nikdo neuvidí, nahota je přece pro urozené dámy infra dig; obvykle nosily lehounké roucho dokonce i v lázni. Adélie se obávala, že si dívenka neuvědomuje, že před manželem se bude muset svléknout do naha; vlastně se bála, že ani nemá potuchy o sexuální stránce manželského svazku.

A kdy se jí to vysvětlí? Nebo dojde rovnou na praxi? Co je vůbec William Sicilský za chlapa?

Když se chůva Edeva jednou v náhlém návalu upřímnosti svěřila Adélii, že nikdy dřív neviděla „svou ovečku“ tak bezstarostnou a veselou jako teď na palubě Sv. Patricka, Adélie v duchu jen doufala, aby nakonec plavba do Palerma nebyla jediným bezstarostným obdobím v Johančině životě.

Byla zima, ale z modré oblohy denně svítilo slunce. O’Donnell využil ostrého severáku a nechal napnout všechny plachty, takže Sv. Patrick se hnal po vlnách tak rychle, že se ani příliš nerozhoupával a nikomu se už nedělalo špatně. Adélie se zmocnil pocit volnosti a bezpečí; byla přesvědčená, že Scarry s nimi na téhle lodi není. Trávila skoro všechen volný čas na palubě s Mansurem a Ulfem; sledovali, jak se italské pobřeží kolem nich sune do dáli, a dohadovali se, jestli pocestní na pobřeží vidí jejich rychlé plavidlo, ženoucí se na jih, do Sicilského království.

Po dvou dnech se nad ní admirál soucitně sklonil: „Jestli vyhlížíš St. Albanse, tak to máš marné, ten už bude touhle dobou dál na jihu.“

„Pokud neuvízl v Lombardii,“ řekla na to a s trochou úzkosti v hlase dodala, „kde se válčí.“

„Ale, taková maličkost jako válka ho přece nemůže zdržet od rendez-vous s tebou v Palermu.“ Ušklíbl se. „Mě by tedy nezastavila.“

Adélie jen zamrkala a změnila raději téma. „A doženeme vévodu Richarda?“

„Při téhle rychlosti ho předjedeme. Nostre Dame je pomalejší než Sv. Patrick. Je to taková vypasená nemotorná kachna a budou s ní taky muset čas od času zakotvit a doplnit vodu a jídlo. Proto jsem tam taky nalodil Locustu, aby kapitánovi radil, které přístavy budou nejpřátelštější.“

Na Sv. Patrickovi chyběl ještě jeden člověk. „Bylo to zvláštní,“ řekl O’Donnell, „když jsme vyráželi ze Saint-Gilles, tak náš milý otec Adalburt, který ani zdaleka není takový idiot, jakým se zdá být, najednou usoudil, že se musí za každou cenu plavit na palubě Nostre Dame s vévodou Richardem. No to mi řekni, proč asi tak z ničeho nic opustil princeznu i biskupa?“

Adélie pokrčila rameny. „Možná zjistil, že náboženské cítění vévody Richarda je mu bližší.“

„Já bych spíš řek,“ vložil se do toho Ulf, „že se mu zdá, že u vévody by moh mít slibnější budoucnost. Moh by s ním třeba vyrazit na křížovou výpravu. A moh by to dotáhnout třeba až na biskupa jeruzalémskýho.“

„Bože chraň ta svatá místa,“ obrátil O’Donnell oči k nebi a Adélie se musela zasmát.

Admirála něco napadlo a on se obrátil na Ulfa. „Ten tvůj dřevěný kříž, co? Jak že byl velký? Asi takhle široký a takhle na výšku, viď?“ naznačil rukama velikost.

„Jo, asi tak.“ Ulf se kvůli ztrátě kříže nepřestával trápit; nejen, že se bál, co bude, až stane před králem Jindřichem a bude vysvětlovat, že jej neuhlídal, ale taky ho týrala představa, že slavný Excalibur krále Artuše se dostal do nesprávných rukou.

„Tak já ti něco povím,“ řekl O’Donnell, „vzpomněl jsem si na to až teď, ale viděl jsem, jak v Saint-Gilles nesli na palubu Nostre Dame spolu s nějakými dalšími věcmi i jeden dřevěný kříž. Všiml jsem si ho, protože byl takový obyčejný, jiný než ty ostatní krucifixy poseté drahokamy, které s sebou vláčí například Winchester.“

Ulf zaťal pěsti. „A kdo ho nesl?“

Admirál rozhodil ruce. „To nevím. Myslím, že někdo ze služebnictva.“

Ulf se otočil k Adélii. „Scarry. Já sem ti to říkal. To byl Scarry, tam v té stáji.“

„Pane Bože. To je mi líto, Ulfe, odpusť.“

„To už je jedno, né? Říkalas, že Richard po něm pase a tedka ho má, ten vrahoun svinskej mu ho zaručeně prodal.“

Sv. Patrick mírně vybočil z kurzu a O’Donnell odešel napomenout kormidelníka, aby sledoval vítr.

„Co s tím uděláme?“ zoufal si Ulf.

„Já nevím. Asi nic dělat nemůžeme.“ Jedině trápit se naprostou bezmocí, se kterou můžeme jen sledovat věrolomnost lidí bažících po slávě a bohatství.

~~~

Toho večera, kdy proplouvali kolem Neapolského zálivu, byli všichni na palubě a dívali se na Vesuv. Vulkán nicméně vyhlížel jaksi placatě a nezajímavě, takže většinu osazenstva lodi ten pohled zklamal.

Otec Guy hned využil této příležitosti k improvizovanému kázání, kdy vysvětloval, že erupce, kterou popsal Plinius Mladší, byla trestem Božím pro obyvatele Pompejí a Herculanea za to, že nebyli křesťany – „stejně jako Pán zničil i Sodomu a Gomoru“.

Johana jej přerušila. „Na svazích Vesuvu našli kdysi jako miminko paní Adélii, viď, Adélko?“

„Ano.“

„Ó, jak romantické,“ ucedila lady Petronilla jedovatě, „tak ty jsi něco jako maličký Mojžíš v košíku na vodách. Jenom v o trochu sušší verzi.“

„Takže kdybychom nějakým omylem minuli Sicílii a dopluli až do Egypta, měl by nás z něj aspoň kdo vyvést,“ dodala lady Beatrix.

Byl hodně studený den. Všichni až na Adélii a stále ostražitého Mansura se z horní paluby raději uchýlili do tepla kajut.

Brzy budeme míjet Salerno. Projedeme kolem dvou nejlepších lidí na světě. A já ani nevím, jestli jsou naživu. Bože drahý, dej, ať jsou zdrávi a v pořádku, a ať se mi cestou zpátky poštěstí se s nimi shledat.

Někdo se dotkl jejího ramene a ona sebou polekaně škubla.

Byla to Blanche. „Do Sicílie už nám zbývá jen pár dní cesty. Co budeme dělat? Matko Boží, co jen si počneme?“

„Nevím,“ přiznala Adélie otevřeně. „Ale já jsem zrovna přemýšlela o mém otčímovi. Před několika lety jej povolali do Palerma ke králi Williamovi. Je to slavný lékař, víš.“

„William?“

„Můj otčím.“

„A opravdu krále vyléčil? A z čeho?“

„Nevím, neptala jsem se. Ani by mi to neřekl, pacientovy potíže jsou přísně důvěrné.“

Blanche se samou nadějí až zadrhávala. „Možná…, možná mu dělal taky něco takového, vyřezal mu tu věc z břicha. Co myslíš, mohl by mít král William také takovou jizvu jako Johanka?“

„Nemám tušení. Ale zas tak pravděpodobné to není.“

„Tvůj otčím by mohl mít na krále velký vliv, mohl by u něj za Johanku prosit.“

To Adélii podráždilo. „Proč by za ni měl někdo prosit? William má velké štěstí – vezeme mu zdravou a veselou nevěstu místo mrtvé.“

Jenže Blanche už v duchu viděla záchranný vor z toho, co podle ní jinak bylo vrakem Johanina budoucího manželství. Za chvilku už přemlouvala O’Donnella, aby obrátil Sv. Patricka k pobřeží a přistál v Salernu, aby mohli na palubu přibrat doktora Geršoma.

Admirála žádné další zdržování ani v nejmenším netěšilo, ale možná k jeho souhlasu napomohla zjevná Adéliina radost z toho, že by se s rodiči mohla shledat už nyní.

Nebylo jí to ale přáno. Když Sv. Patrick obeplul Puntu Campanellu, vítr z typické středomořské bouře je zahnal beznadějně na západ. Než se utišil a vrátil je zase do původního směru, Sv. Patrick už byl severně od Sicílie a mohl plout jedině přímo do přístavu Cefalù.

A právě tehdy princezna Johanka Adélii poprosila, aby svůj návrat do Anglie odložila a zůstala v Palermu na její svatbu. „Prosím, prosím, Adélko, slib mi to.“

„Slibuji.“

~~~

V tmavé kajutě lodi Nostre Dame spolu obchodují Scarry a sekretář vévody Richarda; ve hře je obyčejný dřevěný kříž a váček plný ryzího zlata. Vévoda ovšem není tak spokojený, jak by měl být, a nechává si Scarryho zavolat k sobě. „Říkají, že jsi nemocný.“

„Ne, pane. To jen pobyt na moři mi příliš nesvědčí. Jinak se cítím docela dobře.“ Bodejť by se Scarry necítil po tomhle úspěchu dobře; i když tu a tam, když je sám, sundává si hlavu z krku, aby si ulevil.

„Proslýchá se, že mluvíš sám se sebou.“

„Kdepak se sebou pane, to se modlím k svému Bohu.“

Opravdu se totiž k Satanovi modlí. A Wolfa navíc musí stále ujišťovat: „Ona bude v Sicílii. Tam ji poslali a tam taky chcípne.“

Wolf mu někdy věří a jindy pochybuje – a tehdy jejich hádky přitahují pozornost.

„Je správné rozmlouval se Všemohoucím,“ soudí vévoda. „Avšak hleď také víc na sebe, vždyť jsi samá špína. Vyšinuté lidi rozhodně nepotřebuji.“

Scarry mívá jasné chvilky; v jedné takové nyní pochopil, že Richard docela zapomněl na službu, kterou mu Scarry – nyní už postradatelný – prokázal. Scarry ví, že vévoda je přesvědčen, že k němu byl ten vytoužený meč seslán nějakou vyšší mocí, jako by ruka Boží vykoukla z oblak a vložila mu jej do dlaně, aby s ním konal bohulibé skutky.

„A s kým rozmlouvá on, parcliant jeden?“ zajímá se Wolf, když Scarry od vévody odchází.

„Se špatným Bohem,“ odpoví Scarry.

Kapitola třináctá

ADÉLIE, MANSUR, ULF A BOGGARTA s miminkem v náručí stáli ukrytí v davu na cestě k branám Palerma a dívali se, jak princezna Johana vjíždí do hlavního města svého budoucího království, aby se dočkala uvítání od ženicha a všech významných světských i církevních hodnostářů v pestrobarevných hávech.

Richard ji doprovázel; jeho výška z ní činila dívenku ještě drobnější, než ve skutečnosti byla. Ulf se rozhlížel po Excaliburu, ale meč ve vévodově drahokamy poseté pochvě nebyl ten, jenž patříval králi Artušovi.

Konečně jednou pohledy všech lidí ulpívaly na princezně a ne na jejím bratrovi. Dvorní dámy ji oděly do zlata a perel, dlouhé světlé vlasy spínal diadém; princezna držela hlavu hrdě vzpřímenou a usmívala se.

Adélie se dojetím málem rozplakala, když princezna projížděla kolem ní; ona je tak statečná, a tak drobounká. I Ulf měl oči zarudlé, když prohlásil: „No jenom ať sou na ni tady všichni ti lotři raděj náramně hodní.“

Vypadalo to, že budou; lidé se tísnili podél cesty po stovkách, provolávali Johaně slávu a přáli jí požehnání jako své nové královně, a pod pozlacená kopyta jejího nádherného bělouše házeli hrsti voňavých vavřínových listů.

Před princeznou samou jel trubač s nablýskanými instrumenty a skupina vlajkonošů. Za ní lady Petronilla a Beatrix, obě půvabné a rozesmáté, i Blanche vypadala překrásně, ale bylo na ní poznat i určité napětí; za ní jel biskup z Winchesteru a oba kaplani.

Následoval je O’Donnell v arabském rouchu a bílé kefíji, což byl pro něj jako pro admirála sicilského loďstva čestný oděv, který měl právo nosit odměnou za služby tomuto království.

Průvod pokračoval šikem rytířů v brnění a s kopími; jejich koně měli sedla a otěže zdobené šarlatovými třásněmi; dál kapitán Bolt a jeho muži v kytlicích s Plantagenetovým erbem a s mosazí kovanými truhlicemi před sedly.

Anglie dělala své princezně čest.

A pak byli najednou pryč. Zatáčka před bránou a stále vzrůstající dav lidí kolem zabránily Adélii v pohledu na krále Sicílie a na jeho doprovod, takže pořád nevěděla, jestli už dorazil i biskup ze St. Albans.

Jestli už Rowley opravdu přijel, O’Donnell mi slíbil, že ho vyhledá a sdělí mu, že jsem už tady a v pořádku. Což je od admirála hezké, i když osobně z toho asi moc velikou radost nemá.

„Kde se ubytuješ? Doufám, že někde nenápadně.“

„Můj otčím vlastní v Palermu dům, kde při svých návštěvách přebývá. Je to v židovské čtvrti, nedaleko Hárat al Jahud.“ Jak se mi ta známá jména sladce vyslovují. „Budeme tam bydlet až do královské svatby.“

„Snad to bude bezpečné; dávej na sebe pozor.“

Zařídil, aby se Adélie, Boggarta a Mansur s Ulfem mohli vylodit ze Sv. Patricka dřív než všichni ostatní. Deniz je doprovázel, aby jim dělal prostředníka. „A když půjdeš ven, tak nezapomínej na závoj.“

Když dorazili až do rušných ulic města, utrpěly jejich smysly šok: obklopil je hluk čtyř různých jazyků – všechny byly úřední – a pokřikovalo se odevšud a na všechny strany; oči jim oslnila pestrá mozaika těch nejdivočejších barev a nosy zachytily neuvěřitelnou směs všelijakých zápachů s jemnými i těžkými vůněmi parfémů i koření. Museli se vyhýbat dotěrným pouličním prodavačům, kteří jim vnucovali mandle v cukru, stuhy a krajky a kdejaké další zboží, ale také ženám i mužům nejstaršího řemesla na světě, kteří se snažili prodat jim něco zcela jiného. Ustupovali karavanám mul a oslů naložených balíky koření z Východu nebo stavebním materiálem ze Severu, odolávali lákavým nabídkám obchodníků z krámků kolem; každou chvíli se ujišťovali, jestli už jim někdo náhodou neuřízl váček s penězi od opasku.

Pro Adélii to byly kouzelné chvíle. „Podívejte, podívejte, vidíte tu zříceninu támhle? To je starý řecký klášter. Otčím mi říkal, že tam vyučoval sám Archimedes, když zrovna nebyl v Syrakusách… A tamta budova, to je burza… A támhle dole, to je ulička voňavkářů – no, jen se zhluboka nadechněte. A ten mlýn, vidíte? Tam se vyrábí papír… Moment, jen chviličku, já musím koupit cassatu, ta ti bude chutnat, Boggarto, to je takové arabské sladké pečivo, Mansur tomu říká Qas’at…, a taky šerbet – doufám, že staroch Abdala ho pořád ještě prodává – dělá ho z ovoce chlazeného sněhem z hor…“

Byla zase jako dítě, které sem jezdívalo s rodiči jako do svatyně zázraků. Myslela si tenkrát, že podobně musí vypadat každé hlavní město, kdežto nyní byla přesvědčená, že Palermo je ta nejnádhernější, nejbohatší a nejzajímavější metropole na celém světě, a zcela jedinečná.

I tak ovšem vstupovala do vlastní minulosti jinou branou, jako Odysseus podléhající zpěvu Sirén, nevracela se na Ithaku. Tohle místo by jí mohlo být skutečným domovem, jedině kdyby tu s sebou měla krom Mansura také Allii a Gyltu.

Arab jako žíznivý příchozí do oázy zmizel na modlitby do první mešity, kterou po celých těch letech strávených v Anglii uviděl.

Čekali tedy na něj a Boggarta s maličkým Donnellem na rukou najednou uviděla karavanu velbloudů: „Pro spasení Boží, co je todle za zvířata? To snad vidím kopce na pochodu.“

Ale ať se divili, jak chtěli, byla to právě ta pestrobarevná různorodost, která dokázala ukonejšit duše bývalých odsouzenců z Aveyronu, kteří na vlastní kůži zažili, co dokáže intolerance.

Chvílemi se zastavovali a vychutnávali si třeba pohled na lidi, kteří by kdekoli jinde na světě byli nepřáteli na život a na smrt, kdežto tady kráčeli bok po boku v živé debatě: člověk s křížem na kytlici – tudíž byl zřejmě na cestě do Levanty zabíjet Saracény – se zmateně ptal kolemjdoucího Araba na směr k tržišti; muž v židovské čapce rozmlouval s mnichem s tonzurou na hlavě; vysoký klobouk ortodoxního Řeka se kymácel, jak se jeho nositel smál vtipu, který mu vyprávěl normanský rytíř.

„Vůbec se to tu nezměnilo,“ usmívala se Adélie nadšeně.

„Ale změnilo,“ namítal Mansur, „je tu víc křesťanských kostelů a mešit naopak ubylo. A synagog taky.“

Až doteď si toho nevšimla, ale očividně měl pravdu, zvuk zvonů byl silnější, než jak si jej pamatovala; přehlušoval dokonce i hlasy muezzinů.

Ulfovi a Boggartě však ta směska připadala úžasná. „Já sem si myslel, že král Jindřich je k Židům hodně tolerantní,“ řekl Ulf, „však víme, jak je k nim blahosklonnej, ale todle… Jak to tu vůbec mohlo vzniknout?“

„To tady tak zařídili Normani,“ řekla mu na to Adélie.

Normanští zarputilí dobrodruhové.

A taky géniové.

Po půdě bažící bratři Hautevillové si dokázali podmanit Sicílii i jižní Itálii – tu zabrali vládnoucím Arabům. Potom Araby povýšili na svoje rádce společně se všemi inteligentními příslušníky jakýchkoli národů, kteří jim mohli být nějakým způsobem prospěšní. Neshody a rozbroje stojí peníze i životy, a proto si Hautevillové dávali pozor, aby ve své nové říši neměli žádné druhořadé občany, kteří by mohli působit potíže. Tak vytvořili království, které svou září zastínilo všechna ostatní, stejně jako na obloze pohasínají hvězdy po východu třpytivého modrého Siria.

„Notabene je to nestálá kompozice,“ zdůrazňovala Adélie. Sicilané měli sklon k záchvatům drastického násilí například v podobě krevní msty – vendety. Čas od času byl spáchán atentát na nějakého vyslance, ne kvůli víře nebo národnosti, ale čistě a pouze proto, že si dotyčný nedokázal udržet oblíbenost. „Je tu spousta bočních uliček, kam není radno se po setmění vůbec vydávat – a vlastně ani za bílého dne.“

Ať se to tu mění vždycky jen k lepšímu, Pane. Dej, ať tohle město žije navždy.

Konečně došli až k Harat al Jahud, velkému oblouku bez vlastní brány – před kým by tady taky Židé potřebovali zavírat bránu? – s Davidovou hvězdou vytesanou v jeho vrcholu.

Adélie si uvědomila, že se chvěje: tady začíná další z mnoha světů Sicilského království, můj svět; jiné vůně, vůně heny a kmínu, koření; děti hrající si na honěnou mezi muži v černých kloboucích a s pejzami, dumajícími nad šachovými stolky; výrobci zápalek domlouvající obchody u číšky košer vína; zvuky modlitby Semone esre linoucí se ze synagog.

A vlídnost; lidé ji poznávali a jako dceru váženého pana doktora, který sem často jezdil, ji zasypávali vřelými pozdravy a požehnáním stejně hojně jako lepkavými abricotines a barfi badám od nejbližšího prodavače cukrátek.

Šla zavěšená do Mansura a po chvíli odbočili do ulice s terasovými domy. „Mohli by tu být. Mohli sem přece přijet na tu svatbu.“ Obrátila se k Denizovi a ukázala rukou. „Támhle v tom domě budeme bydlet.“

Turek už měl naspěch, aby se vrátil za admirálem, a tak jen přikývl a zmizel.

Dveře, které bývaly v době přítomnosti doktora Geršoma a doktorky Lucie otevřené pro každého pacienta, ať měl na zaplacení nebo ne, byly dnes zabouchnuté; okenice stejně tak.

Adélie se dojatě natáhla k mezuze v malém výklenku u dveří. „Nejsou tady.“ Málem se rozplakala.

Od vedlejšího obydlí se ale ozval překvapený výkřik. „Adélie Aguilarová! Jsi to opravdu ty, holčičko?“ Adélie se rázem topila v baculaté náruči a ovanula ji vůně vaření. „Šalom, dítě moje, ty jsi světlo mých starých očí… Ale jsi tak hubená, co to s tebou ti Angličani udělali?“

Konečně aspoň nějaká útěcha. „Salom, Berichijo. To jsem ráda, že tě zase vidím. Jak se má Abrahe?“ Adélie všechny honem představovala. „Toto je Berichija uxor Abrahe de la Roxela, moje stará dobrá kamarádka. Mívá klíč od našeho domu a ochotně se o něj stará, když tu moji rodiče nejsou.“

Berichija byla oblečená skoro stejně jako ostatní ctěné Sicilanky – tak jako všude i tady se Židé přizpůsobili oblékáním zemi, ve které žili. Páska pod bradou, držící tuhou lněnou pokrývku hlavy zvanou toque, rámovala bezpočet vrásek v její tváři; rýha uprostřed mohutného poprsí se rýsovala nad živůtkem šatů se sukní staženou natěsno přes spodničku. Nikdo by ji ale nepovažoval za kohokoli jiného než za Židovku, a ona by se ostatně urazila, kdyby přece jen náhodou ano.

„Takže naši tu nejsou, Berichijo?“

„Napsali, že možná přijedou, ale jen možná, a možná taky ne.“

Ve všech těch ‚možná‘ bylo cosi mrazivého, takže se Adélie kvapně zeptala: „Nejsou snad nemocní, že ne?“

„Ne, to nejsou. V posledním dopise psali, že jsou oba v pořádku.“ Berichija změnila téma. „Počkej chvilku, než vám otevřu. Na jak dlouho tu vlastně jste? Doufám, že se zdržíte aspoň natolik, abys trochu přibrala, Adélko.“

Ztratila se v domě a za chvíli se vynořila s klíčem. „Tak pojďte dál, jen pojďte. Všechno je čisté, lůžka jsou vyvětraná. Přinesu od Rebeky kolébku pro to miminko, její Juceff už z ní stejně vyrostl. Deset vnoučat už máme, Adélko. Šest chlapců a čtyři děvčata. A dokonce i jednoho pravnuka – náš Benjamin se loni oženil s brusířovou dcerou…“

Vešli do nablýskaného stinného nitra domu, kde to vonělo včelím voskem a hořkými bylinami. Byl to malý dům, s Geršomovou vilou ve svahu nad Salernem se nedal srovnávat, ale oba domy měly jednu shodnou zvláštnost – dva stoly v síni – jeden se židovskou menorou a druhý s křesťanským křížem. U nich se doktor Geršom se svou ženou společně, a přece každý zvlášť modlili v rámci dvou různých náboženství, ve kterých vyrostli, ale které ani jeden z nich vlastně téměř nepraktikoval.

V jakékoliv jiné zemi, běželo Adélii hlavou… Tady se ale přímý kontakt symbolů dvou nebo i více náboženství mezi přáteli vnímal jako pouhá výstřednost.

„Jak se má Abrahe?“ zeptala se Adélie znovu.

„Spatně, má milá, vůbec se mu nevede dobře. Trpí teď už i dnou a ani tvůj otec mu nedokáže od ní pomoci.“

Berichijin manžel Abrahe už se svým nevalným zdravím optimisticky zápolil řádku let; musel už naučit svou ženu i číst a psát, aby zvládala obchodování s dováženými datlemi, živnost, kterou Abrahe zdědil po svém otci. Přitom se ještě starala a vychovávala jejich slušný hlouček dětí, a oba dva udržovali navenek dojem, že právě on je sice churavějící, avšak stále pevnou hlavou rodiny a celé domácnosti.

„Vypadáte všichni hrozně unaveně. Asi chcete mít dnes večer klid, tak vám přinesu dušené kůzlečí a švestkový cimes, bude toho dost pro všechny. Pamatuješ si ještě na můj slaďounký cimes, Adélko? Ale zítra vás zvu na večeři k nám.“

Nebylo jim nicméně přáno si to pozvání užít.

Ráno se vydali stále ještě v beránčích kabátcích nakoupit nové oblečení, které už tak nutně potřebovali. Adélie je zavedla do čtvrti řemeslníků i nádeníků, zvané La Kalsa, kde si Mansur mohl vybrat nové roucho i kefíju a ona s Boggartou zase šaty. Nakoupili také plátěné klůcky pro malinkého Donnella a všechno dohromady to vyšlo docela levně.

Peníze měla půjčené od admirála, a když mu přiznala, že jí to dělá starosti, O’Donnell jen mávl rukou: „Tím se vůbec netrap, já si to vyúčtuju od krále Jindřicha.“

„No, ten bude určitě nadšený.“

Boggarta se právě rozplývala nad stánkem plným pestrobarevných sukní z druhé ruky a Adélii s miminkem v náručí uhranula výloha krámku hned vedle. Na malinkém jevišti tam hrály divadlo čtyři překrásné loutky, vedené šikovnýma rukama lidí schovaných za závěsem v pozadí. Palermo bylo svými loutkami proslavené; i Adélie kdysi jako dítě jednu dostala od rodičů. Byla to malá dřevěná postavička rytíře a ona jej po pár letech zničila, když na něm začala provádět různé operace.

A tady byl další rytíř, nejspíš ten slavný hrdina Roland z Roncesvalles, a teď zrovna sváděl bitvu se zuřivě vyhlížejícím mouřenínem. Adélii však daleko více než lidské loutky zaujaly komické postavičky muly a velblouda, kteří se navzájem proháněli po levém okraji jeviště, kopali nohama a dokonce se jim otevíraly a zase zavíraly dřevěné tlamičky, jak se každé zvíře snažilo rafhout svého protivníka.

Allie by se z nich zbláznila radostí.

Otázka ale je, jestli mám od O’Donnella dost peněz, abych si je mohla koupit.

„Tak aspoň jednu, co říkáš, Doníku?“ zeptala se miminka, které také viselo očima na tom barevném divadelním hemžení. „Ale kterou? Velblouda? Nebo tu mulu?“

V té chvíli však na moment ucítila mezi svou paží a šátkem, v němž si Donnell hověl, něčí ruku. Ucukla a bleskově hmátla k opasku, jestli tam má váček s penězi, a současně se otočila – spatřila už ale jen záda nějakého ošuntělého člověka, který vzápětí zmizel v davu.

„Co to je, paní?“ ptala se zvědavě Boggarta.

Byl to kus papíru – materiálu, který v Anglii ještě prakticky nikdo neznal – přelepený dvěma kapkami pečetního vosku, ale bez pečeti.

„Pozdravení paní Adélii od přítelkyně, Blanche z Poitiers,“ četla nahlas. „Přijď v poledne k hostinci Jeruzalém v ulici Stříbrníků.“

Písmo bylo jako malované, vykroužené zručnou rukou. „To jsem nevěděla, že Blanche umí psát,“ potřásla hlavou Adélie.

„Však taky neumí,“ prohlásil hned Ulf. „To je Scarry, zaručeně. Chce tě někam vylákat a pak tě zabije, vo to mu de.“

Ulf se díval podezřívavě na kdekoho kolem a ruku měl neustále položenou na hlavici svého meče, který dostal darem od O’Donnella.

„Tak rychle by nás tu nenašel. Radši tam půjdu; co když mě potřebuje Johanka?“

„Prosím tě, v nějaké taverně?“

„Jdu s tebou, samotnou tě nikam nepustím,“ vložil se do toho Mansur.

„Ani já.“

„Já taky ne.“

Adélie se zahleděla aspoň na Boggartu. „Podívej, miminko s sebou přece vláčet nebudeme.“

„No ale já ho nikomu nenechám a tebe jít taky nenechám. A Strážce tu taky nemůžeme nechat jen tak,“ dodala.

No tak dobře tedy…

Klášterní zvony už svolávaly řeholníky na tercie, než našli tavernu zvanou Jeruzalém. Stála, vlastně spíš se nakláněla až na samém konci ulice Stříbrníků, s vchodem otočeným do boční uličky, která byla docela pustá, tedy až na supa, hladově oklovávajícího mrtvou kočku. Ani nevypadala jako hostinec, spíš jako chatrč zralá na zbourání; z vývěsního štítu se barva už skoro všude oloupala, takže křižácký kříž se dal rozeznat jen těžko; okenice byly pozavírané.

I Mansurovi sjela ruka k dýce na opasku. Ulf rovnou vytasil meč. „Sem už asi moc zákazníků nechodí,“ podotkl.

Strážce se váhavě, ale přece jen pokusil vyplašit supa, ale hned toho zase nechal, když viděl, že jeho vrčení s ošklivým opeřencem ani nehne.

Člověk, který Mansurovi otevřel, nebyl od pohledu hostinský; na kytlici měl zlatem vyšité dva lvy zakusující dva zlaté velbloudy – znak sicilských králů už od dob, kdy slavně porazili muslimy.

Ustoupil a hlubokou úklonou je zval dál. „Paní Adélie?“

„Ano.“

Muž vzal z uprášeného stolu zažehnutou lucernu a otevřel dlaň druhé ruky. Adélie se zahleděla na prsten. Hned přikývla a otočila se k ostatním. „Ano, ta zpráva je od Blanche.“

„A copak ty seš zač?“ ptal se Ulf dotyčného.

„Já jsem váš průvodce. Buďte tak laskavi a následujte mne.“ Mluvil uhlazenou normanskou frančtinou se sicilským přízvukem a ukazoval do kouta na otevřený poklop se schůdky vedoucími do tmy pod dřevěnou podlahu.

„My se ani nehnem, dokud nebudem vědět, kam vlastně deme,“ prohlásil zarputile Ulf.

„Opravdu? Měl jsem za to, že paní Adélie má jistého nepřítele a že je lépe, pokud se neví, kde se právě pohybuje. Pojďte, prosím, za mnou.“

Schůdky byly kluzké. Ulf se stále obnaženým mečem šel první, za ním Mansur, kterému Adélie nejprve předala maličkého Donnella a potom podala ruku Boggartě za sebou. Pak museli chvilku počkat, než schody nejistými tlapami zvládne Strážce.

„To je ale dobrodružství, že jo, paní,“ hlesla nervózně Boggarta.

To je nejstatečnější děvče, jaké jsem kdy potkala. A můžu se jen modlit, abych ji právě teď nevedla do dalších potíží; tahle chodba může ústit v některé z pohádek Tisíce a jedné noci, ale taky může vést přímo k vládci kypícímu hněvem kvůli nevěstě s vadou.

Byla to velmi dlouhá chodba – Adélii připomněla nehezké zážitky z Glastonbury – a na jejím konci zase schody, po kterých všichni vyšli do zahrady s mřížovou bránou, hlídanou hrozivě vyhlížejícími strážemi v pytlovitých kalhotách, s turbany na hlavách a zahnutými šavlemi u pasu.

Paní Blanche už tu na ně čekala a rozrušením se celá třásla. „Řekl, že tě přijme na slyšení, Adélko. Já jsem mu to ještě neprozradila, jen to, že jsi jí zachránila život. On si dobře pamatuje na tvého otce, i když jej dlouho neviděl. Kdyby ses mu to pokusila vysvětlit, víš, říci mu, jak jí bylo strašně zle, možná, možná by…“

„Vysvětlit?“

Blanche popadla Adélii dlaněmi kolem krku, jako by jí hodlala vytřást ty zvláštní názory z hlavy. Ale místo toho jí jen zašeptala přímo do ucha: „To o té jizvě, přece. Přemluv ho, popros ho na kolenou, řekni mu, že je princezna jinak rozkošná.“

„To ona přece je. Rozkošná.“

„V našich očích samozřejmě ano, jenže on očekává ztělesněnou dokonalost.“ Ustoupila o krok a pokřižovala se. „Nepřežiju to, jestli ji odvrhne. Marie, Matko Boží, dej, ať to pochopí.“

Průvodce je pobízel, aby si pospíšili. A vyšlo najevo, že Blanche s nimi dál nepůjde. Adélii hned napadlo, že v tom případě může nechat Boggartu s miminkem s dvorní dámou; ať už se stane cokoli, těch dvou by se to stejně nemělo týkat. „Postarej se mi zatím o Boggartu a Donnella,“ poprosila tedy Blanche. „A o psa taky,“ pousmála se ještě.

Blanche jen mlčky přikývla a objala Adélii tak vroucně, jako by ji právě posílala do kruté válečné vřavy. Pak se otočila a cestou pryč si otírala uslzené oči.

Strážní na pokyn průvodce otevřeli bránu a skupinka prošla do podloubí táhnoucího se kolem nevelkého čtvercového atria, v jehož středu tiše zurčela nádherná fontána. A dál do rozlehlé síně, zdobené zlatem. Pak kolem dalších hrozivých, i když na pouhý posunek rukou dokonale poslušných stráží, dalšími komnatami a sály, až k tomu největšímu a nejzdobnějšímu, odkud se jako z obrovské voliéry pootevřenými dveřmi linulo švitoření hlásků jakoby z ptačích hrdélek.

Adélie se podívala na Mansura a on na ni. Pochopila, co je za těmi dveřmi; sicilským králům sice v žilách koluje normanská krev, ale dávno už přijali – a zjevně stále udržují – arabské tradice.

Dveře se otevřely do ohromné síně plné žen, postarších nebo zralých, ale povětšinou mladých a snědých; všechny vypadaly krásně; všechny jen v rozevlátém hedvábí, přestože byl vzduch venku za fíligránovými mřížemi dost chladný, toto byli totiž tropičtí ptáčkové, a tak tu měli vyhříváno několika tucty cizelovaných lamp a železných košů se žhavými uhlíky.

Některé ležely na divanech, jiné hrály různé hry nebo tančily, až to hraničilo s pravou akrobacií. Průvodce se zastavil; dál nesměl. Zvedl paži, aby zarazil také Ulfa, který zíral doslova s pusou dokořán. „Ty ne,“ řekl průvodce.

Mansur poplácal Ulfa po rameni. „Tohle je harém, víš, a ty jsi celý muž. Vstoupíš, a stráže tě budou muset okamžitě zabít.“

Ulfovi málem tekly sliny. „To by teda sakra klidně stálo za to,“ polkl naprázdno.

Dveře se hned zase zavřely, když Adélie s Mansurem vstoupili dovnitř. Celá místnost při pohledu na muže na okamžik ztuhla a ztichla, ale pak se kaleidoskop barev, pohybu a zvuků zase rozjel, uklidněný bleskovým pochopením, že nově příchozí je jen další eunuch.

V jednom koutě tkalo několik dívek na stavech hedvábí; uprostřed všeho toho lenošení to vypadalo jako nesmyslná dřina, i když majitelky těch štíhlých rukou poletujících hbitě sem a tam se zdály být svou činností docela zaujaté.

Vysoký eunuch odložil loutnu s dlouhým krkem, na kterou dosud drnkal, a přistoupil k nim. Dotkl se na pozdrav čela a hrudi. „As-sallam alejkum.“

„Wa alejkum as-sallam,“ odpověděl Mansur.

Eunuch přešel do plynné normanské frančtiny. „Madam, pane, mé jméno je Sabir, jsem pokorně k vašim službám. A nyní, milostiví, kdybyste byli tak laskavi a následovali mne…,“ pokynul jedné ze starších žen. „Rašída bude doprovázet paní Adélii.“

Adélie začala přemýšlet, jestli je snad král hodlá přijmout v komnatě, kam si zve vybrané společnice z harému pro tělesné potěšení, ale místnost, kam vešli, se nepyšnila žádnými sametovými závěsy, pohovkami ani erotickými obrazy. Uprostřed stál ohromný stůl s nohami ve tvaru tlap s drápy. Tři stěny byly po strop obložené knihami a svitky a čtvrtou zdobila nádherná tapiserie znázorňující lovce ženoucí se lesem, kde ve větvích posedávalo několik pávů.

Tohle je kancelář normanského krále, ne arabského sultána.

Za stolem ovšem neseděl žádný král, ale žabák. Kápě burnusu rámovala hladkou, bledou, téměř nazelenalou tvář obojživelníka. Buď je ta pohádka o políbení žabáka obrácená naruby, nebo tohle není ten princ, co se pak stal králem.

Ten člověk vstal – a nyní se ukázalo, že předtím neseděl, ale dřepěl –, pozdravil je a pokynul ke dvěma křesílkům na protější straně stolu. Mluvil také normanskou francouzštinou a trochu si při řeči šlapal na jazyk.

„Dovolte, abych se představil: jsem Džibril, sekretář Mustaize – Jeho Milosti krále, který dorazí za okamžik. Lorde Mansure, tvá přítomnost je nám velkou ctí. Lady Adélie, velmi jsme tě v našem království postrádali. Zisk krále anglického byl naší ztrátou; jen s velkou lítostí jsem před těmi sedmi lety podepisoval králův souhlas s vysláním tvé osoby do Anglie, neboť jsem věděl, že všichni tím ztrácíme skvělou lékařku, a náš vážený doktor Geršom a jeho choť že budou postrádat milovanou dceru.“

Uklonil se. Jeho oči byly na něm to jediné, co nepřipomínalo žábu. Pohledy z nich vystřelovaly jako ostré šípy.

Adélie se také uklonila. Tak to jsi byl ty, kdo to podepsal.

„Smím doufat, že ses vrátila natrvalo?“

„Obávám se, že ne. Musím odjet zpátky, nechala jsem v Anglii svoje dítě.“ Lekla se najednou, že teď ji zase naopak nebudou chtít pustit odsud.

Džibril ale jen řekl: „To samozřejmě chápeme. Kéž je ti přáno se s dcerou opět v pořádku a bezpečně shledat.“

„Děkuji.“ Mají zvědy všude, pomyslela si, vědí i to, že mám dceru a ne syna. Ale stejně nemohla popřít pocit úlevy, že je zase v zemi, kde lékařka ženského pohlaví nebudí hrůzu a odpor.

„Doslechli jsme se, že cesta z Anglie byla nelehká. Lord O’Donnell nám sdělil, že jsi byla pronásledována nevůlí a snahou tě zničit. Jeho Milost si přeje, abych ti vyřídil, že pokud by se ten zlovolný člověk objevil zde v Palermu, bude vypátrán a zabit jako prašivý pes, neboť ničím jiným ani není.“

„Děkuji. Myslím ale, že kvůli tomuhle jsem se dostavit neměla, že ne? Chtěli jste se mnou mluvit o princezně Johaně.“ Ať to máme konečně za sebou.

Džibril roztáhl rty do stran; měl to být asi úsměv. „Přizpůsobila ses anglické přímočarosti, paní. Dovol tedy, abych učinil to samé. Paní Blanche nás informovala, že princezna na začátku plavby onemocněla a že ty jsi musela sáhnout po jistých drastických opatřeních, abys jí zachránila život. Byla bys nyní tak laskavá a objasnila nám, v čem ta opatření spočívala?“

Adélie se zhluboka nadechla. „Byla jsem nucena ji operovat,“ začala a hned se pustila do vysvětlování, co je to apendix, jak se dokáže zanítit a tak dále, a tak dále.

„A taková operace samozřejmě zanechá na kůži jizvu. Paní Blanche se obává, aby se kvůli ní princezna králi neznelíbila, ale já jsem přesvědčená, že Jeho Milost jako moudrý muž upřednostní nevěstu s jizvou před mrtvou nevěstou. Mohu tě ujistit, že to nikterak neuškodilo její kráse či zdraví a že je to vskutku rozkošná dívka.“

Sekretářovy rty se rozjely do šířky ještě víc. „To je zajisté nezpochybnitelné na první pohled. Všichni jsme Johanou, perlou Anglie, zcela uchváceni. Jizva nehraje žádnou roli, pokud je výsledkem záchrany princeznina života; diamant s drobným kazem může být dokonce krásnější než jiný, dokonalý. V tom naše obavy nespočívají…“

Ne? Díky Bohu, díky Pánu Bohu. Ale co je tu tedy za problém?

„… rádi bychom věděli, zdali mohla mít taková operace nějaké jiné neblahé následky? Na její budoucnost a budoucnost jejího manželství?“

Mansurovi to došlo rychleji. „On chce vědět, jestli Johana může mít děti,“ řekl anglicky.

Adélie s úlevou vydechla. Tak to je trápí. To jsme si s Blanche dělaly starosti o nesprávnou věc. Jistě, Johana má přece dát Williamovi především děti. Pokud má vláda nad Sicílií zůstat v rukou Hautevillů, musí se král dočkat dědice. Když panovník nemá děti, není to zdaleka jen osobní neštěstí, znamená to ohrožení celé jeho říše, protože se na ni začnou sápat jiní mocichtiví zájemci o trůn.

„Ujišťuji tě, pane, že princezna Johana může mít tolik dětí, kolik jí Bůh a král dopřejí.“

Drobné šípy Džibrilova pohledu se ještě přiostřily, stejně jako jeho hlas: „A je to skutečně pravda?“

„Tato žena nic jiného nežli pravdu vyslovit nedokáže,“ ozval se Mansur.

„Ten přívěsek na střevě nemá spojitost s lůnem ženy – dělohou,“ řekla Adélie, „mohu ti to nakreslit, aby to bylo jasnější.“

Sekretář se poprvé usmál upřímně. „Ušetři mne toho, paní. A odpusť.“ Najednou to byl docela jiný člověk. „Chápeš, potřebujeme syna, dědice. Jsme obklopeni nepřáteli, kteří se na Sicílii vrhnou jako supi, když tu nebude následník trůnu.“

„Tankred?“ zajímal se Mansur. „Slyšel jsem, že si pořád nedá pokoj.“

Džibril mírně rozhodil ruce. „Tankred, papež, římský císař, celá nová generace biskupů. Jsme ohroženi na mnoha frontách.“

„Aha.“ Tady je teď příležitost. Adélie neváhala, nadechla se a spustila: „Pane, král Anglie nám svěřil dar pro krále Williama; vedle jeho dcery je to nejcennější poklad, který měl. Něco, co můžeme použít proti společnému nepříteli, řekl. Poslal mu Excalibur.“

Excalibur. Světlo, které se zablesklo při zvuku toho jména v očích každého křesťana, se nyní mihlo i pod sekretářovým obočím. Legendu o Artušovi sem s sebou přinesli Normané a ona se tu zakořenila; existovaly dokonce i sicilské legendy o tom, že král Artuš pobýval v kraji kolem Etny.

Džibril se naklonil kupředu; věděl, jakou hodnotu má ten meč pro toho, kdo je jeho majitelem. Dokonce se neovládl a bez okolků vybafl: „Kde je?“

Jestli ho má Richard – a Adélie si byla téměř jistá, že jej má, vždyť Jindřich mě přece varoval –, tak teď nastala ta pravá chvíle podrýt mu půdu pod nohama. Ale opatrně.

Vysvětlila sekretáři, jak vezli meč ukrytý v dřevěném kříži a Ulf jej měl na starost. „Ztratil se, když jsme s mými přáteli…, když jsme se dostali do jistých problémů, které nás na nějaký čas oddělily od princezny a jejího průvodu, ale chováme velkou naději, že jej mohl nalézt vévoda Richard. Ten meč – tedy dozajista jeho schránu ve tvaru kříže – vidělo několik lidí, když ho nakládali na palubu lodi Nostre Dame před vyplutím ze Saint-Gilles.“

Podívala se pozorně Džibrilovi do očí a věděla, že se před ním nic neutají; ten má dozajista zvědy po všech říších známého světa; nejspíš ví o Richardových ambicích víc než já.

„A pokud jej opravdu má v držení vévoda Richard, možná si přeje předat jej králi Williamovi osobně, a jsem si jistá, že tak učiní, jakmile usoudí, že nastala ta pravá chvíle.“

„Ani já o tom nepochybuji,“ pokývl hlavou Džibril.

A hotovo, všechno je vyřčeno. Richard teď zjistí, že král William ví o Jindřichově úmyslu darovat mu ten meč a že jej za všech okolností očekává.

Víc už pro to udělat nemůžu.

„Takže použít jej proti společnému nepříteli. To tedy vzkazuje král Jindřich?“

„Ano, pane.“

„To by mě zajímalo, proti kterému, máme jich tolik…“ Tvářil se ale o poznání radostněji. „Sdělte mi, jakou si přejete odměnu, moji milí.“

Odměna se musí využít k přímé žádosti. „Týká se to dědice, pane. Princezna ještě není připravená mít děti.“

„Milá paní Adélie,“ dostalo se jí mírně vyčítavého tónu, „copak je Jeho Milost nějaký barbar? Není. Princezna Johana si může užívat svého dětství až do doby, než… A zde přichází.“

Do místnosti vešel muž, krásný v podobném smyslu, jako byl krásný i jeho palác. I přes dlouhé plavé vlasy po normanských předcích působil stejně arabským dojmem. Zpod vlněného burnusu s třásněmi vyčnívaly dlouhé špičky střevíců z jemné červené kůže. Kolem něj se šířila neznámá vůně a rojilo se služebnictvo, a on se špičkami prstů dotýkal čela a hrudi, když mu Džibril představoval návštěvníky. Bylo zvláštní slyšet muže jeho vzhledu mluvit normanskou frančtinou a oslovovat Pannu Marii a ne Alláha, když vyjadřoval svůj vděk „za Perlu Anglie, jejíž život a bezpečí jsou mi tak drahé a Tobě jsem za ně navěky dlužníkem“.

Pohlédl na Džibrila; ten kývl – vše uspokojivě vyřešeno – a potom je jemně pokáral: „Proč jste ale nebyli po princeznině boku, když přijížděla? Právě vy, kteří jste pro ni tolik vykonali, vy jste měli zaujmout čestná místa v královském průvodu. Kde jste ubytováni? Ne, ne, musíte se na zbytek vašeho pobytu přestěhovat do Zizy; staňte se prosím mými čestnými hosty. Mansure, příteli, lovíš rád? Paní Adélie, vděčím za zdraví tvému ctěnému otci, a nyní jsem i tvým dlužníkem… A jak se daří mému bratranci v Anglii?“

Byl mladý, bylo mu sotva čtyřiadvacet, nejvýš pětadvacet, a soudě podle jeho šarmu – o harému ani nemluvě –, musel mít hodně zkušeností se ženami; přesně jak národ od svého vladaře očekává. Zatímco od královny naopak očekává dokonalou věrnost. V jeho chování nebylo ani stopy po prchlivosti ba až aroganci jeho budoucího anglického tchána. Jindřich Plantagenet by nenechal otázku Johaniny plodnosti řešit sekretáře; závažná rozhodnutí byla čistě a pouze jeho vlastní.

Adélie s lehkou nervozitou přemýšlela o tom, že je to asi lenivý král. Johana se do něj nepochybně zamiluje, i kdyby jen z povinnosti, bude to přitažlivá povinnost. A bude to zřejmě z toho úhlu pohledu šťastné manželství, ale zdali má William dostatek energie, činorodosti a královské důstojnosti k tomu, aby dokázal udržet rovnováhu, na níž je jeho říše zcela závislá, o tom pochybovala.

Služebnictvo začalo nosit do kanceláře šerbet, sladké pečivo, a kromě lahůdek přinesli také sametové polštáře, na nichž ležely dvě kožené schránky. Lord Mansur povstal jako první a byl odměněn Řádem lva a paní Adélii se dostalo zlatého kříže na velejemném řetízku na krk. A každý zvlášť obdrželi taky těžký, vypasený váček, ve kterém to cinkalo.

„Přijměte prosím náš vděk i v této podobě. Slyšeli jsme, že vás cestou okradli.“

„Děkujeme, pane, děkujeme ti.“ Kde ty informace berou? Nahmatala prsty křížek a sklonila hlavu, aby si jej lépe prohlédla. A užasla. Byl posetý diamanty, za které by i s Allií mohla pohodlně žít do konce života.

Když William odešel, řekl Džibril: „A nyní, vážení hosté, na vás venku čekají kryté vozy, které vás i vaše věci odvezou do paláce Ziza. Na oplátku za princeznin život je povinností Jeho Milosti i naší zajistit vám bezpečí, a proto proběhne stěhování v utajení. Nikdo krom nás nesmí vědět, kde bydlíte.“

Nebyla to nabídka, ale příkaz. Král se cítil Adélii dlužen a bylo otázkou jeho cti, aby se postaral o její bezpečí, dokud svůj dluh nesplatí.

Le Roi le veult, pomyslela si Adélie.

Říkalo se, že Ziza je nejkrásnější ze všech paláců, které Palermo obkružovaly jako náhrdelník. Pamatovala se, jak kdysi, když byla ještě malá, jednou s rodiči užasle hleděla na veliký nápis v arabštině na jeho hlavní bráně, který praví: „Toto jest pozemský ráj, všem očím otevřený; králem jest Mustaiz (Milostivý) a tento jeho palác jest Aziz (Vznešený).“

No co, trocha luxusu pro změnu neuškodí.

„To by bylo moc milé,“ řekla nahlas zdvořile.

~~~

Dalšího dne po ránu spolu v jiné komnatě jiného paláce rozmlouvali dva muži. Byla to překrásná komnata, jedna z mnoha určených pro vážené hosty; plasticky i malbou zdobený strop sbíhal k obloukům stěn v hroznech mramorového ovoce, zatímco ve výklenku stála na stříbrném stolku portýrová mísa ve tvaru lodi, vrchovatě plná skutečných granátových jablek a pomerančů. Pro případ, že by hostům byla zima – přestože v Palermu se v únoru většinou již otepluje, toho roku bylo pořád ještě poměrně chladno –, hořel na několika místech v mísách vonný olej.

Debata, která se vedla v angličtině, byla o dost méně civilizovaná.

V podstatě ta komnata mohla zrovna tak být arénou, kde se na sebe sápou dva rozlícení psi, a jen fakt, že jsou uvázaní na pevných provazech svých hodností a důstojnosti, jim brání rozsápat jeden druhému hrdlo.

„A kde tedy teď je?“ Biskupovi ze St. Albans se nelíbilo ani vyprávění o tom, co všechno prožila jeho milovaná žena za dobu, kdy se neviděli, a nelíbil se mu ani ten chlap, co mu to vyprávěl, a nevraživost byla vzájemná.

„Nevím.“ Lehkost, s jakou to admirál O’Donnell řekl, a bezstarostnost, s jakou se při tom vyvaloval na brokátem potaženém otomanu, znamenala urážku už sama o sobě.

„Ale jistě že to víš, zatraceně.“

„No vážně nevím. Rozloučili jsme se už na lodi. Já jsem jel s princeznou a ona odešla – prý má její rodina v židovské čtvrti dům. Ale odtamtud se zase odstěhovala, její přátelé taky, a nikdo ze sousedů neví kam.“

Ve skutečnosti měl O’Donnell docela přesnou představu o tom, že se o Adélii a její druhy postaral Džibril, který se admirála a paní Blanche vyptával na všechno, co se cestou přihodilo, a navíc jevil značný zájem o všechno, co se týkalo Adélie. Ano, jsem si dost slušně jistý, že Adélie bydlí v některém z královských paláců, že je v bezpečí, díkybohu, ale proč bych to měl vyklopit zrovna tomu jejímu biskupovi, který se o to ani za mák nezasloužil? Jen ať se panáček pěkně zapotí.

„Proč jsi ji, k čertu, nepřivedl sem?“

„Nóó…“ Jestli se vůbec ještě dalo na té pohovce uvelebit pohodlněji a nonšalantněji, admirál se o to rozhodně pokusil, „… říkal jsem si, že zavést ji zpátky k lidem, mezi nimiž někdo usiluje o její život, by zrovna nebyl nejchytřejší tah.“

Jo tak ty sis říkal, darebáku, zuřil mlčky Rowley, a kdo ti kdy dal jaké právo rozhodovat za ni, co má udělat a co ne? Jenže já vím, zachránil jsi jí život, tím to možná bude.

Ale ještě pořád mám jeden trumf v rukávu. „Našel jsem ho,“ řekl prostě.

„Scarryho?“

Jak to s ním trhlo, s lotrem jedním. „Pojď sem.“

Admirál se přiloudal k přepychovému trojnohému stolečku plnému listin a svitků. „Jak se ti to povedlo?“

„Podívej se na tohle.“ Rowley vzal jeden svitek do ruky. „Museli jsme tady v paláci pro majordoma sepsat jmenný seznam všech členů Johanina doprovodu, kteří se tu chtějí ubytovat.“ Udeřil se teatrálně pěstí do čela. „Bože Všemohoucí, vůbec nechápu, proč jsem se nad těmi jmény nezamýšlel už dávno… Je to tady černé na bílém.“

Zvon svolávající na laudy se rozduněl v těsné blízkosti, z kostela San Giovanni degli Eremiti, který svými rumělkovými kupolemi připomínal spíš mešitu než kostel. Rowley si toho nevšímal.

Šlo o dlouhý seznam. Nebyla v něm pouze jména, ale také povolání každého člověka a místo, odkud pocházel.

Rowley ukázal najeden řádek. „Tady.“

Admirál se zahleděl na jméno. „Ten? To nemůže být on, rozhodně ne. Ježíši, vždyť byl… To přece ještě nemusí nutně znamenat, že by se mu říkalo Scarry.“

„Já vím. Ale Scarry je přezdívka – přezdívka psance, a říká se, že je odvozená z tohohle jména. Mě to taky překvapilo, jenže na tom seznamu není nikdo jiný, ke komu by se to hodilo – pročetl jsem je všechny do jednoho. A když nad tím začneš přemýšlet, je to opravdu jediný člověk, který měl k tomu všemu příležitost.“

„Ale on je přece… V životě mě ani nenapadlo… Kde je vlastně teď?“

„To právě nikdo neví. Vytratil se, sotva Nostre Dame přistála. Což to ještě potvrzuje. A prý se choval den ode dne divněji a divněji.“

„Divněji? To bych tedy věděl i o výstižnějších výrazech. Takže teď se potuluje někde po městě?“

„Řekl bych, že ano. Poslal jsem několik svých lidí, aby po něm pátrali – a po ní ostatně taky. Proboha, proč jen jsi ji nechal odejít?“

O’Donnell si chvíli zamyšleně třel prstem bradu. „Mno… Adélie slíbila Johaně, že jí přijde na svatbu, takže pozítří bude v katedrále. Ona vždycky dodrží slovo…“

„To já vím.“

„Ale já ti ji do té doby stejně najdu.“ Admirál vstal a zamířil ke dveřím.

Rowley ho ale ještě zastavil. „Já si ji najdu sám. To je moje žena, O’Donnelle.“

Jeho sok nasadil užaslý úsměv. „Vážně? I teď, pane biskupe?“ Úsměv zmizel. „Tak to ses o ni měl možná trochu líp postarat, ne?“

~~~

Ulf se natáhl pro medovou datli. Takovou lahůdku dřív vůbec neznal, ale rychle zjistil, že jeho chuti náramně vyhovuje. „Co je na tom k smíchu? Já žádný další hedvábí nepotřebuju. Kdybych takhle přijel domů, tak by mě kamarádi hodili do rybníka, abych se z tý pomatenosti probral.“

„Ale vždyť ti to moc sluší,“ namítla Adélie. Všem to slušelo. I jí nové šaty seděly v živůtku a v pase jako druhá kůže, zatímco dlouhé cípaté rukávy a vlečka za ní vlály jako vlnky na stříbrozeleném moři. „I když možná ta fialová se k tvé pleti příliš nehodí.“

„Mně se fialová líbí.“

Mansur se snažil dobrat jádra problému. „Takže majordomus se tě zeptal, jestli chceš do komnaty poslat šikovnou tkadlenku hedvábí, a ty jsi to odmítl.“

„No vona je to moc pěkná komnata, jen trochu malá, tak bych nechtěl, aby mi tam narvali nějakej stav, ne?“

„To byl jenom eufemismus,“ prozradil mu Mansur.

„No ale žádný eufemismy tam teda taky nechci.“ Pak se mu konečně rozsvítilo. „To myslíš jako…? Hromy blesky. A já sem se tomu bránil!“

„Možná to bylo k něčemu dobré,“ usoudila Adélie, „jen pomysli na tu chuděru dívku.“

„Ale třeba by se jí Fialový Ulf líbil,“ mínil Mansur.

Adélie založila ruce za hlavu a poslouchala ptačí zpěv, který se linul z koruny rašící mandloně.

A vzpomněla si na Homéra: Nepříznivé větry hnaly nás přes moře, ale desátého dne jsme dopluli k zemi pojídačů lotosových plodů, jež dávají mysli sladké zapomnění.

Boggarta se právě s maličkým Donnellem v náručí vrátila z pravidelné procházky po zahradách, kam s ním chodila několikrát za den, aby se chlapeček mohl „dosyta načuchat těch vůní překrásných“, jak sama říkala.

I ona byla samá elegance. Stejně jako Adélie měla vlasy stažené do síťky zdobené perlami. Jistě, kudy chodila, tudy všechno stále padalo, ale její nemotornost mizela, když vzala do náruče Donnella; tak pozornou a pečlivou mámu aby pohledal.

Adélie si vzala miminko k sobě, usadila se s ním do záplavy polštářů a jemně si otírala tvář o jeho chmýří na hlavě. Chlapeček voněl čerstvým vzduchem a mlékem. „Kdepak, ty žádné lotosy jíst nepotřebuješ,“ šeptala mu. „Jedině, až ti vylezou zoubky.“

„Lotosy, to sme ještě nejedli,“ ozvala se Boggarta. „To je nějaká podobná dobrota jako ty, no… kuskusy?“

Dokonce i Strážce dostal stříbrný obojek. Vědělo se tu už, jak důležitou roli sehrál při zachraňování své paní a jejích přátel ze žaláře v Aveyronu, a tak i muslimské služebnictvo v Zize muselo potlačit svou nechuť ke psům jako k nečistým tvorům. Zpočátku sice padl návrh, že by ho mohli ubytovat v královském psinci, jenže tamější smečka perských chrtů ho okamžitě vyděsila, takže mu nakonec bylo dovoleno, aby zůstal po boku svých lidských druhů jako další čestný host.

Adélie se ptala, jestli může poslat zprávu o místě svého pobytu biskupovi ze St. Albans, ale Džibrilův příkaz o utajení všichni dodržovali do písmene a její žádosti sice zdvořile, zato neoblomně ignorovali.

Sdělili jí aspoň tolik, že Rowley už do Palerma dorazil. A zajisté, pan biskup rovněž ví o přítomnosti paní Adélie v hlavním městě, avšak bude lépe, když Ziza nebude prozatím navazovat žádné kontakty se zbytkem světa, neboť zvědové jsou naprosto všude.

Co nadělám, tak ho uvidím až na té svatbě. A pak ji ještě s trochou zlomyslnosti napadlo: však ono mu neuškodí, když si do té doby počká.

Nebylo to vůči Rowleymu fér, a možná ani vůči O’Donnellovi, který se o ni tak dlouho staral, ale stejně neměla na muže a na nějaké city a vášně ani pomyšlení. Byla naprosto vyčerpaná; jako ostatně všichni, ale uvědomila si to, až když mohla jen tak lenošit v luxusu paláce.

Bohatě jí to nyní stačilo, byla to ohromná slast, nechat se obsluhovat jako nějaký paša. Ráchat se ve vyhřívané lázni tak obrovské, že se v ní dalo i plavat, dopřát si masáž, nechat se naolejovat, navonět, dát si předvést hned několikerý nádherné šaty, aby bylo na výběr. Uždibovat pochoutky, na nichž bylo znát, že kuchaři se mohou přetrhnout, aby vyhověli všemožným chutím a poskytli hostům labužnické zážitky, které je vynášely až do oblak.

A všechno se to odehrávalo v budově postavené pro normanské krále neuvěřitelně zručnými arabskými řemeslníky, takže jim až zraky přecházely nad nádherou a složitou bohatostí výzdoby prolínající se s živoucí krásou pávů a papoušků, uši se opájely zvuky zurčivých fontán a ptačím zpěvem a nosy se rozechvívaly tisícem omamných vůní.

Všichni čtyři byli rádi, že se nemusejí o nic starat, že mohou jen tak vtipkovat, povídat si o starých časech nebo třeba vzpomínat na přátele a pobyt v Caronne. Každý z nich dobře věděl, že i ti ostatní se v noci budí hrůzou z děsivých snů plných plamenů a zoufalého křiku. Adélii navíc vstupovala do snů zavražděná pradlena a pokaždé vyčítavě kývala prstem. Měli tyhle vzpomínky společné; nikdo o tom ale ve dne nemluvil nahlas, aby nerušil tu rajskou atmosféru ve společnosti dobrých přátel a pohodlí.

Ani strážní s hrozivými šavlemi u každé brány najednou nevadili; naopak, dodávali pocitu bezpečí větší sílu. Adélie postupně sama sebe přesvědčila, že ať už byl Scarry kdokoli, musel buď umřít nebo to vzdal a odjel, a ona že už od něj bude mít navždy klid.

Kdybych tu ještě tak měla rodiče a Allii, byla bych už skutečně jako v nebi.

~~~

V jedné z chudších čtvrtí Palerma se bytný baví se svou ženou o chlapíkovi, kterému právě pronajali podkroví svého polorozpadlého hostinského domu.

„Platí slušně,“ zdůrazňuje Ettore. Zájem o ubytování rapidně vzrůstá díky blížící se královské svatbě, která přitahuje do města čím dál více lidí. Ten cizinec však vůbec nesmlouval a bez okolků kývl na cenu jednoho zlatého tari za světnici, kterou by si ani sám Ettore netroufl nazvat pohodlným noclehem, a to oba manžele docela uzemnilo.

„Ale podíval ses mu do očí?“ pokřižovala se Agáta. „Naskočila mi z toho jeho pohledu husí kůže. A slovo aby z něj páčil. Neopovaž se mě tu nechat s ním ani na okamžik samotnou.“

I její muž je tím mlčenlivým zákazníkem vyvedený z míry, ale zlatý tari je holt zlatý tari. „Platí slušně,“ opakuje tedy.

~~~

„Zase další dar, Rafiqu?“

Majordomus měl dlaně složené do misky, jako by měl být darem hlt vody. „Od Jeho Milosti, paní. Mám vzkázat, že dar dorazil dnes ráno lodí. Čeká na nádvoří Fontány. Je určen i lordu Mansurovi.“

Adélie si cestou všimla, že Mansur má ruku položenou na opasku dýky; ani tady se nedokázal uvolnit tak jako ostatní; pořád se rozhlížel po zahradních zdech, jako kdyby čekal, že se sem najednou přehoupne Scarry s nožem v zubech.

Bylo zataženo a na dvoře se vzduch ještě ochlazoval vodou tryskající z tlamy kamenné lví hlavy, u níž stáli pod palmami dva lidé, muž a žena, a sledovali, jak voda proudí a zurčí korýtkem zahloubeným do dlažby.

Pak se otočili.

Muž měl nakrátko střižený vous a veselé vrásky kolem očí. Byl o malinko menší než ta elegantní žena vedle něj.

Byli to právě ti dva manželé, kteří kdysi při vycházce nalezli na svahu Vesuvu opuštěné plačící miminko. Sami děti neměli; vzali si holčičku domů a darovali jí léta lásky dvou výjimečných srdcí a moudrosti dvou výjimečných myslí. A jak adoptovaná dcera rostla, viděli, že se jim hravě vyrovná a dokonce je i překoná, a proto ji zapsali do salernské školy medicíny, kde oba přednášeli.

Adélie se k nim dopotácela a padla jim do náručí. Na jejich tvářích se mísily slzy radosti.

~~~

Bylo dávno po večeři, ale řeč nebrala konce a společnost zůstala sedět se zkříženýma nohama na polštářích kolem stolu ještě dlouho poté, co sluhové odnesli poslední talíře.

„To je ale hrozné,“ opakoval doktor Geršom už poněkolikáté, „kdo jen může být taková zrůda? Ještě aby se ti něco opravdu stalo, zlatíčko.“

„Musíme zachovat klid,“ radila mu doktorka Lucie – to byla její rada pro každou situaci –, „Džibril toho šílence vypátrá a nechá ho odstranit.“

„To bych tedy prosil. Nespustím tě z očí, dokud ho nenajdou, Adélko.“ Podíval se na svou paní. „A mimochodem, já jsem naprosto klidný, ženo.“

„To tedy nejsi. Ty býváš klidný, jen když se věnuješ svým pacientům. Všichni tě přežijí, můj milý.“

Byla to stará známá písnička, ale Ulfa s Boggartou zarazila – připadala jim jako zatím mírný začátek hádky. Zato Adélie s Mansurem na sebe mrkli a pousmáli se. Takže je všechno při starém. Tihle dva se hašteří, občas na sebe něco i houknou, takže kdo je nezná, lekne se, zvlášť lidé, kteří po sicilském zvyku na veřejnosti rádi projevují pečlivě komponovanou zdvořilost bez ohledu na to, jak se chovají v soukromí. Ale ti, kdo Aguilarovy dobře znají, vědí, že v nich žhne stále stejně hluboká oddanost a láska, kvůli níž se jich kdysi jejich rodiny zřekly – vždyť ona je římskokatolická křesťanka a on Žid –, ani to jim však nemohlo zabránit ve svatbě a společném životě.

Adélii nikdy ani nenapadlo, že hašteření jejích adoptivních rodičů by mohlo být něčím jiným než pouhým projevem svobody slova nebo že by se ta pevná pouta vzájemné lásky, v jejíž záři vyrůstala, měla někdy zpřetrhat.

„A Jindřich Plantagenet si takhle klidně oderve matku od dítěte,“ uvažoval doktor Geršom nahlas, „copak to je královské chování? Nad tím by zaváhal i rozený ničema. Já chci poznat svou vnučku.“

„Však ji poznáme, pokud pojedeme do Anglie.“

Adélie se zajíkla. „Do Anglie? Vy dva? Kdy? A proč jste mi nedali vědět?“

Doktorka Lucie se zhluboka nadechla: „Před nějakým časem nám král Jindřich, ten rozený ničema, jak říká tvůj otec, poslal list plný chvály o tobě, Adélie, a psal, že pokud bychom si přáli přijet do Anglie, bylo by mu potěšením poskytnout nám ochranu a vše potřebné.“

„Jindřich?“ žasla Adélie.

Geršom si odfrkl. „Čas od času se u nás v Salernu zastavil nějaký ten jeho nafintěný posel s listem o tom, jak se ti vede. Tvá matka tvrdí, že je to od něj milé a laskavé. A já si myslím, že to není nic moc ve srovnání s tím, že nám sebral dceru a sedm let nám ji nechce vrátit. To jeho pozvání je jen další bublina, jen medové sousto, abychom si příliš nestěžovali.“

„Ale ne,“ namítla hned Adélie, ještě udivená, ale s jistotou. „To opravdu není. Jestli vás král pozval do Anglie, tak to myslí vážně.“

Plantagenet přece nic nedělá bez rozmyslu. Jenom se divím, proč to vlastně udělal, měla jsem dojem, že mou rodinu absolutně nebere na vědomí. Jenže on je mazaný vladař a má skvělou síť informátorů, a asi ho napadlo, že dva věhlasní lékaři by mu v jeho říši mohli být k užitku.

Ještě víc ji však překvapilo, že oni dva o tom uvažují; měla pocit, že jsou oba až příliš pevně vrostlí do apeninské hlíny, než aby se dali jen tak vytrhnout a přesadit.

Až nyní si Adélie při pohledu na svou matku všimla něčeho, co předtím, v té rozmlžené záplavě nečekaného štěstí, přehlédla – malého důlku, jizvy na pravé tváři. Naklonila se k ní a zlehka se toho místa dotkla. „Copak se ti stalo? Otec tě zase bil?“

„Měl jsem,“ prohlásil Geršom trpce. „Jestli někdy nějaká umíněná, paličatá ženská zasloužila pár výchovných, tak je to právě tahleta. Neříkám jí snad pořád dokola, aby nechodila za pacienty bez Halima? Ale poslechne mě? Mansure, příteli, kdybys to viděl.“ Výraz tváře se mu změnil. „Chtěli ji ukamenovat.“

„Cože? Ukamenovat… Kdo?“

Doktorka Lucie se do toho vložila se stále stejným klidem: „Jeden mnich na Via Mercanti. Myslím, že to byl jeden z bratří z kláštera San Mateo. Ani házet pořádně neuměl; trefil mě jen tou jedinou ranou, všechny ostatní šly vedle.“

„Pane Bože, ale proč?“

„Nevím, asi proto, že jsem vdaná za Žida, kterému máš to potěšení říkat otče.“

„Bylo to tak,“ přitakal Geršom. „Další den se ten roztomilý člověk přiřítil i s posilou a rozmlátili nám všechny okenice na přední straně domu, což bylo jistě lepší, než kdyby ukamenovali tvou matku, jen finančně to bylo závažnější. Ehm. Dřevo je hrozně drahé. Stěžovali jsme si biskupu Jeromovi, ale ten s tím nic neudělal, vůbec ho nepotrestal.“

„Jak to?“

„To víš, holčičko, tví rodiče jsou urážkou Pána Boha. Žid a katolička spolu na hromádce? To se nesmí podporovat. Andělé kvůli tomu pláčou a celé Nebe se nervózně škrábe za uchem.“ Geršom si vzdychl. „Dokonce i teta Felicie usoudila, že se od nás musí odstěhovat, a uchýlila se do kláštera San Giorgio.“

Felicie? Vždyť se taková dlouhá léta ochotně a šikovně starala v Salernu o celou domácnost, jen aby se její mladší talentovaná sestra mohla plně soustředit na své poslání.

„Inu, už stárne,“ hájila ji Lucie. „Možná už toho na ni bylo u nás moc.“

„Ale kdepak,“ namítl Geršom, „začala se prostě bát.“ Vzal ruku své dcery do dlaní. „Všechno se mění, holčičko. Cohena a jeho arabskou manželku vyhnali, Hypata, našeho skvělého řeckého chemika taky – pamatuješ se, jak se oženil s tou dívkou z katolické rodiny?“

„Ale vždyť to nikdy nikomu nevadilo; no, možná vadilo, ale tolerovali to…“

„Ano, to byla doba, kdy tady křesťanská církev nad smíšenými manželstvími mhouřila oči. Ale teď už to nedělá. I na krále Williama tlačí, aby svoje nevěřící rádce nahradil křesťanskými. Dokonce i Džibril už musí na veřejnosti předstírat, že se obrátil na víru – zrovna mi to říkal, když jsme sem přijeli.“

„Já jsem si toho všiml,“ podotkl Mansur. „Neříkal jsem, že je tu míň mešit, než bývalo?“

Aveyron.

Adélie vstala a šla otevřít dveře do zahrady, aby se mohla pořádně nadechnout. Tady ne, Pane Bože, tady to nedopusť.

Házeli po mé matce kamením, v Salernu, které je jako kypící kotel plný nejrůznějších ingrediencí, a právě z nich vzniká ten největší společenský, politický a vědecký pokrok, jaký kdy svět zažil. Vždycky jsem si myslela, že ten kotel bude postupně přetékat a zaplavovat tou voňavou svobodou mysli všechny země, všechny lidi, kteří jsou dostatečně moudří na to, aby si dokázali představit budoucnost bez rasových a náboženských sporů.

Nedovol, ať pod tím kotlem vyhasne oheň.

Jenže záře nyní už opravdu pohasínala; oranžový sluneční kotouč už se nořil pod obzor a zaléval zahrady posledními jantarovými záblesky. V dálce bylo slyšet volání muezzinů k večerní modlitbě, i zvony z kampanil. Po celém městě se hemžila bílá roucha Arabů, normanské kytlice, tmavé hávy křesťanských duchovních i židovské pláště; jejich nositelé spěchali do svých mešit, synagog a kostelů, každý za svou vírou.

Mansur má ale pravdu, dřív to byla sice nesourodá, ale vyrovnaná směsice zvuků, a dnes tu slyším hlavně ty zvony.

Ne, Aveyron už ne. Ne tady.

Přistoupil k ní otčím Geršom. Položil jí paži kolem ramenou. „Je mi líto, co ti teď musím říci, dítě moje, ale ani ty bys už nemohla studovat nebo pracovat na salernské škole.“

Adélie se k němu obrátila jako zasažená bleskem. „Protože jsem zena?“

„Ano, ženy už tam nesmějí. A pitvy jsou také zakázané. Starý Patrico mi občas propašuje mrtvolu nějakého chudáka, co nikoho neměl a nikdo ho nepostrádá, ale…,“ zvedl ruce k nebi. „Jak máme napravovat lidské tělo, když nevíme, jak funguje?“

Stáli tam spolu mlčky dál a dívali se, jak slunce rudne, tmavne, mizí za obzorem a zanechávaje v houstnoucí tmě.

~~~

V podkroví domu signora Ettoreho sedí Scarry na posteli s páchnoucí, zablešenou matrací. Bez hnutí hledí na oprýskanou omítku na zdi naproti němu.

Bytná má s těma jeho očima pravdu; svým způsobem jsou skutečně zajímavé, ba až hezké, jasně orámované panenky posazené v dokonale bílém bělmu a bez jakéhokoliv náznaku emocí. Jsou to oči Wolfa, oči vlka.

Kapitola čtrnáctá

V CELÉ SVÉ DOSAVADNÍ HISTORII Palermo nezažilo takovou slávu a parádu, jako když se sicilský panovník ženil s dcerou anglického krále. Město bylo plné rozsvícených luceren, pochodní a lamp, jejichž záře se odrážela i na nízkých oblacích a rozjasňovala barvy oblečení i tváře lidí v ulicích přeplněných tak, že se místy jen stěží dalo projít. A v katedrále samotné to vypadalo jako v truhle plné oživlých drahokamů.

Adélie stála v prostoru pro urozené dámy, vymezeném provazy, a stejně jako všechny ostatní ženy, které se tam spolu s ní tísnily, měla tvář skrytou pod závojem. Dědictví dvou staletí arabské nadvlády žilo v mnohých zvyklostech islámského původu; zahalená tvář počestné ženy byla jednou z nich.

I Boggarta s doktorkou Lucií měly závoje, ale seděly na jižní straně katedrály, vysoko v podstřešním výklenku – který si křesťané urvali ze sousední největší palermské mešity – odděleném od hlavního prostoru jemnou zdobnou mřížkou s posuvnými dvířky, takže kdyby se malý Donnell náhodou rozplakal nebo potřeboval nakojit, mohla si s ním jeho matka dopřávat soukromí a nikoho nerušit.

Mansur s Ulfem a doktorem Geršomem se ztratili někde na protější straně v daleko početnější mužské části davu. Arab byl mnohem ostražitější, když teď opustili bezpečí paláce Ziza, a všem třem ženám důsledně připomínal, aby v žádném případě neodhalovaly tváře.

„Ten prašivec Scarry může být někde v katedrále. Nezapomínejte, že on vaše tváře zná, ale my jeho ne.“

Doktor Geršom dokonce Adélii přemlouval, aby nikam nechodila, jenže ona dala princezně Johaně slib a nesnesla představu, že by jej nesplnila.

Hádali se o to hodnou chvíli. Nakonec nastal čas, aby se nechali ke katedrále odnést v palankýnech jako velevýznamní potentáti. Mansur se vymlouval, že je pro něj takový způsob cestování nepohodlný kvůli jeho výšce, a prohlásil, že vedle nich půjde raději pěšky. Všem ale bylo naprosto jasné, že ve skutečnosti chtěl sledovat dění kolem, pro případ, že by na ně chtěl Scarry zaútočit hned na ulici. V Arabově mysli už vrah získal přímo nadpřirozené schopnosti.

„Seš vysokej, to je fakt,“ řekl mu na to Ulf, „ale taky seš trouba. Protože jestli bude ten syčák mezi lidma na ulici, tak tě hned uvidí a pozná. To bys už rovnou moh jít před náma, zvonit na zvonec a pokřikovat: ‚Udělejte místo, projíždí lady Adélie!‘“

„To neudělám,“ odvětil Mansur bohorovně, „budu mít také závoj.“ Nebyl to žádný nesmysl; mnoho Arabů, zvlášť těch nejortodoxnějších, nosilo tagelmust, roušku zakrývající obličej od očí níž.

V ulicích bylo krom lidí plno prachu, ale po Scarrym ani památka. Adélie se zpoza krajkových záclonek palankýnu dívala, jak Mansur kráčí vedle ní jako nějaký Tuareg na hlídce, a uvědomovala si, že právě opustili pozemský ráj a vracejí se do světa podezřívání a strachu.

Jenže zatímco pro Mansura, její rodiče a Ulfa byl v té chvíli hrozbou Scarry, Adélie mnohem víc vnímala jiné, obecnější a strašnější nebezpečí; v katedrále ještě znásobené: svatbu vzala do svých rukou latinská církev, nebylo tu vidět mnoho židovských rabínů; ještě méně bylo řeckých duchovních; a Mansur náležel k hrstce muslimů, kteří se dali spočítat na prstech.

Ano, je to křesťanský obřad; musí být. Ale tím pádem nepředstavuje to, co Sicílie symbolizuje, napadalo Adélii. Vzbuzuje to otázku, zda William dopustil nátlak, který by jeho otec a děd nestrpěli.

Vůbec jí mladý král dělal starosti. Z toho jediného setkání jej těžko mohla soudit, ale Mansur nosil od eunuchů v Zize klevety, které příliš nadějně nevyznívaly.

„Říkají, že tráví spoustu času v harému.“

„Je oblíbený a mladý,“ řekla na jeho obranu chabě.

„Je přitažlivý, má šarm,“ opravil ji. „A země žije v míru, ale on nedělá zhola nic proto, aby jej udržel, a všichni dostávají strach. Říká se, že je slabý. Normanští feudálové pod jeho vládou získávají čím dál víc moci a prosazují křesťanství.“

A pak Mansur Adélii zaskočil, protože dodal: „To náš král by jim už dávno pěkně nakopal zadky.“

Náš král.

„Proboha, Mansure,“ vydechla po krátké odmlce, „z nás už jsou úplní Angličani.“

Tady v katedrále teď nechala oči klouzat po řadě štíhlých saracénských sloupů směrem k východu, pak kolem oltáře, po kněžišti a vzhůru po stěně plné proroků, svatých a cherubínů až k úchvatné mozaice, která tomu všemu dominovala.

A ze které na ni hleděl Ježíš Kristus.

Jestli ta tvář není přímo Boží, je rozhodně lidská; je to tvář člověka, který dosáhl toho nejlepšího a nejvyššího, čeho mohl. Nějaký byzantský génius tu v tisících drobounkých barevných dlaždiček zachytil sílu, lásku i vlídnost a oživil tak Krista Pantokratora, jemuž se klaněl – a dobře dělal, neboť toto je vládce všehomíra, ten, který miluje lidstvo láskou a nezvažuje barvu pleti nebo víru.

Adélie se dívala do těch tmavých očí, které její pohled opětovaly. Nedovol jim, aby tě změnili, nedovol jim to.

Zavřískly trubky a ona stočila pohled zpátky k davu v hlavní lodi, který právě vytvářel špalír pro zástup princů, arcibiskupů, biskupů a velvyslanců, vstupujících do chrámu.

Oči však měla jen pro jednoho jediného z nich.

Rowley se ve slavnostním rouchu vždycky cítil nepohodlně, i teď to na něm bylo vidět; ani ta mitra mu vlastně nikdy neslušela.

Miluji ho stejně jako na začátku, nikdy jsem ho milovat nepřestala. To byl jen protivný malicherný drobek zlosti, co mi zabránil vyhledat ho, hned jak jsem přijela do Palerma. Když ho teď vidím, je mi docela jedno, že mi ho povinnosti odvedly na tak dlouho pryč a musel se o mě starat jiný muž. Vždyť pro mě ani žádný jiný muž není; nikdy nebude.

Že bych se mu odvážila zamávat? Haló, miláčku, tady jsem?

Kdepak. A stejně už je ta chvilka pryč; teď procházeli lodí méně významní biskupové a duchovní z jiných zemí.

A mezi nimi biskup z Aveyronu.

Adélie si přikryla ústa dlaní, aby hlasitě nezaúpěla. Ten netvor je tady, pozvaný, uznávaný, příznak sněti, která hrozí zachvátit celý svět, pokud ji vládci všech říší bez váhání nevyříznou. A hned za ním ta druhá stvůra, otec Gerhardt – spolu s otcem Guyem, a povídají si jako staří známí, jako by se ta nákaza množila a šířila přímo před očima.

Pohlédla znovu do tváře Pantokratora. Nedovol jim to, nedopusť to.

Z kůru se ozvalo epithalamium, svatební nápěv ohlašující příchod nevěsty.

Adélie musela hodně natáhnout krk, aby vůbec na tu drobounkou postavičku, kráčející uličkou v doprovodu svého bratra, viděla.

V napřažených dlaních nesl vévoda Richard nablýskaný meč, aby jej mohl položit na svatební oltář. Excalibur se konečně dostal tam, kam měl.

Adélie si vzpomněla na jeskyni ve svahu nad Glastonbury, kde jej nalezla a v níž nerušeně odpočívají kosti původního majitele té zbraně. Vytáhla se na špičky, jestli někde nezahlédne také Ulfa – tohle je jeho velká chvíle stejně tak jako i moje –, ale nikde ho neviděla.

Johanka s rukou položenou na paži svého bratra vypadala jako překrásná, křehká pomněnka s vlečkou. Oblékli ji do stejně krásné modré, jakou svítilo i rouchu Pantokratora z mozaiky. Ve vlasech měla květiny a diamanty.

Ale je drobounká, tak drobounká. Adélie by ji nejraději popadla do náručí a rozběhla se s ní pryč.

Co s ní provedou ti vlci v sutanách a kápích? Jaké duté hlavy k ní přivolají, když náhodou znovu onemocní?

Nevzdělanci, co se snaží strhnout vědu o tisíc let zpátky. A mohlo by se jim to podařit. Už se o tebe nemohu dál starat, maličká, oni mi to nedovolí. A krom toho, je ještě jedna malá holčička, která mě moc potřebuje, a já musím domů, za ní.

Domů, opakovala si v duchu. Tohle domov není. Domov, to je Allie a Gylta a Rowley, domov je jeden upršený ostrov, jemuž vládne popudlivý král, co jde kupředu a zpátky se neohlíží. Musím se vrátit domů.

Ale nejdřív se odehraje tenhle svatební obřad.

~~~

Kde jenom, u všech ďasů, je? Biskup ze St. Albans, vmáčknutý mezi biskupa z Winchesteru a papežského legáta jako pórek mezi dvě kulaťoučké dýně, přejížděl očima po všech tvářích v chrámu a snažil se pohledem najít svou lásku. A pokud ne ji, tak aspoň toho zmetka, který má na ni spadeno.

V uplynulých třech dnech zaměstnal snad všechny rodáky z Palerma, kteří měli oči, uši a trochu rozumu v hlavě, aby mu ho našli. Sám trávil noci ve městě, vyptával se, rozhlížel, slídil. Nic. Ten had zalezl někam do podzemí a vystrčí hlavu až ve chvíli, kdy se mu naskytne příležitost zaútočit.

Někde tady je, tady v té přecpané zatracené katedrále, protože je tu i ona, a on ví, že sem přišla.

Rowley sjel pohledem znovu k ženské části shromáždění. Jsou jich tu dobré dvě stovky, možná i víc. Ale proč, k čertu, musejí vypadat všechny stejně? Ano, jedna je baculatá a jiná zas vysoká a štíhlá, ale jinak z nich ty zatracené závoje dělají sice pestrobarevné, ale vesměs nerozlišitelné amfory.

Jsi přece mezi nimi. Jenže která?

A co tady vůbec do pekel dělám, mám tady poskakovat jako nějaký naparáděný šašek, pronášet modlitby za tohle a za tamto, a přitom je mi to všechno docela ukradené… Vždyť by se to všechno mohlo klidně jít vycpat – Bože dobrý, i ty vlastně –, kdybych o ni přišel.

~~~

V jiné části chrámu se díky své výšce dokázal rozhlížet přes hlavy kolem sebe irský admirál. I on hledal očima ženu, která pro něj znamenala mnoho. Zlobil se na sebe i na ni; vůbec nechápal, proč ze všech žen, které kdy na svých plavbách po sedmi mořích poznal – většinu z nich intimně –, propadl tak beznadějně právě jí.

Já jsem pán moře, víš? Kráčím vodami oceánů, probouzím války a jinde jim zamezuji. Mořské panny se ke mně lísají. Ženy krásné jako letní úsvit na mě čekají všude, povětrnice i světice, některé obojí zároveň. Avšak uprostřed mého světa stojíš jako záchranná skála ty.

Krásná tedy rozhodně není; to jsem už viděl i velbloudy, co pobrali víc půvabu než ona, když dupe někde po louce a rozhlíží se, která kytka by jí mohla být k užitku pro ty její marody. A na mě nikdy ani nekoukne; usmát se umí jenom na toho svého nanicovatého biskupa, zato pak ten její úsměv rozzáří celý svět. Umřel bych pro ni.

Proč bych měl kvůli ní umírat?

Protože, milý Patricku O’Donnelle, chudáku jeden mizerná, v okamžiku, kdy jsi ji poprvé spatřil, její dimenze dokonale zapadly do toho pustého místa ve tvé podivně pokroucené duši, a ty už s tím absolutně nic nenaděláš.

~~~

Jiný pár očí se dívá dolů do chrámové lodi z ještě lepší pozice, zpoza zdobných pilířů severního podstřešního výklenku katedrály.

Kněz, který předtím křikl na majitele těch očí, co že tady pohledává, a snažil se ho odsud vyhnat, teď leží na skrytém schodišti a místo vlastních očí mu ve tváři zejí dvě krvavé díry.

Bytost, která mívala svou vlastní osobnost a nyní je mrtvým psancem jménem Wolf, zívá a vyplazuje při tom rudý jazyk jako zdivočelý pes. Nemusí se o nic starat, ví, že mu ta samice bude odhalena, stejně jako i cesta sem mu byla umetena a připravena pro každý krok, který proti ní podnikl na trase dlouhé přes tisíc mil. Nechává ukapávat krev kněze ze špičky nože na podlahu a po chvíli zase krátce nahlédne na shromáždění pod sebou. Je to jen otázka času, než mi na ni můj Bůh ukáže spárem.

~~~

Sluha Rafiq v paláci Ziza dal se štítivým odstupem Strážci nažrat a napít a potom ho zavřel v ložnici paní Adélie do doby, než se všichni, i ona, vrátí z obřadu.

Pes chvíli spal a pak začal čenichat u dveří, kterými po chvíli vstoupil jiný sluha s vlněnou utěrkou na prach a přesličkou na leštění mosazných lamp. Zvířeti se podařilo vyklouznout, aniž si ho sluha všiml. Zvládal umění být nenápadným už dříve dost dobře, a nyní v Zize se ještě zdokonalil, protože zdejší služebnictvo si jaksi nemohlo odvyknout, že pes je něco nečistého, a uštědřilo mu tu a tam tajně kopanec, i když to oficiálně měli všichni zakázáno.

Dostal se bez povšimnutí až do vstupního sálu. Velké dveře byly otevřené dokořán, aby sem proudil čerstvý vzduch, jenže vchod hlídali ti chlapi se zahnutými šavlemi a Strážce už ze zkušenosti věděl, že právě od nich bolí kopance nejvíc.

Vyrazil tedy jako střela, zaslechl za sebou pár výkřiků, tryskem se vyhnul jezírku před bránou, a než doběhl do prvních ulic, docela se zadýchal. Ty pachy tady jsou úžasné. Kličkoval a vyhýbal se botám kolemjdoucích a užíval si ty čichové vjemy, chvílemi k nim přispěl svou troškou do mlýna a na Adélii v těch chvílích dočista zapomněl.

Ale najednou, aha, tuhle vůni okamžitě poznal; nepatřila sice přímo Adélii, ale znal ji stejně dobře a měl z ní stejně velikou radost. Hned se pustil do přebírání tisíců pachových vláken, aby mezi nimi rozlišil právě tuhle jednu vůni a mohl ji sledovat dál, čenichal, větřil, chvílemi se o kousek vrátil, znovu ji našel a neomylně stopoval Mansura na jeho cestě ke katedrále.

~~~

Winchesterský biskup se ve své roli při svatebním obřadu činil, seč mohl; drmolil pokorné prosby k Bohu jednu za druhou, prosby stejně dlouhé a stejně úmorné a monotónní, jaké drmolili i všichni duchovní před ním.

Masa lidských těl produkovala v katedrále takové teplo, že se dveřník rozhodl otevřít hlavní i boční vchody v naději, že snad trocha čerstvého vzduchu rozptýlí ospalost, která se zmocňovala většiny přítomných.

Jediný osvěžující moment v celém obřadu byl zatím ten, kdy vévoda Richard přiznal původ meče, jenž nesl na rukou k oltáři. Neučinil to sice s velkolepou výřečností sobě vlastní, ale aspoň větou z knihy Samuelovy, s níž Achimelech podával Goliášův meč Davidovi. Nastrčil tedy dar Jindřicha II. Williamovi pod nos a zamumlal: „Hle, králi veliký, zde předávám ti Excalibur.“

Žena stojící vedle Adélie stiskla své sousedce prsty: „Excalibur? Opravdu řekl Excalibur?“

„Ano.“

„Tak přece je to o Artušovi pravda. Vrací se mezi nás.“ Podobná slova se s tichým úžasem ozvala z mnohých úst, takže to zaznělo, jako by snad sami svatí zašeptali to jméno, které prý dokáže učinit Sicílii nezranitelnou.

Adélie se dál rozhlížela po Ulfovi, ale pořád ho nikde neviděla. Po tomto krátkém vzruchu se obřad opět svezl do trpné nudnosti a Adélie se v duchu jen divila, jak můžou William s Johankou vydržet tak dlouho na kolenou, zvlášť když věděla – Bůh těm dvěma pomáhej! –, že hned po svatebním obřadu bude následovat ve třpytivé Palatinské kapli další – Johanina korunovace.

Adélii se začínaly klížit oči, a protože byla tak vklíněná mezi ostatní ženy, dokonce chvílemi vestoje i podřimovala.

Probrala se, když se chrámem rozlehl jasný hlas: „Ve jménu Otce, Syna i Ducha Svatého, přijmi tento prsten a nos jej na znamení mé lásky a věrnosti.“

Tak už si vyměnili prsteny. Johanka je provdaná.

Adélie se s nadějí zahleděla k bočnímu vchodu. Ještě před chvilkou, jak jí to aspoň připadalo, sem dveřmi pronikalo chladné, ale jasné denní světlo; nyní už pohasínalo v prvních náznacích soumraku. Den se chýlil ke konci.

Zato obřad ještě ani náhodou; shromáždění se nemůže rozejít, dokud Johana a William nepodepíšou svatební listinu.

Najednou ucítila rýpanec pod žebra od své sousedky, kterou sice Excalibur potěšil, ale mrzutost z horka a davu kolem nerozpustil. „To jsi byla ty? Buď tak laskavá a kontroluj se trochu, ano?“

I Adélie byla už značně podrážděná, ale žádného svého poklesku si nebyla vědoma. Jenže i ona náhle ucítila závan nepříjemného puchu. Sklopila oči a uviděla, jak jí špičky bot radostně očichává Strážce, který si bůhvíjak našel cestu až sem k ní. „Obávám se, že je to můj pes.“

„Tak si ho někam odveď dřív, než tu všichni padneme do mdlob.“

Adélie se sklonila a vzala psa do náručí. Chvilku se zdálo, že v té tlačenici vůbec nemá šanci dostat se ke dveřím, ale ostatní ženy kolem ní se kupodivu dokázaly smáčknout ještě víc, jen aby jí uvolnily uzounkou uličku a nemusely dál trpět ten hrozný puch.

„Ty potvoro jedna,“ řekla Adélie psovi, když se s ním konečně dostala ven, „a co s tebou teď mám dělat?“

Povytáhla si dlouhý cíp jednoho rukávu zpod pláště a uvázala jeho konec psovi na obojek. Zpátky do chrámu mě s ním už nikdo nepustí, a tak tu asi budeme muset spolu počkat, až obřad skončí a připojí se k nám i ostatní. A to může být klidně ještě i dobré půl hodiny, nebo i déle.

Nebe šedlo a tmavlo a studený poryv větru chvílemi zvířil prach v podloubí. To tady zmrznu, než se jich dočkám.

Pak si najednou vzpomněla na ten stánek s loutkami na náměstí v La Kalsa. Mohla si teď dovolit koupit obě dvě, mulu i velblouda, možná dokonce i ty dva rytíře, i když věděla, že dceru by stejně daleko víc zajímala ta zvířata. Mohla bych teď využít příležitosti a zajít tam pro ně; zítra možná ani nebudu mít čas; třeba už se začneme balit, loučit, možná se konečně setkám s Rowleym, možná už vyrazíme domů.

To by bylo, abych se vrátila do Anglie bez dárku pro Allii. A La Kalsa je odsud jen kousek, za chvilku jsem zase zpátky…

~~~

To náhlé zahemžení v ženské části shromáždění upozornilo na jednu z nich, která se prodírala ven z katedrály s ošklivým střapatým psem v náručí. Naproti v mužské části se Mansur začal protlačovat mezi namačkanými těly ostatních lidí také k východu, aby se k ní dostal co nejdříve. Ulf s doktorem Geršomem se drali vzniklou uličkou těsně za ním.

Nahoře ve výklenku vyskočily z lavice doktorka Lucie a Boggarta s Donnellem v náručí a vyrazily ke schodišti.

Admirál neviděl odcházet Adélii, zato si všiml pohybujícího se Mansura a hned se pokoušel probojovat taky k východu.

Biskup ze St. Albans to ze svého vyvýšeného místa v presbytáři viděl všechno, a navíc zahlédl ještě něco – stín postavy s dýkou v ruce, který se mihl po zdi podstřešního výklenku.

K bočním dveřím se nedostanu dostatečně rychle.

Takže mi zbývá hlavní vchod, ďas aby spral všechno ostatní.

Vyskočil ze svého křesla a v už běhu si strhával nepohodlný rozevlátý pluviál. Mitra letěla s ním. Drahokamy posázená biskupská hůl třískla o oltářní schody a ještě se kutálela po dlažbě hlavní lodi, když on už zmizel venku před katedrálou, zatímco uvnitř všichni zkoprněli nevěřícím úžasem a jen vytřeštěně hleděli na ty otevřené dveře.

~~~

Tlustý vousatý postarší Řek, který ty loutky prodával, dělal drahoty. „Signora, rytíře ano, těch mám víc, ale ta zvířata jsou jediná a moji synové, jak sama vidíš, s nimi právě hrají scénku. A právě ty němé tváře přitahují děti, nemůžu je prodat, dokud nebudu mít vyrobené další.“

Byla to samozřejmě výmluva. Ten chlap se snaží jen vytáhnout cenu co nejvýš, viděl mě, jak jsem stála před výlohou a sledovala to divadélko, než jsem vešla dovnitř, jak jsem se rozplývala nad poskakujícími zvířátky. A taky vidí, že mám na sobě přepychové šaty; toho mého škaredého psiska uvázaného na cípu rukávu si prostě nevšímá.

Obchůdek byl v podstatě dlouhý stan z tenkého plátna a vonělo to v něm barvičkami a dřevem. Vpředu, hned za jevištěm vystrčeným do ulice, se vrtěly postavy dvou mladíků, kteří se nakláněli nad malinkou oponou a s neuvěřitelnou obratností manipulovali s provázky loutek, na které venku hleděly děti i mnozí dospělí s otevřenou pusou. Na druhém konci stanu byla plachta zvednutá, aby sem pronikalo dost světla, především na stůl, kde ve změti různých šňůrek a kolíčků leželo několik nedokončených figurek.

Signor Feodor nabídl Adélii stoličku a pohárek šerbetu, když vešla dovnitř; to byla nezbytná předehra před smlouváním, bez kterého je uzavření jakéhokoli obchodu v La Kalse prostě nemyslitelné.

„Tak kolik, signore?“ usrkávala Adélie nápoj.

„Zlatý tari za rytíře. A dva za zvíře.“

„Za každé?“

Prodavač rozhodil ruce. „Signora mia, co bys čekala? Skloubit u nich pohyby tak, aby uměli kopat i kousat současně, to je velmi složité. A jak už jsem říkal, nerad je prodávám zrovínka teď.“

To jsou přece šílené peníze. Za normálních okolností bych se zvedla a naoko odcházela, a on by mě zavolal zpátky a trochu z ceny ubral – jenomže to by se takhle táhlo hrozně dlouho, a já – na rozdíl od něj – na to nemám čas.

„Dám ti tři tari za všechny dohromady,“ navrhla.

„Chceš mě zruinovat, signora? Pět.“

„Tři a půl.“

„Čtyři a půl, a to jsem úplný blázen.“

„Dobře,“ souhlasila, „tak mi je prosím zabal.“

Zaskočila ho tím; byl připraven jít až na tři. Vyskočil jako srnka a už plácal jednoho ze synů za jevištěm po zadku. „Sbal to, Eneasi, máme kšeft.“

Adélie přeplatila, a tak věnovali mnohem víc pečlivosti balení zboží. Poveze signora dárky hodně daleko? To je ovšem musíme uložit do vlny, aby se neponičily. A pro koho že budou? Pro malou holčičku, á, dovol tedy, signora, abych do krabice přidal ještě porci znamenitého tureckého medu…

Strážce ji tahal za rukáv a kňučel takovým tím způsobem, který vyjadřoval, že ucítil něco nebo někoho, koho dobře zná a má rád. Adélie se s pohárem v ruce ohlédla ke vchodu do stánku, ale přes kalikové stuhy přišité ke stříšce jako závěs proti mouchám toho moc neviděla.

V každém případě se ale na tržišti začínal slavit právě uzavřený královský sňatek. Všude plápolaly pochodně, obchodníci neúnavně nabízeli obrázky a sádrové plastiky nevěsty a ženicha, u stánků s nápoji se shlukovalo čím dál víc lidí a uprostřed náměstí se stavělo pódium pro kapelu, která bude hrát k tanci až do rána.

„Koho jsi tam cítil, ty čmuchale jeden?“

A potom si ho všimla, protože to byla jediná postava v tom hemžení a shonu, která se vůbec nehýbala. Muž, kterého Adélie ihned poznala, stál na vzdálenější straně náměstí pod palmou s vějíři listů a díval se směrem ke stánku, kde před oponou poskakovaly zbývající loutky.

Procestovali jsme oba dobrých tisíc mil – a většinou pohromadě.

On je snad nemocný, chudák, pomyslela si. Vlasy měl rozcuchané, oděv potrhaný a oči, hledící jakoby skrz stánek do dálky, jevily utrpení.

Adélie vstala, že vyjde ven a půjde s ním promluvit. Rozloučila se tedy s obchodníkem, a když už byla na prahu stánku, zvedl se poryv větru a rozvířil palmové listy i ty jeho dlouhé vlasy a vyvolal na jeho tváři hru světel a stínů, jakou kdysi spatřila ve tváři té zdivočelé bytosti na okraji mýtiny v somersetském lese.

Oči se dopadem světla z pochodní zablýskly, pak ztmavly stínem; nehleděly skrz stánek do prázdna ani na loutky, upíraly se mezi stužky závěsu. A když je další závan větru rozhrnul a odhalil ve vstupu její postavu, ten člověk – ten tvor – se usmál. Viděla jasně jeho zuby. I dýku, kterou držel v ruce.

Jako by zcepeněla.

„Tady, signora, prosím. Signora. Signora?“

Prodavač se jí marně snažil zavěsit provázek těžkého balíčku přes bezvládné a nereagující zápěstí. Pořád nebyla schopna pohybu.

Celou tu dobu jen ničil; a nepadl na něj při tom ani stín podezření. To on je všechny pozabíjel. Usmíval se a vraždil… Koho vlastně? Nemohla se náhle ani rozpomenout na jednotlivé lidi, věděla jen, že to bylo několik mrtvých.

A teď si přišel pro mě.

Po náměstí prošla skupinka lidí v družném hovoru a na okamžik zakryla výhled. Když se jí znovu naskytl, bylo místo pod palmou prázdné.

Začala pomalu ustupovat zpátky, Strážce i balík táhla s sebou. Nejradši by se stala neviditelnou, ani ne tak ze strachu o sebe samu – i když hrůza ji docela ochromovala –, ale spíš nesnesitelným odporem. Ten tvor je nenormální, to už není lidská bytost, spíš jakási obluda, jedovatý hmyz, který se vůbec neovládá; vypátral mě svými tykadly a zaboří do mě kusadla klidně uprostřed davu lidí.

„Zmiz, zmiz!“ Ani nevěděla, jestli to říká jemu nebo sobě.

„Signora?“

Couvala pozpátku, až dokud nenarazila do stolu s loutkami. Pak se otočila a vyběhla se Strážcem v patách zadní stranou stanu ven.

Ocitla se v úzké uličce. Odbočka vlevo, když odbočím a pak znovu, dostanu se zase na La Kalsu, ale o kus dál. A tykadla mě snad nezaregistrují. Běžet. Musím běžet, dostat se zpátky ke katedrále a tam už budu v bezpečí.

Vběhla do uličky vlevo, ale jediná další odbočka byla doprava. Už si to tu nepamatuju. Zamířila do ní. Utíkám špatným směrem.

Prchala dál, vzala to úzkým průchodem mezi dvěma domy, jejichž balkony tvořily v patře nad její hlavou strop, a ona zaslechla ozvěnu vlastních kroků – a jak se jí v té panice zdálo, i kroky někoho dalšího.

Nikoho ale neviděla. Všichni se bavili na oslavách v hlavních ulicích a na náměstích. Zvuky hudby, zpěvu a smíchu tichly v dálce a Adélie se ztrácela čím dál hlouběji v labyrintu nejstarší a nejchudší části čtvrti La Kalsa…

~~~

Rowley se hnal ulicemi, odstrkoval neurvale lidi z cesty a povykoval na ně, jestli neviděli dámu se psem. Jakási křiklavě oblečená žena k němu natáhla ruce, jako by ho chtěla obejmout. „Nevidělas tu dámu se psem?“ křikl na ni. Pobaveně se rozesmála a on ji jen odstrčil a běžel dál.

Pak se mu do cesty připletl jakýsi chromý žebrák a on i jeho odstrčil rukou, až ten chudák upadl na zem. Teprve pak si Rowley uvědomil, že ten staroch na jeho dotaz přikyvoval. Přiskočil zpátky k němu a zvedl ho z prachu. „Tys ji viděl?“ opakoval.

„No právě, se psem… A přitom byla dobře oblečená, že? Šla támhle, pane. Slituj se, pane, nad bývalým křižákem.“ Žebrák jednou rukou ukazoval k náměstí Kalsa a druhou natahoval k biskupovi pro nějaký ten peníz. Jenže pan biskup u sebe peníze neměl.

Doběhl na náměstí. Kypělo to tu desítkami, ba stovkami lidí. Křičel hlasitě Adéliino jméno a rozbíjel kroužky tančících mužů, žen i dětí, které se za ním hned zase formovaly zpátky.

Ježíši Kriste, kde jenom je. Proč sem, u všech ďasů vůbec lezla? Jestli to vůbec byla ona.

Nahlížel do obchůdků. „Neviděli jste dámu se psem? Nebyla tady?“

Bůh je občas dobrák, takže po nějaké chvíli biskupovi na dotaz přikývl jeden obtloustlý staroch, který stál před stánkem s loutkami. „Zvláštní, že?“

„Byla tady?“

„Ba, taková milá paní, ale ten pes… no. Koupila si z mého zboží to nejlepší… pro dceru prý, říkala. Ale mám ještě další podobné kousky, pane, kdybys…“

Rowley s ním zatřásl. „Kam odešla?“

„Odešla zadem, pane, jako kdyby se něčeho lekla. A rozběhla se…“

Rozběhl se i Rowley, proletěl dlouhým stanem jako šíp a ven, do uličky a křičel při tom její jméno. Rozběhla se, proboha, ona utíkala. Hmátl rovnou po meči a až pak si vzpomněl, že je tu v roli biskupa – nebo doposud byl –, a biskupové přece nechodí ozbrojení, aspoň tedy do chrámu Božího ne.

Ještě že tak, protože kdybych ji našel, tak bych ji tím mečem snad zabil. „Kde, krucinál, zatraceně jsi?“

Uličky se klikatily a lomily a on pobíhal sem a tam. Uviděl jakýsi polámaný keřík v květináči, který zvěstoval, že v barabizně, u které stál, se nalévá pivo. Ale vždyť to jsem už viděl, před chvilkou, tu barabiznu i ten zpropadený keř. Motám se tu kolem dokola.

Zastavil se a dolehly k němu další hlasy, které volaly Adélu; měl dojem, že jeden z nich je Mansurův zpěvavý tenor.

A o něco blíž se ozvalo jeho vlastní jméno. „Pane biskupe! Biskupe Rowleyíí! Páné biskupéééé!“

Otec Guy. Otec Guy vyklusal za mnou.

Bože dobrý, oni hledají mě, mě, biskupa, který se najednou dočista pomátl. Udělal jsem ostudu anglické církvi před dobrou tisícovkou nejvýznamnějších Sicilanů, mám se chovat důstojně, oni mě nenechají jen tak lítat po ulicích a vyřvávat na celé kolo jméno nějaké divné ženské. Oni mě chytí a někam mě zavřou a nechají mě tam shnít, protože já už navždycky zůstanu spojen s církví.

Kaplan se ještě s dalšími lidmi blížil; Rowley slyšel i jejich hlasy.

„Musíme ho najít, pane proktore, rozumíš? Zburcuj si na to všechny svoje lidi.“

„Však my ho najdeme, otče,“ odvětil hluboký hlas.

Ti mizerové mě fakt chtějí zadržet. Ucouvl bleskově do vchodu taverny a znehybněl.

„On se, chudák, docela zbláznil,“ ozvalo se zase o něco blíž. „Fuj, tyhle smradlavé zadní uličky.“ To byl hlas doktora Arnulfa.

Když přešli kolem, vyběhl opačným směrem a náhle se ocitl na polorozpadlém náměstíčku s koňským žlabem uprostřed. Koutkem oka zahlédl kdesi naproti letmý pohyb, mihl se tam okraj tmavého pláště, jak jeho majitel mizel za rohem. Rowley za ním vyrazil a vzápětí tu postavu mohutným skokem srazil k zemi.

Ten člověk zaklel a otočil se. Ulf.

„Viděls ji?“

„Ne. Ale myslím, že jsem zaslechl štěkat to psisko.“

„Kde? Kterým směrem?“

„Támhle někde.“

Rozběhli se dál spolu, jenže v tomhle městě se potulují stovky psů a – „K sakru!!“ – Ulfovi uklouzla bota na jednom ze psích příspěvků k městským pachům a on se rozplácl na zem jak široký, tak dlouhý.

Rowley se hnal dál. Před ním se ulička křížila s jinou a na rohu, v držáku na zdi, poblikávala louč.

Tady je. Spatřil ji jakoby orámovanou jasnou září. Stála na špičkách zády k němu a snažila se ve světle dohasínající louče přečíst jméno ulice na dřevěné destičce na zdi domu. Pes jí stál u nohou.

Za sebou slyšel dobíhat funícího Ulfa. Z levé strany křižovatky se poklusem blížil někdo vysoký ve světlém rouchu. Mansur.

A zprava se ze tmy vynořila ještě jedna postava.

Adélie zaslechla Rowleyho zaklení, otočila se a vykročila s úsměvem k němu. Doběhl až k ní, objal ji a pořád ještě ji nahlas proklínal za tu hrůzu, kterou mu způsobila.

Slabé světlo z louče na zdi se zalesklo na čepeli nad jejím ramenem. Rowley se se svou ženou v náručí otočil na místě, víc nestihl, takže se dýka zabořila do jeho zad, jednou, podruhé, než se Ulfovi podařilo strhnout jej stranou, popadnout za ruce a pevně mu je sevřít. A než zatím Mansur vytasil svou zahnutou šavli a jediným tahem prořízl Locustovi hrdlo.

~~~

Vtáhli Rowleyho do vchodu jednoho z opuštěných nájemních domů. Adélie při tom vkleče lezla vedle něj a rukou se mu snažila podpírat těžká ramena, aby se do ran nedostala špína ze země; jeho krev se jí přelévala až přes loket.

Všechny vědomosti jako by se jí najednou z hlavy vypařily; vůbec nevěděla, co si počít.

Pane Bože, pomoz mi, já nevím, co mám dělat! Ústa měla ale jako zmražená, jen němě hleděla do tváří Mansura a Ulfa… a vlastně je nepoznávala.

„Pusť mě, ženo, na tohle se musí podívat pořádný doktor.“ Další obličej, udýchaný pobíháním sem a tam. Arnulf ji držel za rameno a snažil se ji od biskupa odtáhnout. Zaryla se mu zuby do zápěstí.

Uskočil. „Ona mě kousla, ta bestie mě pokousala!“

Nějaký klidný hlas řekl jen: „Adélie.“ Geršom. Tatínku.

„Ano?“

„Ukaž, děvče, já se kouknu, jak to zranění vlastně vypadá.“

„Ano, otče.“ Smysly se jí pomalu vracely. Přišla pomoc. Už jsem zase lékařka. „Přineste někdo pořádné světlo,“ řekla věcně.

Poslechli ji.

Doktor Geršom všechny požádal o ticho, roztrhl Rowleymu na prsou hedvábnou halenu a přitiskl mu ucho na hruď, jestli uslyší nějaký savý zvuk. Nic. „Plíce zasažená není, myslím.“ Řekl své dceři.

„Já mám strach, že jsou to játra.“

„Podíváme se.“

Obrátili Rowleyho opatrně a s námahou na bok a roztrhli mu halenu i na zádech.

Dvě rány, rozšklebené, hluboké. Údery mířily shora dolů a šikmo ke straně; oba do mohutné svalové hmoty zadní axilární linie.

„Nevím,“ řekl doktor Geršom tiše, „nevím, možná…“

Vyhýbal se očima pohledu své dcery. Ona si namotala na pěsti spodní lem svých šatů a tiskla je do ran. Hedvábí okamžitě prosakovalo krví a ta po chvíli začala zase ukapávat.

Geršom věděl stejně dobře jako ona, že i v případě, že nebyl zasažen žádný důležitý orgán, je velmi pravděpodobné, že se s čepelí dýky dostala do rány i nějaká vlákna z Rowleyho oděvu a ta ránu velmi snadno zanítí, pokud se je nepodaří dostat ven.

„Potřebuji svoje vybavení,“ řekl. „Dopravíme ho k nám do domu…, zkusím to vyčistit…, musíme ho na něčem odnést.“

Mansur poodešel ke schodišti a ulomil celé dřevěné zábradlí, jako by bylo poskládané ze stébel slámy.

„Ne.“ Na umírajícího zněl ten hlas docela jasně. „Tam mě najdou. Odvezte mě domů. Adélie? Jsi tady?“

„Jsem tady, můj nejdražší.“

„Kdo, synu? Kdo tě najde?“ zeptal se doktor Geršom.

Adélii to bylo jasné. Oni. Ti, kteří si budou na mého muže dělat nároky, kteří ho budou chtít pohltit zase zpátky do toho organismu, co zatemňuje celý svět, kteří mi ho seberou, bez ptaní, a podstrčí jej na mučení těm svým takzvaným doktorům.

Zvedla hlavu a rozhlédla se. Takových lidí tady v té špinavé díře. Jak se sem všichni dostali? Přiletěli sem snad?

Jsou tu moji milovaní: otec, matka – která právě trhá vlastní spodničku na obvazy – hrůzou strnulý Ulf, Boggarta se svým miminkem, Mansur, který se se zaťatými zuby snaží soustředit na výrobu nosítek…, a O’Donnell, tak i O’Donnell přišel…

A za nimi nepřátelé: doktor Arnulf, otec Guy, celí rozhořčení a pokřikující na robustního muže v kněžském hávu. „Přivolej pomoc, pane proktore. Nehodí se, aby někdo jako biskup zemřel právě tady. Přiveď sem někoho. Musíme jej odnést do katedrály k poslednímu pomazání.“

„Já vám ho nedám!“ V téhle neskutečné skutečnosti je to to jediné, čím jsem si jistá.

„Ta žena je čarodějnice a je třeba ji zatknout…“

O’Donnell nečekaně popadl kaplana pod krkem a třásl jím jako věchýtkem slámy. „Jen se jí zkus dotknout, ty mizero…“

Jenže proktor mezitím odešel. Za chvíli přijde pro Rowleyho s ostatními. Takhle se už zmocnili Ermengardy.

Ve vchodu ležela krvavá hromádka lidského těla, kterou tam někdo odšoupl nohou, aby nepřekážela. Hrdlo měla do poloviny proříznuté. Adélie po ní přejela očima, nezajímalo ji to; hmyz uškodil a dostalo se mu odplaty; nic k němu necítila, netýkal se jí už. Teď mě zajímá jedině Rowley.

„Adélko?“

Matka ji jemně odstrkovala stranou. „Ukaž, vystřídám tě, holčičko.“ Doktorka Lucie držela v rukou dva čisté poskládané kousky spodničky na ucpání ran a další pruhy látky na obvázání. „On by na tebe určitě rád viděl.“

Vzdala se tedy pozice, kterou by nepřenechala nikomu jinému; zvedla krví zalité ruce ze zad svého milého a odsunula se, aby mohla matka okamžitě zaujmout její místo.

Klekla si vedle Rowleyho z druhé strany a přiblížila svou tvář k jeho, až se jí dotkla.

„Jsi to ty?“

„Ano, já. Nemluv teď. My ti pomůžeme.“

Slabě se usmál a zavřel oči. „Odvez mě domů, lásko moje,“ řekl znovu, „do Anglie…, s sebou. Oni už mě nesmějí znovu dostat.“

„Nedostanou tě.“ Vždyť jim nepatří, je můj.

„Miláčku?“

„Jsem tady, Rowleyi. Neboj se, za chviličku tě odsud odneseme.“

„Odvez mě domů. Vezmi mě do Anglie.“

„To víš, že ano.“

Jenomže jsou tady taky Arnulf a Guy. A přijdou i další. Potáhnou se za mužem neseným ulicemi na nosítkách tak, jako se vrah táhl za mnou. Je to jen otázka času…

Času. Ubývá ho… jako Rowleyho života.

„Nejdřív tě odneseme do domu mého otce, lásko,“ řekla. „Tam tě teprve můžeme pořádně ošetřit.“

„Tak byste s tím měli krucinál… zatraceně pohnout.“

Jako by se čas a prostor zase vrátily na svoje místo. Když dokáže nadávat, dokáže to i přežít.

Vyhledala očima admirála. „Musíme ho s mým otcem ošetřit,“ řekla mu; viděla to všechno najednou docela jasně. „Ale potom chci, abys nás odvezl domů, dřív než nás církev vypátrá. Odvez nás na lodi domů, O’Donnelle. Všechny. Do Anglie.“

Výhled jí zastínila záda otce Guye, který se nasunul před O’Donnella. „Admirále, já ti to striktně zakazuji. Tento muž je služebník Boží. Naši lidé už jsou na cestě sem…“

Ozvala se tupá rána a on upadl. Ulf ještě potřásal zaťatou pěstí. O’Donnell kaplana popadl a vyhodil ho obloukem na ulici. „A ty taky padej,“ podíval se na Arnulfa. „Než tě rovnou zabiju.“

Oběma to bohatě stačilo. Potáceli se pryč a hlasitě se dovolávali jakékoli podpory.

Mansur a Geršom naložili Rowleyho opatrně, velmi opatrně na nosítka; uložili ho opět na bok, aby doktorka Lucie nemusela vůbec spustit ruce z jeho ran.

Adélie visela očima na O’Donnellovi. „My ho zachráníme,“ řekla, „ale potom nás musíš dostat domů. Lodí. Cestu po souši by nevydržel… Plavba bude šetrnější. Prosím, udělej to pro nás, prosím tě o to.“

Taky se na ni díval. Ten člověk umírá a ona má na tváři jeho krev. Ví vůbec, co po mně chce? Jak dlouhá by to byla cesta? Proplout mezi sloupy Herkulovými, kde tak náhle a často propukají prudké bouře? Prchat před těmi zatracenými barbarskými piráty? A probojovávat se podél portugalského pobřeží tak dlouho, dokud nás s sebou nevezme dál na sever Golfský proud?

Ale já to udělám. Ona mě nikdy milovat nebude, ale udělám to pro ni. Pro ni bych třeba i vysušil moře, kdyby mě o to požádala.

„Odvezu vás,“ řekl nahlas. „Všechny.“

Díval se, jak se otočila zpátky ke svému milému. „Admirál O’Donnell nás odveze domů, Rowleyi.“

„To je dobře…“ Hlas mu slábl. „Přežiju to, když budu vědět, že se dostanu domů.“

„Můžu se na to spolehnout?“

Sotva znatelně přikývl.

„No to tedy doufám,“ usmála se na něj.

Mansur s Ulfem zvedli nosítka, doktorka Lucie a její dcera každá po jedné straně, Adélie držela Rowleyho za ruku a pes se jí otíral o nohy. Doktor Geršom. Boggarta i s dítětem v náručí se shýbla a zvedla ze země balík s loutkami. O’Donnell jako poslední. Když vycházeli z toho domu, překračovali tělo muže, kterému se říkalo Locusta, i když správně se jmenoval William ze Scaresdale, a který konečně nalezl klid a mír ve špinavé zadní uličce chudé palermské čtvrti.

A nechali ho tam ležet.

KONEC

Poznámky autorky

ADÉLIE AGUILAROVÁ

Svou fiktivní vykladačku smrti jsem si vymyslela proto, že ve 12. století v Salernu, které bylo v té době součástí Sicilského království, skutečně existovala slavná lékařská škola, kde bylo nejen povoleno provádět pitvy, ale kde směly studovat i ženy. Víme to díky dochovanému spisu o ženské medicíně, známému pod názvem Trotula, který napsala lékařka – žena.

Sicílie tehdy byla nejosvícenější a nejpokrokovější říší v celém křesťanském světě, kde byli všichni obyvatelé, Arabové, Řekové, Židé i Normané, rovnocennými občany, což nikde jinde neexistovalo. (Dvě výborné knihy na toto téma jsou například The Normans in the South (Normané na jihu) a The Kingdom in the Sun (Království na slunci) od Johna Julia Norwiche, vydané v podobě antologie The Normans in Sicily (Normané v Sicílii) nakladatelstvím Penguin Books v roce 1992.)

Salernská škola medicíny zanikla ve 13. století, zřejmě pod tlakem římské církve, která zavrhovala jak ženy vzdělané v oboru medicíny, tak i umění autopsie.

~~~

JINDŘICH II., ANGLICKÝ KRÁL

Dějiny jej zatracují kvůli vině na smrti Tomáše Becketa, canterburského arcibiskupa. Král byl v době, kdy k tomu došlo, ve Francii, a v návalu hněvu nad tím, jak Becket zarpudle odmítal jeho reformy zkorumpovaného státního systému, vykřikl památnou větu: „Kdy mě kdo konečně zbaví toho protivného kněze?“ Někteří královi rytíři, kteří měli s arcibiskupem svoje spory, pojali tento nešťastný výrok jako výzvu, vypluli do Canterbury a zavraždili Becketa přímo na schodišti jeho katedrály. Tak se arcibiskup Tomáš stal mučedníkem a král hříšníkem. Byl to ale právě Jindřich Plantagenet, který vymanil Anglii z legálních pout hlubokého středověku tím, že zavedl takzvané obecné právo (tedy jakýsi souhrnný právní systém dostupný všem poddaným) a rovněž hotový zázrak tehdejší doby (v anglicky mluvících zemích) – porotní soud. Až do té doby se totiž souzení zločinů ponechávalo na Bohu; obviněný se například vhodil do rybníka, a když se potopil, byl považován za nevinného, pokud zůstal na hladině, byl vinen.

~~~

ELEONORA AKVITÁNSKÁ

Nedosahovala sice intelektuálních výšin svého královského chotě Jindřicha, avšak přesto zůstává ženou, jejíž osobnost fascinuje. Porodila devět dětí, podporovala vzpouru svých starších synů proti vlastnímu otci, který ji za to uvěznil (i když vcelku příjemně a pohodlně). Po Jindřichově smrti vládla Anglii za svého syna Richarda, který byl v té době na křížové výpravě, a shromáždila pro něj výkupné, když byl na cestě zpět do vlasti zajat. Když Richarda zabili, věnovala veškerý svůj čas úsilí vymanit z věčných potíží jeho nástupce, svého dalšího syna Jana, známého jako Bezzemek. Eleonora přežila kromě Jana všechny syny a zemřela ve věku osmdesáti let. Za svůj život zřejmě prožila více dobrodružství než kterákoli jiná královna před ní i po ní. Konec života strávila v klášteře Fontevraud (mnohými považovaný za vůbec nejkrásnější klášter) ve francouzském hrabství Anjou, kde je také pochována, po boku svého manžela Jindřicha Plantageneta, navzdory jejich rozporuplnému vztahu.

~~~

CESTA PRINCEZNY JOHANY

z Anglie do Palerma na svatbu s králem Vilémem Sicilským v době, kdy jí bylo deset let, je další historicky doloženou událostí.

Známe většinu trasy a víme, že v určitých chvílích ji doprovázeli její bratři – Jindřich, zvaný král Mladík, a Richard, později známý jako Lví srdce. Je také známo, že cestu museli jednou přerušit a převézt princeznu, jež onemocněla, z lodi na pevninu.

Více podrobností o této cestě nevíme. Dobové kronikáře detaily o cestách většinou nezajímaly. Lidé, muži i ženy, nejen z královské krve tehdy cestovali hodně; někteří vykonávali náboženské pouti po celém křesťanském světě, jiní pravidelně navštěvovali Řím, což byla cesta na pouhých několik týdnů. Dají se nalézt lakonické poznámky o překročení Alp, které se vůbec nezmiňují o útrapách a obtížích, jež takový podnik obnášel, zvlášť proto, že se některé cesty uskutečňovaly v zimním období.

Ve snaze vykreslit předzvěst rostoucí a absurdní moci katolické církve jsem se cítila oprávněná takovou cestu popsat a přidat ještě dramatičtější okolnosti než ty, které musely nevyhnutelně nastat. Dávala jsem si nicméně záležet (jako to dělám vždy) na tom, aby žádná z historických postav nejednala neúměrně svému charakteru.

Dovolila jsem si však poněkud změnit některé letopočty. V mém příběhu Johana vyráží na cestu ve svých deseti letech – to odpovídá historické realitě, stejně jako fakt, že do Sicílie dorazila jako jedenáctiletá. Posunula jsem nicméně její putování o dva roky dopředu – do roku 1178, zatímco ve skutečnosti se jednalo o rok 1176. Udělala jsem to proto, aby se dal princeznin příběh skloubit s příběhem mé fiktivní hlavní hrdinky Adélie. Ta měla v roce 1176 na práci docela jiné věci (viz předchozí román Relikvie mrtvých), a tak jsem využila své spisovatelské moci a umožnila jí zúčastnit se Johanina neobyčejného dobrodružství.

~~~

KRÁL JINDŘICH MLADÍK

Pro tohoto mladého panovníka mohlo být typické, že opustil svou sestru kvůli turnaji, protože byl na turnajích přímo závislý. Profesor W. L. Warren, specialista na období vlády Jindřicha II., charakterizoval krále Mladíka následovně: „Byl okouzlující, vlídný, dvorný, měl štědrou a velkorysou duši. Avšak bohužel byl také povrchní, marnivý, lehkomyslný, neschopný a nezodpovědný.“ (W. L. Warren, Henry II., University of California Press 1977). Dříve nebo později zklamal Jindřich Mladík skoro každého. Zemřel v osmadvaceti letech na úplavici, když podporoval rebely v Akvitánii v boji proti svému bratru Richardovi, se kterým dříve vystoupil jako spojenec proti otci.

~~~

RICHARD LVÍ SRDCE

Historie často přikládá velkou popularitu nesprávným lidem. I v tomto případě ověnčila Richarda v legendách o Robinu Hoodovi téměř svatozáří. Nikdo nemůže popřít, že to byl dobrý vojevůdce a statečný válečník, jenže mu nebyla cizí ani hrabivost a krutost. Během křížové války jednou nařídil, aby zabili všechny muslimské zajatce a otevřeli jim žaludky, protože se chtěl ujistit, zda nespolykali nějaké šperky.

Anglie ho vůbec nezajímala; za celý svůj život v ní strávil necelý rok. Jeho korunovace byla signálem ke zmasakrování Židů, které jeho otec podporoval a ochraňoval. Říkalo se o něm, že by prodal i Londýn, kdyby mu to mělo vynést peníze na křížovou výpravu. Údajně jednou učinil i pokání za sodomii. Je možné, že právě jeho bisexualita jej hnala ke snahám usmířit si křesťanského Boha pokusem dobýt zpátky Jeruzalém z rukou muslimů. Zemřel dosti neslavně – na následky zranění šípem při obléhání hradu Châlus v dnešní Francii, kde, jak se Richard mylně domníval, se nacházel bohatý poklad.

~~~

ROWLEY

Ve dvanáctém století, na rozdíl od současnosti, žádný biskup ze St. Albans neexistoval, takže moje postava je jen fiktivní.

~~~

OTEC ADALBURT

Jeho výroky jsou převzaty od skutečných naivních duchovních té doby.

~~~

AVEYRON

Ačkoli ve Francii existuje departement Aveyron, žádné město toho jména se v něm nenachází; existuje pouze v mé knize. Neexistoval tedy ani biskup z Aveyronu.

~~~

KATAŘI (v češtině také označovaní jako albigenští)

Toto jméno přiřkla kacířům z Languedoku církev. Skutečná křížová válka proti katarům a upalování tisíců katarských mužů, žen a dětí vypukly až po událostech popisovaných v mé knize, ale již předtím došlo k několika případům upalování a podobných krutostí ze strany církve, takže jsem se cítila plně oprávněna vylíčit, co mohla Adélie a její přátelé zažít ve fiktivním paláci fiktivního biskupa z Aveyronu, abych naznačila, čeho byla v té době inkvizice schopna.

Adéliin následný pobyt v katarské vesnici je založen na knize Montaillou vynikajícího francouzského historika Emmanuela Le Roy Ladurieho (česky Montaillou, okcitánská vesnice v letech 1294-1324, Argo 2005), který těžil z přepečlivých záznamů inkvizice, umožňujících jedinečný vhled do života středověkých lidí v tomto kraji.

~~~

DUDY

Hudební nástroj zvaný samponha neboli cornemuse du Pyrénées. Byly a dodnes jsou obdobou skotských dud, takže rodák ze Skotské vysočiny Rankin se při jejich zvuku určitě cítil jako doma.

~~~

JAZYK

Občas čelím kritice, že moje postavy mluví moderním jazykem, jenže ve dvanáctém století se v Anglii mluvilo jazykem ještě méně srozumitelným, než je angličtina Geoffreyho Chaucera ze století čtrnáctého, zatímco šlechta mluvila normanskou francouzštinou a klérus latinsky. Navíc nesnáším přehnané používání archaismů v historických románech, a proto trvám na tom, aby jejich řeč zněla moderně i nám.

~~~

DOKTOR

Pro větší srozumitelnost jsem tento titul použila pro lékaře, přestože ve dvanáctém století platil pouze pro učitele logiky a fdozofie.

~~~

APENDEKTOMIE

Jde o chirurgické vynětí apendixu. Jsem přesvědčená, že Adélie mohla ve své době takovou operaci provést a její pacientka ji mohla přežít. Existence apendixu byla známá už v rané době. I na salernské škole, kde se studovala anatomie, se o něm dozajista vědělo, stejně jako o nebezpečí, které hrozí při jeho zánětu.

~~~

ANESTÉZIE

Lidé znají vlastnosti opia už od dob faraónů a laudanum, výtažek z opia, obvykle ředěný vínem, se nejpozději ve středověku objevilo také, i když jeho používání inkvizice zakazovala. Církev obecně nesouhlasila s aplikováním prostředků proti bolesti, kterou podle ní sesílá Bůh, ani s proléváním krve, takže chirurgy degradovala na úroveň lazebníků.

~~~

CHIRURGIE

Praktikovala se už od dob starých Sumerů (cca 4000 př. n. 1.). Svědčí o tom archeologické nálezy broušených bronzových skalpelů, nožů a trepanačních nástrojů ve vykopávkách asyrského města Ninive. V zákoníku krále Chammurapiho z té doby jsou uvedeny ceny pro lékaře, který provede velký řez operačním nožem a ránu zhojí. Jistý indický text datovaný kolem roku 600 př. n. 1. zase popisuje různé chirurgické postupy, dokonce i kosmetické.

V žádném případě bychom neměli podceňovat odolnost lidského těla. Existují i nálezy neolitických lebek, které zjevně prošly úspěšnou trepanací – kostní přírůstky v místě zásahu dokazují, že pacient musel po operaci žít ještě dlouhou dobu.

Pokud víme z nejstarších záznamů o amputacích, statistika přežití se pohybovala kolem padesáti procent.

Spisovatelka Fanny Burneyová žila ještě mnoho let po operaci, při níž jí byl v roce 1811 z důvodu rakoviny odstraněn jeden prs, a to bez anestetických prostředků.

V září 1942 na palubě americké ponorky Seadragon, plavící se v nepřátelských vodách, dokázal pomocný zdravotník, třiadvacetiletý Wheeler B. Lipes, v nepřítomnosti kvalifikovaného doktora a bez penicilinu úspěšně vyoperovat apendix svému devatenáctiletému kolegovi.

V roce 1961 ruský doktor Leonid Rogozov během expedice v Antarktidě sám sobě vyoperoval apendix s pomocí lokální anestézie, zrcadla a ostatních polárníků, a přežil, takže mohl sám podat svědectví o tom, co zažil.

~~~

KRVÁCENÍ

V dávných dobách se krvácení zastavovalo kauterizací – vypálením rány, což byl sice riskantní zákrok, ale ne nutně fatální.

Šití ran se používalo snad odjakživa, i když někteří dávní chirurgové používali také mravence – nechali je skousnout okraje rány k sobě, utrhli jim tělo a ponechali kusadla jako svorku.

~~~

SEPSE

Smrtelný stav. Adélie si jej zřejmě nebyla vědoma, stejně jako ani nikdo jiný až do devatenáctého století. Přestože bývá středověk často – a vcelku pravdivě – charakterizován absencí a neznalostí hygieny, některé národy či skupiny si čistoty velmi cenily. Židé a Arabové ji měli například včleněnou ve svých náboženských rituálech a ostatně i křesťan, který měl být pasován na rytíře, musel před obřadem absolvovat očistnou lázeň.

Zápisky účtů středověkých domácností dokazují značné výdaje za praní a bělení – oděvy, jejichž výroba a výzdoba trvala celé měsíce, mnohdy i roky, bylo nutno udržovat ve velké čistotě, aby se nerozpadaly vlivem působení potu a špíny.

Co se týče dětské úmrtnosti, byla strašlivě vysoká, ale dítě, které se dožilo zhruba pěti let věku, mělo s velkou pravděpodobností vybudovanou dostatečně silnou imunitu na to, aby dospělo a mohlo žít až do vysokého stáří.

~~~

KATEDRÁLA V PALERMU

byla už tolikrát přestavěna a zrekonstruována – podle mnohých nikoli ke svému prospěchu –, že už dávno neoplývá nádherou, kterou se mohla chlubit ve dvanáctém století, a proto jsem do ní přenesla slavnou a překrásnou mozaiku Krista Pantokratora z její lépe zachovalé rivalky – katedrály v sicilském městě Cefalù, architektonického skvostu, který John Julius Norwich popisuje jako „nejkrásnější katedrálu Sicílie za normanské vlády, ale také celého světa a všech dob“.

~~~

SICILSKÉ KRÁLOVSTVÍ

Sláva osvícené sicilské říše trvala pouhých čtyřiašedesát let. Manželství Viléma II. a Johany Anglické bylo údajně šťastné, avšak tragické v tom smyslu, že zůstalo bezdětné. Vilém neměl tolik státnických schopností, aby dokázal udržet království takové, jak jej zdědil, ani je nepředal do správných rukou. Zemřel ve věku šestatřiceti let a jeho říši zachvátila vlna násilí a středověkého fanatismu. Johana byla na nějakou dobu uvězněna nelegitimním nástupcem svého chotě Tankredem a osvobodil ji až její bratr Richard Lví srdce. V roce 1196 se znovu provdala, tentokrát za hraběte z Toulouse, jemuž porodila tři děti. Při posledním porodu však ve věku 34 let zemřela v klášteře Fontevraud, kam se před nešťastným manželstvím uchýlila ke své nezdolné matce Eleonoře. Ta ji přežila o pět let. (Pokud se v textu vyskytují výrazy „do Sicílie“ nebo „v Sicílii“, neznamená to, že se jedná o ostrov, nýbrž o stát Sicilské království, které kromě vlastní Sicílie zahrnovalo i jižní část Itálie – pozn. překl.)

~~~

EXCALIBUR

Nikdo netuší, co se s ním doopravdy stalo. V chaosu, v němž se Sicílie ocitla po smrti Viléma II., se meč krále Artuše ztratil – stejně jako velká a slavná říše, do níž byl přivezen darem.

Vysvětlivky k cizojazyčným výrazům

STRANA 13

medica – (lat.) lékařka.

Strana 25

Le Roi le veult – (fr.) Král to chce. Tato fráze se používala jako výraz královy vůle.

STRANA 25

suggestio falsi (…) suppressio veri – (lat.) v právní terminologii prosazování nepravdy (…) potlačování pravdy.

STRANA 28

Dominus illuminatio mea – (lat.) Hospodin je mé světlo (Starý zákon, Žalm 27,1; motto oxfordské univerzity);

Timor mortis morte pejor – (lat.) Strach ze smrti je horší než smrt; a capite ad calcem – (lat.) od hlavy až k patě.

STRANA 34

bakchantky – vyznavačky kultu boha plodnosti a vína Bakcha ve starověkém Řecku a Římě; prostopášnice;

ad gloriam – (lat.) ke slávě.

STRANA 35

Mirabile visu – (lat.) podivuhodné, hodné pozoru;

Is agnus, ea caedes est – (lat.) On je ovečka, ona porážka;

Te amo – (lat.) Miluji tě.

STRANA 55

Ultima Thule – (lat.) Poslední Thule (Vergilius, Báseň o rolnictví). V přeneseném významu kraj světa, kde končí něco, co je známé;

Salvam fac reginam, o Domine – (lat.) Ochraňuj královnu, ó, Pane.

STRANA 57

Horno proponit, sed Deus disponit – (lat.) Člověk míní, Bůh mění (Tomáš Kempenský).

STRANA 58

A mari usque ad mare – (lat.) Od moře k moři.

STRANA 66

suum cuique pulchrum – (lat.) každý sobě krásným;

a pedibus usque ad caput – (lat.) od nohou až k hlavě.

STRANA 78

mala tempora current – (lat.) nastávají zlé časy;

o Dee certe – (lat.) ó, Bože neomylný.

STRANA 84

persona non grata – (lat.) nežádoucí osoba.

STRANA 93

Gaudeamus igitur – (lat.) Radujme se; počáteční slova studentské písně.

STRANA 101

mysterium stupendum – (lat.) náboženské tajemství nebo záhada vyvolávající údiv nebo stav oblouzení;

meo caro – (lat.) můj drahý;

arte perire sua – (lat.) být zhuben svým výtvorem (Ovidius, Umění milovat; ve významu zahynout vlastní zbraní; chytit se do vlastní léčky); z dvojverší „(…) neque enim lex aequior ulla est, / Quam necis artifices arte perire sua“ (vždyť neplatí správnější zákon, / než aby tvůrce zhouby zhuben byl výtvorem svým);

etgenus etformám reginafiliumpecunia donat – (lat.) peníze, vládci světa, ti získají vznesený původ i krásu (Horatius, Epištoly).

STRANA 118

Bella, horrida helia – (lat.) Krása, drsná krása;

Experto credite – (lat.) Věřte zkušenému (Vergilius, Aeneis).

STRANA 127

Paire de Cèl, Paire nostre, sanctificat lo tue Nom – (okcitánsky) Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé (začátek modlitby).

STRANA 138

ratio decidendi – (lat.) důvod rozhodnutí.

STRANA 146

Mirabile dictu – (lat.) Podivuhodné.

STRANA 174

Ipsa quidem pretium virtus sibi – (lat.) Ctnost je sama o sobě odměnou (Claudius Claudianus);

parfait – (fr.) dokonalý. V katarské náboženské víře se tak označoval věřící, který splnil všechny přísné nároky tohoto vyznání a obdržel zvláštní posvěcení nazývané consolament nebo latinsky a okcitánsky consolamentum.

STRANA 177

endura – (fr.) hladovka. Kataři vyznávali velmi asketický život zahrnující i hladovky, jež někdy vyústily v sebevražednou smrt touto formou.

STRANA 182

Ave, Gerhardt – (lat.) Buď zdráv, Gerhardte.

STRANA 187

post hoc ergo propter hoc – (lat.) potom, tedy proto (když se na základě časové následnosti vyvozuje příčinná souvislost).

STRANA 197

via dolorosa – (lat.) křížová cesta.

STRANA 209

osculum infame – (lat.) polibek hanby. Pojmenování pro rituál, při němž čarodějnice políbí ďáblovi jeho řitní otvor.

STRANA 210

Quae vide – (lat.) zde ve významu: Podívej se na to všechno.

STRANA 221

Homo homini lupus – (lat.) Člověk člověku vlkem (Plautus, Komedie oslovská).

STRANA 225

usquebaugh – whisky; poangličtělá verze původního výrazu pro „živou vodu“ – irského uisce beatha nebo gaelského uisge beatha.

STRANA 233

ad infinitum – (lat.) do nekonečna.

STRANA 234

orfrois – (fr.) ozdobný lem ze zlata na liturgických oděvech.

STRANA 236

carnelages (fr.) – právní termín užívaný v minulosti v některých francouzských krajích; v podstatě označuje desátek.

STRANA 239

torche aux marrons – (fr.) francouzský dezert připravovaný z kaštanů;

Sancta Maria – (lat.) svatá Marie; zde ve významu zvolání Panenko svatá!

STRANA 248

consolamentum – (lat.) viz vysvětlivku k parfait (str. 174).

bayle – (fr.) ve středověké Francii zástupce (reprezentant) svého pána (panovníka, šlechtice) na určitém území.

STRANA 269

vermiform addimentum – (lat.) nepoužívaný výraz ve významu červovitý přívěsek, označující slepé střevo.

STRANA 279

qui vive – (fr.) zde ve významu ostražitou.

STRANA 281

infra dig – (lat.) zkrácení výrazu infra dignitatem, znamenající nedůstojný, doslovně pod důstojnost.

STRANA 289

cassata – (lat.) sladký nepečený dort pocházející z okolí Palerma, nejoblíbenější sicilský dezert.

STRANA 291

abricotines – (fr.) francouzský druh cukroví s meruňkovým džemem;

barfi badam – (ind.) sladký indický mandlový dezert.

mezuza – rulička pergamenu obsahující texty Starého zákona (Pátá kniha Mojžíšova), která se v malé schránce připevňuje na zárubně židovských domácností jako stálá připomínka Hospodinových příkazů.

STRANA 298

As-sallam alejkum – arabský pozdrav ve významu mír s tebou;

Wa alejkum as-sallam – odpověď na arabský pozdrav ve významu i s tebou mír.

STRANA 306

laudy – (lat.) ranní křesťanské modlitby.

STRANA 318

Pantokrator – (řec.) Všemohoucí; v křesťanském umění jeden ze způsobů vyobrazení Ježíše Krista v Byzanci, pravoslaví a v raném středověku i v západní Evropě.

STRANA 319

epithalamium – (lat., řec.) báseň určená pro okamžik, kdy nevěsta vchází do svatební síně.

STRANA 326

Signora mia – (it.) Paní moje.

Ariana Franklinová

Vrahova modlitba

Z anglického originálu The Assassin’s Prayer

vydaného Nakladatelstvím Bantam Press v roce 2010

přeložila Ina Leckie

Odpovědná redakce Martina Sendlerová

Lektor Milan Řepa

Obálka Jiří Mičkal

Sazba Vladimír Ludva

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 1119. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel. redakce: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2011

Vydání první

Počet stran 352

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai