Vykladačka smrti

Ariana Franklin

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické

Anglické město Cambridge, 12. stol., 4 zavražděné děti. Katoličtí měšťané obviňují své židovské spoluobčany a bouří se, avšak král Jindřich II. nad Židy vyhlašuje svou ochranu. Nečiní to z přátelství k nim - takový pojem je mu v podstatě cizí vůči komukoli - ale věří v zákon a pořádek a především se neobejde bez příjmů, které plynou do královské pokladny z daní židovských obchodníků. V naději, že vědecky podložené vyšetřování odhalí pravého pachatele, posílá Jindřich zprávu svému bratranci, králi sicilskému, mezi jehož poddanými jsou i nejlepší lékaři tehdejší Evropy, s prosbou, aby do Anglie poslal svého nejlepšího „vykladače smrti“, což je nejranější forma povolání zvaného v současnosti soudní lékař. Je vybrán mladý, leč geniální student z univerzity v Salernu, vynikající expert v oboru anatomie a v detektivní práci patologa. Nosí však jméno Adélie - k anglickému králi se vydává „vykladačka smrti“.

V zaostalé zemi plné předsudků a pověr, jakou Anglie té doby je, hrozí Adélii nebezpečí na každičkém kroku. Když zkoumá oběti a pátrá po posledních událostech v jejich přervaném životě, musí přitom skrývat svou totožnost, aby se vyhnula obvinění z čarodějnictví. V tom jí pomáhá jeden z královských výběrčích daní, sir Rowley Picot, jenž má sám na vyšetřování osobní zájem. Jako bývalý účastník křižáckých výprav může být rytíř Rowley jak užitečným přítelem, tak i oním hledaným démonem. Stále intenzivnější pátrání vodí Adélii po temných cambridgeských uličkách podél řeky i za zavřené dveře kostelů i klášterů. Ale vrah se chystá k dalšímu činu…

Ariana Franklinová

Vykladačka smrti

DETEKTIVNÍ THRILLER

ZE STŘEDOVĚKÉ CAMBRIDGE

BRNO 2009

Copyright © Ariana Franklinová, 2007

Translation © Ina Leckie, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN 978-80-7217-666-3

Prolog

Už jedou. Od cesty se nese řinčení postrojů a prach se v obláčcích zvedá k jarnímu nebi.

To se vracejí poutníci z velikonočních oslav v Canterbury. Znamení svatého Tomáše v mitře, jenž zahynul mučednickou smrtí, mají na svých hávech skoro všichni – mniši canterburští se museli pěkně napakovat.

Poutníci tvoří příjemnou změnu v proudu povozů, na nichž jsou vozkové i volci v nich zapražení celí mrzutí a nevrlí ze všeho toho orání a setí. Poutníci jsou sytí, a tedy spokojení, hluční, rozjásaní z přízně Boží, kterou si svou cestou získali.

Jeden z nich, i když stejně radostný jako ti druzí, je však vrahem několika dětí. Na vraha dětí se přízeň Boží nevztahuje.

Žena v čele procesí na grošované kobyle má na plachetce připjaté stříbrné znamení. Všichni ji znají. Je to přece abatyše kláštera sv. Radegundy ve městě Cambridgi.

Abatyše něco říká. Mluví halasně. Jeptiška, která ji doprovází na poslušném koníku, mlčí a na řeholním rouchu má znamení Tomáše Becketa vyvedené jen v cínu.

Vysoký rytíř na ušlechtilém koni má přes brnění přehozenou kytlici s křížem jako důkaz své účasti na křižáckém tažení a stejně jako abatyše se pyšní stříbrem a koutkem úst trousí poznámky k tomu, co matka představená říká. Ta je neslyší; ovšem ve tváři mladší jeptišky vyvolávají nepatrný úsměv. Nervózní úsměv.

Za touto skupinkou jede vůz tažený mulami. Je na něm naložen jediný předmět: hranatý a poněkud drobný na to, jak velký prostor je mu vyhrazen – zdá se, že rytíř a jeho doprovod jej bedlivě střeží. Ta věc je přikrytá látkou s vyšívanými erby. Látka se na rozkodrcaném vozíku malinko sesunula ke straně – a odhaluje nyní kousíček hrany, třpytící se ryzím zlatem –, ten předmět musí být buďto veliký relikviář nebo malá rakev. Strážce se naklonil z koně, aby látku popotáhl zase zpět.

Další ze skupinky je královský úředník. Žoviální, na svůj věk značně vypasený, oděný jako obyčejný měšťan, ale ono se to stejně pozná. Tak předně, jeho služebník má na sobě kytlici vyšívanou obrazci královských anjouovských leopardů, a potom, ze sedlového vaku nacpaného k prasknutí vykukuje počítadlo a ostrý hrot mincíře.

Nebereme-li v úvahu sluhu, jede ten muž sám. Výběrčího daní nemá nikdo rád.

A dále je tu otec převor. Také je snadno k rozpoznání, díky svému fialovému hábitu, jaký nosívají všichni augustiniánští kanovníci.

To je důležité. Otec Geoffrey je převorem kláštera sv. Augustina v Barnwellu, kláštera, který se tyčí nad rozmáchle se vinoucí řekou Cam přímo naproti klášteru sv. Radegundy a svou velikostí z něj činí chaloupku. Je jasné, že otec převor a matka představená se nemají zrovna v lásce. Také otec Geoffrey má po boku tři mnichy a jednoho rytíře – rovněž křižáka – jako svůj doprovod.

A je churavý. Měl by jet v čele procesí, ale zdá se, že vnitřnosti – a že jsou značných rozměrů – mu působí hotová muka. Otec sténá a zcela ignoruje oholeného klerika, jenž se snaží upoutat jeho pozornost. Trpí, chudák, není mu pomoci na této strastiplné pouti, nikde ani krčma při cestě; bude muset vydržet až do kláštera.

Obchodník s volským obličejem a jeho žena provázejí převora ustaranými pohledy a udílejí jeho průvodcům všemožné rady. Za nimi drnká na loutnu potulný pěvec. A toho následuje na koni lovec, ozbrojený kopím a obklopený smečkou psů šedivých jako to anglické počasí.

Poslední v průvodu jsou nákladní muly a ostatní služebnictvo. Taková ta chátra, co v žádném doprovodu nechybí. Aha. A ještě někdo, na samém konci, ubožejší než ti poskokové kolem mul. Na vozíku krytém plachtou s kabalistickými symboly sedí dva muži, jeden velký, jeden malý, oba snědí, ten větší s mouřenínským turbanem omotaným kolem hlavy, jehož konce mu splývají kolem tváří. Nějací potulní šarlatáni nejspíš. A vzadu na voze, s nohama klátícíma se ve vzduchu, sedí žena. Rozhlíží se se zarputilým zájmem po kraji. Očima přejíždí pátravě po stromech, po trávě, jako by je vyslýchala: copak jsi zač? A k čemupak jsi? Jestli k ničemu, tak proč vůbec jsi? Jako soudce. Nebo jako blázen.

Jediné, co stojí v širokém travnatém pásu mezi námi a tím zvláštním průvodem (dokonce ani zde, na hlavní cestě na sever, nyní, v roce 1171, není žádný strom, jenž by byl vysazen či volně rostl blíže k cestě než na dostřel šípu – to aby nemohl poskytnout příležitost lapkům) je drobná kaplička – takový ten obvyklý, podomácku vyřezávaný přístřešek pro svatou Pannu.

Většina pocestných se chystá projet kolem s pouhou úklonou a zdrávasem Panně Marii, ale matka představená halasně pokřikuje na služebnou, aby jí pomohla sesednout. Pak se valí po trávě ke svatostánku, pokleká a začíná se modlit. Hlasitě.

Jeden po druhém se k ní ostatní zdráhavě připojují. Otec Geoffrey obrací oči v sloup, když mu pomáhají z koně dolů.

Dokonce i ti tři seskočili z káry na konci procesí a poklekají, i když ten tmavší z obou mužů se při tom obrací a směřuje své modlitby k východu. Bůh nám všem pomáhej, když Saracéni a jiní bezvěrci takto proudí po cestách krále Jindřicha II. svobodně a bez omezení.

Rty se pohybují, oslovují svatou, ruce se ohánějí neviditelným křížem. Bůh zajisté slzí dojetím, a přesto ponechal ruce, jež rvaly maso z nevinných, neposkvrněné.

Konečně opět všichni nasedají a pokračují v cestě ke Cambridgi.

A jejich vzdalující se hlasy nás opět ponechávají napospas hrkání žebřiňáků a cvrlikání opeřenců v oblacích. Třímáme však nyní v rukou přadeno, jehož vlákno nás povede k onomu vrahovi dětí. Nežli jej však rozpleteme, musíme se vydat pozpátku, o dvanáct měsíců v čase…

Kapitola první

ANGLIE 1170

To byl zase rok. Rok plný křiku. Král křičel, ať nás někdo konečně zbaví arcibiskupa. Mniši z Canterbury vykřikovali samým znechucením, když rytíři zaneřádili mozkem zmíněného arcibiskupa dláždění jejich katedrály.

Papež se pak podrážděným křikem dožadoval králova pokání. Církev pokřikovala triumfálně – teď měla krále přesně tam, kde ho chtěla mít.

A daleko odsud, v hrabství Cambridgeshire, křičelo dítě. Byl to mnohem tišší zvuk, ale stejně si s těmi ostatními nezadal.

Nejprve v tom křiku zazněla naděje. Byl to vlastně signál, který volá: Honem sem přijďte, já se moc bojím. Až dosud drželi dospělí to dítě z dosahu různého nebezpečí, dbali, aby se nepřibližovalo ke včelím úlům a bublajícím kotlíkům anebo ke kovářově výhni. Musí tady někde někdo být, vždycky byl přece někdo po ruce.

Srnky, které se pásly ve svitu měsíce, zvedly při tom zvuku hlavy – nebylo to ale žádné z jejich mláďat, kdo tu křičel o pomoc, a tak se zase začaly pást dál.

Hrdélko, z něhož se vydral ten výkřik, bylo příliš malé a nacházelo se na místě příliš odlehlém, takže lidské pomoci se dovolat nemohlo. Pak se ten zvuk změnil, zněl nevěřícně, tónina se zvedla vysoko za běžnou hranici, takže to připomínalo hvízdání lovců.

Srny se rozprchly, jejich bílá zrcátka se mihotala mezi stromy jako kostky, jež se kutálejí do tmy.

Křik teď byl jedna úpěnlivá prosba, která možná směřovala ke svému mučiteli či snad k Bohu – Ne, prosím, ne! –, až se nakonec zlomil v monotónní projev čiré bolesti a beznaděje.

I sám vzduch si vydechl úlevou, když konečně ten křik ustal a nocí se dál nesly zase jen obvyklé noční zvuky: šustění listí ve slabém větříku, mručení jezevce i stovky výkřiků všelijakých drobných savců a ptáků, kteří umírali v tlamách a spárech přirozených šelem.

Chodbami doverského hradu hnali jistého starocha rychlostí, která se rozhodně neslučovala s jeho revmatismem. Byl to rozlehlý hrad, studený a plný ozvěn zloby. I přes tempo, jakým byl nucen jít, se ten stařík ani nezpotil – částečně zřejmě proto, jak byl vyděšený. Strážný ho vedl k muži, který naháněl strach kdekomu. Kráčeli rychlým krokem po kamenných chodbách, tu a tam míjeli otevřené dveře, z nichž sálalo teplo a linulo se světlo, zvuky violy a také dveře zavřené za něčím, co si staroch představoval jako velmi bezbožné scény. Tempo těch dvou nutilo hradní služebnictvo, aby jim ustupovalo, chvílemi i uskakovalo z cesty, takže za sebou zanechávali tácy upuštěné na zem, rozlité noční nádoby a tlumené výkřiky leknutí, vzteku či bolesti.

Konečně ti dva zdolali poslední točité schodiště a ocitli se v dlouhém sále, jehož bližší stěnu lemovaly psací stolky. Té sestavě korunoval masivní stůl potažený zeleným suknem, které bylo rozděleno do čtvercových polí, a na nich se vršily stohy jakýchsi žetonů. Kolem třiceti úředníků zaplňovalo celý sál škrábavými zvuky brků po pergamenu. Barevné kuličky na počítadlech lítaly po drátech sem a tam a dřevěně cvakaly, takže dohromady všechny ty zvuky vyvolávaly v člověku dojem, že náhle stanul uprostřed záplavy pracovitých cvrčků.

Jen jediný člověk v celé místnosti nevyvíjel činnost a jen tak si seděl na okenním parapetu.

„Aaron z Lincolnu, můj pane,“ oznámil mu strážný.

Aaron z Lincolnu klesl na jedno bolavé koleno, prsty pravé ruky se dotkl čela a potom napřáhl dlaň na znamení úcty směrem k muži na parapetu.

„Víš, co je tohle?“

Aaron se s rozpaky ohlédl za sebe na ohromný stůl a neodpovídal; věděl, co to je, a věděl také, že Jindřichova otázka byla čistě a pouze řečnická.

„Inu, ke hře v biliár mi věru neslouží, to mi věř,“ pronesl král. „Je to moje pokladna. Ty čtverce představují má anglická hrabství a ty žetony na nich ukazují, kolik příjmů ze kterého plyne do královské pokladnice. Vstaň.“

Popadl staříka za rameno a vedl jej ke stolu, ukazuje při tom na jeden ze čtverců. „Toto je Cambridgeshire.“ Pustil Aaronovu paži. „Dokážeš se svým nevšedním finančním ostrovtipem odhadnout, Aarone, kolik je na něm žetonů?“

„Ne dosti, můj pane?“

„Správně,“ přikývl Jindřich II. „Výnosné hrabství, tohle Cambridgeshire – tedy za obvyklých okolností. Poněkud plochý, jednotvárný kraj, ale nese hojnost zrna i dobytka a ryb a plní pokladnu slušně tučným dílem – tedy za obvyklých okolností. Soudíš, že počet žetonů, které na něm nyní leží, nepředstavuje skutečné bohatství toho kraje?“

Ani teď staroch neodpověděl.

„A proč tomu tak je?“ otázal se Jindřich.

Aaron hlesl mdle: „Domnívám se, že je to kvůli těm dětem, můj pane. Smrt dítěte je vždy třeba oplakat…“

„To je, pravda, jistě třeba.“ Jindřich se usadil na okraji stolu a zahoupal nohama ve vzduchu. „A když se z toho stane ekonomická záležitost, je to hotová pohroma. Cambridgeští poddaní se bouří a Židé jsou…, kdeže jsou?“

„Skrývají se v hradu, můj pane.“

„V tom, co z něj zbylo,“ přikývl Jindřich. „Samozřejmě se skrývají. V mém hradu. Živí se mým jídlem díky mé shovívavosti a zase je tam hned vykálejí, protože jim strach nedovolí odejít. A to všechno znamená, že mi nevydělávají peníze, Aarone.“

„Ne, můj pane.“

„A ti bouřící se poddaní vypálili východní hradní věž, kde byly uloženy veškeré jejich dlužní úpisy vůči Židům a tím pádem i vůči mně – nemluvě o daňových záznamech –, protože jsou přesvědčeni, že Židé mučí a vraždí jejich děti.“

V tu chvíli poprvé mezi popravčím duněním bubnů ve starochově hlavě zazněla tenounká flétnička naděje. „Ale ty ne, můj pane, že ne?“

„Ne co?“

„Ty snad nevěříš, že ty děti vraždí Židé?“

„Já nevím, Aarone,“ řekl král. Aniž spustil oči ze staříka, zvedl ruku. Ihned přispěchal úředník, který mu do ní vložil popsaný pergamen. „Toto je prohlášení jistého Rogera z Actonu, který v něm praví, že je to váš běžný zvyk. Podle onoho Rogera Židé o každých Velikonocích umučí k smrti přinejmenším jedno křesťanské dítko tak, že je zavřou do sudu posázeného z vnitřní strany dlouhými hřeby. Odjakživa prý takto konali a budou i nadále.“

Král nahlédl do pergamenu. „Umístí dítě do sudu a poté sud uzavřou tak, aby hřeby proklály jeho tělo. Posléze tito démoni zachycují vytékající krev do nádob k tomu určených, aby ji pak vmíchali do těsta na své obřadní pečivo.“

Jindřich II. vzhlédl. „To je nemilé, Aarone.“ Znovu sjel očima k pergamenu. „Á, a taky se prý hlasitě smějete, když to neřádstvo provádíte.“

„Ty víš, můj pane, že to není pravda.“

Podle míry pozornosti, jakou v králi starochova poznámka vyvolala, to mohlo klidně být jen další cvaknutí drobné kuličky na jednom z počítadel.

„Jenže o těchto Velikonocích, Aarone, o těchto Velikonocích jste začali děti ukřižovávat. Zajisté, náš dobrý Roger z Actonu píše, že to dítě bylo nalezeno ukřižované – jakže se jmenovalo?“

„Petr z Trumpingtonu, pane,“ ozval se nápomocně úředník.

„Tak tedy tento Petr z Trumpingtonu byl ukřižován, a tudíž mohl stejný osud potkat i ty dvě další děti, které zmizely. Ukřižování, Aarone.“ Král vyslovil to hrozivé slovo tiše, ale ono se neslo celým chladným sálem a ještě jako by cestou nabývalo na síle. „Už nyní se diskutuje o svatořečení onoho Petra, jako bychom svatých neměli už tak dost. Dvě děti nezvěstné a jedno vykrvácené na kříži a jeho bezkrevné tělíčko nalezené na mých pozemcích, Aarone. To je na veliké množství pečiva.“

Jindřich seskočil ze stolu a kráčel sálem. Stařík jej následoval a cvakání počítadel zůstalo někde vzadu. Král si přitáhl stoličku, která na něj čekala pod jedním z oken, a ke starochovi přisunul nohou další. „Posaď se.“

V této části sálu byl větší klid; snad vlhký a ostrý vzduch proudící sem nezasklenými okny způsobil, že se stařík otřásl. Honosnější šat měl na sobě z těch dvou nicméně Aaron. Jindřich vyhlížel spíš jako lovec nedbalých zvyklostí; jeho dvořané a královnino služebnictvo si mazalo vlasy vonnými oleji a osvěžovalo šatstvo výtažky z květin, ale Jindřich páchl koňmi a potem. Ruce měl vysušené a svrasklé, ryšavé vlasy na kulaté hlavě ostříhané na kraťoučko. A stejně, pomyslel si Aaron, by si ho nikdo nespletl, nepovažoval by ho za něco jiného, než čím tento muž byl – vládcem impéria sahajícího od skotské hranice až po Pyreneje.

Aaron krále téměř miloval, a miloval by jej absolutně, kdyby ovšem nebylo té jeho příšerné nevyzpytatelnosti. Když měl panovník mizernou náladu, rval vzteky i koberce na kusy a lidé umírali.

„Bůh vás, Židy, nesnáší, Aarone,“ poznamenal král. „Zabili jste mu syna.“

Aaron zavřel oči a čekal.

„A Bůh nesnáší i mě.“

Aaron oči otevřel.

Králův hlas se změnil v skučení, které se rozletělo sálem jako kvílení polnic. „Dobrý Bože, odpusť tomuto nešťastnému a kajícnému králi! Ty víš, kterak mi Tomáš Becket všemožně oponoval a stavěl se proti mně, že jsem v návalu hněvu toužil po jeho smrti. Ó ano, peccavi, zhřešil jsem, neboť několik rytířů uvěřilo mému hněvu a rozjeli se jej zabít v domnění, že mne tím potěší, načež jsi Ty ve své velikosti s opovržením odvrátil ode mne svou tvář. Jsem jen bídný červ, mea culpa, mea culpa, mea culpa. Plazím se před Tvým hněvem a arcibiskup Tomáš se těší Tvé přízni a jest usazen po pravici Tvého milostivého syna Ježíše Krista.“

Tváře se otáčely. Brky se zarazily vpůli řádků, cvakání počítadel utichlo.

Jindřich se přestal bít do hrudi a řekl konverzačním tónem: „A jestli se nepletu, náš Pán jej shledá zrovna takovou osinou v zadku, jakou byl i pro mne.“ Naklonil se, přitiskl jemně prst pod bradu Aarona z Lincolnu a zvedl ji. „V tu chvíli, kdy ti lotři Becketa zamordovali, jsem se stal zranitelným. Církev prahne po odplatě: chtějí moje srdce na míse ještě teplé, chtějí odškodné a budou ho muset dostat; a jedna z věcí, po kterých odjakživa toužili, je vypovězení vás Židů z křesťanského světa.“

Úředníci se vrátili ke své práci.

Král zamával dokumentem, který stále svíral v dlani, Aaronovi pod nosem. „Toto je petice, Aarone, která požaduje, aby byli všichni Židé vystěhováni z mého vladařství. Faksimile této petice, taktéž sepsaná mistrem Actonem, kéž mu psové pekelní koule urvou, je v této chvíli na cestě k papeži. To jedno zavražděné a dvě zmizelá děcka budou dobrá záminka pro vykázání tvých lidí, a jelikož Becket je mrtvý, nebudu to moci odmítnout, protože pokud to udělám, Jeho Svatost mě exkomunikuje a uvalí klatbu na celé království. Chápe tvá židovská mysl pojem klatba? To znamená, že celá říše bude uvržena do temnot, nebudou se křtít děti, neposvětí se jediné manželství, mrtví se nebudou pohřbívat a nedostane se jim rozhřešení, neboť církev tomu všemu nepožehná. A kdejaký namyšlený bastard v pokálených nohavicích se bude ucházet o můj trůn.“

Jindřich vstal a udělal několik kroků, pak se zastavil, aby narovnal lem závěsu pokřivený větrem. „Nejsem snad dobrý král, Aarone?“ utrousil přes rameno.

„Jsi, můj pane.“ Správná odpověď. A také pravda.

„Nejsem snad na své Židy hodný, Aarone?“

„Jsi, můj pane, bezpochyby jsi.“ I to byla pravda. Jindřich Židy ždímal daněmi, jako když sedlák dojí krávu, ale ani tak nebylo na celém světě panovníka, který by s nimi zacházel lépe či který by udržoval ve svém království pevnější řád, takže Židé tu byli v bezpečí více než v kterékoli jiné říši známého světa. Z Francie, ze Španěl, ze zemí sužovaných křižáckými válkami, z Rusi, odevšud Židé přicházeli právě sem, do jeho země, aby se těšili privilegiím a bezpečí, kterého se jim od tohoto Plantageneta dostávalo.

Kam bychom šli? uvažoval Aaron. Pane, pane, neposílej nás zpět do divočiny. Když už nemáme naši zemi zaslíbenou, ponech nás alespoň žít pod křídly tohoto faraóna, který nám skýtá bezpečí.

Jindřich pokýval hlavou. „Lichva je hřích, Aarone. Církev ji zapovídá, nedovoluje svým ovečkám, aby si jí pošpinily duše. Přenechává ji vám, Židům, protože vy duši nemáte. Ale samozřejmě to církvi nebrání v tom, aby si od vás půjčovala peníze. Kolikpak křesťanských katedrál stojí díky vašim osobním půjčkám?“

„Lincolnská, můj pane,“ Aaron začal vypočítávat na prstech třesoucích se artrózou. „Peterboroughská, další v St. Albans a také je tu přinejmenším devět cisterciáckých klášterů, jakož i…“

„Ano, ano. Vtip je v tom, že celá jedna sedmina mých příjmů pochází z vašich daní, z daní Židů. A církev by chtěla, abych se vás zbavil.“ Král byl už zase na nohou a jeho drsné anjouovské slabiky znovu zaburácely sálem. „Copak neudržuji klid a mír v celé zemi v takové míře, jak jej nikdy nezažila? Pro kulky všech svatých, jak to asi tak podle nich dělám?!“

Nervózní úředníci hromadně upustili brky a horlivě přikyvovali. Ano, pane, zajisté, náš pane.

„Zajisté, můj pane,“ odvětil Aaron.

„Rozhodně ne modlitbami a půstem,“ pokračoval Jindřich už o poznání klidněji. „Potřebuji peníze na vyzbrojování armády, na placení soudců, na potlačování rebelií za hranicemi a taky na ty pekelně drahé zvyklosti mé choti. Mír, to jsou peníze, Aarone, a peníze jsou mír.“ Popadl starocha za vyšívaný plášť a přitáhl si ho blíže. „Kdo vraždí ty děti?“

„My ne, můj pane. Pane, my nevíme.“

Na kratičký okamžik nahlédly ty děsivé oči s krátkými, skoro neviditelnými brvami až na dno Aaronovy duše.

„Tak my nevíme, říkáš?“ opáčil král. Pustil staříka, ten zavrávoral, nabral znovu rovnováhu a urovnal si šat, i když královu tvář měl stále ještě nebezpečně blízko a jeho hlas mu tiše hřměl do ucha: „Ale asi bychom to měli zjistit, co myslíš? A rychle.“

Když strážce vedl Aarona z Lincolnu ke schodišti, ozval se král ještě jednou: „Stýskalo by se mi po vás Židech, Aarone.“

Staroch se otočil. Jindřich II. se usmíval, anebo alespoň cenil silné drobné zuby ve šklebu, který snad měl úsměv připomínat. „Ale zase ne tak moc, jako by se vám Židům stýskalo po mně,“ dodal.

O několik týdnů později v jižní Itálii Gordinus Afrikánský laskavě mžoural na svého návštěvníka a kýval na něj prstem. Jméno, které mu bylo předneseno s náramnou okázalostí, znal: „Z Palerma, jménem našeho nejjasnějšího krále, jeho lordstvo Mordechaj fil Berachyja.“ I jeho obličej mu byl povědomý, ale nejlépe si Gordinus pamatoval lidi podle jejich neduhů.

„Hemeroidy,“ prohlásil po chvíli přemýšlení vítězoslavně, „ty jsi trpěl na hemeroidy. Jakpak jsi na tom nyní?“

Mordechaj se nedal snadno vyvést z míry; jako osobní sekretář a opatrovník královských tajemství si to ani nemohl dovolit. Cítil se ovšem dotčen, samozřejmě – hemeroidy vysokého hodnostáře by se neměly propírat na veřejnosti –, ale jeho široká tvář zůstala netečná a hlas poklidný. „Přicházím se ujistit, zda Simon Neapolský odcestoval v pořádku.“

„Odcestoval kam?“ otázal se se zaujetím Gordinus.

S géniem je vždycky těžká řeč, pomyslel si Mordechaj, a pokud jako i v tomto případě začíná duch již umdlévat, bývá to skoro nemožné. Usoudil, že bude dobré použít váhu královského „my“. „Do Anglie, Gordine. Simon Menahem z Neapole. Poslali jsme Simona Neapolského do Anglie, aby tam uspořádal jisté potíže s Židy.“

Gordinův sekretář jim přispěchal na pomoc – spěšně se přesunul ke skříni plné malých otevřených přihrádek, z nichž trčely bělavé rourky stočených pergamenových listin. Mluvil povzbudivě a trpělivě jako k dítěti. „Jistě se pamatujete, pane, obdrželi jsme od krále list… Ach ne, on ho dal někam jinam.“

Tak tohle se protáhne. Pan Mordechaj se potloukal po mozaikové podlaze zobrazující bůžky lásky; byla římského původu; a tedy aspoň tisíc let stará. Tahle vila bývala jednou z Hadriánových rezidencí.

Ti doktoři se ale umějí postarat o vlastní blahobyt. Mordechaj se ani za mák netrápil pomyšlením, že svůj vlastní palác v Palermu má vydlážděn mramorem a zlatem.

Usadil se na kamennou lavici, která se táhla podél otevřené balustrády skýtající výhled na město a tyrkysové Tyrhénské moře v dáli za ním.

Gordinus, jehož lékařské úvahy byly na rozdíl od těch ostatních stále ještě překvapivě pohotové, poznamenal: „Jeho lordstvo jistě uvítá polštář, Gaie.“

Byl tedy přinesen polštář. A také datle. A víno, a Gaius se nejistě otázal: „Je to v pořádku, můj pane?“ Králův doprovod, podobně jako celé sicilské a jihoitalské království, se skládal z tolika odlišných národnostních a náboženských skupin – Arabů, Lombarďanů, Řeků, Normanů a také – v Mordechajově případě – Židů, že nabídnout občerstvení se mohlo snadno změnit v urážku vzhledem k nějakému religióznímu zákonu a podobně.

Jeho lordstvo však přikývlo; cítilo se hned lépe. Polštář byl měkoučký, vánek od moře jej příjemně osvěžoval, a to víno bude jistě dobré. Neurazil by se přece kvůli otevřenosti toho staříka, naopak, až vyřídím tu služební záležitost, určitě s ním ty hemeroidy proberu; vždyť minule byla Gordinova léčba opravdu účinná. Koneckonců, jsme v lázeňském městě, a pokud existuje nějaký nestor zdejší proslulé lékařské školy, pak je to právě Gordinus Afrikánský.

Sledoval, jak stařík rázem zapomněl, že tu má hosta, a opět se ponořil do studia jakéhosi manuskriptu; povislá kůže na jeho paži se trochu napjala, když ruka ponořila brk do inkoustu, aby provedla nějakou změnu v textu. Co je asi zač? Tunisan? Maur?

Když předtím vstupoval do vily, ptal se Mordechaj majordoma, zda se má před vstupem zout: „Zapomněl jsem, jaké je tvůj pán vlastně víry.“

„On sám už také, pane.“

To jenom tady, v Salernu, pomyslel si Mordechaj nyní, žijí lidé, kteří dokážou zapomenout na svoje zvyky a božstva ve jménu vyšší hodnoty své profese.

Nebyl si jist, zda to schvaluje. Je to úžasné, nepochybně, ale porušují se tu po věky platné zákony, pitvají se tu mrtvá těla, matkám se ulevuje od plodu, který je ohrožuje, ženy tu smějí studovat, lidské maso se tu řeže skalpelem.

Přicházejí sem po stovkách, lidé, kteří zaslechli jméno Salerno a vypravili se sem, někteří sami, jiní nesou či vezou své nemocné blízké, potácejí se pouští, stepí, mokřinami i horami za uzdravením.

Shlížel na strakatý koberec střech, věžiček a kupolí pod sebou, upíjel víno a znovu se podivoval tomu, že ne Řím, Paříž ani Konstantinopol či Jeruzalém, ale právě toto město se stalo sídlem medicínských věd a je považováno za doktora celého světa.

A právě v tu chvíli zvuk klášterních zvonů svolávajících mnichy narazil do muezzinova volání k modlitbě a oba se spojily s hlasy kantorů ze synagogy a celá ta kakofonie stoupala po svahu vzhůru, kde vzápětí atakovala uši muže na balkoně vily neuspořádanými poryvy durových a mollových tónin.

To je ono, pravdaže. Ta směsice. Drsní a nenasytní normanští dobrodruzi, kteří ze Sicílie a jižní Itálie utvořili království, byli pragmatici, a sice prozřetelní pragmatici. Když se jim někdo hodil pro jejich záměry, bylo jim jedno, jakému bohu se dotyčný klaní. Když chtěli nastolit mír – a tím pádem prosperitu –, museli se postarat o integraci těch několika národů, které si podrobili. Žádní druhořadí Sicilané tu neexistují. Úředním jazykem je tu arabština, řečtina, latina i francouzština. Podpora pro kohokoli, jakékoli víry, pokud má dotyčný potřebné schopnosti.

Ani já bych si neměl stěžovat, pomyslel si. Vždyť přece, sám Žid, pracuji spolu s řeckými ortodoxními křesťany i papežovými katolíky pro normanského krále. A galéra, na níž jsem sem připlul, náleží k sicilské královské flotile, jíž velí arabský admirál.

Dole v ulicích města se galábie otírají o rytířská brnění, kaftany o mnišská roucha a jejich nositelé po sobě navzájem neplivou, ale zdraví se, sdělují si navzájem novinky a zajímavosti a dokonce i nápady.

„Prosím, Vaše lordstvo,“ ozval se Gaius.

Gordinus vzal od něj list. „Ach ano, jistěže. Teď si vzpomínám…, Simon Menahem z Neapole budiž vyslán na zvláštní misi…, Židé v Anglii jsou v nesnázích, neb jim hrozí jisté nebezpečí…, místní děti jsou mučeny a usmrcovány…‘ Ach Bože!,… a vina se svaluje na židovské obyvatelstvo…‘ Ach Bože, Bože. ‚Máte za úkol nalézt a poslat s oním Simonem osobu, která bude znalá jak řeči anglické, tak i hebrejské, avšak pomluv nikterou řečí z úst nevypustí.‘“

Usmál se na svého sekretáře: „A to jsem učinil, není-liž pravda?“

Gaius se ošil. „Vězela v tom jedna nesnáz, můj pane…“

„Ano, učinil jsem to, docela přesně si to pamatuji. A nenašel jsem jen osobu zběhlou v posuzování vražd, ale zároveň osobu, jež plynně ovládá latinu, franštinu, řečtinu a samozřejmě oba požadované jazyky. Je z mých studentů nejlepší. A tak jsem to řekl i Simonovi, neboť se zdál být poněkud znepokojen. Nikoho lepšího už není, to jsem pravil.“

„Výborně,“ zvedl se Mordechaj. „Výborně.“

„Ano.“ Gordinus se stále ještě tvářil vítězně. „Myslím, že jsme královy požadavky splnili naprosto přesně, viď, Gaie?“

„Až na jednu drobnůstku, můj pane.“ V chování služebníka bylo něco zvláštního – Mordechaj měl léty vycvičený postřeh. A proč, napadlo ho nyní, byl Simon Neapolský poněkud znepokojen výběrem muže, jenž jej měl doprovázet?

„A jak se vlastně daří králi?“ optal se z ničeho nic Gordinus. „Ty drobné obtíže již vymizely?“

Mordechaj ignoroval dotaz na královy drobné obtíže a obrátil se přímo ke Gaiovi. „Koho jsi poslal?“

Gaius střelil pohledem po svém pánovi, který se mezitím opět pustil do čtení, a ztišil hlas: „Výběr vhodné osoby byl v tomto případě poněkud nezvyklý a já jsem se podivoval…“

„Poslyš, člověče, ta mise je náramně ožehavá. Neposlal jsi doufám nějakého orientálce, že? Žluťase, který by v Anglii svítil jako citron.“

„Ne, nikoho takového jsem neposlal.“ Gordinova mysl se nečekaně znovu zapojila do situace.

„Dobře, a koho jsi tedy poslal?“

Gordinus vyslovil jméno.

Nevěřícnost se odrazila v Mordechajově hlase i výrazu tváře. „Kohože?“

Gordinus jméno zopakoval.

A Mordechajovy nadávky se staly dalším příspěvkem k onomu roku plnému křiku. „Ty jeden pomatenče, ty starý zatracený blázne!“

Kapitola druhá

ANGLIE 1171

„Otec převor umírá,“ řekl mnich. Byl mladý a bezradný. „Otec Geoffrey umírá a nemá kde složit hlavu. Ve jménu Božím, půjč nám svůj vůz.“

Celá kavalkáda sledovala, jak se dohaduje se svými bratry mnichy o to, kde a jak by měl otec převor strávit své poslední chvíle na této zemi, protože ti dva další navrhovali raději otevřený vůz matky představené nebo dokonce i holou zem nežli krytý vůz těch pohansky vyhlížejících pobudů.

Dav černě oblečených lidí obklopoval převora svíjejícího se v bolestech jako hejno supů poletujících kolem mršiny. Skřehotali na něj rady jeden přes druhého.

Drobná jeptiška mu strkala pod nos jakousi malou věcičku. „Opravdová prstní kůstka svatého, otče. Vyzkoušej ji ještě jednou, prosím. Tentokrát její zázračná moc určitě…“

Její tichý hlásek bezmocně zanikl v hlasitém povykování klerika jménem Roger z Actonu, který ubohého otce převora donekonečna přemlouval už od Canterbury. „Pravý kotník toho ukřižovaného svatého chlapce. Vlož do něj svou víru…“

Dokonce i abatyše projevovala jistý soucit. „Ale musíš k ní připojit také silnější modlitbu, otče Geoffreyi, a svatý Petřík se už postará.“

Nakonec to vyřešil sám otec převor, z jehož bolestiplného rouhání vyznělo, že by rád spočinul kdekoli, třeba i v pohanském povoze, jen když se tak zbaví matky představené, toho zatraceného obtížného úředníka a vůbec všech těch uštěkaných proklatců, co se jen hemží kolem a pasou se pohledem na jeho předsmrtný zápas. Nejsem přece žádná hlavní postava z nějaké krvavé frašky! vykřikl převor ve světlejší chvilce. Někteří kolemjdoucí nevolníci se totiž zastavovali, mísili se s hloučkem poutníků a se zájmem sledovali dění.

Volba padla na vůz těch podivínů. Mladý mnich vznesl svou žádost k jeho majitelům normanskou franštinou a jen doufal, že mu bude porozuměno, neboť doposud slyšel ty tři mluvit mezi sebou nějakou neznámou řečí.

Chvíli se zdálo, že to nevyjde. A potom ta ženština – ošuntělá drobná bytůstka – najednou řekla: „A co mu vlastně je?“

Mnich mávl rukou. „Do toho se nepleť, děvče, to je mužská záležitost.“ Menší z obou chlapíků sledoval, jak vzdorovitě odvrátila tvář, a poznamenal: „No samozřejmě, bratře…?“

„Bratr Ninian,“ doplnil oslovený bratr.

„Já jsem Simon z Neapole. Tady můj souputník se jmenuje Mansur. Jistěže, bratře Niniane, náš vůz je vám k dispozici. Copak sužuje toho nešťastného služebníka Božího?“

Bratr Ninian jim vše vysvětlil.

Saracénova kamenná tvář se ani nepohnula, což bylo ostatně pro něj typické, zato Simonův výraz překypoval soucitem; něco tak strašného si snad ani nedokázal představit. „Možná bychom vám mohli být nápomocni ještě více,“ začal opatrně. „Máme tu osobu vzdělanou v medicínských vědách, je z univerzity v Salernu…“

„Doktora? On je doktor?“ Mnich se rozběhl zpátky ke shluku lidí kolem převora a už cestou rozkřikoval tu zprávu. „Oni jsou ze Salerna. Ten mouřenín je doktor. Doktor ze Salerna!“

Už samo jméno toho města bylo jako medicína, znal je každý. To, že ti tři cestují z Itálie, ospravedlňovalo jejich podivínský vzhled. Kdopak přece ví, jak vlastně vypadají Italové?

Žena se vynořila z části vozu kryté plachtou, kam se předtím uraženě schovala.

Mansur si měřil Simona jedním ze svých speciálních pohledů, tím, který jako by stahoval z člověka kůži zaživa. „Žvanil mě prohlašuje za doktora ze Salerna.“

„Copak tak jsem to řekl? Nic takového jsem neříkal!“ rozhodil Simon rukama. „Já jsem řekl, že tu máme osobu…“

Mansur se obrátil k ženě. „Ten nevěřící tlusťoch má zaražené močení,“ oznámil jí.

„Ubožák,“ podotkl Simon. „Už přes jedenáct hodin. Vykřikuje, že praskne. Dokážeš si to představit, panno doktorko? Že se utopí ve vlastních tělních tekutinách.“

Představit si to dokážu; vůbec se nedivím, že ten chudák tak vyvádí. On opravdu praskne, tedy jeho močový měchýř. Občas se to stane; viděla jsem to už na pitevním stole. Gordinus jednou na takovém těle předváděl studium jiných orgánů, ale říkal tehdy, že toho muže bylo možné zachránit, kdyby… kdyby… ano, to je ono. A otčím mi také vyprávěl, jak viděl takovou proceduru vykonávat lékaře v Egyptě.

„Hmmm,“ ozvala se.

Simon se na takový úsudek vrhl jako dravec na myšku. „Dá se mu pomoci? Pane na nebi, kdybychom ho uzdravili, to by byla pro náš úkol v této zemi převeliká výhoda. Vždyť je to člověk s velikým vlivem.“

Adélie viděla jen trpící bytost – a pokud se včas nezasáhne, bude ten člověk trpět ještě dlouho, dokud nezemře na otravu vlastní močí. Ale co když je moje diagnóza mylná? Pro zadržování tělních tekutin existují i jiné důvody. Třeba se mýlím?

„Hmmm,“ řekla znovu, ale znělo to o hodně jinak.

„Je to riskantní?“ I Simonův pohled na věc se změnil. „Mohl by zemřít? Doktorko, dovol, abychom naši situaci nejprve zvážili.“

Ignorovala ho. Málem se otočila, aby se zeptala Margaret, než si znovu uvědomila svou umrtvující osamělost. Prostor, který v jejím životě vyplňovala od dětství chůva a rádkyně, byl nyní prázdný, a tak už to zůstane; Margaret zemřela v Ouistrehamu.

Skleslost vyvolala pocit viny. Margaret se nikdy neměla ani jen pokoušet odcestovat ze Salerna, jenže tolik naléhala. A já, až příliš laskavá, a stejně potřebná nějaké společnice ženského pohlaví, abych dodržela zásady mravnosti, v obavách o všechno možné, jen ne o život své drahé služebné, jsem k tomu svolila. A cesta byla krušná – téměř tisíc mil plavby po moři, Biskajský záliv nám předvedl svou nejdrsnější tvář – bylo toho na tu starou ženu příliš. Mrtvice. Její láska, která Adélii hýčkala pětadvacet let, se s ní odebrala do hrobu na maličkém hřbitůvku na břehu řeky Orne a nechala ji podstoupit poslední část cesty do Anglie v osamění jako Rút ztracenou v kukuřičném poli.

Co by mi teď moje milá Margaret řekla?

„Proč se vlastně vůbec ptáš, stejně na to nedáš, děvenko. Zkusím tomu nešťastníkovi pomoci, to si myslíš, znám tě, ty moje květinko, takže se neobtěžuj mými názory, jako to ani jindy nečiníš.“

Nikdy jsem to nečinila.

Adélie neslyšně pohybovala rty, jak si v duchu opakovala ty syté devonské slabiky, které jí zněly v mysli; Margaret vždycky byla její chápavou, dobrou rádkyní. A velkou útěchou.

„Možná bychom se tím ani neměli zabývat, doktorko,“ ozval se Simon.

„Ten člověk umírá,“ odvětila. Byla si stejně jako Simon vědoma nebezpečí, které je ohrožovalo, pokud by se zákrok nepovedl; od chvíle, kdy přistáli v této neznámé zemi, sotva pocítila něco víc než jen bezútěšnost, její podivnost i té nejveselejší společnosti či chvilce dodávala zdání nepřátelství. Ale v této chvíli mělo možné riziko stejně malou váhu jako prospěch v případě, že by dokázali převora uzdravit. Jsem přece lékařka, a ten člověk umírá. Není jiné volby.

Rozhlédla se kolem sebe. Silnice, pravděpodobně římská, se táhla přímo, bez zákrut, jako napřažený prst. Na západě, po její levici, se rozprostírala rovina, začátek cambridgeshirských mokřin, tmavnoucí louky a slatě táhnoucí se až k slunci zapadajícímu v záplavě nachových a zlatých tónů. Po pravé ruce se mírně zvedala zalesněná stráň nevysokého kopce a po ní se vzhůru vinula úzká stezka. A nikde žádné obydlí, ani jediná chalupa, by ani pastýřský přístřešek.

Adélie se očima zastavila v hluboké příkopě mezi silnicí a svahem; všimla si už dřív, co se v něm dá najít; byla zvyklá všímat si darů přírody.

Budeme potřebovat soukromí. A světlo. A něco z toho příkopu.

Začala vydávat instrukce.

Přiblížili se tři mnichové, kteří podpírali otce převora zmučeného bolestmi. Protestující Roger z Actonu poskakoval kolem a stále ještě se snažil propagovat zázračné účinky relikvie.

Nejstarší mnich oslovil Mansura a Simona: „Bratr Ninian praví, že jste lékaři ze Salerna.“ Jeho nos a tváře by mohly štípat křemen.

Simon stočil zrak k Mansurovi a musel při tom přelétnout přes Adélii, která stála mezi nimi. Se striktní oddaností pravdě pak pronesl: „Ano, naše skupina disponuje značnými lékařskými vědomostmi.“

„A pomůžete mi?“ zaúpěl převor směrem k Simonovi přerývaně.

Po další vteřině se Simonovi dostalo dloubnutí do žeber. Nato statečně prohlásil: „Ano.“

Bratr Gilbert se však i nadále zdráhal vydat svého představeného. „Můj pane, nevíme, zda jsou ti lidé křesťané. A tobě je zapotřebí útěchy modlitbou. Setrvám s tebou.“

Simon zavrtěl hlavou. „Mystérium, které má být vykonáno, musí být vykonáno beze svědků. Soukromí lékaře s pacientem je nezbytné.“

„Pro Kristovy rány, tak už mi konečně ulevte!“ A opět to byl otec převor, kdo nakonec rozhodl. Křesťanská snaha bratra Gilberta se rázem válela v prachu, mniši byli odstrčeni s doporučením, aby tam zůstali, a jen rytíř měl stát na stráži. Otec Geoffrey se odpotácel k zadní straně vozu a Simon s Mansurem mu pomohli nahoru.

Roger z Actonu klusal za vozem: „Pane, kdybys ráčil vyzkoušet zázračné vlastnosti kotníčku svatého Petříka…“

„Už jsem je zkusil,“ ozvalo se z vozu zaječení, „a stejně se nevychčiju!“

Vůz drkotal na stoupající odbočce z cesty a pomalu mizel mezi stromy. Adélie se chvilku probírala porostem v příkopě a pak se vydala v jeho stopách.

„Obávám se o něj,“ řekl bratr Gilbert a žárlivost v jeho hlase přehlušila náznak znepokojení.

„Je to šarlatánství!“ Roger z Actonu se neuměl vyjadřovat jinak než hulákáním. „Raději smrt než uzdravení z rukou Bélialových!“

Byli by se oba vydali za vozem, ale převorův rytíř, sir Gervase, také jeden z těch, co si mnichy rádi dobírali, jim náhle zatarasil cestu. „Pán řekl, že máte zůstat tady.“

Sir Joscelin, rytíř matky představené, byl stejně neoblomný. „Myslím, že ho musíme nechat, bratře.“

A tak tam ti dva stáli bok po boku, křižáčtí válečníci v drátěných košilích, kteří bojovali ve Svaté zemi, pohrdající slabochy v kutnách, kteří ve svých bezpečných útulcích slouží Bohu.

Byl to zvláštní kopec. Vůz se kodrcal zatáčkami mezi stromy po stezce, která vedla až na velký, trávou porostlý palouk na samém vrcholku, kam ještě svítily poslední paprsky slunce, takže to místo připomínalo blýskající se kulatou pleš na obří zelené, lehce zploštělé hlavě.

Ten kopec jako by všechny zneklidňoval, takže ostatní poutníci zůstali dole; neodvažovali se jet sami dál, teď když byly jejich síly rozděleny, a radši se utábořili na kraji cesty tak, aby byli na doslech od rytířů stojících na stráži na odbočce vzhůru.

„Co je to vlastně za místo?“ zeptal se bratr Gilbert s pohledem stále upřeným do lesa, i když vůz už nebylo vidět.

Jeden z panošů přestal odsedlávat koně. „Tam nahoře, to je Wandlebury Ring, pane. Těmhle kopcům se říká Gog Magog.“

Gog a Magog, obři z legend, pohanští stejně tolik jako jejich jména. Skupinka křesťanů se choulila poblíž ohně – a všichni se shlukli ještě blíž, když se ze ztmavlých stromů na druhé straně cesty ozval hlas sira Gervaseho, který houkal: „Húú-úú! Pekelná smečka tu po nocích vyje, páni. Hotová hrůza.“

Lovčí převora Geoffreyho, který právě připravoval smečku na noc, odfoukl a jen přikývl.

Ani Mansurovi se to místo nelíbilo. Dojel asi do poloviny vzdálenosti k vrcholku, kde bylo možno vůz odstavit z cesty na dostatečně širokou rovinku vyhloubenou v jinak strmém svahu. Vypřáhl muly – sténání a úpění převora je zneklidňovalo – na volno je uvázal, tak aby se mohly pást a začal chystat oheň. Adélie přinesla mísu a nalila do ní poslední trochu svařené vody. Pak do mísy vhodila to, co nasbírala dole v příkopě, a zamyšleně se na to dívala.

„Rákos?“ podivil se Simon. „K čemu?“

Řekla mu to.

Zbledl. „On, ty… On přece nedovolí… Vždyť je to mnich.“

„Je to pacient.“ Promíchala rákosové stonky a vybrala dva, ze kterých nechala odkapat vodu. „Připrav ho.“

„Připravit? Jak ho mám připravit? Na to nemůže být žádný muž nikdy připravený. Doktorko, moje víra v tebe nezná mezí, ale… smím se otázat…, už jsi takovou proceduru někdy dříve vykonávala?“

„Ne. Kde mám svůj vak?“

Šel za ní vysokou trávou. „A viděla jsi alespoň, jak se to dělá?“

„Ne. U žeber Adamových, toho světla ale bude málo.“ Zvýšila hlas: „Dvě lucerny, Mansure. Zavěs je pod plachtu na rám vozu. Tak, kdepak máme to plátýnko?“ Začala se přehrabovat ve vaku z kozinky, kde měla svoje náčiní.

„Neměli bychom si tu záležitost znovu ujasnit?“ navrhoval Simon a dělal, co mohl, aby to znělo klidně. „Nikdy jsi tedy ještě takový zákrok neprováděla a ani jsi nikdy neviděla, jak se vlastně provádí.“

„Ne, to už jsem přece říkala.“ Adélie zvedla hlavu. „Gordinus o tom jednou mluvil. A Geršom, můj otčím, ten mi takovou proceduru popsal, když se vrátil z cesty do Egypta. Viděl ji tam vyobrazenou na starověkých kresbách v pyramidách.“

„Tak starověké egyptské čmáranice v hrobkách.“ Simon vyslovoval každé slovo se zvláštním důrazem. „A byly aspoň barevné?“

„Já nevidím žádný důvod, proč by to nemělo fungovat. Podle toho, co znám z mužské anatomie, je to naprosto logický krok.“

Opět vykročila trávou. Simon se k ní vrhl a zastavil ji. „Mohli bychom tuto logiku zkusit dovést o něco dále, doktorko? Chystáš se provést operaci, a může to být nebezpečná operace…“

„Ano. Ano, předpokládám, že může.“

„…preláta vysokého postavení. Támhle čekají jeho přátelé…,“ Simon máchl rukou do tmy pod nimi, „… a zdaleka ne všichni se z naší intervence právě radují. Jsme pro ně cizinci, v jejich očích nemáme žádnou hodnotu.“ Musel jí vstoupit do cesty, aby mohl pokračovat, protože ona bez zaváhání mířila k vozu. „Možná –neříkám, že určitě – ale možná, že ti jeho přátelé mají svou vlastní logiku, a kdyby jejich převor zemřel, tak by nás pověsili stejně logicky, jako se věší vyprané prádlo. Znovu opakuji, neměli bychom nechat Přírodu, ať rozhodne sama? Jenom se ptám.“

„Ten člověk umírá, pane Simone.“

„Já…,“ v tu chvíli dopadlo na její tvář světlo Mansurovy lampy a Simon poraženě couvl. „Ano, ovšem, vždyť Beka by se zachovala stejně.“ Rebeka byla jeho manželka a představovala pro něj normu, podle které posuzoval lidskou dobrotu. „Prosím, panno doktorko.“

„Budu potřebovat tvou pomoc.“

Rozhodil zase ruce. „K službám.“ A šel tedy s ní, vzdychal a tiše si mumlal: „Bylo by to tak špatné, Pane na nebesích, kdyby o tom rozhodla Příroda? Jen na to se ptám.“

Mansur počkal, až ti dva vlezou do vozu, pak se o něj opřel zády, založil ruce na prsou a hlídal. Na obzoru pohasl už i poslední paprsek zapadajícího slunce, ale měsíc byl ještě nízko, takže se mokřiska i kopec pomalu topily v temnotě.

Dole na okraji cesty se od hloučku poutníků kolem ohně odlepila zavalitá postava. Vypadalo to docela přirozeně, jako by se dotyčný vydal jen vykonat přirozenou potřebu. Pod rouškou tmy přešel přes cestu a s překvapující čilostí přeskočil příkop a zmizel v křoví na protější straně. Tiše proklínal trní, které mu trhalo oděv, a prodíral se podél stezky vzhůru směrem k plošince, na níž stál krytý vůz. Chvílemi nabíral vzduch nosem, aby se podle závanů pronikavého pachu mul ujistil, že jde správným směrem, chvílemi se orientoval podle záblesků světla mezi stromy.

Pak se zastavil a zkusil naslouchat, co si spolu povídají ti dva rytíři, kteří stáli jako zapomenuté sochy na cestě mimo dohled od vozu a jejich helmice je činily nerozeznatelnými. Bylo slyšet jednoho z nich, jak zase mluví o těch pekelných psech.

„…ďáblovo návrší je to, bezpochyby,“ odvětil jeho společník zřetelně. „Nikdo z místních sem nezavítá a my jsme taky neměli. A vůbec, já bych každého Saracéna nejradši…“

Naslouchající se pokřižoval a velice opatrně se vydal ještě dál. Neviděn zdálky obešel Araba, který jako by byl další sochou v nyní už dosti jasném měsíčním svitu. Konečně se dostal na místo, odkud mohl shora shlížet na vůz zářící světlem zpod plachty jako bledý opál na černém sametu.

Usadil se pohodlněji. Kolem něj to šustilo a šramotilo běžným ruchem nočního života drobných obyvatel lesního podrostu; nad hlavou mu zahoukala sova chystající se na lov.

Z vozu se najednou ozvaly hlasy. První zněl poměrně vysoko: „Ulož se, pane, nemělo by to bolet. Pane Simone, mohl bys mu vyhrnout suknici?“

Otec Geoffrey se ozval ostře: „Co to tam dělá? A co to má v ruce?“

A muž oslovený jako Simon: „Jen se ulož, pane. Zavři oči, ujišťuji tě, že tato dáma ví, co činí.“

A znovu převorův hlas plný obav: „No ale já ne. Vydal jsem se všanc čarodějnici. Slituj se nade mnou, dobrý Bože, ta ženština mi vyjme duši z těla skrze mé přirození!“

Vyšší hlas, nyní přísnější a zaujatý: „Neškubej sebou, proboha. Chceš snad skončit s roztrženým měchýřem? Drž mu penis vztyčený, pane Simone. Rovně, potřebujeme močovod průchodný.“

Převor vykvikl.

„Mísu, Simone, rychle, tady ji drž, tady.“

A potom se ozval zvuk připomínající proud vody padající ze skály do tůně a zároveň hluboký úlevný vzdech, jaký vydává muž při vyvrcholení aktu lásky anebo také při vyprazdňování mučivě přeplněného močového měchýře.

Ve svahu nad vozem královský výběrčí daní vykulil oči, sešpulil samým úžasem ústa, sám pro sebe si pokýval hlavou a pak se vydal na zpáteční cestu.

Přemýšlel, jestli rytíři na stráži slyšeli to co on. Asi ne, usoudil, stáli stěží na doslech od vozu a navíc jim čepice, chránící uši pod železnými přilbicemi, tlumily všechny zvuky z okolí. A v tom případě jsem, pomyslel si, jediným novým majitelem té interesantní vědomosti. Já a ten Arab.

Cestou zpátky se musel hned několikrát přikrčit v křoví, bylo to až překvapivé, jak i přes hustou tmu oné noci proudili poutníci nahoru a dolů. Viděl bratra Gilberta, který se zřejmě také pokoušel zjistit, co se ve voze děje. A také Hugha, abatyšina lovčího, jenž se vypravil do terénu buď za stejným účelem nebo prostě jen propátrával křoviska, jak se ostatně na lovčího sluší. A tamta nezřetelná postava mizející mezi stromy, nebyla to postava ženská? Že by obchodníkova žena hledající trochu soukromí, aby si mohla ulevit? Nebo jeptiška se stejnou potřebou? Nebo snad mnich?

Nedalo se to s jistotou říci.

Kapitola třetí

Denní světlo se pomalu rozlévalo po pláních i kopcích a ozařovalo poutníky, kteří tábořili na okraji cesty a byli teď celí provlhlí a nedůtkliví. Abatyše spílala svému rytíři, když se jí přišel optat, jak strávila uplynulou noc: „Kde jsi vězel, sire Josceline?!“

„Byl jsem na hlídce u převora, má paní. Byl v rukou cizinců a mohl snadno potřebovat pomoc.“

Abatyši to nezajímalo. „Rozhodl se sám. Mohli jsme včera večer pokračovat v cestě, kdybys byl s námi a k dispozici pro naši ochranu. Do Cambridge jsou to pouhé čtyři míle. A svatý Petřík čeká na svůj relikviář, aby v něm mohl složit své kosti, a čeká už dosti dlouho.“

„Měla jsi ty kosti vzít s sebou, paní.“

Abatyše se do Canterbury vypravila nejenom na pouť svatou, ale také pro relikviář, jehož výrobu objednala u zlatníků od sv. Tomáše Becketa již před rokem. Jakmile do něj uložíme kostru onoho nejnovějšího svatého našeho kláštera, která dosud spočívala v obyčejné bedně, začnou se dít zázraky, doufala matka představená.

„Mám s sebou jeho svatý kotník,“ štěkla na rytíře, „a kdyby otec převor projevil víru, jakou by projevovat měl, určitě by to k jeho uzdravení bylo postačilo.“

„Ale i tak, matko, přece jsme ho, ubohého a s takovou svízelí, nemohli ponechat těm cizincům napospas?“ namítla nesměle drobná jeptiška.

No a co, prolétlo abatyši hlavou. Převora měla stejně tolik v lásce jako on ji. „Má snad vlastního rytíře, nebo ne?“

„Na celonoční hlídku je zapotřebí dvou, paní,“ poznamenal sir Gervase. „Jeden hlídá, zatímco druhý spí.“ Byl popudlivý. Ostatně oba dva rytíři měli oči zarudlé, jako by nespali vůbec.

„A jak jsem se asi vyspala já? Pořád mě někdo rušil, jak všichni chodili sem a tam. A jakým právem si on vymiňuje dvojitou stráž?“

Velká část nevraživosti mezi klášterem sv. Radegundy a kapitulou sv. Augustina z Barnwellu měla původ v tom, že abatyše Joana podezřívala převora, že žárlí na zázraky, které se připisovaly kostem svatého Petříka v klášteře už od začátku, a teď, když se jim konečně dostane důstojné schrány, jejich sláva se rozšíří, prosebníci rozhojní příjmy kláštera, zázraků bude přibývat a převor Geoffrey nepochybně závidět ještě víc.

„Vyrazíme na cestu, než se převor vzpamatuje.“ Rozhlédla se kolem. „Kdepak je Hugh se psy? Snad se ten proklatec neodvážil vzít je nahoru na ten kopec?“

Sir Joscelin se okamžitě vypravil za neposlušným lovčím. A sir Gervase, který měl v Hughově smečce i svoje vlastní psy, se pustil za ním.

Převor po noci prospané hlubokým spánkem nabíral nové síly. Seděl na padlém kmeni, dával si z pánve vajíčka smažená na ohni Salerňanů a nevěděl, na co se zeptat dřív. „Jsem naprosto ohromen, pane Simone,“ řekl.

Drobný muž na protější straně ohniště soucitně přikývl. „Chápu, pane. Certum est, quia impossibile.“

Ten ošuntělý pobuda cituje Tertulliana? divil se převor v duchu dál. Co je to za lidi? Ale má ten chlápek pravdu. Je to velmi výstižné, protože to bylo nemožné. Takže, nejprve to, co je důležité. „Kam se ztratila ta žena?“

„Ráda se prochází po kopcích, můj pane, studuje přírodu, sbírá byliny.“

„Na tenhle kopec by si ale měla dát pozor, místní lidé se mu vyhýbají velikým obloukem, ponechávají jej ovcím, říká se totiž, že Wandlebury Ring je rejdiště démonů a čarodějnic.“

„Mansur je jejím věrným průvodcem.“

„Ten Saracén?“ Převor Geoffrey se považoval za osvíceného člověka; byl i vděčný, ale současně také zklamán. „Takže je to čarodějka?“

Simon zamrkal. „Pane, snažně tě prosím…, kdyby ses mohl tomu slovu vyhnout, alespoň v její přítomnosti… Ona je lékařka, plně vystudovaná.“

Odmlčel se a pak dodal: „V určitém oboru.“ A znovu se přidržel doslovné pravdy. „Salernská univerzita dovoluje ženám studovat.“

„Slyšel jsem, že tomu tak je,“ poznamenal převor. „Tak Salerno? Nechtělo se mi tomu uvěřit o nic více nežli tomu, že by kráva uměla vzlétnout. Zdá se, že od nynějška se musím mít na pozoru před dobytčaty nad hlavou.“

„To je jistě moudré, můj pane.“

Otec převor si nabral další sousto a rozhlédl se kolem sebe v obdivu nad jarní zelení a ptačími trylky, jak to již dlouho neučinil. Přehodnocoval. Taková pochybná kumpanie, ale vzdělaná, což značí, že ti lidé vůbec nejsou takoví, jak vypadají. „Ona mi zachránila život, pane Simone. Naučila se takové zvláštní operaci v Salernu?“

„Věru, má tu znalost od nejlepších egyptských doktorů, pane.“

„To je neobyčejné. Řekni mi, kolik jí mám zaplatit.“

„Ona za to žádné peníze nepřijme.“

„Skutečně?“ To je tedy čím dál podivnější, vždyť ani tenhle muž, ani ta žena zjevně penězi neoplývají. „A taky mi spílala, pane Simone.“

„Odpusť jí, pane. Obávám se, že její znalosti nezahrnují vybrané společenské mravy.“

„Ne, to tedy ne.“ Ale taky žádné ženské nástrahy, napadlo převora. „Omluv mou stařeckou troufalost, pane Simone, ale abych věděl, jak ji vlastně oslovovat, pověz mi, kterému z vás ona vlastně náleží?“

„Žádnému, můj pane.“ Zdálo se, že to toho podivína víc pobavilo než by se ho to dotklo. „Mansur je její sluha, je to eunuch, ano, takový nešťastný osud jej potkal. Já sám jsem plně oddán své choti a dětem v Neapoli. Žádný intimní svazek mezi námi neexistuje, stali se z nás souputníci díky jisté souhře okolností.“

A převor, i když nepatřil mezi důvěřivé bláhovce, neměl důvod o tom pochybovat, což jeho zvědavost ještě více rozdmýchalo. Co tu tedy ti tři k čertu vlastně pohledávají?

„Nicméně,“ pravil tedy nahlas a přísně, „musím ti říci, že ať již jsou vaše úmysly v Cambridgi jakékoli, panna doktorka by měla mít nějakou ženskou společnost.“

Tentokrát byl zaskočen Simon a převor Geoffrey jasně viděl, že opravdu nepovažuje tu ženu za nic jiného než za kolegyni. „Zajisté, pane,“ řekl Simon. „A také že jednu měla, když jsme se vydali za naším posláním. Měla s sebou svou chůvu z dětství, ale ta nebohá stařena po cestě zemřela.“

„Radím vám tedy vyhledat jinou průvodkyni.“ Převor se odmlčel. „Zmínil jsi se o poslání. Smím vědět, jaké povahy to poslání je?“ zeptal se po chvilce.

Simon viditelně váhal.

Převor to dlouho nevydržel: „Pane Simone, předpokládám, že jste necestovali světa kraj až ze Salerna jen proto, abyste prodávali nějaké bylinky a lektvary. I pokud je váš úkol choulostivý, ožehavý, můžeš se mi beztrestně svěřit.“

Neapolan stále váhal, až nakonec otec převor mlaskl jazykem, aby zdůraznil, co bylo zjevné. „Obrazně řečeno, pane Simone, vy tři mě držíte nikoli pod krkem, leč přímo za koule. Copak bych mohl zradit vaši důvěru, když jste v situaci, kdy by vám stačilo takovou zradu přebít prostě tím, že byste městským drbnám pověděli, že já, kanovník řádu sv. Augustina, člověk jistého významu a postavení alespoň zde v Cambridgi, nejen že jsem svolil, aby mou nejintimnější část těla vzala do ruky žena, ale ještě jsem si tam od ní nechal prostrčit rákosový brk?“

„Ehm,“ zabručel Simon.

„Takže mluv bez obav, pane Simone. Uspokoj mou stařeckou zvědavost.“

A Simon tedy spustil. Že přijeli odhalit toho, kdo vraždí a unáší děti cambridgeské, řekl. Nesmí se však mít za to, pokračoval, že jejich úkol je postaven na pohrdání místními úřady…, neboť vyšetřování vedené váženými autoritami mnohdy ústa spíše zavírá nežli otevírá, zatímco my, kteří jsme tu inkognito a opomíjeni… Simon zvláště tuto část velmi zdůraznil… Není to v žádném případě vměšování. Pátrání po vrahovi se již tak dlouze táhne…, je to zajisté vychytralý a všeho schopný zabiják… Na takový případ by se mohla hodit zvláštní opatření…

„Ti, kteří nás sem vyslali, se zkrátka domnívají, že panna doktorka i já máme patřičné dovednosti, potřebné v takovéto záležitosti…“

Jak tak převor Geoffrey naslouchal jeho vyprávění, došlo mu, že Simon je Žid. Na okamžik jej zachvátila panika. Jako představený významné mnišské komunity měl jistý podíl zodpovědnosti za stav toho světa ve chvíli, kdy bude předáván do rukou Božích v soudný den, jenž už jistojistě takříkajíc klepe na dveře. Jak se potom zodpovídat Všemocnému, jenž byl přikázal, aby jedna jediná pravá víra v tomto světě ustavena byla? Jak vysvětlit před trůnem Božím existenci nenapraveného místa na těle, které mělo být dokonalé? A hlavně, jak vysvětlit, že on, otec Geoffrey, pro to nic neučinil?

Lidskost se v něm svářila s učením seminárním – a zvítězila. Nebyla to první bitva. Co můžu dělat? Nepatřil k těm, kteří podporovali vyhlazování, nechtěl vidět duše – pokud tedy Židé duši mají – odsouzené k trýzním pekelným. Nejen že bral na vědomí existenci Židů v městě Cambridgi, on je dokonce i podporoval, přestože na druhou stranu hřímal mocným hlasem proti jiným duchovním, že se dopouštějí hříchu lichvy tím, že si od nich půjčují peníze.

A nyní i on sám byl jednomu z nich dlužníkem – za svůj život. A zajisté, pokud by tento muž, ať už Žid či kdokoli, dokázal objasnit záhadu způsobující utrpení celé Cambridge, pak by mu převor Geoffrey vyhověl v čemkoli. Ale proč jenom si s sebou přivezl lékařku, ženu lékařku?

Otec převor naslouchal Simonovu vyprávění a to, co jej předtím uvádělo v úžas, jej nyní uvádělo ve zmatek – zejména upřímnost onoho muže, což byla vlastnost, se kterou se u tohoto národa ještě nesetkal. Namísto mazanosti, přímo vychytralosti, tu měl co do činění s pravdomluvností.

A myslel si: chudák, naivka, člověk se ani nemusí moc namáhat, než vyklopí ta svoje tajemství. Je až příliš bezelstný, nezmůže se na úskok. Kdopak ho jen sem poslal, takhle hloupoučkého?

Když Simon domluvil, rozhostilo se ticho, až na kosí trylkování linoucí se z rozkvétající višně.

„Poslali tě tedy Židé, abys zachraňoval jiné Židy?“

„Ani v nejmenším, můj pane. Opravdu ne. Hlavním iniciátorem této mise je zřejmě sicilský král, který je Normanem, jak jistě víš. Sám jsem se tomu nejprve podivil, nemohu si nevšimnout, že jsou ve hře ještě i jiné vlivy a síly. Skutečně, například v Doveru po nás nikdo nechtěl naše cestovní pasy ani doporučení, takže se domnívám, že anglické úřady mají jakési potuchy, cože tu pohledáváme. Můžeš si být jist, že pokud by nějakým Židům cambridgeským byla prokázána vina za ty hrůzné zločiny, s radostí položím své ruce na provaz na jejich šibenici.“

To je dobře. S tím převor souhlasil. „Ale proč bylo nutno povolat k účasti na takovém úkolu doktora, navíc ještě ženu, smím-li se ptát? Bezpochyby totiž, bude-li taková rara avis odhalena, přitáhne k sobě přemnoho nežádoucí pozornosti.“

„Také jsem o tom zpočátku pochyboval,“ přitakal Simon.

Pochyboval? Byl přímo zdrcen. Pohlaví lékaře, který jej měl provázet, mu bylo objasněno až ve chvíli, kdy dotyčná se svou průvodkyní nastupovaly na loď do Anglie, a v té chvíli již bylo pozdě na protesty, i když Simon samozřejmě protestoval – a Gordinus Afrikánský, nejvěhlasnější z lékařů a nejnaivnější z lidí, si jeho zuřivou gestikulaci vysvětlil jako mávání na pozdrav a laskavě je opětoval po dlouhou dobu, kdy loď odplouvala z přístavu a vzdálenost mezi oběma muži se neúprosně zvětšovala.

„Měl jsem sám pochybnosti,“ opakoval Simon, „ale ona se ukázala jako skromná, dokonale znalá své vědy a navíc mluví skvěle anglicky. A k tomu všemu ještě…“ Simon se rozzářil, na už tak pomačkaném obličeji se objevily další vrásky úsměvu a potěšení a šikovně odvedly převorovu pozornost jiným směrem, pryč od choulostivého tématu, vždyť vhodná doba na objasnění Adéliiny specializace teprve nadejde, ještě je čas. „…jak by řekla moje žena, náš Pán má své vlastní záměry. Proč by se jinak naskytla takto vhodně nablízku právě ve chvíli, kdy jsi ji nejvíce potřeboval?“

Otec převor pomalu přikývl. O tom nebylo pochyb, však už také hned zrána poklečel v děkovných modlitbách k Bohu Všemohoucímu za to, že mu ji přivedl do cesty.

„Bylo by prospěšné, nežli dorazíme do města,“ zkoušel to Simon Neapolský jemně, „kdybychom se mohli dozvědět všechno, co se o té vraždě dítěte ví, a jak se stalo, že ty dvě další zmizely…,“ nechal konec věty viset ve vzduchu.

„Ty další,“ řekl po chvíli otec Geoffrey ztěžka. „Musím ti tedy sdělit, pane Simone, že do chvíle, kdy jsme se vydali do Canterbury, nezmizely jen dvě děti, jak bylo řečeno vám, ale už tři. Kdybych byl už dávno nepřislíbil, že se zúčastním pouti, nebyl bych opustil Cambridge ve strachu, že se jejich počet opět zvýší. Bůh se slituj nad jejich dušemi, neboť se všichni obáváme, že ta neviňátka stihl stejný osud jako toho prvního, Petříka. Ukřižování.“

„To nemohlo být rukou Židů, můj pane. My děti neukřižováváme.“

Ukřižovali jste Syna božího, pomyslel si převor. Naivní hlupáku, přiznej své židovství v místě, kam kráčíš, a roztrhají tě na kusy. A tu tvoji doktorku jakbysmet.

Ať, řekl si ale, nebudu před tou záležitostí uhýbat. A nahlas: „Musím ti sdělit, pane Simone, že naši občané jsou vůči Židům velmi nedůvěřiví a jsou navíc rozhořčeni. Mají strach, že by mohlo být uneseno další dítě.“

„Pane, jaké vyšetřování bylo doposud provedeno? Jaké jsou důkazy o tom, že to mají na svědomí Židé?“

„Obvinění padlo téměř okamžitě,“ řekl otec Geoffrey, „a obávám se, že k tomu byl důvod…“

Genialita Simona Menahema z Neapole jako detektiva, vyzvědače a špiona tkvěla v tom – a mocní, kteří jej znali, rádi využívali jeho služeb –, že ho lidé vnímali takového, jakým se zdál na pohled. Nemohli uvěřit, že by je tento křehký mužík, netrpělivý a téměř prostoduchý, který ze sebe chrlil informace – hodnověrné informace –, mohl přehrát důvtipem. A když pak byla záležitost vyřešena, obchod uzavřen, spojenectví zpečetěno a samá podstata celého obchodu se objevila v plné kráse, teprve potom jim připadlo, že Simon vlastně jaksi dosáhl přesně toho, co po něm jeho nadřízení chtěli. „Ale je to naivka,“ řekli si přesto.

A díky tomuto naivkovi, který přesně odhadl převorovu povahu a využil jeho čerstvého pocitu dluhu do posledního kousíčku, se otec převor, jinak chytrý a bystrý, přistihl při tom, jak ze sebe sype všechno, co chce ten podivín vědět…

„Stalo se to před rokem a několika dny. Byl pátek před Květnou nedělí. Osmiletého Petra, chlapce z vesnice Trumpington na jihozápadním okraji Cambridge, poslala jeho matka pro kočičky, jež v Anglii nahrazují palmové větve pro svěcení a výzdobu o Květné neděli.

Petr obešel vrby, které rostly poblíž jeho domova, a vydal se podél řeky Cam severním směrem, pro větvičky ze stromu u kláštera sv. Radegundy, o kterém se říkalo, že je stromem svatým, neboť jej prý kdysi zasadila sama královna Radegunda.“

„Jako by si,“ přerušil převor hořce své vlastní vyprávění, „germánská svatá z dávných dob jen tak zaskočila zrovna do Cambridge zasadit jednu obyčejnou vrbu. Jenže ta harpyje“ – tím mínil abatyši od sv. Radegundy – „je schopná tvrdit cokoliv.“

„A stalo se, že v ten stejný den, pátek, v období pašijí se sjelo množství nejbohatších a nejvýznamnějších Židů z celé Anglie do domu Chaima Leonise na svatbu jeho dcery. Petřík tu slávu viděl z druhého břehu řeky, cestou pro ty vrbové kočičky.

Proto se také nevrátil stejnou cestou, ale zkrátil si ji přes most a přes židovské město, aby se podíval na vyšňořené vozy a očabrakované židovské koně v Chaimově stáji.“

„Jeho strýc, totiž, Petrův strýc, se Chaimovi o koně staral, víš.“

„Křesťané tady pracují pro Židy?“ podivil se Simon, jako by to slyšel poprvé. „Nebesa.“

„Ach, ano. Židé poskytují spolehlivá zaměstnání. A Petr chodil do stájí často, i do kuchyně, kde mu Chaimova kuchařka – Židovka – občas podstrčila nějakou sladkost, což je fakt, který později svědčil v neprospěch této domácnosti; bylo to prý lákadlo.“

„Pokračuj, pane.“

„A tak tedy Petrův strýc Godwin měl toho dne spoustu práce s tolika koňmi navíc a nemohl se chlapci pořádně věnovat, jen mu řekl, ať jde zase honem domů – a samozřejmě si myslel, že tomu tak i bylo. Až do pozdního večera, kdy se po něm ve městě začala shánět jeho matka, si nikdo neuvědomil, že to dítě vlastně zmizelo. Upozornili stráže a taky nábřežní hlídače, protože bylo pravděpodobné, že chlapec mohl spadnout do řeky. Na úsvitu prohledali břehy. A nic.

Celý týden se nezjistilo vůbec nic. Obyvatelé města i lidé z přilehlých vesnic se po kolenou přibližovali ke křížům ve farních kostelech, k Všemohoucímu proudily nepřetržité modlitby za návrat Petříka z Trumpingtonu.

Na Pondělí velikonoční byly modlitby vyslyšeny. Hrozným způsobem. Petrovo tělo bylo nalezeno zaklíněné pod pilířem mola nedaleko Chaimova domu.“

Převor pokrčil rameny. „Dokonce nejdřív nikdo ani nevinil Židy. Dětem se stává, že zakopnou, spadnou do řeky, do studny, do příkopu. Opravdu, mysleli jsme si, že to byla nešťastná náhoda, dokud nepřišla pradlena Martha. Bydlí na Mostní ulici a pere mimo jiné i pro Chaima Leonise. Řekla, že v ten večer, kdy zmizel Petr z Trumpingtonu, nesla čisté prádlo právě do Chaimova domu. Přišla k zadním dveřím a ty byly otevřené…“

„To chodila s prádlem tak pozdě večer?“ Simon vypadal překvapeně.

Převor Geoffrey naklonil hlavu. „Je třeba brát v úvahu, že Martha je zvědavá, židovskou svatbu nikdy předtím neviděla. To, samozřejmě, ostatně nikdo z nás. A tak vešla dovnitř. Zadní trakt domu byl prázdný, oslava se přesunula do zahrady u řeky. Jedny dveře vedoucí z haly do nějaké další místnosti byly pootevřené…“

„Další otevřené dveře,“ poznamenal Simon, evidentně znovu překvapený. Převor po něm blýskl pohledem. „Vyprávím ti něco, co již víš?“

„Kdepak, odpusť, pane. Jen pokračuj, dychtivě naslouchám.“

„Výborně. Martha do té místnosti nahlédla a spatřila, řekla, že spatřila dítě visící za ruce na kříži. Neměla čas cokoliv učinit, protože v tu chvíli se objevila v hale Chaimova žena, zle na ni křikla a Martha utekla pryč.“

„Ani o tom neřekla strážím?“ ptal se Simon.

Převor přikývl. „Ano, to je jistá slabina v jejím vyprávění. Jestliže – jestli – Martha opravdu viděla to tělo, jak tvrdí, pak neupozornila stráže. Ona neupozornila vůbec nikoho, až do chvíle, kdy bylo Petříkovo tělo opravdu nalezeno. Teprve potom pošeptala sousedce, co viděla, ta to řekla další sousedce a ta přišla na hrad a oznámila to šerifovi. Po tomto sdělení se najednou důkazy začaly překotně hromadit. Před vchodem do Chaimova domu se našlo pár vrbových větviček. Muž, který zásobuje hrad rašelinou, vypověděl, že v ten pátek viděl přes řeku dva muže, z nichž jeden měl na hlavě židovskou jarmulku, jak shodili z mostu do řeky jakýsi balík. Další tvrdili, že slyšeli z Chaimova domu nějaké výkřiky. Sám jsem se byl podívat na to tělo, když jej vytáhli z Camu, a viděl jsem stigmata po ukřižování.“ Svraštil čelo. „To tělíčko bylo strašlivě nafouknuté, ale na zápěstích byla vidět poranění, i břicho bylo otevřené, jako by probodnuté kopím, a byly na něm patrné i další rány.“

„Celé město bylo rázem na nohou. Šerif a jeho lidé urychleně odstěhovali všechny židovské obyvatele města na cambridgeský hrad, aby je uchránili před lynčováním, udělali to jménem samotného krále, pod jehož ochranu Židé spadají.“

„Avšak i přes tato opatření Chaima polapili, ti, kteří prahli po pomstě, a oběsili ho na vrbě sv. Radegundy. Jeho choť, která za něj běžela prosit, uchvátili také a roztrhali ji na kusy.“ Otec převor se pokřižoval. „Šerif i já jsme dělali, co jsme mohli, ale proti běsnění lidí jsme mnoho nezmohli.“ Znovu se zamračil; ta vzpomínka jej pronásledovala. „Byl jsem svědkem toho, jak se slušní a počestní občané změnili v divokou zvěř a jejich ženy v bezlítostné fúrie.“

Sundal si čapku a přejel si dlaní po holé hlavě. „Dokonce i poté, pane Simone, se ten problém dal ještě řešit. Šerifovi se podařilo obnovit pořádek a všichni jsme doufali, že když je nyní Chaim mrtev, budou se moci ostatní Židé vrátit do svých domovů. Leč nebylo tomu tak. V té době totiž vstoupil na scénu Roger z Actonu, nově příchozí klerik, mimochodem jeden z účastníků naší pouti do Canterbury. Jistě sis ho všiml, toho vychrtlého, bledého a dotěrného chlapíka tvrdých rysů a pochybné čistoty. Pan Roger je shodou okolností“ – převor nyní na Simona hleděl, jako by hledal vinu u něj – „shodou okolností ráčí být bratrancem matky představené kláštera sv. Radegundy a horlivě se snaží proslavit škrábáním náboženských rádobytraktátů, které vypovídají tak nanejvýš o jeho nevzdělanosti.“

Oba muži potřásli hlavami. Kosi se znovu rozezpívali.

Otec Geoffrey vzdychl. „Pan Roger zaslechl to hrozné slovo ‚ukřižování‘ a chňapl po něm jako hladová fretka. To pro něj bylo něco. Nejen obvinění z mučení inspirovaného židovstvem samotným… Omlouvám se, pane Simone, ale tak tomu bylo odjakživa.“

„Obávám se, pane, že v tom máš bohužel naprostou pravdu.“

„V tomto případě šlo o jakési novodobé Velikonoce, o dítě hodné utrpení Syna Božího, a tak se stalo svatým a konajícím zázraky. Já bych to nebožátko patřičně pohřbil, ale bylo mi to odepřeno tou čarodějnicí v lidské podobě, která si říká abatyše kláštera sv. Radegundy.“

Převor pohrozil zaťatou pěstí směrem k silnici. „Zmocnila se toho nebohého těla a prohlásila, že náleží jejímu klášteru, a to jen proto, že rodiče toho chudáka Petra přebývají na pozemcích, které spadají pod klášterní správu. Mea culpa, ještě teď mě děsí, jak jsme se o tu mrtvolku rvali. Jenže ta babice, pane Simone, ta převtělená ďáblice nevidí tělíčko malého chlapce zasluhující křesťanský pohřeb, ale zisk pro to svoje hnízdo můr, které nazývá klášterem, zdroj příjmů od poutníků a od nemohoucích a chorých, kteří hledají pomoc a uzdravení. Vidí v něm atrakci, pane Simone.“ Znovu se posadil. „A tak se jí to i daří. Roger z Actonu to všude rozkřikuje. Naši rozmilou matku představenou viděli, jak se radila s obchodníky v Canterbury o tom, jak u klášterní brány co nejvýhodněji prodávat znamení svatého Petříka a s tím spojené cetky. Quid non mortalia pectora cogis, auri sacra fames! K čemu až dovede lidská srdce ten proklatý hlad po zlatě!“

„Jsem tím hluboce otřesen, můj pane,“ prohlásil Simon.

„Není divu, pane Simone. Ona má kůstku z ručky toho chlapce a tu mi společně se svým bratrancem vnucovala, tiskli mi ji na tělo, když jsem měl to trápení, a přesvědčovali mě, že mi nepochybně a okamžitě uleví. Roger z Actonu totiž, jak jistě chápeš, toužil po tom, aby si mě připsal na seznam zázračně uzdravených, protože doufal, že mé jméno na takovém seznamu by mohlo mít ve Vatikánu velkou váhu v souvislosti s jeho žádostí o oficiální svatořečení Petříka.“

„Chápu.“

„A ona kůstka, které jsem se neváhal dotknout, tak hrozné jsem měl bolesti, stejně nefungovala. Úlevy se mi dostalo naprosto nečekaným způsobem.“ Převor vstal. „Což mi připomíná, že mám už zase nutkání se vymočit.“

Simon ho dotekem ruky zadržel. „Ale co ty ostatní děti, pane? Ty, co zmizely?“

Převor Geoffrey se chvíli ani nehnul, jako by naslouchal kosímu trylkování. „Nějakou dobu se nic nedělo,“ řekl pak. „Město se smrti Chaima a Miriam nasytilo. Židé přebývali stále ještě na hradě, ale chystali se již na návrat domů. Jenže pak zmizel další chlapec a my jsme se je neodvážili pustit do města.“

Převor odvrátil tvář, takže Simon neviděl jeho výraz. „Bylo to navečer o Dušičkách. Byl to chlapec z mé školy.“ Simon slyšel, jak se převorovi zlomil hlas. „A potom děvčátko. Ptáčníkova dcera. Na den Všech nevinných, Bůh nám pomáhej. A naposledy, nedávno, teprve o svátku sv. Eduarda, krále a mučedníka, zmizel další chlapec.“

„Ale přesto, pane, kdo by mohl obviňovat z těch zmizení Židy? Copak nejsou stále ještě zavření na hradě?“

„Došlo to tak daleko, pane Simone, že se Židům připisuje schopnost létat, ano, přelétnout nad hradním cimbuřím, polapit dítě, ohlodat jej zaživa a pak pohodit jeho pozůstatky do nejbližšího křoví. Smím-li ti radit, neprozrazuj svoji totožnost. Víš…,“ převor se odmlčel, „…jsou tu jisté stopy.“

„Stopy?“

„Nalezené v místech, kde to které dítě zmizelo. Kabalistické znaky. Měšťané tvrdí, že připomínají Davidovu hvězdu. A nyní…,“ otec Geoffrey už křížil nohy, „… se už vážně musím vyprázdnit. A nějakou chvíli mi to potrvá.“

Simon se za ním díval, jak spěchá ke kraji lesa. „Hodně štěstí, pane.“

Udělal jsem dobře, když jsem mu řekl zrovna tolik, co jsem mu řekl, běželo mu hlavou. Věděl, že si právě získal důležitého spojence. Vyměnil jsem informaci za informaci. I když vlastně ani ne.

Cestu na úpatí Wandlebury Hillu tvořil hřbet zeminy, který se sesunul ze svahu a přemostil tak část hlubokých příkopů, jež kdysi sloužily k ochraně pradávných obyvatel kopce. Stáda ovcí proudící často sem a tam udusala zem dohladka a Adélie s košíkem v ruce vystoupala na vrchol, aniž se vůbec zadýchala. Byla tu úplně sama, stála uprostřed rozlehlé plošiny porostlé nakrátko spasenou trávou, tu a tam ozdobenou ovčími bobky.

Zdálky to místo vypadalo docela holé. Jediné vyšší stromy rostly jen na svazích, hustší shluk se tyčil na východní straně; zbytek úbočí i vrcholu zakrývaly keřovité hlohy a jalovce. Rovinka nahoře byla posetá zvláštními prohlubněmi; některé z nich byly i dvě tři stopy hluboké a až šest stop v průměru. Skvělé místo na zvrtnutí kotníku.

Na východní straně, kde právě vycházelo slunce, se půda svažovala mírně, na západě strmě spadala do rovinaté pláně.

Adélie si rozepjala plášť, založila dlaně za krk, protáhla se a nechala čerstvý větřík profukovat halenou z hrubé vlny, kterou ji Simon Neapolský přiměl koupit a obléci hned v Doveru a která se jí značně protivila.

„Naše poslání nás vede mezi obyčejný lid anglický, panno doktorko. Máme-li se mezi ně vmísit a zjistit, co vědí, musíme vypadat tak jako oni.“

„Hm, Mansur tedy jako by z oka vypadl anglosaskému vesničanovi,“ ušklíbla se jen. „A co ty naše přízvuky?“

Simon však tvrdil, že záleží na tom, jak moc je to slyšet, a že cizí lékaři na cestách vždycky naleznou oblibu u místních a vyslechnou při tom více tajností než davy inkvizitorů. „Nesmíme se oddělovat od vrstev, jichž se chceme ptát, vždyť nám nejde o respekt, ale o pravdu.“

„V tomhle,“ vrátila se Adélie k otázce haleny, „respekt opravdu nezískám.“ Simon, zběhlý v klamech a tricích více než ostatní, byl nicméně vůdcem této výpravy. A tak si Adélie navlékla tu primitivní rouru sepjatou na ramenou sponami, ale nechala si pod ní svůj hedvábný nátělník – i když nepatřila k těm, které si potrpí na módu a luxus, nesnesla by ten hrubý materiál přímo na holé kůži, ani kdyby to po ní žádal sám sicilský král.

Přivírala teď v ostrém ranním světle oči, unavené po probdělé noci, kdy hlídala stav svého pacienta. K ránu měl otec převor čelo chladné a pulz pravidelný; procedura jako taková se vydařila. Teď se ještě uvidí, jestli se už bude schopen vymočit bez pomoci a bez bolesti. Zatím je to tedy dobré, jak říkávala Margaret.

Vykročila zase dál, pátrala pohledem po užitečných bylinách a všimla si, že její laciné boty – další mizerná součást jejího nenápadného převleku – začínají při každém kroku vydávat podivný nasládlý pach. V trávě rostlo plno pokladů – první jarní lístky popence, zběhovce, dokonce i Clinopodium vulgare, kterému zdejší lidé říkají divoká bazalka, přestože s pravou bazalkou má jen pramálo společného. Adélie si kdysi koupila starý anglický herbář, získala jej od mnichů ze Santa Lucie, kteří nerozuměli jazyku, jímž byl psán. Darovala jej Margaret jako připomínku domova, ale ve skutečnosti jej ráda studovala sama.

A tady ty bylinky, ty ilustrace z herbáře, rostly přímo před ní a bylo to tak vzrušující jako potkat známou tvář někoho věhlasného z ničeho nic v davu na ulici.

Autor herbáře se značně spoléhal na Galéna, jako ostatně i mnozí jiní, a tak v něm udílel obvyklé rady: vavřín ochrání před bleskem, černohlávek před morem, majoránka upevní dělohu – jako kdyby ženská děloha v těle plavala jako třešeň v láhvi. Proč se nikdy nepodívali?

Adélie se dala do trhání.

Začala se ale najednou cítit stísněně. Nebyl k tomu žádný důvod; prostranství bylo stejně liduprázdné jako předtím. Mraky měnily světlo, jak se jejich stíny rychle hnaly po zemi, zakrslý hloh se krčil v trávě jako shrbená stařena, opodál vzlétlo z křovisek hejno drobných ptáků, které vyplašil náhlý skřek sojky.

Ať už to bylo cokoli, navodilo jí to pocit, že by měla v tom plochém terénu vyčnívat co nejméně. Jsem trdlo. Nechala jsem se zlákat kytičkami a zdánlivým poklidem toho vršku, byla jsem už unavená z hlučné početné společnosti, kterou máme už od Canterbury, a proto jsem se dopustila téhle chyby, udělala tuhle hloupost, že jsem se sem vypravila sama a Mansurovi jsem řekla, aby dával pozor na převora.

Byla to opravdu chyba. Zbavila se tím jakékoli ochrany před nebezpečím. Jistě, bez společnosti Margaret i Mansura mohla z pohledu mnoha mužů, kteří se pohybovali v jejím okolí, rovnou nosit na krku ceduli s nápisem „Znásilni mě“. A kdyby takovou pozvánku někdo doopravdy přijal, považovalo by se to pak za vinu její, nikoliv dotyčného násilníka.

Proklet buď ten žalář, v němž muži vězní ženy. Nesnášela jeho neviditelné mříže, když Mansur trval na tom, že ji bude doprovázet po dlouhých temných chodbách salernské univerzity, a budil svou přítomností dojem, že jde o nějakou obzvlášť privilegovanou studentku, což ji uvádělo do rozpaků a trpěla pocitem, že je ji na cestách z jedné přednášky na druhou vidět na míle daleko. Avšak jednou se poučila, ano, dostala svou lekci toho dne, kdy se sama vzdala Mansurova dohledu, okusila zoufalství, se kterým se musela bránit jednomu ze svých spolužáků mužského pohlaví, potupu, když musela křičet o pomoc, kterýžto křik byl, chválabohu, vyslyšen, a konečně i následnou lekci, které se jí dostalo od profesorů, a samozřejmě i od Mansura a Margaret, kteří jí vyčinili.

Nikdo tehdy neobvinil toho mladíka, i když Mansur mu později rozbil nos ve snaze naučit jej slušnějšímu chování.

A protože Adélie byla stále tou samou Adélií, která se opovážlivosti ani po letech nezbavila, přinutila se jít ještě o kus dál, dokonce směrem k hranici lesa, a utrhnout ještě pár rostlinek, než se rozhlédla kolem.

Nic. Jen třepotání hlohových kvítků ve větru a další stín letící neslyšně po trávě, jak se oblak přehnal přes kotouč slunce.

O kus dál vzlétl z trávy bažant a s lomozem a poplašeným křikem zmizel ve větvích stromů. Adélie se otočila.

Bylo to, jako kdyby se ten chlap vynořil z útrob kopce. Kráčel rázným krokem směrem k ní a vrhal na zem dlouhý stín. Tentokrát to nebyl žádný uhrovitý studentík. Byl to jeden z těch dvou hromotluckých a sebejistých křižáckých válečníků, kteří se účastnili svaté pouti do Canterbury, pod lněnou kytlicí mu kovově chrastily pláty brněného krunýře; ústa měl rozjetá do úsměvu, zato oči stejně tvrdé jako železo, které mu chránilo lebku a nos. „No jo, no jo,“ mumlal s očekáváním. „No jo, holčičko.“

Adélie pocítila hlubokou malátnost pramenící z vlastní hlouposti, z toho, co bude následovat. Měla ve hře ještě různé karty – například v botě zastrčenou záludně malou dýku, kterou jí kdysi darovala její sicilská macecha, přímočará žena, společně s radou, že nejlepší je zabodnout ji útočníkovi do oka. Židovský otčím jí navrhoval důvtipnější způsob obrany: „Řekneš, že jsi lékařka, a budeš projevovat znepokojení nad jeho vzezřením. Zeptáš se, jestli byl někdy v kontaktu s nakaženými morem. To hned každému spadne srdce do nohavic.“

Přesto váhala, zda by s pomocí kteréhokoli z těch triků dokázala přelstít tu blížící se horu svalů a plechu. A navíc vzhledem ke svému úkolu v této zemi by se neměla příliš šířit o své profesi.

Napřímila se a zkusila se tvářit vznešeně, zatímco on byl pořád ještě kus cesty od ní. „Ano?“ zvolala ostře – což by mohlo vzbudit dojem, kdyby se Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová nacházela v Salernu, jenže na tomto opuštěném vršku jí to jako nuzně oblečené cizince, o které se vědělo, že cestuje v krytém voze se dvěma muži, dalšími podivíny, příliš pomoci nemohlo.

„Tak to mám právě moc rád,“ houkl ten chlap, „ženský, co říkají ano.“

A blížil se k ní. O jeho úmyslech už teď nebylo pochyb. Adélie se schoulila do podřepu a šátrala rukou v botě.

Vzápětí se staly dvě věci najednou – a každá přišla z jiného směru.

Od skupinky stromů se ozvalo svištění vzduchu rozhýbaného něčím, co v něm velkou rychlostí vířilo. A pak se do trávy mezi Adélií a tím obrněncem zabořila malá sekyrka.

Ta druhá věc byl hlas, který se rozlehl z opačné strany. „Zatraceně, Gervasi, zavolej si ty svoje psiska a pojď dolů. Ta stará baba už je podrážděná jak přišlápnutá vosa.“

Adélie sledovala, jak se výraz vojákových očí změnil. Natáhla se, a když se jí se značným úsilím podařilo vytrhnout sekeru ze země, s úsměvem se postavila. „To muselo být nějaké kouzlo,“ řekla anglicky.

Druhý křižák pořád ještě pokřikoval na svého druha, ať si svolá psy a vrátí se k silnici.

Zklamání v mužově tváři se přelilo do podoby nenávisti a poté do úmyslného nezájmu. Otočil se na podpatku a vykročil rázně opačným směrem po svahu dolů.

Přítele sis v něm tedy rozhodně nezískala, zhodnotila to Adélie v duchu. Bože, jak se mi hnusí vlastní strach. K čertu s ním, k čertu. A k čertu s touhle prokletou zemí, já jsem dobře věděla, proč jsem sem nechtěla jet.

Otrávená z toho, jak se třese, scházela níž ke stínu mezi stromy. „Řekla jsem ti, abys zůstal u vozu,“ sykla arabsky.

„To jsi říkala,“ přitakal Mansur.

Vrátila mu sekeru, kterou on nazýval Parvaneh – Motýlek. Zastrčil si ji po boku za pás, tak aby byla skryta pod volným přehozem, kdežto tradiční dýku v nádherně zdobené pochvě vystavoval na odiv na pupku. Taková sekera je mezi Araby dosti vzácná, ale Mansur pocházel z kmene, kde to byla docela běžná zbraň. Jeho předkové se několikrát střetli s Vikingy, kteří se dostali až do Arábie a tam výměnou za exotické zboží se příslušníci některých kmenů dostali nejen ke zbraním, ale také k tajemství jejich dokonalých ostří.

Sestupovali tedy spolu mezi stromy dolů z kopce, Adélie nejistě a s občasným zakopnutím a Mansur tak lehce, jako by tančil po hlaďoučkém dláždění.

„Který z těch kozích bobků to vlastně byl?“ zajímalo Mansura.

„Ten, co mu říkají Gervase. Ten druhý se jmenuje myslím Joscelin.“

„Křižáci,“ utrousil Mansur a odplivl si.

Ani Adélie neměla o křižácích valné mínění. Salerno leží na jedné z tras do Svaté země, a ať už městem projížděli tam nebo zpátky, byli vojáci křižáckých armád vesměs nesnesitelní. Byli tupí přinejmenším stejně tolik jako nadšení, že pracují „pro samotného Pánaboha“. Ti, kteří do boje teprve mířili, narušovali harmonii mezi jednotlivými národnostmi v sicilském království, protestovali proti přítomnosti Židů, Maurů a dokonce i křesťanů, kteří dodržovali jiné zvyky než oni sami, a často je i napadali. Při návratech z války zase bývali zahořklí, prolezlí nemocemi a celkově zbídačení na těle i na duchu – jen málokterému se podařilo opravdu zbohatnout, o svaté čistotě ani nemluvě –, a tudíž s nimi bývaly ty stejné potíže.

Zažila taky pár takových, kteří nakonec vůbec nepokračovali do Outremeru a prostě jen zůstali v Salernu a užívali si, a když se potom vrátili domů, sklízeli stejně obdiv celého rodného města či vesnice díky několika historkám, které si koupili za pár drobných na salernském tržišti společně s křižáckou výstrojí.

„No, zaskočil jsi ho pořádně,“ řekla Adélie. „Byla to dobrá trefa.“

„Ne,“ namítl Arab, „minul jsem.“

Adélie se k němu obrátila. „Mansure, dobře mě teď poslouchej. My jsme sem nepřijeli hubit obyvatelstvo…“

Zastavila se. Došli mezitím ke stezce a kousek před sebou spatřili toho druhého křižáka, sira Joscelina, ochránce matky představené. Našel už svého psa a právě mu připevňoval vodítko na obojek a současně spílal lovčímu po svém boku.

Když došli až k němu, zvedl hlavu, pousmál se, kývl na Mansura a Adélii popřál dobrý den. „Rád vidím, že máš doprovod, paní. Tohle není to pravé místo na osamělé procházky pro mladé krasavice, vlastně ani pro nikoho jiného.“

Ani narážka na ten incident tam na vrcholku kopce; řekl to chytře, omluvil se za svého druha ve zbroji a přitom se nemusel omlouvat, a zároveň to byla výtka pro mě. A vlastně, proč o mně mluvil jako o krasavici, to přece nejsem, a taky snad o to ani nešlo? Copak jsou muži povinni flirtovat za každé situace? Jestli ano, pomyslela si vzdorovitě, tak tenhle mívá asi větší úspěch než jiní.

Sundal si helmici a čapku a tak bylo vidět tmavé husté vlasy zvlněné potem. Oči jako modré diamanty. A vzhledem ke svému společenskému postavení překvapivě projevoval zdvořilost ženě, která sama žádné postavení neměla.

Lovčí zůstal stát opodál, mlčel a jen je zachmuřeně sledoval.

Sir Joscelin se optal na převora. Adélie mu s pokývnutím hlavy směrem k Mansurovi sdělila, že doktor je přesvědčen, že pacient reaguje na zákrok velmi dobře.

Sir Joscelin se Arabovi uklonil a Adélie si jen pomyslela, že pokud nic jiného, tak se na své křižácké výpravě naučil aspoň slušnému chování. „Ach ano, arabská medicína,“ pravil. „Získali jsme k ní velký respekt, my, kteří jsme byli ve Svaté zemi.“

„Byli jste tam spolu s tím druhým tady?“ nemohla se Adélie zdržet údivu nad odlišností obou rytířů.

„Každý v jiné době,“ odpověděl křižák, „je to zvláštní, ačkoli jsme oba z Cambridge, nesetkali jsme se znovu až do návratu domů. Outremer je nesmírně rozlehlé území.“

Dobře se tam zabezpečil, usoudila Adélie podle kvality jeho bot a masivního zlatého prstenu na rukavici.

Jen přikývla a pokračovala v cestě, a teprve když už byli kus dál, uvědomila si, že se měla alespoň náznakem také uklonit. Ale pak už na něj zapomněla; zapomněla dokonce na toho hulváta, který byl jeho přítelem; byla přece jen lékařka a její mysl se samovolně stáčela od ostatních věcí k pacientovi.

Když se otec převor vítězoslavně vrátil do tábořiště, zjistil, že ta žena doktorka se mezitím vrátila a sedí osaměle u dohasínajícího ohně, zatímco Saracén balil věci do vozu a zapřahal muly.

Bál se té chvíle. Takový významný muž jako já a ležel jsem polonahý a sténající bolestí před ženou, před ženou, a veškeré zábrany a důstojnost byly ty tam.

Jen vděčnost a vědomí, že bez její péče by zemřel, mu nedovolily nevšímavě projít kolem nebo dokonce zamířit jinam, jen aby se už znovu nemuseli potkat.

Jenže ona zaslechla jeho kroky a zvedla hlavu. „Byl jsi na malé straně, pane?“

„Ano.“ Stroze.

„Bez bolesti?“

„Ano.“

„Dobře,“ řekla na to.

Bylo to…, nyní si vzpomněl. Na tu tulačku, která se kdysi dovlekla ke klášterní bráně zrovna ve chvíli, kdy začínala rodit, a byl to těžký porod. Na bratra Thea, klášterního ošetřovatele, který jí byl nucen asistovat. A když se příštího rána převor s Theem zašli na matku s dítětem podívat, převor přemýšlel, kdo z nich bude ve větších rozpacích, zda žena, která odhalila cizímu muži při porodu své nejintimnější partie, nebo mnich, který se jimi musel zabývat. Žádné rozpaky se ale nekonaly. Ti dva se dívali jeden na druhého s hrdostí.

A tak tomu bylo i nyní. Ty jasné hnědé oči na něj hleděly naprosto bezpohlavně, byly to oči druha, partnera v boji, a on jí byl roven, možná snad i služebně nižší, a zdvihli spolu zbraně proti nepříteli, bok po boku, a zvítězili.

Byl jí za to poznání vděčný stejně jako za to, že jej osvobodila od toho trápení. Pospíšil k ní, uchopil ji za ruku a zvedl ji ke rtům. „Puella mirabile.“

Kdyby byla Adélie více otevřená, což ovšem nebyla, s chutí by toho tlouštíka objala. Tak to tedy vyšlo. Nepraktikovala medicínu už velmi dlouho, a tak téměř zapomněla na tu nezměrnou radost z toho, když lékař vidí bytost, které se ulevilo od utrpení. Musela však mít na paměti i prognózu.

„Není to zase úplně takový zázrak,“ řekla mu. „Mohlo by se to totiž stát znovu.“

„Ksakru,“ vyjelo z převora. „Ksakru, ksakru!“ Pak se vzpamatoval. „Prosím za prominutí, panno doktorko.“

Poplácala ho po hřbetu ruky, usadila ho na kládu a sama se uvelebila v trávě s nohama zkříženýma pod sebou. „Muži mají žlázu, která náleží k mužským rozmnožovacím orgánům. Ta žláza obklopuje hrdlo močového měchýře a počátek močové trubice. A v tvém případě, pane, o tom jsem přesvědčena, je zvětšená. Včera už ti zmáčkla močovou trubici tak, že nemohla fungovat.“

„A co mám dělat?“ zeptal se převor.

„Musíš se naučit ulevit plnému měchýři, kdyby se to stalo znovu, tak jak jsem to udělala já – použít rákos jako catheter.“

„Catheter?“ podivil se. To bylo řecké slovo pro rourku.

„Měl by sis to nacvičit. Ukážu ti to.“

Bože dobrý, pomyslel si, ona to opravdu udělá. Ne že by to pro ni znamenalo cokoliv jiného než prostě lékařský zákrok. Ale já musím o takových věcech diskutovat se ženou a ona o nich klidně diskutuje se mnou.

Cestou z Canterbury si jí sotva jen všiml, a když, tak jen jako jedné z té tlupy otrhanců, zato nyní když o tom tak přemýšlel, uvědomil si, že během večerů, kdy se všichni ubytovávali v hostincích, tahle žena se připojovala k jeptiškám v jejich pokojích, místo aby nocovala ve voze s těmi muži, s nimiž cestovala. Včera večer, když se shýbala nad jeho privátními partiemi, připomněla mu jeho vlastní písaře, když se soustředí při opisování složitých manuskriptů. A dnešního rána je její profesionalismus oba udržel nad temnými vodami pohlavnosti.

Ale přesto to byla žena a byla, chuděra, stejně prostá jako její řeč. Žena, jaká se v davu úplně ztratí, žena která patří k těm v pozadí, myš v hejnu myší. Nyní ale byla v popředí jeho pozornosti a převora Geoffreyho iritovalo, že by to tak mělo být. Nebylo tu přece důvodu pro takovou prachobyčejnost, rysy měla drobné a pravidelné stejně jako zajisté i postavu, kterou mohl pod volným oděvem stěží tušit. I pleť má pěknou, lehounce ochmýřenou, jaká se vídá v severní Itálii a Řecku. Bělostné zuby. A vlasy má určitě také, i když stále schované pod čapkou staženou až na uši. Kolik jí asi je? Zdá se docela mladá.

Slunce svítilo na tvář, která se zdržovala krásy ve jménu inteligence, důvtip jí ubíral ženskosti. Ani náznak nějakého přikrášlení. Byla čistá jako padlý sníh, o tom byl přesvědčen, ale přestože sám byl první, kdo odsuzoval ženskou oblibu ve vylepšování tváře, Adéliin naprosto přírodní vzhled mu připadal téměř jako urážka. Zaručeně je ještě panna, na to by mohl přísahat.

Adélie v něm viděla přejídajícího se tlouštíka, jako ostatně bývá tolik církevních hodnostářů, ale v jeho případě nebyla chuť k jídlu náhražkou za absenci sexu; Adélie se v jeho přítomnosti cítila v bezpečí. Ženy pro něj byly přirozené bytosti, žádné bestie ani naopak svůdkyně – to poznala okamžitě, právě proto, že to bylo tak vzácné.

Tělesné touhy tu jistě byly, ale nikoliv nekontrolovatelné, udržované na uzdě jedině nemilosrdným bičem. Jeho milé oči vypovídaly o vyrovnaném člověku, v němž se radost z požitku snoubí s dobrotou; byl to muž, který toleroval drobné hříchy včetně svých vlastních. Adélie cítila, že mu připadá zvláštní, jako ostatně všem lidem, když si jí začali všímat.

A přestože se tedy choval mile, začínala být lehce popuzená. Byla kvůli němu vzhůru skoro celou noc – to nejmenší, jak mohl projevit trochu vděku, bylo poslouchat, co mu radila.

„Vnímáš mě, pane?“

„Prosím, odpusť.“ Narovnal záda.

„Říkala jsem, že ti ukážu, jak používat katétr. Není to nic těžkého, když víš, jak na to.“

„Myslím, panno doktorko, že počkáme, až taková nutnost nastane,“ bránil se.

„Jak libo.“ Je to jeho rozhodnutí. „Ale je tu ještě jedna věc, pane: Tvé tělo je příliš velká zátěž samo pro sebe. Měl by ses více pohybovat a méně jíst.“

„Každý týden vyrážím na lov,“ namítl dotčeně.

„Na koni. Zkus následovat psí smečku pěšky.“

Suverénka, pomyslel si otec převor. Ta že je ze Sicílie? Zkušenosti s jižanskými ženami měl nepatrné, ale nezapomenutelné; pamatoval se na okouzlující Arabky: temné oči usmívající se nad závojem, dotek štíhlých prstů obarvených henou, slůvka hebká stejně jako jejich pleť, vůně…

Bože můj, běželo hlavou Adélii, proč jen přikládají tolik váhy povrchnostem? „Co je mi vlastně po tom,“ vyhrkla nakonec úsečně.

„Cože?“

Otráveně vzdychla. „Vidím, že lituješ toho, že žena nebo doktor nenabízejí nic zajímavého. Vždycky to tak dopadne.“ Hleděla na něj zamračeně. „Můžeš si dopřát pravdu pravdoucí, otče převore. Ale jestli chceš místo ní lesklé třpytky, jdi za někým jiným. Obrať první kámen, který ti padne do oka,“ ukázala na nedaleký balvan, „a najdeš pod ním šarlatána, který tě jistě oslní příznivými konstelacemi Marsu a Venuše, vychválí ti budoucnost a prodá ti za hroudu zlata žbrdol obarvené vody. Tím já se zabývat nehodlám. Ode mne můžeš dostat jen fakta.“

Zaskočila ho. To je tedy ta její suverenita šikovného řemeslníka, která se blíží aroganci. Kdyby byla klempířem, zavolal bych si ji, aby mi v klášteře opravila potrubí.

Až na to, uvědomil si ale vzápětí, že ona mi opravdu jisté potrubí opravila. Ale stejně, i praktičnost by snesla trochu té zdvořilostní omáčky kolem. „Jsi tak upřímná ke všem svým pacientům?“ zeptal se.

„Většinou pacienty nemívám,“ odvětila.

„To mě nepřekvapuje.“

A ona se zasmála.

Úchvatné, řekl si převor, sám uchvácen. Vzpomněl si na Horácia: Dulce ridentem Lalagen amabo. Milovat budu Lalagé, jež tak sladce se směje. A smích dodal téhle mladé dívce na okamžik zranitelnost a nevinnost, ostře kontrastující s přísným tónem, když mu předtím udělovala rady, takže v té chvíli v ní vůbec neviděl milenku Lalagé, ale dceru. Musím ji ochraňovat, rozhodl se v duchu.

Vytáhla zpoza haleny něco světlého a podávala mu to. „Předepsala jsem ti dietu, pane.“

„Papír, propána!“ vyjekl. „Kde jsi přišla k papíru?“

„Přece Arabové ho vyrábějí.“

Podíval se na seznam. Adéliino písmo bylo kostrbaté, ale podařilo se mu jej rozluštit. „Vodu? Převařenou vodu? Osm pohárů denně? Panno doktorko, chceš mě snad zabít? Básník Horácius praví, že ti, co vodu pijí, nic nedokážou.“

„Zkus vzpomenout na Martiala,“ opáčila, „ten žil déle. Non est vivere, sed valere vita est. Život není jen býti živ, avšak i býti zdráv.“

Potřásl údivem hlavou a pak řekl s pokorou v hlase: „Prosím, rač mi sdělit své jméno.“

„Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová,“ řekla Adélie, „anebo také dr. Trotula, pokud si přeješ, pane – to je univerzitní titul pro ženy profesorky.“

Nepřál si. „Vesuvie? Krásné jméno, poněkud neobvyklé.“

„Adélie,“ řekla. „Našli mě jako dítě na svazích Vesuvu.“ Napřahovala k převorovi ruku, jako by mu ji chtěla vložit do dlaně. Otec Geoffrey zadržel dech.

Adélie ho popadla za zápěstí, palec přitiskla na hřbet ruky a ostatní prsty na měkkou vnitřní stranu pod dlaní. Nehty měla krátké a čisté, jinak to snad ani být nemohlo. „Odložili mě tam jako novorozeně. V hliněné míse.“ Mluvila jaksi nepřítomně a převor pochopil, že mu nevypráví příběh, ale jen mluví, aby on byl zticha, zatímco mu kontrolovala pulz. „Dva lékaři, kteří mě našli a vychovali, měli za to, že bych mohla být Řekyně, protože právě Řekové takto někdy odkládají nechtěné dcery.“

Pustila mu zápěstí a zavrtěla hlavou. „Máš moc rychlý pulz,“ poznamenala. „Opravdu, dozajista bys měl zhubnout, pane.“ Je třeba ho zachránit, uvažovala. Byla by to velká ztráta.

Jedna zvláštnost za druhou, převorovi se z toho začínala točit hlava. A i když Pán Bůh možná velebí prosťáčky, přece jen by nemusela nutně vystavovat svůj neurozený původ všemožným lidem. Ach, ach – v tomto cizím prostředí bude bezbranná jako hlemýžď bez ulity. Neubránil se otázce: „Vychovali tě dva muži?“

Zatvářila se dotčeně, jako by otec převor naznačoval, že musela mít poněkud abnormální dětství. „Jsou to manželé,“ ucedila zamračeně. „Moje nevlastní matka je také Trotula. Počestná salernská křesťanka.“

„A otčím?“

„Žid.“

A zase. Jak to jen někdo dokáže takhle klidně vytroubit do světa? „Takže jsi vychována v jeho víře?“ Pro převora to bylo důležité: Ta žena je zvláštní člověk, ale jeho člověk, má pro mě vysokou hodnotu, bylo by škoda ji kupříkladu upálit.

„Nevěřím v nic, co se nedá prokázat.“

To převorem otřáslo. „Neuznáváš snad stvoření? Boží záměr?“

„Stvoření se určitě odehrálo. Ale jestli mu předcházel záměr, to tedy nevím.“

Ach můj Bože, pomyslel si převor, netrestej její opovážlivost. Já ji potřebuji. Ona neví, co praví.

Adélie vstala. Ten její eunuch otočil vůz, aby jej mohl začít svážet po cestě. K Adélii a převorovi kráčel Simon.

I takovým odpadlíkům je třeba se odměnit, pomyslel si převor, navíc s touto ženou jaksi soucítil celým srdcem. „Panno Adélie, jsem tvým dlužníkem – milerád ti tvé dobrodiní oplatím. Řekni, čeho si žádáš, a dá-li Bůh, tím se ti odplatím.“

Otočila se k němu a zamyšleně si ho prohlížela. Viděla ty milé oči, bystrou mysl, nepředstíranou dobrotu; převor se jí zamlouval. Její profese jí však přikazovala zajímat se speciálně o jeho organismus – ne hned, ale jednou určitě. O tu žlázu, která mu stlačuje měchýř, zvážit ji, porovnat s jinými…

Simon se rozběhl, tenhle její výraz už znal. Neuměla posuzovat věci jinak než z medicínského hlediska, byla by teď schopná požádat převora, aby jí daroval svoje tělo, až zemře. „Pane, pane,“ spustil Simon zadýchaně. „Pane, kdybys nám chtěl prokázat laskavost, zkus přimět matku představenou, aby dovolila dr. Trotule prohlédnout ostatky svatého Petříka. Možná by dokázala osvětlit okolnosti jeho smrti.“

„Opravdu?“ převor Geoffrey upřel zrak na Vesuvii Adélii Ráchel Ortese Aguilarovou. „A jakpak bys něco takového mohla dokázat?“

„Jsem mistryně smrti znalá, vyškolená ve studiu mrtvých těl,“ prohlásila prostě.

Kapitola čtvrtá

Blížili se už k velké bráně barnwellského opatství. V dáli, na jediném vršku široko daleko bylo vidět cambridgeský hrad, jehož silueta vyhlížela dramaticky rozervaně díky zubatým pozůstatkům věže, která před rokem vyhořela, a také lešení, které ji nyní obklopovalo. Byl to jen takový skrček v porovnání s rozlehlými citadelami, jaké Adélie viděla v Apeninských horách, ale i tak propůjčoval této bezzubé krajině kouzlo jisté mohutnosti.

„Má římské základy,“ řekl převor Geoffrey, „zbudovali jej, aby mohli ohlídat říční brod, ovšem podobně jako mnohé jiné hrady ani tento nedokázal zastavit Vikingy ani Dány – nebo normanského vévodu Viléma řečeného Dobyvatele, a ten, poté co jej zničil, musel si jej postavit znovu.“

Zástup poutníků se již zmenšil; matka představená náramně spěchala napřed, spolu se svou jeptiškou, rytířem a bratrancem Rogerem. Obchodníci se zase stočili směrem na Cherry Hinton.

Převor Geoffrey, už zase na koni, zářící v čele procesí, byl nucen se hodně shýbnout, aby mohl oslovit své spasitele sedící na kozlíku vozu taženého mulami. Jeho rytíř, sir Gervase, jel kousek za nimi a náramně se mračil.

„Cambridge vás okouzlí,“ pokračoval převor. „Máme tu vyšší školu Pythagorovu, do níž přicházejí studenti z celé země. Přestože je to vnitrozemské město, je současně i přístavem, a rušným přístavem, téměř se dá srovnat s Doverem. Chvála Bohu však není tak plné Francouzů. Vody řeky Cam jsou sice kalné, ale splavné jsou až po soutok s řekou Ouse, která se vlévá do Severního moře. Myslím, že mohu směle tvrdit, že je jen málo východních zemí, které nedovážejí zboží do našich přístavů, a z nich se pak toto zboží na povozech dopravuje do celé Anglie po římských silnicích, z nichž jedna také prochází městem.“

„A co naopak vyvážíte, pane?“ zeptal se Simon.

„Vlnu. Jemnou východoanglickou vlnu.“ Převor Geoffrey se uculil s uspokojením vysokého preláta, jehož pastviny se na produkci vlny podílejí značným množstvím. „A taky uzené ryby, úhoře a ústřice. Ach ano, pane Simone, Cambridge si budete pamatovat jako prosperující město a odvážím se říci, že také pro jeho kosmopolitní povahu.“

Skutečně jsem se to odvážil říci? Srdce mu vadlo, když se díval na ty tři na voze; přestože v tomhle městě nebylo nezvyklé spatřit Skandinávce s mohutnými kníry, Nizozemce v dřevěných botách, šikmooké Rusy, templáře, milosrdné bratry ze Svaté země, Maďary v huňatých čepicích nebo uspávače hadů, mohlo tohle trio podivínů uniknout zvýšené pozornosti? Rozhlédl se kolem sebe, potom se znovu sklonil a sykl: „A jak se vlastně hodláte představit?“

Simon nevinně spustil: „Náš milý Mansur již byl označen jako strůjce tvého uzdravení, pane, a tak si říkám, že bychom mohli pokračovat v tom neškodném podvodu a vydávat jej za lékaře, přičemž dr. Trotula a já bychom vystupovali jako jeho asistenti. Třeba na tržišti? Nebo na nějakém rušném místě, kdy bychom mohli současně provádět pátrání…“

„V té otrhané káře?“ Pobouření, o které si Simon takovým nápadem koledoval, by bylo nevyhnutelné. „Dovolil bys snad, aby na pannu Adélii plivaly trhovkyně? Aby ji obtěžovali kolemjdoucí pobudové?“ Převor se trochu uklidnil. „Chápu potřebu utajit její profesi, medicínská věda v jakékoli podobě není v Anglii pro ženy. Samozřejmě, stejně ji budou všichni považovat za cizinku.“ A ještě cizejší, než doopravdy je, dodal si sám v duchu. „Nenecháme ji ponižovat jako nějakou pochybnou ženštinu. Naše město je počestné, pane Simone, dokážeme se o vás postarat lépe.“

„Pane,“ dotkl se Simon rukou svého čela na znamení díků. A pomyslel si: No to bych prosil.

„Rovněž by nebylo moudré, kdyby kdokoli z vás dával najevo svou víru – či její nedostatek,“ pokračoval převor. „Cambridge je jako kuše napjatá k prasknutí; jakákoli abnormalita by mohla uvolnit tětivu.“ Zvlášť když tyhle tři abnormality přijely, aby se prohrabovaly v otevřených ranách našeho města, běželo mu přitom hlavou.

Odmlčel se. Dojel je mezitím výběrčí daní a přizpůsobil krok svého koně tempu mul, vysekl náznak uctivého posunku směrem k převorovi a pokývl hlavou na pozdrav Simonovi a Mansurovi. Adélii oslovil přímo: „Sličná panno, sdílíme společně tuto dlouhou cestu a ještě jsme se ani nepředstavili. Sir Roland Picot, k tvým službám. Dovol, abych vyjádřil gratulaci k tvému skvostnému vlivu na zdraví našeho milého otce převora.“

Simon se do toho rychle vložil. „Ta gratulace náleží tomuto muži, sire,“ ukazoval na Mansura třímajícího opratě. „To je náš doktor.“

Výběrčího daní to zjevně zaujalo. „Skutečně? Proslechlo se, že pokyny při operaci vydával ženský hlas.“

Tak proslechlo se? A kýmpak, uvažoval Simon. Šťouchl Mansura do žeber. „Řekni něco,“ pobídl ho arabsky.

Mansur ho ignoroval.

Simon jej kradmo kopl nohou do kotníku. „No tak na něj promluv, ty troubo.“

„A co mu mám asi tak vykládat, špekounovi jednomu?“

„Mistr doktor je potěšen, že mohl ctěnému otci převorovi prokázat službu,“ přeložil to Simon výběrčímu daní. „Říká, že doufá, že bude moci pomáhat i jiným potřebným ve městě Cambridgi, kteří jej o to požádají.“

„To že říká?“ podivil se sir Roland a jaksi se opomenul zmínit o své znalosti arabštiny. „Praví to nezvykle vysokým hlasem.“

„Přesně tak, sire Rolande,“ přitakal Simon. „Jeho hlas se dá splést s ženským.“ Simonovi se vrátila jistota. „Měl bych vysvětlit, že pán Mansur žil jako malé dítě u mnichů a ti si jeho krásného zpěvného hlasu tolik cenili, že… ehm, se postarali, aby mu již zůstal.“

„On je kastrát, Bože dobrý,“ hlesl sir Roland s vytřeštěnýma očima.

„Přirozeně se teď věnuje medicíně,“ dodal Simon. „Ale když zpěvem chválí Pána, andělé štkají závistí.“

Mansur zaslechl slovo ‚kastrát‘ a přiměl anděly k ještě usedavějšímu pláči svými kletbami a nadávkami na křesťany, jakož i popisem nezdravých emocí mezi velbloudy a matkami těch byzantských mnichů, kteří jej kdysi vykleštili. Jeho arabština se fistulově třepotala vzduchem a tvořila pozoruhodnou konkurenci ptačím trylkům široko daleko.

„Vidíš, sire Rolande?“ upozorňoval znovu Simon. „To byl ten hlas, který bylo večer slyšet.“

„To musel,“ usmál se omluvně sir Roland, „to tedy opravdu musel být on.“

Dál se pak pokoušel vtáhnout Adélii do konverzace, ale ona odpovídala jednoslabičně a rozmrzele; obtěžujících Angličanů už měla opravdu dost. Věnovala raději pozornost krajině. Byla uvyklá životu v pahorkatině a předpokládala, že se jí rovinaté pláně nebudou líbit, nepočítala předtím ovšem s dojmem z tak nesmírně rozlehlé nebeské klenby ani se zvláštním významem, jaký získá osamělý strom, tvar komína samoty v dáli nebo tu a tam věž kostela, které se rýsují proti tomu ohromnému nebi. Pestrá škála zelených odstínů v porostu slibovala nové, neznámé a zajímavé byliny, obdélníčky polí tvořily šachovnici smaragdových a hnědočerných barev.

A vrby. Tento kraj je jich plný, lemují potůčky, hráze i cesty Je jich mnoho: vrba křehká, která pěkně drží břehy pohromadě, zlatá, jíva, popelavá, smuteční, košíkářská, trojmužná a taky lýkovcová, všechny jsou krásné, ve slunci probleskujícím mezi větvemi, a ještě krásnější proto, že odvarem z jejich kůry se dá ztišit bolest…

Adélie sebou trhla, když Mansur prudce zastavil muly. Zastavilo se celé procesí, protože převor Geoffrey zvedl paže do výše a začal se hlasitě modlit. Muži smekli čapky a jiné pokrývky hlavy a drželi je na prsou. Do brány vjížděl valník pocákaný blátem. Stejně špinavý kus plátna na ložné ploše zakrýval tři nevelké hromádky nebo snad předměty. Muž na kozlíku vedl koně se skloněnou hlavou. Za vozem kráčela žena, která hlasitě úpěla a rvala si rukama oblečení.

Zmizelé děti se našly.

Chrám sv. Ondřeje na území kláštera sv. Augustina v Barnwellu je dvě stě stop dlouhá, umně tvarovaná a malbou zdobená chvála Boží slávy. Dnes však jako by sluneční světlo pronikající dovnitř vysokými okny ignorovalo úchvatnou otevřenou střešní konstrukci, tváře kamenných převorů odpočívajících podél stěn, sochu samotného sv. Augustina, zdobenou kazatelnu i sám oltář s triptychem.

Namísto toho jeho paprsky jako bodce prudce dopadaly na tři malé katafalky v hlavní lodi, každý přikrytý fialovým přehozem, a na hlavy klečících mužů a žen v prostých oděvech shromážděných kolem. Ostatky všech tří dětí našel za úsvitu pastýř na ovčí stezce nedaleko hráze Fleam Dyke. Ještě teď se ten chudák třásl. „Včera večer tam ještě nebyly, přísahám, otče převore. Nemohly tam bejt, že né? Ani lišky se do nich nepustily. Ale vony tam ležely pěkně urovnaný, jedno vedle druhýho, Bůh jim požehnej. Asi tak pěkně, jak to jenom může takhle bejt…,“ odmlčel se, jak se mu zvedl žaludek.

Na každém těle byl položen předmět připomínající ty, které se našly na místě zmizení každého z dětí. Byly vyrobené ze sítin a napodobovaly hvězdu Davidovu.

Převor Geoffrey nařídil, aby ta tělíčka odvezli do kostela, a odmítl zoufalý pokus jedné z nešťastných matek rozbalit je a podívat se na ně. Poslal zprávu na hrad a také varoval šerifa, že by mohlo dojít k dalším únosům. Vyžádal si šerifova zástupce, který měl v popisu své služby také ohledávání mrtvol, aby se okamžitě dostavil a po prohlídce obětí ihned nařídil veřejné vyšetřování. Udržoval klid, seč mohl, i když pod povrchem město vřelo.

Nyní, hlasem zvonícím jistotou, uklidňoval kvílení matek až k tichému pláči – předčítal příslib, že smrt bude pohlcena vítězstvím duše. „A nebudeme spáti, nýbrž se proměníme v jediném mžiku oka, v jediné triumfální chvíli.“

Vůně jarních květin, proudící do kostela otevřenými dveřmi, a hojné množství kadidla uvnitř společně téměř přehlušily pach rozkladu.

Jasné hlasy přezpívávající kánony téměř přehlušily bzučení much uvězněných pod fialovými přehozy. Slova sv. Pavla poněkud utišila převorův zármutek, když popisoval duše těch dětí skotačící na Božích lukách, ale nikoli jeho hněv, že tam byly katapultovány mnohem dříve, než nadešel jejich čas. Dvě z dětí ani neznal, ale jeden z chlapců byl Harold, syn lovce úhořů, který býval žákem ve škole sv. Augustina. Bylo mu šest let a byl to bystrý hoch, jednou týdně se přicházel učit tajemství písma. Bylo snadné jej rozpoznat podle ryšavých vlásků. Takový správný malý Sas to byl; minulý podzim chodil na jablíčka do klášterní zahrady.

A já jsem ho za to pěkně seřezal, pomyslel si převor.

Adélie zpoza jednoho z pilířů sledovala, jak se do tváří kolem katafalků přece jen vkrádají náznaky uklidnění. Blízkost a sounáležitost mezi převorstvím a městem jí připadaly podivné; v Salernu si mniši udržovali od světských lidí odstup, dokonce i ti, kteří cestovali po světě, aby vykonávali misionářskou službu.

„My ale nejsme mniši,“ vysvětloval jí ještě předtím převor Geoffrey, „my jsme kanovníci.“ Zdálo se to jako nepatrný rozdíl: jak ti první, tak ti druzí žili v komunitě a v celibátu, sloužili křesťanskému Bohu, ale tady v Cambridgi to bylo notně znát. Když kostelní zvon oznámil zprávu o nalezení dětí, snad všichni lidé z města se seběhli, aby se tu všichni navzájem mohli objímat a utěšovat.

„Naše pravidla nejsou tak přísná jako u benediktinů nebo cisterciáků,“ říkal převor. „Věnujeme méně času modlitbám a chvalozpěvům, zato více vzdělávání, útěše bližních a chorých, zpovědím a vůbec práci ve farnosti.“ Pokusil se o úsměv. „Však uvidíš sama, panno doktorko. Vyznáváme ve všem moudrou umírněnost.“

O tom všem spolu mluvili ještě po cestě; nyní se Adélie dívala, jak převor sestupuje z chóru a spolu s rodiči obětí vstupuje do paprsků slunečního světla, slibuje jim při tom, že osobně vykoná pohřební obřady a „…odhalí ďábla, který to vše napáchal“.

„Však my víme, kdo to udělal, otče,“ ozval se jeden z otců. Za ním se ihned rozlehla ozvěna souhlasu jako temné vrčení smečky psů.

„Židé to být nemohli, synu. Ti jsou stále zavřeni na hradě.“

„Určitě maj ňáký čáry a dostanou se ven, kdy chtěj.“

Těla dětí, pořád přikrytá fialovými přehozy, byla potom na příkaz šerifova zástupce, koronera, na nosítkách s úctou vynesena postranními dveřmi a kostel se vyprázdnil. Simon a Mansur měli tolik rozumu, že se ani nepokoušeli sem přijít. Bodejť taky, Žid a Saracén mezi těmihle posvěcenými zdmi? A za takových okolností?

Adélie se svým nepostradatelným koženým vakem počkala v jednom z tmavých výklenků; stála vedle hrobky převora Paula, kanovníka u sv. Augustina zde v Barnwellu, jehož si Bůh povolal léta Páně 1151. A sbírala odvahu k tomu, co mělo následovat.

Nikdy jsem se nevyhýbala vyšetřování post mortem a nebudu uhýbat ani nyní. Proto jsem přece tady. Gordinus mi řekl: „Posílám tě za tímto úkolem společně se Simonem Neapolským nejen proto, že jsi jediná znalkyně smrti, která mluví anglicky, ale především proto, že jsi ve svém oboru nejlepší.“

„Já vím,“ odvětila tehdy, „ale nechci tam jet.“

A musela. Byl to příkaz od sicilského krále.

V chladném kamenném sále salernské lékařské univerzity, který byl určen pro pitvání mrtvých, mívala vždy k dispozici veškeré řádné vybavení a Mansura k asistenci, a také se mohla spolehnout na svého otčíma, který měl na starosti správu celého oddělení, a byl to on, kdo její poznatky předával na vyšší místa. Bylo tomu tak proto, že i když Adélie uměla objasňovat příčiny smrti ještě lépe než její otčím, lépe než kdokoli jiný, muselo se oficiálně tvrdit, že zkoumání mrtvých je polem působnosti doktora Geršoma bin Aguilara. Dokonce i v Salernu, kde ženám bylo umožněno studovat a praktikovat medicínu, se totiž církev s odporem odvracela od pitvy, přestože ta mnohdy pomohla vysvětlit příčiny smrti (a nezřídka odhalila i toho, kdo ji měl na svědomí).

Doposud věda náboženství odolávala, ostatní doktoři znali výsledky Adéliiny práce a mezi světskými úřady to bylo veřejné tajemství. Kdyby však došlo na oficiální stížnost k papeži, dostala by Adélie zákaz vstupovat do pitevny a možná dokonce i na samotnou univerzitní půdu. A tak i Geršoma trápilo břemeno toho pokrytectví, když se mu dostávalo uznání, jež mu nenáleželo.

Zato Adélii to naprosto vyhovovalo. Zůstávat v pozadí byla její silná stránka. Jednak se tak mohla lépe vyhnout pátravému zraku církve a jednak stejně neuměla příliš konverzovat, obzvlášť ne v ženském stylu a na ženská témata, to jí šlo opravdu mizerně, protože ji to hrozně nudilo. Podobala se ježkovi zahrabanému do podzimního listí – nastavovala pichlavé bodliny všem, kdo by se ji pokusili vyhrabat ven na světlo.

Něco jiného byl ale její přístup k nemocným. Předtím než se začala věnovat studiu a práci v pitevně, poznávali nemocní Adéliinu stránku, o které ostatní skoro ani nevěděli, a natrvalo na ni pak vzpomínali jako na anděla, i když bez křídel. Pacienti mužského pohlaví se do ní často rovnou zamilovali a otec převor by nevyšel z úžasu, kdyby se dozvěděl, že Adélie již měla nabídek k sňatku víc než kterákoli bohatá salernská kráska. Jenže ona je odmítala jednu po druhé. Na univerzitě se vtipkovalo, že Adélie začne o chlapa jevit zájem, až když je mrtvý.

Na ten dlouhý mramorový stůl v univerzitní pitevně se dostávala lidská těla z celé jižní Itálie a Sicílie; posílali je signoria a praetori, kteří se potřebovali dozvědět, jak a proč dotyční zemřeli. A Adélie tomu většinou přišla na kloub; mrtví byli její pracovní materiál, bylo to pro ni tak normální jako pro ševce vyčiněná kůže. I k tělíčkům dětí přistupovala stejně, přesvědčená, že jejich smrt by neměla být pohřbena spolu s nimi; ale přece jen ji to zneklidňovalo, vždycky k nim cítila lítost, a v případě, že šlo o děti zavražděné, to bylo ještě horší. Ty tři mrtvolky, co mě čekají nyní, ve mně určitě vyvolají stejně hrozné pocity. A nejen to, navíc je budu muset zkoumat tajně, v provizorních podmínkách, jen s nejzákladnějšími nástroji, které mám s sebou, bez Mansura, a hlavně bez toho nejpodstatnějšího: bez otčímova povzbuzení. Nesmíš ochabovat, Adélie, říkává. Tvá práce maří nelidskost.

Nikdy neřekl, že maří zlo, nebo alespoň ne Zlo s velkým Zet, protože on, Geršom bin Aguilar věřil, že člověk sám je strůjcem vlastního zla i vlastního dobra, a že ďábel ani Bůh s tím nemají nic společného. Takové myšlenky směl hlásat jedině na lékařské univerzitě v Salernu – a ani tam to nemohl činit příliš hlasitě.

Souhlas s tím, aby mohla vést vyšetřování v zaostalém anglickém městě, kde ji za to mohli i ukamenovat, byl tak trochu zázrak, o nějž Simon z Neapole těžce bojoval. Převor se zdráhal svolit, sám vyděšen pomyšlením, že žena by byla ochotná a schopná takovou práci vykonat, a také se značně obával, co by se stalo, kdyby vyšlo najevo, že taková cizinka se dotýká ostatků těch nebožátek. „Cambridgeští by to vnímali jako znesvěcení a ani já sám si nejsem jist, zda tomu tak opravdu není.“

Simon na to řekl: „Můj pane, dovol nám, abychom zjistili, jak ty děti zemřely, neboť je jisté, že ti uvěznění Židé v tom prsty mít nemohou – jsme přece moderní lidé a víme, že z lidských lopatek křídla nevyrostou. Vrah se pohybuje na svobodě. Dovol, pane, těm ubohým tělíčkům, aby nám vyjevila, kdo to je. Dr. Trotula zná, jak naslouchat mrtvým. Je mistryně v takovém umění. A oni k ní promluví.“

Co se týkalo představivosti převora Geoffreyho, mluvící mrtvoly spadaly do stejné kategorie jako okřídlení živí lidé: „Učení církve svaté zapovídá narušovat svátost zemřelého těla.“ Nakonec ale povolil poté, co mu Simon slíbil, že se nebude pitvat, pouze vyšetřovat.

Stejně měl Simon pocit, že převorův souhlas nestojí ani tak na víře, že mrtvá těla skutečně „promluví“, ale spíše na obavě, že když odmítne, Adélie se otočí a zmizí tam, odkud přišla, a zanechá jej napospas dalšímu možnému trápení s močovým měchýřem.

A já, říkala si v duchu Adélie, abych se tu teď zabývala výsledky té nejhorší nelidskosti, sama, a v zemi, do které jsem vůbec nechtěla. „Jenomže, milá Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová,“ řekla si sama pro sebe tichounce, „to je právě to tvé poslání.“ Ráda si ve chvílích nejistoty opakovala všechna jména, kterých se jí dostalo do vínku spolu se vzděláním a zvláštními myšlenkami těch dvou lidí, kteří ji našli ležet v lávovém dolíku na svahu Vesuvu a vzali si ji za svou. „Jedině ty se na to hodíš, takže to prostě udělej.“

V ruce držela jednu z těch věcí, které se našly u mrtvých dětských těl. Zachránil ji pro Adélii otec převor, který ji ve vhodné chvíli sebral a pokradmu strčil do ruky. Tu druhou už dříve poslali šerifovi a třetí rozdupal rozběsněný otec jedné z obětí.

Nenápadně, tak aby nepřitáhla něčí zvědavost, zvedla Adélie tu věcičku proti světlu. Bylo to vyrobené z rákosových sítin, umně spletených do tvaru pěticípé hvězdy. No, ale jestli to má být hvězda Davidova, pak jí jeden cíp chybí. Že by to bylo schválně? Nebo se pokouší obvinit Židy někdo, kdo nemá o judaismu ani ty základní vědomosti? A není to třeba podpis?

V Salernu by bylo možné identifikovat nevelkou skupinu lidí, kteří by takovou věc dokázali vyrobit, uvažovala Adélie, ale v Cambridgi, kde rákos roste na každém kroku, u každé louže, jej umí zpracovávat kdekdo. Vždyť už jen cestou k převorství viděla Adélie nesčetně žen posedávajících na zápraží s rukama zaměstnanýma výrobou nové rohože nebo košíku a každé to dílko, i když nehotové, vypadalo přímo umělecky, o nádherně tvarovaných doškových střechách i na těch nejnuznějších chalupách ani nemluvě.

Kdepak, tahle hvězda mi v tuhle chvíli asi nic nevyzradí.

Převor Geoffrey přispěchal zpátky.

„Koroner ta těla už obhlédl a učinil veřejné prohlášení…“

„Co řekl?“

„Prohlásil je za mrtvé.“ A když Adélie nechápavě zamrkala, dodal: „Já vím, já vím, ale je to jeho povinnost, a navíc, koroneři nebývají voleni pro svoje znalosti medicínských věd. Nechal jsem ty ostatky uložit do poustevny sv. Werberthy. Je tam klid a chladno, sice bys tam pro svou práci asi měla málo světla, ale nechal jsem přinést lucerny. Samozřejmě se budou držet vigilie, ale odložíme je, dokud nebudeš se svou prací hotova. Oficiálně jsi tu proto, abys pouze připravila mrtvé k pohřbu.“

Další mrknutí.

„Ano, jistě, bude to asi zvláštní, ale převor jsem tady já a moje slovo tu platí hned po slovu Všemohoucího.“

Pobízel ji k postranním dveřím a ven z kostela a vysvětloval jí, kudy má jít. Novic, který plel záhonek kousek od cestičky, zvedl hlavu a udiveně se na ně zahleděl, ale na převorovo lusknutí prsty se okamžitě zase vrátil ke své práci a pohled zabořil do hlíny. „Doprovodil bych tě, ale musím jít na hrad a prodiskutovat se šerifem možnosti. Musíme zabránit dalším nepokojům.“

Převor se díval za drobnou, hnědě oděnou postavou spěchající pryč a v duchu se modlil, aby se v tomto případě jeho příkazy s těmi Božími shodovaly.

Obrátil se, že si dopřeje alespoň minutku na modlitbu u oltáře, ale vtom zahlédl, jak se od jednoho z pilířů odlepil velký stín. Lekl se a vzápětí se i rozzlobil. Stín držel v ruce svitek pergamenu. „Co tady pohledáváš, sire Rolande?“

„Měl jsem v úmyslu požádat tě, pane, o soukromé obhlédnutí těch těl, ale vidím, že jdu asi příliš pozdě.“

„To je práce pro koronera, a ten to již učinil. Veřejné prohlášení v písemné podobě bude vyhotoveno zítra nebo pozítří.“

Sir Roland pokývl hlavou směrem k postranním dveřím. „A přesto jsem slyšel, jak se s tou ženou bavíš o dalším zkoumání. Doufáš, pane, že ona ti o nich prozradí více?“

Převor Geoffrey se rozhlédl, kde by našel nějakou radu, ale žádná nepřilétla.

Výběrčí daní se ptal dál, a to se zájmem, který zněl nefalšovaně: „Jak by to asi mohla dokázat? Nějakým zaříkáváním? Vyvoláváním duchů? Nebo je to nekromantka? Či snad čarodějnice?“

To už ale zašel příliš daleko. Převor promluvil docela tiše: „Ty děti jsou pro mne svaté, můj synu, stejně jako tento chrám. Odejdi.“

„Omlouvám se, můj pane.“ Schlíple se však výběrčí daní netvářil. „Já mám ovšem na celé té věci také jistý zájem a také oprávnění od krále zabývat se tím případem.“ Zamával svitkem tak, aby se královská pečeť na něm viditelně zhoupla. „Co je ta žena zač?“

Králova plná moc měla větší váhu nežli autorita převora, dokonce i takového, jehož příkazy platí hned po těch Božích. A tak otec Geoffrey řekl: „Je to doktorka znalá studia mrtvých těl.“

„No jistě. Salerno. Mohlo mě to napadnout.“ Výběrčí daní uspokojeně hvízdl. „Doktorka, ženského pohlaví, z jediného města celé křesťanské říše, kde to není naprostý nesmysl, čiré popření logiky.“

„Ty to tam znáš?“

„Jednou jsem se tam zastavil.“

„Sire Rolande.“ Převor pozdvihl ruku ve varovném gestu. „Pro bezpečnost té mladé ženy, pro klid v této komunitě i v celém městě, vše, co jsem ti řekl, musí zůstat v těchto zdech.“

„Vir sapit qui pauca loquitur, můj pane. To je to první, co se výběrčí daní musí naučit.“

Je spíš mazaný než moudrý, usoudil převor, ale jazyk za zuby snad držet umí. Jaký tu má asi úkol? Náhlá myšlenka jej přiměla znovu zvednout ruku. „Dovol mi prosím nahlédnout do té listiny.“ Chvíli ji zkoumal a pak pergamen vrátil Rolandovi. „Tohle je pouze běžný glejt výběrčího daní. Vybírá snad král daně i od mrtvých?“

„Jistěže ne, pane,“ sir Roland se zdál být tím dotazem lehce dotčen, „anebo alespoň ne více nežli obvykle. Ale jestli ta dáma hodlá provádět neoficiální vyšetřování, mohlo by to na město i na převorství uvalit kárnou daň – netvrdím, že se tak skutečně stane, avšak mohly by být uplatněny regulérní pokuty v podobě konfiskace zboží a podobně.“ Buclaté tváře se rozsvítily úsměvem prozrazujícím příslib. „Pokud bych ovšem nemohl osobně dohlédnout, zda je vše korektní.“

Převor to vzdal. Jindřich II. doposud držel ruce stranou, ale už bylo celkem jasné, že na příštím soudním zasedání Cambridge určitě utrží pokutu, a nemalou, a sice za smrt jednoho z králových nejvýnosnějších Židů.

Jakékoli porušení zákonů dávalo králi příležitost plnit si truhlice na úkor těch, kdo je porušili. Jindřich uměl naslouchat svým výběrčím daní, těm nejobávanějším z královských úředníků; kdyby mu tenhleten přinesl zprávy o nějakých neobvyklostech spojených se smrtí těch dětí, byl by ten plantagenetský pardál schopen vyrvat zuby samo srdce tohoto města.

„Čeho si ode mne žádáš, sire Rolande?“ zeptal se převor Geoffrey unaveně.

„Chci vidět ta těla.“ Slova vyřčená tiše, ale převora ťala jako šlehnutí bičem.

Cela, v níž saská poustevnice sv. Werbertha strávila svou dospělost – tedy do chvíle, než její život poněkud předčasně ukončili dánští nájezdníci –, byla postavena naprosto osaměle na palouku v odlehlém koutě barnwellské obory a její na tři stopy silné zdi hravě dokázaly udržovat uvnitř chlad, ale jinak se k Adéliině práci příliš nehodila. Za prvé, byla malá. Za druhé, i přes obě lucerny, které převor sehnal, tam panoval nedostatek světla. Uzoučké okno zakrývala posuvná dřevěná deska. Nejbližší okolí včetně maličkých dveří bylo po pás hustě zarostlé kerblíkem.

Zatracené tajnosti, budu si muset nechat aspoň ty dveře otevřené, aby sem šlo více světla – jenže i tak už se tohle místo jen hemží mouchami, které se ze všech sil snaží dostat dovnitř. Jak mám v takových podmínkám podle nich pracovat?

Adélie položila svůj vak na zem přede dveřmi, rozvázala jej, zkontrolovala jeho obsah, pak ještě jednou – a uvědomovala si, že jen oddaluje tu chvíli, kdy bude muset ty dveře otevřít.

To je tedy naprostá hloupost, nejsem přece žádná amatérka. Rychle poklekla a požádala ty mrtvé uvnitř, aby jí odpustili, že bude manipulovat s jejich ostatky. Slíbila jim, že jim nezapomene prokázat úctu, kterou si zaslouží. „Dovolte svým kostem a masu, aby mi sdělily, co vaše hlasy již nemohou.“

Dělala to tak vždycky. Nebyla si zcela jistá, jestli ji ti mrtví slyší nebo ne, ale nebyla tak jednoznačná ateistka jako její nevlastní otec, i když nyní se tak trochu obávala, že to, co ji dnes odpoledne čeká, ji možná k ateismu snadno přesvědčí.

Vstala, vytáhla z vaku naolejovanou zástěru a uvázala si ji, sundala čapku a místo ní si přes hlavu natáhla gázovou kuklu s proskleným hledím. Pak otevřela dveře do cely…

Sir Roland Picot si tu procházku vychutnával a měl radost sám ze sebe. Bude to snazší, než jsem čekal. Od začátku jsem věděl, že ta šílená ženská, ta šílená ženská z ciziny se prostě bude muset podřídit mé autoritě, ale to, že budu mít pod palcem někoho tak vysoce postaveného, jako je převor Geoffrey, kvůli spojenectví s tou ženštinou, to by mě ani ve snu nenapadlo.

Kousek od poustevny se zastavil. To stavení vypadalo jako přerostlý včelí úl – Pane na nebi, jak ti asketičtí blázni milují nepohodlí. A tady ji máme, sklání se nad něčím na stole rovnou v otevřených dveřích.

Zkusmo na ni zavolal: „Doktorko!“

„Prosím?“

Cha, jednoduché, blesklo siru Rolandovi hlavou. Jako polapit můru.

Sotva se narovnala a otočila k němu, hned spustil: „Pamatuješ se na mne? Jsem sir Roland Picot a převor Geoffrey mne…“

„Je mi fuk, kdo jsi,“ houkla ta můra. „Pojď sem a odháněj mi mouchy.“ Vyšla ven na plné světlo a on spatřil lidskou postavu v zástěře a s hmyzí hlavou. Postava uškubla hrst stonků kerblíku, a když Roland přistoupil blíž, strčila mu tu podivnou kytici do ruky.

Tohleto sir Roland původně v plánu neměl, šel ale poslušně za ní a s obtížemi se protlačil úzkými dvířky do včelína.

A hned zase ven. „Achpaneboženanebesích…“

„Co je?“ Byla mrzutá a podrážděná.

Opřel se o oblouk dveří a zhluboka lapal po dechu. „Kriste Ježíši, smiluj se nad námi.“ Ten puch byl nesnesitelný. Snad ještě horší než to, co leželo na stole.

Adélie popuzeně mlaskla. „Tak stůj jenom ve dveřích. Umíš psát?“

Sir Roland se zavřenýma očima přikývl. „To je to první, co se výběrčí daní musí naučit.“

Podala mu tabulku a křídu. „Zapisuj, co ti řeknu. A mezitím odháněj ty mouchy.“

Hněv se jí z hlasu pomalu vytrácel a ona mluvila čím dál monotónněji. „Ostatky dítěte ženského pohlaví. Na lebce zbývá pár chomáčů vlasů. Tím pádem je to –“ odmlčela se a podívala se na ruku, kde měla něco napsáno inkoustem – „Mary. Ptáčníkova dcera. Věk šest let. Zmizela na den sv. Ambrózie, to znamená zhruba před rokem. Píšeš to?“

„Zajisté.“

Křída skřípala po břidlici, ale sir Roland stále otáčel hlavu ven, na vzduch.

„Kosti obnažené. Měkké části téměř zcela rozloženy; to, co zbylo, bylo v kontaktu s křídou. Na páteři poprašek materiálu, jenž vyhlíží jako suchý jíl, další podobný na zadní části pánve. Nachází se tady v okolí jíl?“

„Ano, všude tady jsou náplavy a mokřiny. A ty děti prý našli tam, kde mokřiny začínají.“

„Ležela těla tvářemi vzhůru?“

„Bože, to netuším.“

„Hmm, pokud ano, pak by to vysvětlovalo ty stopy na zádech. Jsou jen lehké, nebyla v jílu pohřbena, to možná spíš v té křídě. Ruce a nohy svázané pruhy tmavého materiálu.“ Chvilku bylo ticho. „Ve vaku mám pinzetu. Podej mi ji.“

Výběrčí daní se přehraboval ve vaku a pak jí podal dlouhou dřevěnou pinzetu a díval se, jak s její pomocí zvedá proužek čehosi proti světlu.

„Matko boží.“ Obrátil zase hlavu ven ze dveří a jen rukama se natahoval zpátky dovnitř a mával svazkem kerblíku. Z lesa sem dolehlo zakukání, jako by potvrzovalo, že je opravdu jaro, že je venku teplý den, provoněný rozkvetlými zvonky. Vítej, Bože dobrý, vítej tady. Jdeš letos pozdě.

„Mávej víc,“ štěkla na něj Adélie, ale hned zas upadla do monotónního drmolení. „Ten materiál je vlna. Hmm. Podej mi ampuli. Sem, sem. Tak kde s tím trčíš, u všech všudy?“ Roland honem honem vydoloval z vaku ampuli, podal ji Adélii, počkal a pak ji od ní vzal zase zpátky, tentokrát už s tím příšerným provázkem. „Ve vlasech viditelné drobečky křídy. Pár pramenů slepených nějakým předmětem. Má tvar kosočtverce, pravděpodobně nějaké cukrátko, které do vlasů přischlo. Bude zapotřebí dalšího zkoumání. Podej mi další ampuli.“

Pak ještě dostal královský výběrčí daní příkaz uzavřít obě ampulky červeně zbarveným jílem, jehož zásobu měla Adélie také ve svém zavazadle. „Červený pro Mary a další dvě různé barvy pro ty další oběti. Postarej se o to, prosím.“

„Jistě, panno doktorko.“

Převor Geoffrey obvykle přijížděl na hrad s náramnou pompou a šerif Baldwin mu návštěvy oplácel v podobném duchu; každé město musí přece vždycky vědět o svých nejvýznamnějších osobnostech. Dnes bylo ale jasně vidět, jak se převor trápí, protože chyběli trubači i celá jeho družina a otec Geoffrey jel po Velkém mostě ke Castle Hillu jen v doprovodu bratra Niniana.

Zato se za nimi hrnuli lidé z města, doslova se věšeli na třmeny. Převor na všechny jejich dotazy odpovídal záporně. Ne, neudělali to Židé. Jak by mohli? Ne, uklidněte se. Ne, ještě jsme toho lotra nedopadli, ale dlouho nám utíkat nebude, Bůh nám k tomu dopomáhej. Ne, dejte Židům svatý pokoj, ti to neudělali.

Strachoval se nicméně jak o Židy, tak i o křesťany, zkrátka o všechny. Další vlna nepokojů by už na město uvalila hněv samotného krále.

A jako kdyby už tohle bohatě nestačilo, mísil se převorovi v hlavě strach se vztekem, nachomýtl se tu ještě ten královský drancmistr, Bůh ho ztrestej, jakož i veškeré jeho pokolení. Krom skutečnosti, že zvědavé prsty sira Rolanda se v této chvíli přehrabují v něčem, co by převor raději, mnohem raději ponechal pěkně nedotčeno, teď se navíc bál i o Adélii – a tím pádem i o sebe.

Ten kariérista to králi vyžvaní, uvažoval. A ten mě i ji odvolá. Podezřívá ji z nekromancie; za to bude to děvče viset, a já…, o mně dostane zprávu papež a exkomunikace mě nemine. A vůbec, když ten berňák chtěl ty oběti tak strašně vidět, proč o to nestál, když je měl na práci koroner? Proč se pokouší dělat to neoficiálně, když je sám královským úředníkem?

Neméně převora sužovala otázka, proč je mu kulaťoučká tvář sira Rolanda tak povědomá – no, a navíc: sir Roland?

Odkdy král uvádí do stavu rytířského svoje výběrčí daní? Přemílal si to v hlavě už od Canterbury.

Když jeho kůň začal stoupat po strmé cestě nahoru k hradu, převor si vybavil scénu, která se na tomto kopci odehrála před rokem. Živě před sebou viděl šerifovy muže, jak se snažili udržet šílící dav stranou od vystrašených Židů a jak společně s nimi z plna hrdla, ale marně řval, aby se uklidnili.

Panika, nenávist, nevědomost, násilí…, toho dne navštívil Cambridge sám ďábel.

A taky ten výběrčí. Nu ano, to byl ten obličej, zahlédl jej v davu a pak na něj zapomněl, až do této chvíle. Pokřivený výraz, stejně jako všichni ostatní, protože jeho nositel bojoval…, s čím vlastně? Proti šerifovým mužům? Nebo za ně? V té hrozné směsici hluku a zmítajících se končetin se to rozpoznat nedalo.

Převor pobídl koně k rychlejšímu kroku.

Přítomnost toho muže tady a dnes nemusí nutně věštit něco zlého, šerifové a výběrčí daní si většinou rozumějí. Šerif shromažďuje daně pro krále a výběrčí se stará o to, aby si z nich šerif nenechal příliš pro sebe.

Převor zaváhal. Ale taky jsem ho mnohem později viděl na pouti o sv. Radegundě, vzpomněl si. Díval jsem se po něm, protože náramně nadšeně tleskal chlápkovi, který chodil na chůdách. To bylo tenkrát, když zmizela ta malá Mary. Bůh nás opatruj.

Převor zaryl ostruhy koni do slabin. Rychle. Teď musím se šerifem promluvit naléhavěji než kdy předtím.

„Hmm. Pánevní kost je na spodní straně prasklá, může to být případné posmrtné poškození, ale rány vypadají, že byly vedeny se značnou silou. Jiné kosti podobné šrámy nevykazují, je pravděpodobnější, že byly způsobeny předmětem pronikajícím do vaginy…“

Sir Roland nemohl snést ten vyrovnaný, poklidný hlas. Vždyť ona sama se dopouští násilí na ženskosti už jen tím, jak ty věci vyslovuje. Nepřísluší jí otevírat ta svoje dívčí ústa a dávat těm ohavnostem tvar a zvuk a vypouštět je na vzduch. Promlouvá o těch skutcích a tím se na nich vlastně spolupodílí. Narušitelka, čarodějnice. Její oči by vůbec neměly spočinout na tom, co tu vidí, aniž by ronily čirou krev.

Adélie se nutila do toho, aby před sebou viděla mrtvé prase. Na prasatech se učila. Prasata jsou lidskému tělu ze zvířecí říše nejpodobnější. Gordinus měl mrtvá prasata pro studenty uložená vysoko v kopcích, v ohradě s vysokými zdmi, některá byla zahrabaná v zemi, jiná vystavená působení povětří, některá v dřevěném přístřešku a jiná zas v kamenné kobce.

Většinu studentů, kteří na Gordinovu farmu smrti přišli, odradil puch a mouchy a oni takové studium vzdali úplně. Adélie byla jediná, kdo viděl celý ten zázračný proces rozkladu, který mrtvé tělo postupně proměnil v nic. „Neboť dokonce i kostra podléhá zubu času a ponechána bez úpravy se i ta nakonec rozpadne v pouhý prach,“ říkával Gordinus. „Jak moudře je to zařízeno, moje milá, že nejsme zavaleni mrtvolami nahromaděnými za tisíc let.“

A bylo to opravdu úžasné, ten mechanismus, který se spustí, když dech pohasne. Rozklad ji fascinoval, protože – a ona ještě stále ani jen netušila jak – to začíná dokonce i bez pomoci masařek a obyčejných much, které, pokud měly k tělu přístup, se objevovaly až později.

A tak, když ukončila svá lékařská studia, začala se věnovat prasatům. Na jaře, v létě, na podzim, v zimě, v každé roční době byla rychlost rozkladu jiná. Adélie také zkoumala, jak zvířata zemřela. A kdy. Prasata hlavou dolů, ležící, zapíchnutá, pošlá na nějakou chorobu, prasata zahrabaná, nezahrabaná, prasata utopená ve vodě, stará, mladá, prasnice, selata.

To sele. Klíčový moment. Nebylo mrtvé dlouho a staré bylo jen pár dní. Přinesla ho tenkrát Gordinovi ukázat. „Našla jsem něco, čemu nerozumím. Té substanci v análním otvoru, nedokážu ji identifikovat.“

„To je pradávná záležitost,“ řekl jí na to. „Tak stará jako hřích sám. Je to lidské sémě.“

Zavedl ji na terasu s výhledem na tyrkysové moře, vybídl ji, ať se posadí, vnutil jí pohár svého nejlepšího červeného vína a otázal se, zda chce ve studiu pokračovat, nebo zůstane jen u lékařské vědy. „Chceš znát pravdu, nebo se jí vyhnout?“

A pak jí četl z Vergilia, jeden z jeho Zpěvů rolnických, nemohla si už vzpomenout který, a četba ji zavedla do sluncem zalévaných toskánských kopců, kudy nevedou žádné cesty a kde radostně skotačí jehňátka nasycená opojným mlékem. Vesele si poskakují jen pro to prosté potěšení z hopsání a hlídají je pastýři s hlavou plnou tónů z píšťalky bůžka Pana.

„A kdekterý z nich občas vezme ovci a vstrčí jí zadní nohy do svých bot a svůj orgán do jejího zadního otvoru,“ řekl tehdy Gordinus.

„Ne,“ vydechla ona.

„Nebo do jehněte.“

„Ne.“

„Nebo do dítěte.“

„Ne.“

„Ale ano,“ řekl on. „Já jsem to viděl. Kazí ti to dojem z Georgiky?“

„Kazí to úplně všechno.“ A potom řekla: „Nemůžu v tom pokračovat.“

„Člověk poletuje mezi rájem nebeským a jámou pekelnou,“ pokračoval Gordinus přívětivě. „Jednou se vznáší výš a výš, jindy střemhlav letí rovnou dolů. Ignorovat lidskou schopnost páchat zlo je stejně hloupé jako zavírat oči před výšinami, k nimž je možno směřovat. Možná že vzhledem k nebeským tělesům je to docela jedno. Viděla jsi teď na vlastní oči, jak hluboko může člověk klesnout, a já jsem ti právě přečetl pár řádků z jedné cesty vzhůru. Jdi tedy nyní domů, jsi lékařka, a zavři oči, nebudu ti to vyčítat. Ale potom si současně zacpi uši před nářkem mrtvých. Nejsi pro pravdu stavěná.“

A ona šla domů, do škol a nemocnic a dostávalo se jí potlesku od těch, které učila a vedla, ale oči a uši měla otevřené a nářky mrtvých jí nedaly spát, takže se posléze vrátila ke studiu prasečích těl, a když byla dostatečně připravena, tak i lidských.

Ale v situacích, jako byla tato, opět sáhla po obrazném šátku přes oči, aby vůbec dokázala pracovat, nasazovala si klapky, aby neuklouzla a propadlištěm zoufalství nespadla do bezedné beznaděje, nevypínala zrak, ale city, tak aby neviděla potrhané, kdysi neposkvrněné tělíčko dítěte, nýbrž jí tak dobře známé tělo prasete. Bodné rány kolem pánve zanechaly specifické stopy; Adélie už rány nožem viděla vícekrát, ale tyhle byly zkrátka jiné. Čepel nástroje, který je způsobil, jako by měla několik plošek. Adélie by nejraději pánev oddělila a prozkoumala v klidu a na lepším světle, ale slíbila přece převoru Geoffreymu, že pitvu provádět nebude. A tak alespoň luskla prsty na toho muže, aby jí podal tabulku a křídu.

Zkoumavě ji pozoroval, zatímco kreslila. Úzké paprsky slunečního světla, prodírající se dovnitř mezi mřížemi malinkého okna poustevny, na ni dopadaly jako na obrovskou masařku poletující nad tamtím na stole. Gázová maska dodávala jejímu obličeji vzhled čehosi hmyzího, prameny vlasů se jí lepily jako připlácnutá tykadla. A ta bytost i bzučela – hmmm, hmmm, stejně zarputile jako ten mrak hemžící se kolem ní.

Dokončila nákres a podávala břidlicovou tabulku i s křídou zpátky tomu chlapovi. „Na,“ bafla na něj. Postrádala tu Mansura. Když sir Roland nereagoval, otočila se po něm a spatřila jeho výraz. Znala jej už z dřívějška. „Proč si to každý chce vždycky vyřídit s poslem?“ zamumlala si unaveně a tiše, spíš jen sama pro sebe.

A on rozzlobeně hleděl na ni. Je to opravdu vztek?

Adélie vyšla ven a odháněla mouchy. „To dítě mi prozrazuje, co se mu stalo. Při troše štěstí bych se taky mohla dozvědět, kde se to stalo. A z toho, při ještě větší troše štěstí, bychom mohli dokonce i vyvodit, kdo to mohl udělat. Jestliže si nepřeješ to vědět, tak táhni do pekel. Ale předtím mi sežeň někoho, koho to zajímat bude.“

Sundala si gázovou kuklu, prohrábla rukama tmavě zlaté vlasy a nastavila tvář slunci.

To dělají ty oči, pomyslel si Roland. Se zavřenýma očima jako by jí ubývalo let a bylo vidět, že je mladší než on. A zároveň jí přibývalo na ženskosti. Nebyla jeho typ, on měl raději sladší kousky. A buclatější. Když ty oči otevřela, rázem zestárla. Měla je tmavé a studené jako černé oblázky – a stejně tak v nich bylo i citu. Není divu, pomyslel si, vzhledem k tomu, na co se dívají.

Ale kdyby tu záhadu vpravdě vyřešila…

Oči se stočily k němu. „Takže co?“

Popadl tabulku a křídu, kterou stále ještě držela ona. „Jsem tvůj služebník, panno.“

„Mám tam té gázy víc,“ poznamenala. „Zahal si tvář a pak přijď dovnitř a snaž se být užitečný.“

A slušnější. Taky mám rád ty slušnější.

Jenže když si masku natáhla zase na hlavu, srazila vychrtlá ramena a odpochodovala do márnice, rozpoznal v jejích pohybech udatnost znaveného žoldnéře vracejícího se do bitvy.

Ta druhá hromádka bývala Haroldem, ryšavým synkem prodavače úhořů, žáka klášterní školy.

„Maso je lépe zachované než u Mary, je téměř mumifikované. Oční víčka byla uřezána, stejně tak i genitálie.“

Sir Roland odložil svazek kerblíku, aby se mohl pokřižovat. Tabulku už pokrývala změť nevyslovitelných výrazů, až na to, že ona je vyslovovala. Pouta. Ostrý nástroj. Anální penetrace.

A opět křída.

Ta ji zaujala. Poznal to podle neartikulovaného mumlání.

„Křídová země.“

„Nedaleko odsud vede prastará stezka Icknield Way,“ řekl jí ve snaze pomoci. „Kopce Gog Magog, kde jsme se zastavili kvůli otci převorovi, jsou také křídové.“

„Obě ty děti mají ve vlasech křídu. U Harolda jsem našla stopy křídy i na patách.“

„A co to znamená?“

„Že ho táhli po křídovém povrchu.“

Třetí raneček obsahoval pozůstatky osmiletého Ulrika, který se ztratil letos na svatého Eduarda. Tyto pozůstatky byly čerstvější, vždyť od Ulrikova zmizení ještě neuplynulo tolik času, a tak vyvolaly ještě o něco četnější a zaujatější mručení – a to bylo znamení pro sira Rolanda, který se už v Adéliiných projevech začínal orientovat a tak nyní věděl, že má na stole lepší studijní materiál.

„Bez víček, bez genitálií. Tenhleten nebyl vůbec pohřbený. Jaké tady bylo letos v březnu počasí?“

„Myslím, že v celé východní Anglii bylo poměrně sucho. Ze všech stran se nesly stížnosti, že sotva vzešlé obilí hned vadne. Bylo dosti chladno, ale sucho.“

Bylo dosti chladno, ale sucho. Adélie se probírala svou pamětí, až dospěla na farmě smrti k praseti číslo 78 z časně jarního období. Mohlo mít i zhruba stejnou hmotnost. A také leželo mrtvé asi tak měsíc v chladném a suchém povětří, ale rozhodně bylo ve vyšším stupni rozkladu. Byla by očekávala větší podobnost. „Zůstal jsi naživu, když jsi se ztratil?“ ptala se polohlasně těla, protože zapomínala, že ji poslouchá ještě další člověk a že to není Mansur.

„Proboha, ty s ním i mluvíš?“

Citovala mu z Kazatele, stejně jako svým studentům: „Všeliká věc má jistý čas… Jest čas rození i čas umírání, čas sázení a čas vykopání, což vsazeno bývá. A také čas zahnívání.“

„Takže myslíš, že ten zlořád ho nechal nejdřív naživu? A jak dlouho?“

„To já nevím.“

Existuje tisíc možností, které mohly způsobit rozdíl mezi tím tělíčkem a prasetem číslo 78. Adélie byla rozmrzelá, protože byla unavená a rozrušená. Mansur by se na nic neptal, věděl by dobře, že nemá její úvahy pokládat za konverzaci. „O to se nezajímám.“

I Ulrik měl na patách stopy po křídě.

Slunce už se klonilo k západu, když byla všechna těla konečně zase zabalena a připravena k uložení do rakví. Adélie vyšla ven a sundávala zástěru a gázovou masku, sir Roland mezitím svěsil lampy z trámu a zhasil je a ponechal tak poustevnickou celu i její momentální obsah zahalené do milosrdné tmy.

U dveří poklekl, tak jako to kdysi učinil před svatým hrobem v Jeruzalémě. Ta skrovná komora nebyla větší nežli tato. Jen stůl, na němž ležely cambridgeské děti, měl zhruba tytéž rozměry jako Kristova hrobka. A tma tam tehdy byla taky. V pozadí se vypínala změť oltářů a kapliček, které dohromady tvořily tu ohromnou baziliku postavenou prvními křižáky nad tím svatým místem a zněly ozvěnou šepotu poutníků a melodických hlasů řeckých ortodoxních mnichů, kteří pěli na Golgotě svoje nekonečné hymny.

Ale tady jen bzučí hejna much.

Modlil se za duše, které opustily ta těla, i za odpuštění pro sebe.

Modlil se za ně, teď, v této chvíli.

Když vyšel ven, ta žena se myla, oplachovala si tvář a ruce vodou z mísy. Když skončila, učinil totéž, voda byla provoněná kousky mydlice. Drtil jejich stonky v dlaních a myl si ruce. Jsem unavený, Ježíši Pane, já jsem tak strašlivě unavený.

„Kde přenocuješ, panno doktorko?“ zeptal se jí.

Podívala se na něj, jako kdyby ho viděla poprvé v životě. „Jakže jsi říkal, že se jmenuješ, pane?“

Jediným pohledem pochopil, že ona je ještě vyčerpanější než on sám. „Jsem sir Roland Picot, přátelé mi říkají Rowley.“

Jenže ona absolutně nevypadá, že by se se mnou hodlala přátelit.

Alespoň přikývla: „Díky za tvou pomoc.“ Sbalila věci do vaku, zvedla jej z trávy a odcházela.

Rozběhl se za ní. „Smím se tě otázat, k jakým závěrům jsi dospěla ve svém vyšetřování?“

Neodpověděla.

Zatracená ženská. Vlastně jsem to tak trochu čekal, zapisoval jsem jí přece poznámky, takže mě nechá, abych si vyvodil vlastní závěry.

Sir Rowley nebyl žádný prosťáček a uvědomoval si, že se setkal s osobností, která je ve svém oboru opravdu mistryní a se kterou se nemůže ani jen srovnávat. A tak to zkusil znova:

„Komu podáš zprávu o tom, co jsi zjistila, panno doktorko?“

A zase ticho.

Procházeli dlouhými stíny mohutných dubů, které se táhly až přes zeď obory. Z kaple se ozval zvon svolávající na nešpory a vpředu, tam kde se proti ještě rozzářené obloze rýsovaly siluety pekárny a pivovaru, bylo vidět i postavy ve fialových kutnách, které se hrnuly z budov ven na cestu a připomínaly okvětní plátky hnané větrem, všechny jedním směrem.

„Půjdeme na nešpory?“ Jestli jsem vůbec někdy potřeboval útěchu večerní bohoslužby, tak tedy určitě právě v této chvíli.

Adélie ale zavrtěla hlavou.

„Ty se nepomodlíš za ty děti?“ zeptal se sir Roland už dotčeně.

Obrátila se k němu a on spatřil obličej bledý vyčerpáním a zlobou, která dalece předčila tu jeho. „Nepřijela jsem, abych se za ně modlila,“ prohlásila. „Přijela jsem, abych za ně promluvila.“

Kapitola pátá

Převor Geoffrey se toho večera vracel z hradu domů, do honosné rezidence, která před ním už sloužila celé řadě převorů sv. Augustina, a věděl, že se ještě bude muset věnovat těm třem Salernským.

„Ta osoba tě očekává v knihovně, pane,“ oznámil mu bratr Gilbert stroze. Nelíbilo se mu, že jeho nadřízený má v úmyslu mluvit se ženou mezi čtyřma očima.

Převor Geoffrey vstoupil dovnitř a usedl do mohutného křesla za svým pracovním stolem. Ji ani nevybídl, aby se posadila, neboť věděl, že by stejně odmítla; ani ji nepozdravil – nebylo důvodu. Jednoduše a rovnou jí objasnil svou zodpovědnost za ty lidi ze Salerna, i svůj problém a možné řešení.

A žena naslouchala. Nebyla vysoká ani tlustá, obuta v botách z úhoří kůže, svalnaté paže založené přes zástěru, šedivé vlasy jí vykukovaly zpod čepce skvrnitého potem, oplývala jakýmsi hromotluckým ženským barbarstvím, takže přepychová, knihami vyložená převorova pracovna v její přítomnosti získávala atmosféru pravěké jeskyně.

„A proto tě potřebuji, Gylto,“ zakončil převor Geoffrey. „Oni tě potřebují.“

Chvíli panovalo ticho.

„Léto je za dveřma,“ promluvila nakonec Gylta svým hlubokým hlasem, „a v létě mívám s úhořema hromadu práce.“

Koncem jara se Gylta a její vnuk pokaždé vynořili z mokřin, tlačili vozíky s káděmi plnými svíjejících se stříbřitých úhořů a nastěhovali se i s nimi do své letní chatrče u řeky Cam. A tady se pak úlovky měnily v báječné pochoutky; byli k mání úhoři nakládaní, nasolení, uzení i v aspiku, všechno podle receptů, které znala jen Gylta, byli chutnější než od kohokoli jiného a nedočkaví a uznalí zákazníci se jen sbíhali.

„To já vím,“ řekl převor Geoffrey trpělivě. Opřel se v mohutném křesle pohodlněji a jeho mluva sjela k východoanglickému dialektu. „Ale to je těžký živobytí, děvče zlatý, a tobě léta neubývají.“

„To ani tobě, chlapče, né?“

Znali se velice dobře. Lépe než ostatní. Když mladý normanský kněz před nějakými pětatřiceti lety přišel do Cambridge na faru kostela sv. Marie, starala se tam o dům mladá, dobře rostlá dívka ze slatí. Nikdo se příliš nepozastavoval nad tím, že si ti dva navzájem možná byli něčím více než jen pánem a služebnou; v Anglii panoval ke kněžskému celibátu vcelku tolerantní přístup – nebo to byla nedbalost, podle toho, jak se na to kdo díval – a Řím tehdy nehrozil pěstmi na „ženy kněžích“ tak, jak to činil nyní.

Mladému otci Geoffreymu se díky Gyltiným kuchařským dovednostem časem zakulatilo bříško a Gylta na tom byla podobně, a jestli to v jejím případě způsobilo jen dobré jídlo nebo i něco jiného, to věděli jen oni dva. A když pak otce Geoffreyho povolal Bůh do sboru kanovníků sv. Augustina, Gylta odmítla nabízenou rentu a zmizela tam, odkud přišla, do slatí.

„Přidám ti k ruce nějakou děvečku nebo dvě,“ napadlo převora vítězoslavně. „Čeká tě jen trocha vaření, sem tam poklidit a vyprat, to je všechno.“

„Sou to cizáci,“ namítla Gylta. „S cizákama já nedržím.“

Převor si ji prohlížel a vzpomněl si na Guthlakův popis obyvatel slatí, jimž se kdysi ten svatý muž snažil vštípit křesťanství: „Velké hlavy, dlouhé krky, bledé tváře a koňské zuby. Ochraňuj nás před nimi, ó Pane.“ Jenže na druhou stranu měli ti lidé vůli a nezávislost, se kterou dokázali odolat Vilému Dobyvateli déle a lépe než ostatní Angličané.

Ani nedostatkem inteligence netrpěli. Gylta toho byla dobrým příkladem; byla by z ní výborná hospodyně pro ty tři, o které se převor potřeboval postarat – dostatečně odloučená od lidí z města, ale také dostatečně známá, takže by byla dobrým prostředníkem. Jen by s tím musela souhlasit…

„Nebyl jsem i já kdysi cizák?“ nadhodil. „A taky ses mne ujala.“

Gylta se usmála a převora Geoffreyho na okamžik zaplavilo kouzlo té dávné atmosféry na maličké faře, která se choulila hned vedle kostela sv. Marie.

Držel si výhodu na své straně. „Prospělo by to mladému Ulfovi.“

„Tomu stačí, že prospívá ve škole.“

„Pokud se ovšem občas vůbec obtěžuje přijít.“ Přijetí mladého Ulfa do klášterní školy ani tak nemělo co do činění s jeho bystrostí, kterou se ten hoch opravdu vyznačoval, jako spíš s nepotvrzenými nebo spíš nevyvrácenými úvahami otce Geoffreyho, že Ulf jako Gyltin vnuk by mohl být jeho vlastním potomkem. „Potřeboval by trochu mezi lidi, děvče zlatý.“

Gylta se naklonila dopředu a položila zjizvený ukazovák na desku převorova stolu. „Co tady dělají, chlapče? Řekneš mně to, nebo ne?“

„Copak jsem ti to už neříkal? Ta žena mi zachránila život.“

„Ona? Slyšela jsem, že v tom byly čáry.“

„Ano, ona. A nebyly v tom žádné čáry. Ona je doopravdy lékařka a je jenom dobře, že tu o tom nikdo neví.“

Nemělo smysl to před Gyltou tajit, protože kdyby se nakonec přece jen dala přemluvit, aby se o ně starala, stejně by se to dozvěděla. A navíc, byla mu pořád stejně milá jako ty ústřice, které mu každoročně přinášela darem a které měl uložené v ledárně.

„Nejsem si jistý, kdo je vlastně poslal,“ pokračoval tedy, „ale vím, že mají v úmyslu vypátrat, kdo povraždil ty děti.“

„Harolda.“ Gylta svým výrazem neprozradila žádné city, ale hlas jí změkl; Haroldova otce znala dobře.

„Ano, i Harolda.“

Přikývla. „Tak to teda nebyli Židi?“

„Ne.“

„Taky se mně to nezdálo.“

Nad chodbou spojující převorův dům s kostelem se rozeznělo zvonění, svolávající bratrstvo k nešporám.

Gylta vzdychla „Nezapomeň na ty děvečky, jak jsi slíbil, a budu jenom vařit to zatracený jídlo.“

„Benigne. Deo gratias.“ Převor vstal a doprovodil Gyltu ke dveřím. „Mají ještě staří Tubbovi tu smečku psů?“

„Jo, smrdí to tam čím dál víc.“

„Přiveď jednoho s sebou. Pro to děvče, víš. Když se tu bude vyptávat, může si nadělat potíže. Musíme na ni dávat pozor. Jo a ještě něco. Nikdo z nich nejí vepřové. Ani škeble.“ Plácl Gyltu po zadku, složil ruce na břiše a vydal se ke kapli.

Adélie seděla na lavičce v převorově rajské zahradě, vdechovala vůni rozmarýnu z nízké živé obruby kolem květinových záhonů a naslouchala žalmům, které prosakovaly kamennými zdmi ven do večerního vzduchu a nesly se přes zeleninovou zahradu a dál do pozemského ráje pod baldachýnem tmavnoucích stromů. Snažila se o to, vyčistit si hlavu a nechat ty mužské hlasy konejšit duši, zraňovanou mužským opovržením. „Má modlitba nechť je tvým kadidlem, Pane,“ zaznívala sborově slova, „pozvedám ruce v podvečerní oběti.“

V převorově domě pro hosty, kde otec Geoffrey prozatím ubytoval Adélii, Mansura i Simona, se chystala večeře, ale to by samozřejmě obnášelo sedět u stolu ve společnosti dalších poutníků a Adélie neměla na lehkou konverzaci ani pomyšlení. Řemínky koženého vaku měla pevně utažené a aspoň na tuto krátkou chvíli v něm byly informace, kterých se jí dostalo od těch mrtvých dětí, bezpečně polapené – ampule se vzorky i křídová slova na břidlicové tabulce. Jakmile řemínky povolím, což zítra musím udělat, slova se vyřinou ven, prosící, úpěnlivě žadonící, a zaplaví mé uši a hlavu. Ale dnes v noci jim nezbývá než mlčet, nesnesla bych nic víc než ten voňavý klid.

Tma už značně zhoustla, než se konečně zvedla, popadla vak a vydala se po cestičce za drobnými světýlky svíček za okny domu pro hosty.

Byla to ovšem chyba jít spát nalačno; ležela teď na úzkém loži v úzké cele křídla vyhrazeného pro ženské návštěvnice, nemohla usnout a cítila odpor k tomu, že tady vůbec musí být, k sicilskému králi, k této zemi, a bezmála i k těm dětem, za to, že na ni uvalily břemeno utrpení.

„Já tam ale jet nemůžu,“ řekla tenkrát Gordinovi, když o tom spolu mluvili poprvé. „Mám tady svoje studenty, svou práci.“

Jenže o tom rozhodovat prostě nemohla. Žádost o nejlepšího mistra v rozpoznávání smrti přišla přímo od krále, který vládl nejen Sicílii, ale také celé jižní Itálii, a proti tomu nebylo odvolání.

„Proč jsi vybral právě mě?“

„Protože splňuješ všechny královy požadavky,“ odvětil Gordinus. „Neznám nikoho dalšího, kdo by takto přesně vyhovoval. Mistr Simon bude šťasten, že pojede právě s tebou. Jsi nejlepší.“

Simon nebyl tak velice šťasten, jako spíše naštván; toho si Adélie všimla na první pohled. I přes ty profesionální kvality to pro něj byla žena, navíc její doprovod tvořil arabský eunuch a stařena – Margaret, požehnaná Margaret, tehdy byla ještě naživu –, což všechno dohromady Simonovi komplikovalo už i tak velmi obtížný úkol.

Naštěstí jedna z Adéliiných dovedností, získaných a vybroušených v prostředí univerzity téměř k dokonalosti, činila její ženství stěží rozpoznatelným: bylo to umění nedomáhat se žádných výhod a úlev, ztratit se bez povšimnutí mezi jinak převážně mužským společenstvím. Jedině když někdo zapochyboval o jejích znalostech a dovednostech, poznali studenti ihned a jasně, že je to ona, jedinečná Adélie s drsným nevybíravým jazykem – nadávek měla odposlouchaných nepřeberně – a ještě drsnějšími náladami.

Vůči Simonovi nebylo takových projevů zapotřebí; byl zdvořilý, a jak cesta pokračovala, ulevovalo se mu čím dál víc. Postupně totiž přicházel na to, že Adélii nechybí skromnost – vlastnost, o níž i sama Adélie už dávno věděla, že náleží k ženám, které nepůsobí mužům potíže. Simonova manželka byla evidentně sám vrchol židovské skromnosti a on všechny ostatní ženy posuzoval podle ní. Také Adéliin průvodce Mansur byl neocenitelnou osobností a tak všichni cestovali v příjemné harmonii.

Když dorazili do Anglie, koupili si krytý vůz a jejich role kočovné lékařské skupinky jim přinášela tak nanejvýš trochu nepohodlí, ale žádné větší problémy.

Zůstala tu ovšem ona záhada, proč vlastně sicilský král zasvětil Simona Neapolského, jednoho ze svých nejlepších vyšetřovatelů – o Adélii a její výjimečnosti ani nemluvě – do nesnází, do kterých se dostala židovská komunita na jakémsi mokrém, studeném ostrově kdesi na kraji světa. Simon to nevěděl, a ani Adélie. Dostali prostě za úkol postarat se, aby jména těch lidí byla očištěna od spojitosti s něčím takovým, jako je vražda, a to byl cíl, kterého bylo možno dosáhnout jedině odhalením skutečného pachatele.

Co Adélie naopak věděla přesně, bylo to, že se jí v Anglii nebude líbit. A nemýlila jsem se. V Salernu jsem váženou členkou věhlasné lékařské univerzity, kde nikoho – až na nováčky z cizích zemí –setkání se studovanou ženou nepřekvapuje. Zato tady by mě kvůli tomu byli schopní utopit v rybníce. Těla obětí, která dnes prostudovala, její pochmurné dojmy z Cambridge ještě umocnila. Ne že by ještě nikdy neviděla zavražděného, ale takhle strašné to ještě nebylo. A řezník těch malých dětí si chodí svobodně někde po tomto kraji.

Nalézt ho a dokázat mu jeho činy bude o to těžší, že jsme tu neoficiálně a já se navíc musím tvářit, že to vůbec není moje práce. V Salernu běžně s úřady spolupracuji, i když otevřeně mě také neuznávají, ale tady mám na své straně jenom otce převora a ani ten by se neodvážil přiznat to nahlas.

A tak nakonec usnula plná vzdoru a celou noc ji trýznily nepěkné sny. Spala ovšem dlouho; to byla výsada, jakou si hosté toho domu mohli dovolit jen zřídka. „Převor říkal, že se možná zřekneš ranní pobožnosti, když jsi byla tak unavená, paní,“ oznámil jí bratr Swithin, baculatý drobný mnich, který se o hosty staral. „Ale mám dohlédnout, aby ses pořádně najedla.“

A tak Adélie v kuchyni převorství posnídala bohatě šunky, což byla velká vzácnost pro někoho, kdo je na cestách s muslimským a židovským doprovodem, ovčího sýra, čerstvě upečeného chleba s máslem a nakládanou zeleninou, dala si i plátek úhořího nákypu a mléko ještě teplé po dojení.

„Ty jsi ale byla vyhládlá, paní,“ usmíval se bratr Swithin, když jí do hliněného hrnku nabíral další mléko z konve. „Je ti už lépe?“

Taky se na něj usmála pusou s bílými fousky. „Mnohem lépe.“ To je fakt, byla jsem hladová, utahaná a znechucená, ale teď cítím, jak se mi vrací elán, a vzdor a zasmušilost jsou ty tam. Copak na tom sejde, že musím pracovat v cizí zemi? Děti jsou všude stejné a mají svaté právo být ochraňovány kdekoli a kdykoli. Ty hrůzy spáchané na Mary, Haroldovi a Ulrikovi nejsou o nic menší jen proto, že se to nestalo v Salernu. Jako by to byly děti všech lidí, i moje vlastní.

Adélie cítila odhodlání jako snad nikdy předtím. Je třeba svět zbavit takového vraha. „Kdokoli se násilí na maličkých dopustíš, budiž ti mlýnský kámen na hrdlo zavěšen…“ Dotyčný násilník to ještě netuší, ale na krku mu už v této chvíli visím já Adélie, Medica Trotula Salernské univerzity, smrti a jejích okolností znalá, která pro poznání pachatele použiji veškeré své vědomosti a dovednosti, jen aby byl dopaden.

Vrátila se do své komůrky, aby si přepsala poznámky z tabulky na papír a aby po návratu do Salerna mohla předložit záznam o své práci – i když netušila, k čemu by to sicilskému králi mohlo být.

Byla to hrozná práce, a pomalá; několikrát musela Adélie odložit brk, aby si zacpala vlastní uši. Kamenné stěny odrážely křik dětí. Tiše, prosím, tiše, ať ho dokážu vystopovat. Jenomže ony nechtěly umřít a nebylo možné je utišit.

Simon a Mansur se už odjeli ubytovat do města, do domu, který pro ně našel otec převor, aby měli ke své práci trochu soukromí. Bylo už po poledni, když se Adélie konečně vydala za nimi.

Chtěla se porozhlédnout po městě, aby trochu poznala teritorium vraha a také zdejší život, a docela mile ji překvapilo, že ji bratr Swithin, který měl plné ruce práce s nově příchozími návštěvníky, klidně nechal jít samotnou, bez doprovodu. V ulicích se pak podivila ještě více, když potkávala ženy ze všech vrstev také samotné a bez zahalených tváří.

Byl to pro ni úplně jiný svět. Povědomí jí připadali jedině hluční studenti z Pythagorovy univerzity v červených čapkách. Studenti jsou taky po celém světě stejní.

V Salernu jsou hlavní ulice zastíněny ochozy a markýzami na ochranu před nemilosrdným sluncem. Tady se město naopak otevírá do šíře jako plochý květ, aby zachytilo co nejvíce skrovného světla pod anglickým nebem.

Pravda, byly tu také pochmurné boční uličky, kolem nichž se domky s doškovými střechami kupily jako trsy hub, ale Adélie se držela na rušnějších třídách, kam dopadalo více denního světla, a vyptávala se lidí na cestu bez obav o svou reputaci nebo váček s penězi, což by si doma dovolit nemohla.

Toto město se klaní vodě, ne slunci, po každé straně ulice je odtoková strouha, takže ke každému stavení vede malá lávka. Všechny ty vodní plošky, žlaby a nádrže jí lehce mátly zrak; vepříka u cesty viděla dvojmo, protože se jeho obraz odrážel v louži, ve které zrovna stál. Labutě jako by seděly jedna na druhé a husy na rybníčku pluly po zdobně tesané klenbě portálu kostela, který se tyčil za nimi. Náhodné stružky vody zachycovaly podobu nebo alespoň barvy střech a zeleně, vrby jako by vyrůstaly z potůčků a také do nich, a všechno dohromady to bylo jako pozlacené sluncem spěchajícím k západu.

Adélie si uvědomovala, že jí Cambridge hraje lákavou písničku, ale nehodlala podle ní tančit. Dvojité obrazy věcí a lidí kolem v ní navozovaly pocit hlubší dvojakosti, ano, tohle je město dvou tváří, kde se zrůda vraždící malé děti může pohybovat v podobě obyčejného člověka.

Nemohlo to dopadnout jinak, nakonec zabloudila.

„Můžeš mi, pane, ukázat cestu k domu starého Benjamina, prosím?“

„A co tam pohledáváš, děvče?“

To byl už třetí člověk, kterého se ptala na cestu, a třetí otázka místo odpovědi. „Hodlám si tam otevřít nevěstinec,“ byla jen jedna z odpovědí, které ji napadly, ale už si stihla všimnout, že cambridgeskou podezřívavost není třeba ještě podporovat, a tak řekla jen: „Ráda bych věděla, kde to je.“

„Tudy po té cestě, pak zaboč doleva do Ježíšovy uličky a je to až na rohu směrem k řece.“

Když došla k nábřeží, uviděla hlouček lidí, kteří tu okukovali Mansura, který právě vykládal poslední věci z vozu, aby je mohl vynést po několika schůdcích nahoru ke vstupním dveřím.

Převor Geoffrey měl za to, že když ti tři tady budou zastupovat zájmy Židů, mohli by obývat některý z uprázdněných židovských domů.

Byl si ovšem také vědom toho, že nastěhovat je do Chaimovy luxusní rezidence, která stála jen o kousek dál po proudu řeky, by nebylo právě nejmoudřejší rozhodnutí.

„Zato starý Benjamin nevzbuzuje mezi lidmi ve městě tolik zášti, protože na rozdíl od Chaima, který byl velmi bohatý, má jen zastavárnu,“ řekl poutníkům. „A navíc je tu krásný výhled na řeku.“

Celé této čtvrti se říkalo židovská a Adélie si až tady uvědomila, co to znamená – jak moc jsou cambridgeští Židé vyloučeni nebo jak moc se sami distancují od ostatního města – stejně jako tomu ostatně bylo ve všech anglických městech, kterými sem salernští poutníci přijížděli.

Výsady nevýsady, bylo to zkrátka ghetto. I z domu starého Benjamina vyzařoval strach. Byl natočen štítem do ulice, aby z něj bylo co nejméně vystaveno případnému útoku. Kamenná stavba, bytelná, žádné proutí a mazanina, s dveřmi, které by odolaly i nárazům beranidla. Výklenek vedle vstupu byl prázdný; posvátná mezuza byla násilím vytržena. Z domu vyšla na schody nějaká žena a začala Mansurovi pomáhat se zavazadly. Adélie zaslechla z hloučku hlas: „Tak ty jim tu budeš hospodařit, Gylto?“

„To je má věc,“ odsekla oslovená. „Ty se starej vo svoje.“

Pár lidí se zasmálo, ale nikdo neodcházel a dál mezi sebou tu událost probírali svým zvláštním nářečím. Už se stihlo proslechnout i leccos o převorovi a jeho zdravotních problémech.

„Tak to teda nejsou Židi. Takovým bezbožníkům by se Gylta nezaprodala.“

„Ale prej sou to Saracéni.“

„Ten s tim utěrákem na hlavě, to je prej doktor.“

„Spíš satanáš než doktor, dyť jak vypadá, né?“

„Ale převora vykurýroval, Saracén jeden saracénská.“

„Kolipa za to asi chtěl, co?“

„To je ta jejich slečinka, né?“ poznámka doprovázená kývnutím hlavy byla adresovaná přicházející Adélii.

„Nejsem ničí slečinka,“ odpověděla.

Chlapíka, který se ptal, to viditelně překvapilo. „Tak ty umíš po anglicku, jo?“

„Ano. A ty?“ Ten jejich přízvuk, podivné koncovky a zvednuté konce vět – to všechno se dost lišilo od západoanglické řeči, kterou se učila v Margaretině náruči, ale jakž takž přece jen rozuměla.

Zdálo se, že toho muže víc pobavila než urazila.

„Má šmrnc, kotě jedno, né?“ obrátil se k ostatním a pak zase zpátky k Adélii: „Hele, ten mouřenín, ten je prej dobrej ranhojič, jo?“

„Určitě tak dobrý jako kdokoli v tomto městě,“ řekla mu na to. A určitě se nemýlím, pomyslela si. Mnich ošetřovatel v klášteře tak nanejvýš znal pár bylinek, sice se snažil pomáhat a dělal to zadarmo, ale na druhou stranu měl svoje vědomosti nejspíš jen z knih, a to ještě, aspoň to Adélie předpokládala, většina z nich byla zoufale nepřesná. Ti, kterým pomoci nedokázal, pak zkoušeli štěstí u různých mastičkářů z města a nezbývalo jim než doufat, že pomohou jejich složité, drahé a často nechutné lektvary, které měly za úkol spíše učinit dojem než skutečně léčit.

Ten člověk vzal její poznámku jako doporučení: „Se teda asi někdy stavím. Bratr Theo v klášteře už nade mnou láme hůl.“

Žena vedle něho se zazubila a rýpla ho do žeber. „Nó, jenom jí řekni, co ti je, Wulfe, né?“

„Von říká, že mám prej těžkou formu té, no, silu… simulace, jo,“ hlásil Wulf poslušně, „a že s tim teda von jako nic nenadělá.“

Adélie si uvědomila, že nikdo se neptá, co tady ona, Simon a Mansur vlastně dělají. Pro obyvatele Cambridge to nebylo nic divného, že by se v jejich městě měli usadit nějací cizinci. Vždyť tady obchodujou lidi ze všech končin světa; kam jinam by taky jezdili, né? Jiný země, to musí být hotová divočina.

Adélie se chtěla protlačit mezi lidmi k bráně domu, ale cestu jí zatarasila nějaká žena s dítětem v náručí. „Hrozně ho bolí ucho. Potřeboval by doktora.“ Takže ne všichni sem přišli jen ze zvědavosti.

„On teď má moc práce,“ řekla Adélie. Jenže to děcko opravdu kňouralo samou bolestí. „Ale to nevadí, já se na to podívám.“

Kdosi z hloučku hned nápomocně zvedl lucernu, protože už se stmívalo. Adélie pozorně prohlížela dětské ouško, sáhla do vaku pro pinzetu – „Drž ho pevně, ať se nevrtí“ – a vytáhla z ouška zrnko kukuřice.

A rázem jako by se se zdravotními obtížemi protrhla hráz. „Chytrá ženská, to ti teda povím,“ okomentoval to kdosi a vzápětí se na Adélii valila záplava dotazů a proseb o pomoc. Když nemá čas doktor, tak i chytrá ženská postačí.

Záchrana se dostavila v podobě té ženy, které říkali Gylta. Seběhla ze schodů a neomalenými šťouchanci oběma lokty prorazila Adélii cestičku. „Zmizte už,“ houkala na všechny strany. „Dyť se ta chuděra ještě ani neubytovala, né? Přijďte radši až zítra.“ Tlačila Adélii k bráně. „Rychle, děvče.“ Pak mohutným bokem branku přirazila a jen tiše sykla: „Tos tomu dala.“

Adélie si toho nevšímala. „Támhleten muž,“ ukazovala prstem, „má zimnici.“ Vypadalo to od pohledu na malárii a to ji udivilo; domnívala se, že to je nemoc pocházející jen z římských mokřin.

„To bude práce pro mistra doktora,“ prohlásila Gylta hodně hlasitě, aby to slyšeli všichni kolem, a tiše, jen pro Adélii dodala: „Běž radši dovnitř, děvče. Šak vono ho to do zítřka nepřejde.“

Stejně se toho asi nedá udělat mnoho. Gylta ji už táhla po schodech nahoru, a Adélie se ještě aspoň obrátila: „Uložte ho do postele a snažte se srazit horečku,“ zavolala a pak se jí ještě podařilo dodat: „Mokrým plátnem!“ Ale to už se dveře za ní zabouchly.

Gylta jen vrtěla hlavou. A Simon taky, protože to celé sledoval.

No jistě. Doktor je teď Mansur, musím si to zapamatovat.

„Ale jestli je to opravdu malárie, tak je to velmi zajímavé,“ nedalo jí to. „Cambridge a Řím. Myslím, že společným rysem jsou ty mokřiny. V Římě tuto nemoc někteří pokládají za důsledek zkaženého vzduchu, proto ji pojmenovali malárie, a jiní se zas domnívají, že ji způsobuje pití stojaté vody.“ Adélie věděla, že ani jedna z těchto teorií není dokázána, a proto si zachovávala mysl otevřenou.

„V mokřinách dostane tu nemoc kdekdo,“ řekla Gylta. „Je na to dobrý opium. Zastaví to ten třes.“

„Opium? Vy tady pěstujete mák?“ Žebro Adamovo, když se dostanu k opiu, dokážu ulevit mnoha bolestem. Myšlenky se jí stočily zpátky k malárii a ona zašeptala Simonovi: „Zajímalo by mě, jestli bych se mohla podívat na slezinu toho muže, až umře.“

„Můžeme se zeptat,“ řekl Simon a obracel oči v sloup. „Malárie, vraždy dětí, vždyť v tom není žádný rozdíl. Klidně můžeme veřejně rozhlásit, co jsme zač.“

„Já jsem na toho vraha nezapomněla,“ namítla Adélie ostře. „Zkoumala jsem už výsledky jeho díla.“

Dotkl se její ruky. „Bylo to zlé?“

„Bylo.“

Jeho tvář se zkrabatila znepokojením; Adélie viděla muže, který má vlastní děti a právě si představuje, co strašného by se jim mohlo stát. Má vzácný dar soucítění, tenhle Simon, proběhlo jí hlavou, proto je tak dobrý detektiv. Jenže si to na něm vybírá svou daň.

Většina jeho soucitu teď patřila jí. „A dokážeš to unést, panno doktorko?“

„K tomu jsem přece studovala,“ odvětila.

Simon zavrtěl hlavou. „Na to, co jsi včera viděla, se nikdo nemůže připravit předem.“ Zhluboka se nadechl a vyslovil svou pečlivě nastudovanou angličtinou: „Toto je Gylta. Převor Geoffrey ji poslal, aby nám tu laskavě hospodařila. Ona ví, proč tady jsme.“

A stejně tak to věděl ten, co se schovával v koutě společně s jakýmsi zvířetem. „A to je Ulf, myslím, že je to Gyltin vnuk. A tohle – co je tohle?“

„Hlídač,“ objasnila jim to Gylta. „A smekni před paní tu hučku, Ulfe.“

Adélie jen lapala po dechu. Ošklivější trio snad ještě neviděla. Ta žena i chlapec měli oba stejně hranatou hlavu, široký obličej a velké zuby a Adélie zatím netušila, že tuto kombinaci časem začne považovat za typický rys lidí z mokřin. A jestli ten chlapec jménem Ulf nebyl až tak strašně škaredý jako jeho babička, bylo to jen tím, že byl ještě dítě, mohlo mu být tak osm devět let a rysy měl ještě jemné, jako každé mládě.

„Hlídač“ byla přerostlá koule zplstnatělých chlupů, z níž jako pletací dráty trčely čtyři tenké nohy. Nebyla to ovšem ovce, ale spíš pes, protože žádná ovce na světě by nedokázala tak strašlivě smrdět.

„To je dárek od pana převora,“ řekla Gylta. „Budete mu muset dávat nažrat.“

Příliš povzbudivě nepůsobila ani místnost, kde se všichni nacházeli. Byla nevelká, vcházelo se do ní přímo zvenčí, další bytelné dveře naproti vedly dál do domu. Muselo tady být šero i v pravé poledne, teď večer dvěma uzoučkým okýnkům pomáhala i lucerna a odhalovala prázdné a rozlámané police.

„Tady měl starej Ben krám,“ vysvětlovala Gylta a hned důrazně dodala: „Ale nějací lotři všecky ty zastavený věci rozkradli.“

A nějaký další lotr, možná to byl ten stejný, taky neváhal použít tuhle místnost jako latrínu.

Adélii přepadl smutek po domově. A ze všeho nejvíc po Margaret, po její laskavé přítomnosti, na kterou byla tak zvyklá. Ale i po Salernu. Bože, kde jsou voňavé pomerančovníky, kontrasty slunce a stínů, akvadukty, moře? Kde je náš dům s římskou lázní, mozaikovými podlahami, s vycvičeným služebnictvem? Kde zůstal respekt k mé lékařské profesi, skvěle vybavená univerzita? A kde jsou saláty? Nejedla jsem nic čerstvého a zeleného od chvíle, kdy jsme se vylodili na anglickém břehu, v téhle Bohem zapomenuté a masem přecpané zemi.

Ale Gylta mezitím otevřela ty druhé dveře a všichni uviděli obytné prostory domu. A to už byl lepší pohled.

Zavonělo to vodou, louhem a včelím voskem. U vstupu do velké haly se činily dvě služebné s vědry a mopy, ale hned se ztratily z dohledu v dalších dveřích na opačném konci místnosti.

Z klenutého stropu visely leštěné lampy na řetězech jako v synagoze a osvětlovaly čerstvé zelené rákosiny na jemně lesklé podlaze z jilmového dřeva. Kamenný sloup podpíral točité schodiště vedoucí do patra i do sklepení.

Byla to dlouhá místnost s řadou prosklených oken, rozházených nepravidelně po jedné straně, a jejich rozdílné tvary i velikost dokazovaly, že starý Benjamin uměl využít všeho, co se mu dostalo pod ruku, a byl dokonce ochoten nechat i přizpůsobit okenní otvory. Bylo tu arkýřové okénko, dvě mřížová okna, kterými sem proudil od řeky voňavý čerstvý vzduch, neboť byla obě otevřená, jedno docela jednoduché, a hned vedle komplikovaná vitráž, která mohla pocházet jedině z nějakého křesťanského kostela. Celé to působilo neuspořádaně, ale byla to velká změna oproti jinak obvyklému prostému bednění a mělo to svoje kouzlo.

Pro Mansura a Simona ovšem vrcholem blahobytu v tomto obydlí byla kuchyně, samostatná budova hned za domem. Oba Adélii pobízeli, aby se tam s nimi šla podívat. „Gylta je kuchařka,“ říkal Simon jako poutník, který se vynořil z prachu Egypta v úrodné zemi Kanaánejské. „Ten náš otec převor…“

„Kéž jeho stín nikdy nevybledne,“ podotkl Mansur.

„…náš předobrý otec převor nám poslal kuchařku, která se svým uměním může směle srovnávat s mojí drahou Bekou. Gylta superba. Pojď se podívat, panno doktorko, co nám připravuje.“

Nad obrovitým ohništěm se otáčely rožně plné dobrot, ze kterých na žhnoucí rašelinu ukapával prskající tuk, kotlíky zavěšené na hácích vypouštěly obláčky bylinkových a rybích vůní, zlatožluté těsto čekalo na pomoučeném stole na rozválení. „Jídlo, doktorko: šťavnaté rybičky, mihule – mihule, mňam, pro slávu Boží! – kachnička na medu, libové jehňátko.“

Adélie ještě neviděla ty dva takhle se rozplývat.

Zbytek večera všichni strávili vybalováním věcí. Pokojů bylo dostatek. Adélie si vybrala slunečnou příjemnou místnost s výhledem na řeku – v porovnání se společnými palandami po krčmách to byl hotový luxus. Truhly a police byly prázdné, vybrakované vzbouřenci, a tak měla dost místa pro uložení svých bylinek a léků.

Gylta byla značně roztrpčená z toho, jak dlouho zabrala Mansurovi a Simonovi jejich rituální očista, než se vůbec dostali k večeři, i z toho, jak si Adélie ve svém přesvědčení, že špína je jedovatá, myla ruce, než zasedla ke stolu. „Bude to studený,“ brblala nahlas. „Nebudu vařit takovejm pohanům, když je jim fuk, že jim to vychladne.“

„Kdepak, Gylto, není nám to fuk,“ ujišťoval ji Simon, „takoví pohani tedy opravdu nejsme.“

Stůl se prohýbal pod dobrotami z kraje mokřin, oplývajícího ptactvem a rybami; Adélie tu sice vzhledem ke svému stesku po domově postrádala čerstvou zeleninu a ovoce, ale lahůdky to tedy rozhodně byly.

A Simon řekl: „Buď požehnán Ha-Šeme, náš Bože, Pane všehomíra, který nám poskytuješ chléb z plodů země,“ a ulomil kus bílého bochníku ležícího na stole.

Mansur vyslovil své díky Salmanu Perskému, jenž nakrmil Mohameda.

Adélie pronesla: „Kéž nám pevné zdraví slouží.“ A pak se už všichni tři posadili a pustili se společně do jídla.

Na lodi ze Salerna se Mansur ještě stravoval s posádkou, ale v poslední části cesty, kdy se zastavovali v anglických krčmách anebo seděli u ohně, vznikla samovolně jistá demokracie a nikdo z nich se jí už nechtěl vzdát. A navíc nyní, když Mansur vystupoval jako hlava jejich zvláštního společenství, nebylo stejně možno poslat ho do kuchyně, aby se najedl se služebnictvem.

Adélie by při večeři ráda sdělila ostatním, co zatím zjistila, ale oba muži si dobře uvědomovali, co by to bylo za téma, a tak odmítali dát se rušit čímkoli jiným než jen dalšími chody. Jen pro lehkou konverzaci učinili výjimku. Adélii se ani nechtělo věřit, kolik času a chvály dokázali ti dva věnovat libovému jehňátku, nákypu nebo sýrům.

Sama vnímala jídlo podobně jako vítr – je zapotřebí, aby poháněl lodi a mlýny a přinášel čerstvý vzduch od moře, ale jinak si jej člověk vlastně ani nevšimne.

Simon popíjel víno. Vezl si s sebou celou cestu soudek svého nejoblíbenějšího toskánského vína, protože se doslechl, že to anglické prostě není k pití. Mansur a Adélie pili převařenou a scezenou vodu, protože to tak dělali odjakživa.

Simon Adélii neustále pobízel, aby si dala také víno a najedla se víc, a nedbal na její protesty, že měla bohatou snídani v klášterní kuchyni. Obával se totiž, že zkoumání těl obětí ji muselo znechutit tak, že z toho onemocní. Byl přesvědčen, že tak by zaručeně dopadl on sám, jenže Adélie to brala jako kritiku svých schopností, a proto jen odsekla: „Je to moje práce. Proto jsem sem přece přijela.“

Mansur Simona napomenul, aby ji nechal na pokoji. „Vždyť víš, že doktoři do jídla ďobou jako vrabci.“

Sám ovšem rozhodně neďobal. „Budeš tlustý,“ varovala ho Adélie. To byla Mansurova noční můra; hodně eunuchů trpí otylostí.

Mansur jen vzdychl. „Když ta žena je hotová bohyně laskomin. Ta umí mužskou duši zmámit skrze žaludek.“

Představa Gylty jako bohyně Adélii pobavila. „Můžu jí to říct?“

Mansur k jejímu překvapení jen pokrčil rameny a kývl hlavou.

„Ohohó,“ okomentovala to. Celé ty roky, kdy jí z vůle nevlastních rodičů Mansur dělal ochránce, nezažila, že by nějaké ženě složil jediný kompliment. Tím víc ji zaskočilo, že se tak poprvé projevil vůči ženě s koňským obličejem, se kterou se ani nedokázal domluvit společnou řečí.

Obě dívky, které je u stolu obsluhovaly – naneštěstí se jmenovaly Matylda a rozlišit je bylo možno pouze podle iniciál farnosti, ze které pocházely, takže jedna byla Matylda B. a druhá Matylda W. – se před Mansurem chovaly tak obezřetně, jako by k večeři zasedl cvičený medvěd. Přicházely dveřmi, které vedly z kuchyně, přinášely talíře a podnosy a sbíraly ty prázdné, aniž se jen přiblížily ke stolu z jeho strany, napjatě se chichotaly a nechávaly na ostatních hostech, aby mu jídlo podali sami.

Co se dá dělat, pomyslela si Adélie, budou si na něj muset zvyknout.

Konečně zůstal stůl prázdný. Simon symbolicky pohnul kostrou – hluboce vzdychl a opřel se pohodlněji. „Tak co, panno doktorko?“

Adélie se nadechla: „Je to jen domněnka, pane Simone, chápeš.“ To byla její obvyklá úvodní věta.

Počkala, až oba muži přikývnou na souhlas, a znovu se nadechla. „Usuzuji, že ty děti byly odvlečeny na nějaké místo s křídovým podložím a tam teprve usmrceny. Svatého Petříka se to ovšem možná netýká, zdá se, že v jeho případě byly okolnosti odlišné, možná proto, že on byl první obětí a vrah ještě neměl ustálenou rutinu. Nicméně z těch tří těl, která jsem vyšetřila, jsem u obou chlapců nalezla stopy křídy na patách, což naznačuje, že je někdo táhl po zemi obsahující křídu, a také další stopy křídy na ostatcích všech tří. Ruce a nohy měli všichni svázané pruhy vlněné látky.“

Obrátila se k Simonovi. „Byla to jemná černá vlna. Mám její vzorky.“

„Dobrá, poptám se u obchodníků s vlnou.“

„Jedno z těch těl vrah nepohřbil, ale uložil jej někde v chladu a suchu.“ Zachovávala klidný, vyrovnaný tón. „Dále bylo tělo ženského pohlaví opakovaně probodáno v oblasti genitálií, chlapci také. Ono nejlépe zachovalé chlapecké tělo bylo zbaveno genitálií úplně a to druhé, řekla bych, bylo mučeno stejným způsobem.“

Simon si zakryl rukama tvář. Mansur seděl bez hnutí, jako kamenná socha.

Adélie pokračovala: „Domnívám se, že ve všech případech vrah uřezal oční víčka, ale nedokážu rozlišit, zda to učinil před smrtí nebo po smrti oběti.“

„Sám démon se tu někde nachází,“ hlesl Simon. „Co činíš, Pane, že dovolíš mukám pekelným, aby týrala živoucí tělo?“

Adélie by byla s chutí namítla, že přisuzovat vrahovi ďábelské síly znamená vlastně částečně ho zprostit viny, vnímat jej jako oběť nějakého vnějšího zla. Pro ni byl ten člověk nepříčetný, jako vzteklý pes. Ale i v tom případě, uvažovala dál, by šlo o nemoc a to by také do jisté míry omlouvalo neomluvitelné.

„Mary…,“ zarazila se. Označit tělo jménem byla chyba, které se běžně nedopouštěla – narušovalo to objektivní nestranný přístup, přinášelo emoce ve chvíli, kdy bylo naprosto nezbytné zachovat si neosobní pohled na věc – a nevěděla, proč se jí to stalo zrovna teď.

Začala tedy znovu: „Oběť ženského pohlaví měla ve vlasech jistý slepenec. Nejprve jsem si myslela, že je to semeno…“ Simonova ruka křečovitě sevřela okraj stolu a Adélie si uvědomila, že nepřednáší svým studentům. „Ta věc si ovšem uchovala svůj původní kosočtvercový tvar, takže by to mohlo být nějaké cukrátko.“

„Ach tak.“

„Musíme se zaměřit především na dobu a místo nálezu obětí,“ pokračovala tiše. „Všechny tři se našly na jílové zemi, každé tělo je od jílu umazané, ale pastýř, který je našel, tvrdil převoru Geoffreymu, že předchozího dne na tom místě nic nebylo. Takže někdo je přinesl z místa, kde je měl uložené a kde byla v zemi obsažena křída, na místo, kde je jíl a kde je ten pastýř včera ráno nalezl.“

Zdálo se to být aspoň rok, ne-li věčnost.

Simon jí hleděl přímo do očí. „Včera jsme do Cambridge přijeli,“ řekl. „Noc předtím jsme…, jak že se jmenovalo to místo?“

„Gog Magog, ten kopec,“ přikývla Adélie. „Tam byla křída.“

Mansur sledoval tok jejích myšlenek. „Takže tu noc je ten pes přestěhoval. Kvůli nám?“

Pokrčila rameny, řekla jen to, co se dalo prokázat, závěry budou muset vyvodit ostatní. Čekala, k čemu dospěje Simon z Neapole. Při té dlouhé cestě k němu postupně nabírala úctu, neboť jeho schopnost vžít se do situace, která někdy téměř hraničila s důvěřivostí, nebyla úmyslně předstíranou kvůli maskování, byla to reakce na pobyt mezi lidmi a rozhodně neukazovala navenek jeho mysl, která mezitím bleskově a přesně kalkulovala. Adélie považovala za kompliment, pro sebe i pro Mansura, že když spolu byli sami, dovoloval jim Simon nahlédnout do svých myšlenkových procesů přímo.

„Ano,“ prohlásil nyní. „To nemohla být náhoda. Celá naše skupina se nečekaně zastavila na cestě, my jsme vyjeli s vozem na svah toho kopce… a další den se ta těla našla.“

„On o nás věděl,“ řekl Mansur prostě.

„Viděl nás.“

„A tak je přestěhoval.“

„A tak je přestěhoval.“ Simon rozhodil ruce. „A proč? Bál se, že bychom je mohli najít na tom kopci.“

Adélie se postavila do role ďáblovy advokátky: „A proč by se měl bát, že je tam najdeme zrovna my? Za těch několik měsíců tam muselo projít daleko víc lidí a nikdo je nenašel.“

„Možná jich zase tolik nebylo. Jak se jen jmenovalo to místo na kopci, tam, kde jsme stáli…, převor mi to říkal…“ Simon si mnul prsty čelo a vzhlédl, když do místnosti vstoupila služebná, aby přistřihla knoty na svících. „Á, Matyldo.“

„Prosím, pane?“

Simon se naklonil dopředu. „Už vím. Wandlebury Ring,“ vyslovil pečlivě.

Dívka vykulila oči, pokřižovala se a vycouvala ven dveřmi, kterými právě přišla.

Simon se rozhlédl po ostatních. „Wandlebury Ring,“ opakoval. „Co jsem říkal? Převor má pravdu. Je to místo, o kterém kolují nějaké pověry. Nikdo tam nechodí, jen se tam pasou ovce. Ale my jsme tam tu noc byli. A on nás viděl. Co tam děláme? Nevěděl. Budeme tam tábořit? Projdeme ten kopec křížem krážem? Nemohl si být jistý, co máme v úmyslu, a bál se, protože tam někde ta těla schoval a my jsme je mohli najít. A tak je přestěhoval.“ Opřel se pohodlně. „Má svoje doupě na Wandlebury Ringu.“

Viděl nás. Adélie se nemohla ubránit nepříjemné představě netopýřích křídel třepotajících se nad hromádkou kostí, čenichu nasávajícího vzduch se stopou pachu cizinců a spárů, z ničeho nic zaťatých to těla.

„Takže těla vykopal? Odnesl je takovou dálku? A nechal je na kraji mokřin, aby je tam lidé našli?“ divil se Mansur hlasem ještě o tón vyšším než obvykle. „To je tak hloupý?“

„Snažil se nás odvést jinam, abychom netušili, že je předtím ukrýval jinde,“ řekl Simon. „Nepočítal s tím, že je někdo bude tak zkoumat.“

„Anebo naopak chtěl, aby je někdo našel,“ navrhovala Adélie. „Že by se nám vysmíval?“

Vtom vešla Gylta. „Kdo tady straší moje Matyldy?“ Byla rozzlobená a nůžky na knoty držela takovým způsobem, že Simon mimoděk složil ruce křížem přes klín.

„Wand-le-bury Ring, Gylto,“ řekl jí.

„A co jako s ním? Snad nevěříte těm žvástům a pověrám, co lidi vykládaj o Wandlebury? Na to já teda nedám.“ Svěsila jednu lampu a ucvakla knot. „Dyť je to kopec, né? Kopce já teda nemusím.“

„A co ta pekelná smečka?“ zeptal se Simon. „Co je to zač?“

„To má bejt smečka strašidelnejch psů s krvavýma vočima, který vede pán temnot, a já z toho nevěřím ani jednomu slovu, sou to beztak obyčejní vlci, a vůbec, radši honem vylez, Ulfe, ty spratku jeden, než na tebe ty obludy zavolám.“

Na druhé straně haly byl ochoz, jehož schodiště se skrývalo za dřevěným obložením s dveřmi. Odtud se po Gyltiných slovech opatrně vysoukala drobná nevábná postavička Gyltina vnuka. Chlapec si pro sebe něco zamumlal a škaredě se mračil.

„Cože ten hoch říká?“

„Ale nic.“ Pošťouchla ho směrem ven, ke kuchyni. „Se zeptejte na smečku toho flákače Wulfa, ten má plnou hlavu keců. Tvrdí, že je sám viděl, a klidně vám to všecko poví, když mu zaplatíte korbel piva.“

Když odešla, Simon poznamenal: „Pekelná smečka, benandanti, chasse sauvage, das Woden Heer. Je to pověra, kterou znají lidé po celé Evropě, a všude je téměř stejná, vždycky jde o psy s krvavýma nebo žhavýma očima, vede je strašidelný lovčí v černém a ty, kdo je spatří, čeká smrt.“

Rozhostilo se ticho. Adélie si najednou více než předtím uvědomovala tmu za pootevřenými okny, i tajemné šustění vysoké trávy. Z rákosin u řeky se chvílemi ozval bukač; slyšela ho celou dobu, co večeřeli, ale teď jeho hlas jako by nabral na pochmurnosti pohřebních bubnů. Třela si paže dlaněmi, aby se zbavila husí kůže.

„Takže bychom měli předpokládat, že vrah bydlí na tom kopci?“ zeptala se.

„Možná,“ řekl Simon. „Ale možná ne. Jestli tomu dobře rozumím, ty děti se ztrácely na území města; není pravděpodobné, že by se všechny zatoulaly tak daleko, až k tomu kopci, nezávisle na sobě a z vlastní vůle. Je jen malá šance, že někdo takový tráví všechen čas na jednom místě, aby uhlídal svoje doupě a zaregistroval každého, kdo by se chtěl přiblížit. Buď je tam nalákal, a to je taky nepravděpodobné, protože je to několik mil daleko, nebo je tam odvlekl. Myslím, že můžeme předpokládat, že ten zločinec vyhledává svoje oběti v Cambridgi a na tom kopci je vraždí.“

Zamrkal s pohledem upřeným na svůj pohár, jako by jej viděl poprvé. „Co by asi na tohle řekla Beka?“ Usrkl vína.

Adélie a Mansur mlčeli; bylo v tom něco víc; jako by něco, co se plížilo zvenčí kolem domu, se hodlalo dostat dovnitř.

„Ne…,“ Simon teď mluvil pomaleji, „…ne, ještě existuje jiné vysvětlení. Vůbec se mi nelíbí, ale musíme jej zvážit. Naše zastávka na tom kopci téměř jistě způsobila odstěhování těl obětí. A co když vrah, který nás viděl, nebyl in situ, na tom kopci, už před námi – to by byla veliká náhoda – co když tam přijel s námi?“

A teď se to dovnitř dostalo.

A Simon ještě pokračoval: „Co dělali ostatní členové celé té velké skupiny poutníků ten večer, kdy jsme se my starali o převora Geoffreyho? Hm? Přátelé, musíme brát v úvahu možnost, že vrahem je jeden z poutníků, k nimž jsme se připojili v Canterbury.“

Noc za mřížovím oken ještě ztmavla a zhoustla.

Kapitola šestá

Ani měkké postele Gylta neschvalovala. Adélie si přála matraci nacpanou husím peřím, jak byla zvyklá z domova, a také si o ni řekla. Koneckonců, obloha nad Cambridgí se husami jen hemžila.

„Husí peří se nedá vyprat,“ namítla Gylta. „Sláma je lepší, dá se vyměnit každej den.“

Panovalo mezi nimi bezděčné napětí od chvíle, kdy se Adélie začala dožadovat více syrové zeleniny k jídlům; to byl požadavek, který Gylta vnímala jako nesmyslný rozmar. Nyní nastal klíčový moment; odpověď rozhodne, která z nich se stane pro tu druhou autoritou.

Na jedné straně věděla Adélie pramálo o takové domácnosti, i když byla prostá jako tato. Neuměla obstarávat zásoby ani jednat s obchodníky, leda snad s výjimkou apatykářů. Také neuměla spřádat vlnu ani tkát a její znalosti bylin a koření byly spíše rázu medicínského než kuchařského. Co se šití týkalo, uměla výborně spravovat tržné i sečné rány a také sešívat těla po pitvě.

V Salernu to nijak nevadilo; ten vzácný muž, který byl jejím otčímem, si včas uvědomil, že Adéliin mozek začíná být jeho rovnocenným soupeřem, a protože žili právě v Salernu, zapsal ji na studia medicíny, aby se stala lékařkou, stejně jako byl on i jeho žena. Chod domácnosti v jejich velké vile měla na starost jeho švagrová a zvládala to vše jako po másle, aniž by vůbec kdy zvyšovala hlas.

Adélie si nyní navíc připomenula, že její pobyt v Anglii je jen dočasný a na zabydlování jí stejně nebude zbývat čas.

Na druhou stranu se ovšem nehodlala nechat komandovat služebnou. Řekla tedy ostře: „Dohlédni na to, aby se ta sláma opravdu měnila denně.“

Byl to kompromis, trumfy v tu chvíli padly do rukou Gyltě; ale konečný výsledek zatím jasný nebyl. Teď se o to hádat nebudu, bolí mě hlava.

Včera s ní v pokoji přenocoval i Hlídač – to byla další prohraná bitva. Na Adéliiny protesty, že ten pes smrdí tak příšerně, že nemůže zůstat nikde jinde než před domem, Gylta řekla jen: „To je příkaz otce převora. Ten pes má být pořád tam, kde jsi ty, paní.“ A tak se Adélii do snů mísilo psí chrápání společně s nezvyklými zvuky od řeky, jako by nebylo dost už na tom, že ty sny byly dost nepříjemné díky Simonově úvaze o tom, že možná znají vrahovu tvář.

Než si popřáli dobrou noc, Simon to ještě nakousl: „Kdo spal u ohně dole u silnice a kdo odešel? Mnich? Rytíř? Lovčí? Výběrčí daní? Vytratil se odtamtud někdo, aby ty kosti posbíral – příliš těžké nebyly a on měl možná koně. Ten obchodník? Jeho panoš snad? Nebo ten potulný zpěvák? Nebo některý ze sluhů? Všechny musíme brát v úvahu.“

Ať už to byl kdokoli, stejně vzal na sebe podobu obrovské straky, která jí v noci vlétla oknem přímo do pokoje. V pařátech držela živého chlapce. Usedla ztěžka Adélii na hruď a začala jej trhat na kusy, klovala mu játra a blýskala očima bez víček po Adélii.

Byl to tak živý sen, že se Adélie ráno probudila tím, jak lapala po dechu, a ještě hodnou chvíli se nemohla zbavit přesvědčení, že děti pozabíjel krvelačný pták.

„Kde je pan Simon?“ šla se zeptat Gylty. Bylo ještě brzy; západní okna shlížela na louku, kam ještě dopadal stín domu, ale o kus dál již zářilo slunce a hladina řeky v jeho paprscích se třpytila, líně se vlnila mezi vrbami tak lákavě, že Adélie musela potlačit náhlou touhu rozběhnout se přímo do té vody a vyráchat se, jako když bývala malá.

„Šel ven. Chtěl vědět, kde bývají obchodníci s vlnou.“

„Chtěli jsme se dnes vypravit na Wandlebury Hill,“ namítla Adélie podrážděně. Dohodli se ještě včera v noci, že se ze všeho nejdříve pokusí vypátrat vrahův úkryt.

„To von říkal taky, ale ten tmavej dneska nemůže, tak to nechali na zejtra.“

„Mansur,“ sykla Adélie, „on se jmenuje Mansur. A proč dnes nemůže?“

Gylta ji beze slova odvedla halou až do bývalé zastavárny. „Kůli těmdle.“

Adélie se musela vytáhnout na špičky, aby viděla ven jedním z uzoučkých okének.

U brány se tísnil dav lidí, někteří dokonce i seděli na zemi, jako by tam byli už hodně dlouho.

„Čekaj na pana doktora Mansura,“ ušklíbla se Gylta. „Proto nemůžete courat po kopcích.“

To je tedy potíž. Měli jsme s tím počítat, když jsme Mansura uvedli jako lékaře, protože on je tu teď nový, ještě nevyzkoušený doktor z ciziny; mělo nás napadnout, že se na něj pacienti sesypou jako hejno much. Zpráva o té záležitosti s převorem se rozšířila a do Ježíšovy uličky se teď bude chodit s kdejakým neduhem.

Adélie byla prostě ohromená. „Ale jak je můžu všechny léčit?“

Gylta jen pokrčila rameny. „Jak tak na ně koukám, půlka z nich má stejně na kahánku. Počítám, že sou to všecko ti, co jim nepomohl svatej Petřík.“

Svatý Petřík, drobná kostřička, o jejíž zázračné moci vytrubovala abatyše celou cestu z Canterbury jako nějaká trhovkyně.

Adélie zhluboka vzdychla při pomyšlení na to děcko, i na to zoufalství, které k němu hnalo tolik nemocných, i na zklamání, které je následně přivedlo až sem. Pravda je, že až na pár výjimek pro ně nedokážu udělat o moc víc. Bylinky, pijavice, lektvary, dokonce ani upřímná víra neumějí zastavit záplavu nemocí, které sužují většinu lidstva. Kéž by to bylo jinak. Ach Bože, jak moc si to přeji.

A navíc, bylo to už hodně dlouho, co se naposledy zabývala živými pacienty – jinými než takovými zvláštními případy, jako byl ten převorův, kdy po ruce žádný jiný pořádný doktor prostě nebyl.

Ty bolesti a trápení se ale mezitím přede dveřmi hromadily víc a víc a ona to nemohla ignorovat; musela něco udělat. A na druhou stranu, kdyby ji někdo viděl vykonávat lékařskou praxi, rozběhl by se kdekterý doktor v Cambridgi rovnou k biskupovi. Církev nikdy neuznávala lidské zásahy do průběhu nemoci a trvala na tom, že Bůh uzdravuje skrze modlitby a ostatky svatých a cokoli dalšího pochází od ďábla. Církev povolovala ošetřovat pacienty v klášterech a jakžtakž jevila ochotu přimhouřit oko nad světskými doktory, pokud nepřekračovali stanovené hranice, ale ženy, hříšnice samou svou podstatou, pro toto poslání nepřipadaly v úvahu. Jedinou výjimkou byly církví uznané porodní báby, a i ty si musely dávat dobrý pozor, aby je někdo nenařkl z čarodějnictví.

Dokonce i v Salernu, v nejslovutnějším centru medicíny se církev snažila prosadit, že lékaři by měli žít v celibátu. Nedařilo se to, stejně jako se nedařilo zakázat lékařskou praxi salernským ženám. Ale to bylo v Salernu, a jak známo, výjimka potvrzuje pravidlo…

„Co budeme dělat?“ hlesla Adélie. Margaret, nejpraktičtější žena na světě, by si věděla rady. Ta si uměla poradit se vším. Klidně to nechejte na Margaret.

Gylta opovržlivě sykla. „Co kňouráš, paní? To je přece jednoduchý jak facka. Budeš dělat, jako že seš doktorova pomocnice, že mu mícháš ty patáky nebo tak něco, né? Voni ti budou muset pěkně povykládat, co jim jako je. Ty to pudeš říct doktorovi tou vaší hatmatilkou, von ti stejně tak vodpoví a ty jim pak řekneš, co mají dělat. Né?“

Řečeno primitivně, ale s překvapující jednoduchostí. A kdyby bylo zapotřebí nějakého ošetření, můžeme předstírat, že pan doktor uděluje instrukce své asistentce. „To je docela chytré.“

Gylta zas jen škubla rameny. „Snad nám to vytrhne trn z paty, né?“

Mansur si ten plán vyslechl s nehnutým klidem, jako téměř vždy a všechno. Ale Gylta se nehodlala spokojit s jeho vzhledem. „Doktor Braose bydlí na nároží u rynku, ten má černej plášť s hvězdama a na stole má lebku a takovou tu věc na věštění.“

Adélii ztuhl výraz jako při každé zmínce o kouzlech a čárech. „Tohle je opravdová medicína, žádné šarlatánství.“ Cambridge se bude muset smířit s kaftanem, s tváří temnou jako letní noc a hlasem skřivana. To všechno dohromady je neobyčejné až dost.

Ulfa poslali do apatyky se seznamem požadavků. V bývalé zastavárně bude čekárna.

Ti nejbohatší mívají vlastní osobní lékaře, ti nejchudší si snaží pomoci sami. Ti, kteří přišli do Ježíšovy ulice, nebyli jedni ani druzí; byli to řemeslníci, zaměstnanci, kteří, když bylo opravdu zle, si mohli dovolit utratit za ošetření nějakou tu slepičku, občas třeba i peníz.

A s většinou z nich to bylo opravdu zlé; léčení podomácku nezabíralo a stejně tak nepomohlo ani placení a drůbež v klášteře sv. Radegundy. A přesně jak říkala Gylta, byli to ti, které zklamal i svatý Petřík.

„Jakpak jsi k tomu přišla?“ ptala se Adélie kovářovy ženy, když jí jemně otírala oči zalepené žlutavým povlakem. A hned dodala: „Pan doktor to potřebuje vědět.“

Vyšlo najevo, že abatyše u sv. Radegundy nutila tu ženu, aby si namočila plátýnko ve slizu z ostatků těla sv. Petříka, když jej vytáhli z řeky, a pak si tím plátýnkem otírala oči; prý jí to mělo vyléčit počínající slepotu.

„Někdo by měl tu abatyši rovnou zabít,“ řekla Adélie Mansurovi arabsky. Kovářka sice nerozuměla slovům, ale význam zhruba postřehla: „Svatej Petřík za to nemůže,“ namítla. „Matka představená říkala, že sem se nemodlila dost usilovně.“

„Já ji snad uškrtím,“ podotkla Adélie. S ženinou slepotou nic dělat nemohla, ale poradila jí, aby si oči proplachovala slabým odvarem z řepíku, což by ji mělo po čase zbavit toho ošklivého zánětu.

Za celé dopoledne se toho našlo jen málo, co v Adélii nevyvolalo další vlny vzteku. Zlámané kosti bez napravení nebo napravené špatně, a tudíž křivě srostlé. Matka s mrtvým batoletem v náručí, které se dalo zachránit, kdyby se proti jeho křečím včas použil vývar vrbové kůry. Gangréna v rozdrcených prstech na noze – hadřík nasáklý opiem a přiložený na chvilku pod nos a pak bleskový zásah nožem nohu zachránily, ale vůbec k té amputaci nemuselo dojít, kdyby dotyčný mladík nebyl ztrácel čas modlením k svatému Petříkovi.

Než ránu zašili, obvázali, nechali raněného odnést domů a čekárna se konečně vyprázdnila, Adélie už byla skoro nepříčetná. „Zatracená svatá Radegunda a všechny její kosti! Viděl jsi to miminko? No viděls to?“ Otočila se k Mansurovi tváří. „A o co ses to prosím tě snažil, když jsi pro to děcko s kašlem doporučoval cukr?“

Mansurovi totiž jeho role zachutnala; začal postupně nad hlavami pacientů máchat rukama jako nějaký kabalista a oni se mu klaněli. Její přísný pohled ale vydržel. „Cukr je na kašel,“ prohlásil.

„Takže ty jsi teď opravdu mistr doktor, ano? Cukr je možná arabský lék, jenomže v téhle zemi se nevyrábí, a proto je tu hrozně drahý, a stejně by v takovém případě byl pramálo platný!“

Odpochodovala nasupeně do kuchyně, protože se potřebovala napít vody; prázdným plecháčkem pak vztekle mrskla zpátky do vědra. „K čertu s nimi, k čertu s tou jejich hloupostí.“

Gylta zvedla oči od těsta na vále; zdržovala se celé dopoledne nablízku, aby byla po ruce a mohla Adélii vysvětlovat některé místní, nesrozumitelné slangové výrazy jako šmaťhání nebo třeba plonk. „No ale mladýmu Cookerovi zachránilas nohu, paní, né?“

„Jenže on je doškář,“ namítla Adélie. „Jak bude lézt po střechách a žebřících, když mu chybí tři prsty?“

„No furt lepší, než kdyby neměl nohu vůbec.“

Gylta poněkud změnila názory, jenže Adélie si toho zatím nevšimla. Za to ráno přišlo dvacet jedna nešťastníků požádat o radu – dr. Mansura – a já jsem osmi z nich mohla pomoci, kdyby ovšem byli přišli dříve. Takhle jsem ulevila jen třem, no, vlastně čtyřem, protože to malé děcko s kašlem by se mohlo uzdravit, když bude inhalovat esenci z borovice, pokud tedy nemá plíce už příliš zasažené.

Že ani nemá pořádnou ošetřovnu, to ji ani nenapadlo, ti lidé ji prostě potřebovali a ona dělala, co mohla. Bezděčně schroupala sušenku, kterou jí Gylta podstrčila. Jestli se budou pacienti hrnout v takovýchhle počtech, budu si muset zařídit vlastní apatyku. Tinktury, odvary, masti, prášky, na přípravu toho všeho je potřeba spousta místa. Na apatykáře, kteří svoje zboží prodávají, prostě není spoleh, to věděla už od té doby, kdy se po Salernu proslechlo, že Sgr D’Amelia přisypává do dražších prášků křídu.

Křída. Tam jsme teď měli s Mansurem a Simonem být, na tom křídovém kopci zvaném Wandlebury Hill, i když na druhou stranu Simon dobře udělal, že se na to pověrami opředené místo nevypravil sám; kdyby nic jiného, bude nás potřeba všech tří, abychom zvládli prozkoumat tu spoustu podivných prohlubní. A co by se stalo, kdyby se tam vrah právě vrátil, to bychom se určitě neobešli bez Mansura.

„Takže pan Simon šel za obchodníky s vlnou, říkáš?“

Gylta přikývla. „Vzal si ty kousky, co s nima byly ty nebožátka svázaný. Prej zkusí zjistit, jestli je někdo z nich prodával a komu.“

Ach ano. Vždyť jsem ještě včera vyprala a dala uschnout dva vlněné pruhy látky. Wandlebury musí počkat, takže Simon se pustil jiným užitečným směrem. Jen mě trochu překvapilo, že se se svými záměry svěřuje hospodyni. No, ale když nám má Gylta důvěřovat…

„Pojď nahoru,“ požádala Adélie Gyltu a vykročila na schodiště jako první. Pak ji napadlo: „Ta sušenka…“

„To sou moje medový ovesňáky.“

„Byla moc dobrá a sytá.“

Zavedla Gyltu ve svém pokoji ke stolu, kde měla rozložené věci z vaku. Ukázala na jednu z nich. „Nevidělas někdy něco podobného?“

„Co je to?“

„Já si myslím, že by to mohlo být nějaké cukrátko.“

Ta věc měla tvar kosočtverce, byla našedlá a tvrdá jako kámen. Adélii předtím chvíli trvalo, než se jí svým nejostřejším nožem podařilo kousíček odkrojit, načež se objevil narůžovělý vnitřek a lehounký, sotva znatelný závan vůně. „Tohle měla Mary přilepené ve vlasech,“ vysvětlovala Adélie.

Gylta křečovitě zavřela oči a pokřižovala se, pak je zase otevřela a podívala se víc zblízka.

„Já bych řekla, že je to želatina,“ nadhodila Adélie. „Ochucená bylinkami nebo ovocem a oslazená medem.“

„Laskomina pro bohatý?“ prohlásila Gylta, „takový sem ještě neviděla. Ulfe!“

Chlapec vešel do místnosti téměř okamžitě, takže Adélii hned napadlo, že určitě poslouchal za dveřmi.

„Viděls už někdy tohle?“ ptala se ho Gylta.

„Jo, cukrátka,“ použil hoch nezvyklé slovo – takže za těmi dveřmi opravdu byl. „Ty já si kupuju každou chvilku, já vím, je to plýtvání penězma, já…“

Jak mluvil, přeskakoval jeho bystrý pohled z jedné věci na druhou, všímal si ampulí, zbývajících pruhů vlny, které schly u okna, i všech ostatních předmětů přinesených z poustevny svaté Werberthy.

Adélie přehodila přes stůl svůj velký šátek. „A dál?“

Ulf zavrtěl hlavou. „Jenomže ty naše mívají jiný tvary. U nás se daj koupit akorát zakroucený tyčinky a kuličky.“

„Tak už zas padej,“ poradila mu Gylta, když se odmlčel. Jakmile Ulf odešel, rozhodila rukama. „Jestli on sám tudlenctu laskominu ještě nikdy neviděl, tak se tady rozhodně sehnat nedá.“

To bylo zklamání. Včera jsme zúžili podezření z celé Cambridge pouze na skupinu lidí, kteří se vraceli z pouti. I z těch jsme pak mohli klidně odečíst manželky, jeptišky a služebné ženského pohlaví a k vyšetřování nám zbylo sedmačtyřicet osob. „Taky bychom asi mohli vypustit toho obchodníka z Cherry Hintonu, ne? Ten vypadá docela neškodně.“ Jenže pak nás Gylta upozornila, že Cherry Hinton leží na cestě k Wandlebury Hillu. „Nikoho nebudeme vynechávat,“ řekl nakonec Simon.

Nyní tedy Simon pátral po původu vlněné látky a Adélie se zabývala cukrátkem, oba tak činili ve snaze zúžit okruh podezřelých dříve, než se na ty lidi začnou vyptávat po městě.

A teď se cukrátko nedalo identifikovat.

„Ale zase nám možná jeho zvláštní tvar pomůže najít souvislost s vrahem, až ho najdeme,“ neztrácela optimismus Adélie.

Gylta naklonila hlavu na stranu: „Myslíš, že na to Mary nalákal?“

„Ano.“

„Chudák holka, ta naše Mary, táty se bála – ten ji a její máti akorát tak namlátil – holka se bála všeho a všech. Ta by nikam daleko sama nešla.“ Gylta se zahleděla na bonbon. „Tak tys ju někam odlákal, ty žebráku?“

Obě ženy si na moment představily totéž: kývající prst, druhou ruku nabízející exotické cukrátko, dítě, které jde zvědavě blíž a blíž, jako ptáček uhranutý kroužícím hranostajem…

Pak se Gylta rozběhla dolů do přízemí, aby Ulfovi udělala důkladnou přednášku o nebezpečí, které pochází od lidí nabízejících dobroty.

Šest let prožila, běželo Adélii hlavou. Šest let strachu ze všeho, života s brutálním otcem, a pak ještě brutálnější smrt. Co mám udělat? Co s tím můžu dělat?

Sešla po schodišti dolů. „Mohu si půjčit Ulfa? Možná by mi pomohlo, kdybych se podívala na ta místa, kde se děti ztratily. A také bych ráda prozkoumala kosti svatého Petříka.“

„Ty ti toho moc neřeknou. Jeptišky je vyvařily.“

„Já vím.“ To byla běžná procedura, kterou ostatky budoucích svatých podstupovaly. „Ale stejně by mi mohly něco prozradit.“

Petřík byl z těch povražděných dětí první, kdo zmizel, a první mrtvý. A bylo dost pravděpodobné, že jeho smrt se odehrála jinak než smrt ostatních dětí, především už proto, že k ní zřejmě došlo přímo v Cambridgi.

Také byl právě tou obětí, která byla podle místních lidí ukřižována, a pokud by se to Adélii a Simonovi nepodařilo vyvrátit, mohly by selhat i jejich snahy zprostit obvinění židovskou komunitu, ať už se v křídových kopcích skrývalo vrahů, kolik chtělo.

Adélie si uvědomila, že to všechno vysvětluje Gyltě. „Možná by byli ochotni promluvit se mnou jeho rodiče. Určitě jeho tělo viděli, než ho ty jeptišky… zpracovaly.“

„Walter a jeho paní? Viděli, jak má kluk v rukách zaražený hřebíky a taky tu trnovou korunu, jak měl na hlavě, a nic víc ti neřeknou, jedině že jim tučně zaplatíš.“

„Oni na smrti svého syna vydělávají?“

Gylta jen ukázala rukou proti proudu řeky. „Voda tě zavede do Trumpingtonu a až k jejich chalupě, kterou už zdálky rozeznáš kvůli zástupům lidí, kteří by rádi dovnitř, protože by se chtěli nadechnout vzduchu, co dejchal svatej Petřík, a taky si šáhnout na košili, kterou nosil, akorát, že to nende, protože Petřík měl košili jen jednu, a Walter a Ethy tam sedí na zápraží a vybírají za to vod každýho po penci.“

„To je ale ostudné.“

Gylta pověsila kotlík nad oheň a obrátila se. „Myslím, že tys nikdy neměla hluboko do kapsy, paní.“ Slovo ‚paní‘ zaznělo skoro zlověstně; ten respekt ze včerejšího dne zmizel.

Adélie přikývla. Gylta má pravdu.

„Tak to teda počkej, až budeš mít krom toho mrtvýho ještě dalších šest děcek, který musíš nakrmit, a za střechu nad hlavou budeš platit čtyřma dnama tejdně orání a dřiny na klášterních polích, teda kromě toho svýho, a to sem se ani nezmínila o tom, že Ethy taky musí v klášteře uklízet. Možná to vůbec nechápeš, ale na každej pád to není hanba, to je snaha přežít.“

Adélii to umlčelo. Po chvíli řekla: „Půjdu ke sv. Radegundě a požádám, abych se mohla podívat na ty kosti v relikviáři.“

„Pche.“

„Aspoň se pokusím porozhlédnout, kde mohu,“ namítala Adélie už roztrpčeně. „Může mě tedy Ulf doprovázet, nebo ne?“

Ulf mohl, i když ne zrovna ochotně. A stejně tak psisko, které se tvářilo snad ještě nasupeněji než chlapec.

Nu což, snad se s takovým doprovodem – s takovým doprovodem! – lépe ztratím mezi lidmi.

„Potřebuji se ztratit mezi lidmi,“ řekla rovnou Mansurovi, když se chystal, že půjde s ní. „Ty se mnou nemůžeš. To bych byla nenápadná jako tlupa komediantů.“

Mansur protestoval, ale Adélie zdůraznila, že je bílý den, po městě se pohybuje spousta lidí, že ona má u sebe svou malou dýku a že bude mít psa, který smrdí tak, že by to případného útočníka odradilo. A nakonec si uvědomila, že Mansurovi zase nebude tak moc vadit, že musí zůstat doma a motat se třeba v Gyltině voňavé kuchyni.

A tak vyrazila.

Za ovocným sadem se táhla svažitá mez, oddělující louku podél řeky od vyvýšených úzkých proužků polí, posetých postavičkami lidí, kteří okopávali budoucí úrodu. O kus dál vítr nafukoval pár kusů vypraného prádla.

Řeka Cam, všimla si Adélie, tvoří rozhraní mezi pahorkatinou na protějším břehu, kde se střídají plošky lesů a luk zdobené sem tam nějakým stavením, a městem, odkud kráčela, plným hlučných nábřeží, které jako by si užívalo toho krásného výhledu.

„Kde leží Trumpington?“ zeptala se Ulfa.

„Trumpington,“ ucedil kluk směrem ke psovi a zabočil doleva. Podle úhlu, pod jakým svítilo odpolední slunce, Adélie usoudila, že jdou na jih. Kolem po řece proplouvaly pramice; ženy i muži se odpichovali dlouhými bidly ode dna, mířili za svou prací, za obchody a řeka tvořila velikou dopravní tepnu. Někteří na Ulfa zamávali a chlapec vždy pokývl hlavou na pozdrav a každého představil psisku po svém boku: „Sawney zas jede vybírat rentu, žgrloš jeden… Gammer White veze prádlo Cheniovejm…, sestra Otylka, teda, ta zase ztloustla, veze jídlo poustevníkům… Stará Moggy dneska na trhu skončila brzo…“

Šli po zpevněné vyvýšené cestě, která uchránila Adéliiny boty, Ulfovy bosé nohy a Hlídačovy tlapy před podmáčenou loukou, kde se mezi vrbami a olšemi na šťavnaté trávě pásly krávy a jejich kopyta vydávala mlaskavé zvuky, když se přesouvaly na nové místo.

Adélie nikdy neviděla takovou spoustu zeleně a v takové škále odstínů. Ani tolik ptactva. Nebo tak vypaseného dobytka. Pastviny kolem Salerna pravidelně spalovalo neúprosné slunce a hodily se leda tak pro kozy.

Chlapec se zastavil a ukázal na shluk doškových střech a věžičku kostela v dálce před nimi. „To je Trumpington,“ řekl psovi.

Adélie přikývla. „Tak, a kde je strom sv. Radegundy?“

Kluk obrátil oči v sloup a vzdychl: „Jo, svatá Ráda…“ A vyrazil zpátky po cestě, kudy přišli. Hlídač se otráveně vlekl za nimi. Po chvíli přešli po úzké lávce na druhou stranu řeky, takže nyní směřovali k severu po levém břehu, a Ulf si snad při každém kroku stěžoval psovi. Z toho, čemu Adélie rozuměla, se mu nelíbilo, že Gylta změnila zaměstnání. Dokud dělal bábě poslíčka s úhoři, dostával občas od zákazníků pár drobných od cesty a to bylo to, co mu nyní chybělo.

Adélie si toho nevšímala.

Z kopců na západě se ozval melodický zvuk loveckých rohů. Hlídač i Ulf se na chvíli zastavili a zvedli hlavy. „Vlk,“ řekl chlapec psovi. Ozvěna utichla a oni se hnuli dál.

Adélie teď měla výhled přes řeku na město. Rýsovalo se jasně proti čisté obloze, siluety shluků střech a ostré špičky kostelních věží jako by mu dodávaly na významu, ba dokonce i na kráse.

V dálce bylo vidět Velký most, masivní, mistrně klenutý oblouk zatížený hustým provozem. Za ním, tam kde řeka vytvářela hlubokou zátočinu pod hradním kopcem – který ve zdejší krajině působil skoro jako hora – se v přístavu kupily lodi v takovém počtu, že ani nebylo možno rozeznat jednu od druhé. Dřevěná ramena kladek se skláněla a zdvihala jako krky lovících volavek. Doléhaly sem výkřiky a příkazy v nejrůznějších jazycích. Plavidla se různila stejně jako řeč jejich posádek: pramice, vlečné čluny tažené koňmi, prámy s bidlem, vory, lodi podobné starodávným archám, k Adéliině úžasu dokonce i jedna arabská plachetnice. Viděla také muže s dlouhými světlými copy, oděné jen do zvířecích kůží, kteří obratně přeskakovali z prámu na prám a bavili tím přístavní dělníky.

Všechen ten vzdálený hluk a pracovní ruch, který sem vánek přinášel, jen zdůrazňoval klid a ticho na břehu, po kterém ti tři šli. Adélie zaslechla, jak Ulf říká psovi, že už jsou jen kousek od stromu sv. Radegundy.

Domyslela si to i sama. Byl totiž oplocený. U branky stál stánek a na pultu hromada větví. Dvě jeptišky z nich ulamovaly menší větvičky, vázaly na ně stužky a prodávaly je lidem bažícím po relikviích.

Takže sem svatý Petřík ještě za svého života přišel pro vrbové kočičky a o něco později tu oběsili Žida Chaima.

Ta vrba rostla mimo území kláštera, které bylo obehnáno kamennou zídkou táhnoucí se od malého přístaviště s přístřeškem pro loďky a dál na západ až po okraj lesa, kde mizela mezi stromy. Za bránou poletovaly další jeptišky mezi zástupy poutníků jako černobílé včely spěchající s úrodou pylu do úlu. Adélie chtěla vstoupit, ale zaslechla, jak jeptiška sedící u stolku v prosluněném závětří říká manželům, kteří vešli před ní: „Návštěva hrobky sv. Petříka stojí jeden penny,“ odmlčela se, ale hned dodala „nebo tucet vajec, slepice letos málo nesou.“

„A co hrnek medu?“ navrhla žena.

Jeptiška pohrdlivě usykla, ale nakonec je dovnitř pustila. Adélii to stálo dvě pence, protože jeptiška ji nehodlala pustit se psem jako jednu osobu a Ulf by zase psa za žádnou cenu nenechal čekat venku. Mince dopadly do téměř plné misky. Celá tahanice o cenu způsobila, že se za nimi mezitím vytvořila fronta lidí a jeptiška, která na frontu dohlížela, se začala rozčilovat a málem Adélii zase vystrčila ven.

Adélie se nemohla ubránit srovnávání se sv. Jiřím, největším ze tří ženských klášterů v Salernu, který znala nejlépe. Uvědomovala si, že to není férové srovnání, sv. Jiří byla bohatá komunita, klášter se skvěl mramorem a mozaikami, bronzové dveře se otevíraly do nádvoří, kde fontány ochlazovaly rozpálený vzduch; bylo to místo, které, jak říkávala matka Ambrózie, „sytilo hladové duše příchozích krásou“.

Kdyby takovou stravu hledaly duše cambridgeské u sv. Radegundy, odcházely by pěkně hladové. Milodary se do kláštera nijak nesypaly, což dokazovalo, že bohatí si ženské služby Bohu příliš necení. Pravda, jednoduché linie těch prostých obdélníkových budov v sobě nesly určité kouzlo; žádná z nich nebyla větší ani zdobnější než sýpka, ve které se v klášteře sv. Jiří skladovalo obilí, ale ta krása prostě chyběla. A s ní i dobročinnost. Tady se jeptišky zabývaly převážně prodejem zboží, ne rozdáváním.

Ve stáncích podél cesty ke kostelu se nabízelo všechno možné s námětem svatého Petříka: talismany, odznáčky, praporce, figurky, plakety, výrobky z proutí z vrby sv. Petříka, ampulky s Petříkovou krví; pokud to ovšem má být lidská krev, napadlo Adélii, je tak zředěná vodou, že je výsledná tekutina sotva narůžovělá.

A kolem bylo slyšet: „Co zabere na dnu? A na výron? Na plodnost? Vyléčí mi to krávu od pajdání?“

U sv. Radegundy se zkrátka nečekalo dlouhá léta, než umučeného chlapce prohlásí za svatého Vatikán. Tím se ostatně před časem netrápilo ani Canterbury, kde obchod založený na mučednické smrti Tomáše Becketa jen kvetl.

Adélii ještě v uších doznívaly Gyltiny káravé narážky, a tak nemohla dost dobře obviňovat tak nuzný klášter z vykořisťování bližních, ale to jí nebránilo v opovržení nad vulgaritou, se kterou se to dělo. Byl tady také Roger z Actonu; mašíroval sem a tam podél fronty poutníků, oháněl se jakousi ampulí a vnucoval ji jako dobrou koupi: „Kdokoliž se v krvi tohoto nebožátka omyješ, nebude ti třeba mýti se kdy více!“ Kyselý pach, který od něj vanul, dosvědčoval, že se dotyčný sám touto radou zarputile řídí.

Ten chlap takhle třeštil i celou cestu z Canterbury, hýkal jako pomatený osel, neztichl ani na vteřinu. Příliš velká čapka s klapkami na uši mu pořád padala do očí, černozelený plášť měl stále stejně pocákaný blátem a zbytky jídla.

Ve skupině poutníků, která sestávala převážně ze vzdělaných lidí, působil tenhle člověk jako idiot. Ovšem tady, mezi zoufalými a prostými, vyvolával jeho chraplavý hlas určité nutkání. Roger z Actonu říkal „kupujte“ a jeho posluchači kupovali.

Předpokládalo se, že prst Boží přinese těm, jichž se dotkne, svatou posedlost: Acton se dožadoval úcty a respektu prokazovaných vychrtlým asketům mumlajícím motlitby v jeskyních Východu či poustevníkovi na sloupu. Copak svatí nemilují nepohodlí? Copak i tělo Tomáše Becketa nebylo oděno v hrubé kousavé kytlici, ve které se hemžila hejna vší? Špína, vytržení a umění citovat Bibli, to jsou přece znaky svatosti.

Roger z Actonu patřil mezi lidi, které Adélie vždy pokládala za nebezpečné; takoví označovali podivínské staré báby za čarodějnice a vláčeli smilníky před soud, jejich hlasy podněcovaly nenávist k jiným národům, k jiné víře.

Otázkou zůstávalo jen to, jak moc je nebezpečný.

Byls to ty? přemýšlela Adélie a prohlížela si ho. Chodíš na Wandlebury Ring? Opravdu se – doslova – myješ krví těch dětí?

Teď se ho ještě nezeptám, nezeptám se ho, dokud k tomu nebudu mít dobrý důvod, ale prozatím je to docela vhodný kandidát.

Roger ji nepoznal. Ani Abatyše Joana, která také prošla kolem směrem k bráně. Byla ustrojena k jízdě koňmo, na ruce si nesla cvičeného raroha a povzbuzovala cestou zákazníky k nákupům.

Její sebevědomé, panovačné chování činilo na Adélii dojem, že klášter pod jejím vedením bude vrcholem organizovanosti. Místo toho tu ale panovala jakási ledabylost; kolem kostela rostl plevel, na střeše tu a tam chyběly tašky. Jeptišky měly hábity poseté záplatami, bílé plátno pod černými plachetkami měly viditelně špinavé a chovaly se na řeholní sestry docela obhrouble.

Adélie se pomalu sunula za řadou lidí proudících do chrámu a přemýšlela, kam asi mizí peníze vydělané na svatém Petříkovi. Určitě se tady nepoužívají pro větší slávu Boží. Ani na zlepšení pohodlí poutníků, nikdo tu neošetřuje choré, slabí a nemohoucí si při čekání nemají kde sednout, protože tu není ani jedna lavička, nemají se čím občerstvit. Jediná zmínka o možnostech ubytování byl pomačkaný seznam hostinců a krčem dole ve městě, přitlučený hřebíkem na kostelní dveře.

Zdálo se, že prosebníkům to ani moc nevadí. Nějaká žena o berlích se vychloubala tím, jak už navštívila Canterbury, Winchester, Walsingham, Bury St. Edmunds a St. Albans – všem předváděla spony s nápisy, ale nepořádek a špína tady jí nevadily. „Tady u tohodle si dělám velký naděje,“ říkala, „von je hodně mladej svatej, ale ukřižovali ho židáci, toho bude mít Ježíš rád, to se vsadím.“

Ano, byl to anglický svatý, potkal jej podobný osud a byl v týchž rukou jako Syn boží. A dýchal tentýž vzduch jako nyní ti lidé tady. Adélie se přistihla, že se modlí, aby se mu to povedlo.

Byla už uvnitř kostela. U dveří seděl za stolem úředník a právě zapisoval výpověď jakési bledé ženy, která mu říkala, že se jí ulevilo poté, co se dotkla relikviáře.

To bylo ale příliš slabé vyjádření pro Rogera z Actonu, který se sem právě přiřítil: „Cítíš se posílena, ženo? Pocítila jsi Ducha svatého? Rozplynuly se tvoje hříchy? Vytratila se tvá churavost?“

„Ano,“ řekla žena a potom ještě důrazněji zopakovala: „Ano!“

„Další zázrak!“ a už ji táhl ven, aby ji ukázal zástupu čekajících. „Zde je uzdravená, hleďte! Chvalme Pána na nebesích a jeho maličkého svatého.“

V kostele to vonělo dřevem a slámou. Na dlažbě chrámové lodi bylo křídou nakreslené bludiště – byl to něčí pokus zobrazit jeruzalémský labyrint, ale jen pár poutníků se uvolilo poslechnout jeptišku, která je přemlouvala, aby jím zkusili projít; ostatní se hrnuli do postranní kaple, kde byl uložen relikviář. Adélie na něj zatím nedohlédla, měla jej zakrytý hlavami lidí před sebou.

Zatímco tedy čekala, rozhlížela se kolem sebe. Jemně tesaná kamenná deska na jedné stěně hlásala, že „léta Páně 1138 král Štěpán stvrdil dar, jenž byl jeptiškám kláštera nově založeného ve městě jménem Cambridge k uctění památky zesnulého krále Jindřicha složen panem Williamem le Moyne, zlatníkem“.

To by mohlo vysvětlovat tu chudobu, napadlo Adélii. Válka, kterou vedl Štěpán se svou sestřenicí Matyldou, skončila vítězstvím Matyldy, či spíše jejího syna Jindřicha II. A současný král asi nemá tu potřebu dotovat klášter, jehož existenci schválil chlap, se kterým jeho máti vedla válku dlouhých třináct let.

Výčet abatyší objasňoval, že matka Joana se své funkce ujala teprve předloni. Celkový špatný stav kostela jen dokazoval, že jí v tomto směru chybí nadšení. Zato její poněkud světštější zájem jasně zářil z malby koně a z nápisu pod ní: „Statečné Srdce. AD 1151– AD 1169. Můj milý, dobrý a věrný služebník.“ Uzda i s udidlem visely z dřevěných prstů sochy svaté Matky boží.

Dvojice před Adélií už se dostala až k relikviáři. Oba padli na kolena a Adélii se poprvé naskytl ten pohled.

Zalapala po dechu. Zde v bělostném světle svící zářila sama dokonalost, odpouštějící minulou hrubost a sprostotu. A nebyl to pouze ten oslňující relikviář, ale i mladá jeptiška klečící u jeho hlavy, nehybná jako socha svaté, tragický výraz ve tváři, ruce sepjaté v modlitbě, jako živoucí výjev z evangelia; matka a její mrtvé dítě, byla to scéna plná něžného a bolestného půvabu.

Adélii zamrazilo na šíji. Náhle ji zachvátila touha věřit v Boha. Tady, teď, na tomto místě se třpytila pravda a pochybnosti se v jejím žáru rozpouštěly a jako obláčky páry stoupaly vzhůru k nebesům, aby pobavily Boha.

Ti manželé se modlili. Jejich syn byl v Sýrii – slyšela je o něm mluvit už před kostelem. Oba tiše recitovali jako jedním hlasem: „Ach, svaté dítko, vzpomeneš-li Pánu našeho syna, aby jej ve zdraví domů navrátil, navěky ti budeme vzdávat díky.“

Bože, dej, ať v tebe uvěřím, běželo hlavou Adélii. Tak prostá čistá žádost přece musí dojít vyslyšení. Nech mě uvěřit. Jsem bez víry až příliš osamělá.

Muž se ženou vstali a ruku v ruce odcházeli. Adélie poklekla. Jeptiška se na ni usmála. Byla to ta drobná plachá dívka, která doprovázela matku představenou do Canterbury a zpět, ale nyní se její ostýchavost přetavila ve slitování. Měla nesmírně laskavé oči. „Svatý Petřík tě uslyší, sestro.“

Relikviář měl tvar rakve a byl usazen na tesaném kamenném katafalku tak, aby jej klečící prosebník měl zhruba ve výši očí. Tak sem tedy proudily všechny ty peníze – do podlouhlé, drahokamy posázené schrány, na níž mistr zlatník zobrazil výjevy z chlapcova života, jeho umučení a vstup do ráje, kam byl vynesen samotnou svatou Marií.

Jedna boční výplň byla zhotovena z perleti tak tenoučké, že tvořila jakési okénko. Adélie jím však viděla jen kosti ruky, položené na malé sametové podušce tak, aby budila dojem gesta požehnání.

„Smíš políbit jeho kotník, pokud si přeješ.“ Jeptiška ukázala monstranci na polštářku víka relikviáře. Připomínala saskou sponu a mezi drahými kameny měla vsazenou hrbolatou droboučkou kůstku.

Byla to trapézová kost pravé ruky. Sláva a povznesení bylo to tam. Adélie byla rázem opět sama sebou. „Přidám penci, jestli se budu moci podívat na celou kostru,“ řekla.

Jeptiška svraštila světlounké obočí. Pak se naklonila, odložila monstranci bokem a sundala z relikviáře víko. Vyhrnul se jí při tom jeden rukáv a objevila se útlá paže posetá modřinami.

Adélie se na ni s úžasem zadívala; tak ta útlá, jemná dívka bývá bita. Jeptiška se pousmála a stáhla rukáv zpátky. „Bůh je dobrotivý,“ řekla.

Adélie jen doufala, že je to pravda. Ani se nedovolila, vzala jednu svíci do ruky a namířila ji směrem ke kostem.

Pane na nebi, jsou drobounké. Abatyše Joana si svého svatého v myšlenkách musela zveličit; relikviář byl až příliš velký, kostřička se v něm téměř ztrácela. Představila si malého chlapce v příliš velkém oblečení.

Slzy se koulely Adélii z očí, i když současně vnímaly fakt, že jediné poškození na rukou i nohou je ta vyňatá trapézová kost. Nebylo tu ani stopy po nějakých hřebech a stejně tak i hrudní koš a páteř byly nedotčené. Rána od kopí, kterou převor Geoffrey popisoval Simonovi, byla pravděpodobně spíš výsledkem hniloby, která nafoukla tělo víc, než mohla kůže vydržet, proto na břiše pukla.

Na pánevní kosti se však rýsovaly stejné ostré nepravidelné vrypy, jaké Adélie viděla na tělech ostatních dětí. Musela se silou vůle přinutit, aby nestrčila ruku do relikviáře a nevytáhla si kost na lepší světlo, ale byla si téměř jistá; chlapce vrah opakovaně bodal tím charakteristickým nástrojem, jaký Adélie nedokázala určit.

„No tak, paní.“ Řada za ní už se začínala netrpělivě vlnit.

Adélie se pokřižovala a odcházela, jen cestou položila slíbený peníz na stůl úředníkovi u dveří.

„Jsi uzdravena, paní?“ zeptal se jí. „Musím všechny zázraky zapisovat.“

„Zapiš, že se cítím mnohem lépe,“ řekla mu.

Že toho vím mnohem více, to by bylo přesnější. Svatého Petříka neukřižovali; umřel mnohem odpornější smrtí. Stejnou jako ti ostatní.

A jak tohle připojit ke koronerově prohlášení, přemýšlela zahořkle, roztrpčeně. Já mám hmatatelný důkaz o tom, že tento chlapec nezemřel na kříži, ale v rukou řezníka, který se tu svobodně pohybuje někde mezi vámi.

A jak tohle předložit soudcům, kteří vůbec netuší, co je anatomie, a i kdyby tušili, nezajímalo by je to ani za mák, tím spíš, že to tvrdí žena a navíc cizinka.

Teprve když zase vyšla ven, uvědomila si, že Ulf s ní v chrámu vůbec nebyl. Našla ho, jak sedí na zemi u brány a rukama si objímá kolena.

Vůbec jsem se nad ním nezamýšlela, chytila se za nos Adélie. „Ty jsi svatého Petříka znal?“

Strojený sarkasmus mířil opět ke psovi: „Sem asi v zimě jako nechodil do tý zatracený školy, né? Co bych tam taky dělal.“

„Chápu. Promiň.“ To jsem tedy opravdu bezohledná, vždyť ta kostřička bývala jeho spolužákem a kamarádem, a on se jistě jeho smrtí trápí. „Inu, na druhou stranu málo lidí může říci, že chodili do školy se svatým,“ dodala alespoň jemně.

Ulf jen pokrčil rameny.

Adélie to s dětmi neuměla, většinou se zabývala jen těmi, které už byly po smrti. Neviděla důvod, proč by s nimi měla mluvit jinak než s dospělými, chápavými lidmi, a když nereagovaly, jako například Ulf, nevěděla si rady.

„Půjdeme zpátky ke stromu svaté Radegundy,“ řekla. Chtěla tam ještě promluvit s jeptiškami.

Vraceli se stejnou cestou. Adélii najednou něco napadlo. „Poslyš, viděl jsi vlastně svého spolužáka v ten den, kdy se ztratil?“

Chlapec jen popuzeně obrátil oči v sloup a otočil se k Hlídači: „To byly Velikonoce. Na Velikonoce bejváme s bábou na mokřiskách.“

„Aha.“ Chvilku šli dál mlčky. No, za optání to stálo.

Dva kroky za ní ale Ulf najednou řekl psovi: „Ale Will ho viděl. Will s ním byl ten den, né?“

Adélie se otočila. „Will?“

Ulf usykl; ten pes je ale tupec. „Byli přece s Willem na těch kočičkách spolu.“

Simon se ani nezmínil o tom, že by otec převor mluvil o nějakém Willovi, když mu popisoval, jak se události toho dne seběhly. „Kdopak je Will?“

Když se kluk zase chystal odpovědět psovi, vzala Adélie jeho hlavu do dlaní a otočila ji tváří k sobě. „Byla bych moc ráda, kdybys to řekl mně.“

Ulf vykroutil krk zpátky a podíval se na Hlídače. „Ta se nám vůbec nelíbí, že jo,“ řekl mu.

„Ty se mi taky nelíbíš,“ podotkla Adélie, „ale teď jde spíš o to, kdo zabil tvého spolužáka, kdy to udělal a jak. Já se v pátrání po takových zločinech vyznám, ale v tomhle případě potřebuji informace od vás, místních lidí – a vzhledem k tomu, že ty i tvá babička jste nyní u mě zaměstnáni, mám na informace od vás nárok. Jestli se jeden druhému líbíme nebo ne, to je v této chvíli úplně vedlejší.“

„Dyť to udělali Židi.“

„Víš to určitě?“

Poprvé za celou tu dobu se na ni Ulf podíval přímo. Kdyby s nimi v tom okamžiku byl i královský výběrčí daní, jistě by si všiml, podobně jako u Adélie, že chlapcovy oči dodávají jeho tváři mnohem starší výraz. Adélie ovšem spatřila spíš nečekaný důvtip.

„Tak pojď se mnou,“ řekl Ulf.

Adélie si otřela ruku o sukni – vlasy, trčící Ulfovi zpod hučky, kterých se také dotkla, byly promaštěné a velmi pravděpodobně obydlené nějakou havětí – a šla za ním. Po chvilce zastavili.

Dívali se přes řeku na velký a honosný dům s rozlehlým trávníkem, který spadal až k malému přístavišti dole u vody. Okna měla zavřené okenice a z rýn rostla tráva. Opuštěno. Prázdno.

„Tam bydlel ten jejich náčelník,“ prohlásil Ulf.

„To je Chaimův dům? Tam, kde podle dohadů Petříka ukřižovali?“

„Jo,“ přikývl Ulf. „Akorát že ho tam neukřižovali. Tenkrát ne.“

„Já jsem se dozvěděla, že jistá žena viděla v jedné místnosti viset jeho tělo.“

„Martha,“ řekl kluk tónem, kterým to jméno zařadil do kategorie obtížných nemocí jako například revmatismus, bez sebemenší známky úcty, ale smířlivě. „Ta řekne kdeco, jenom aby na sebe upozornila.“ A jako kdyby už zašel v informování o svých cambridgeských sousedech trochu příliš daleko, dodal: „Já ale neříkám, že to nemohla vidět, když říká, že viděla… Jako starej Peaty tadydle.“

Pokračovali v cestě, přešli už i kolem Radegundiny vrby a stánku s větvičkami (aniž se Adélie vůbec zastavila) a směřovali k mostu. Na tomto místě prý prodavač rašeliny viděl dva Židy, jak hodili do řeky jakýsi balík, údajně tělo mrtvého Petříka. „Takže ten člověk s rašelinou se také mýlil?“

Chlapec přikývl. „Starej Peaty je napůl slepej a lže, až se hory zelenají. Ten viděl prdlajs. Dyť přece…“

Vraceli se teď stejnou cestou zpátky na místo proti Chaimovu domu.

„Přece,“ ukazoval Ulf na prázdné dřevěné molo u protějšího břehu, „to tělo našli támdle. Zaháknutý pod těma sloupama. Takže ho nikdo nemohl shodit z mostu, protože co…?“

Zadíval se na ni tázavě. Chtěl ji vyzkoušet.

„Protože,“ zopakovala Adélie, „mrtvoly neplavou proti proudu.“

Ty jeho chytré oči se usmály jako oči učitele, jehož student dosáhl nebo i předčil očekávaný počet bodů. Uspěla jsem.

Ale jestli je svědectví prodavače rašeliny tak očividně křivé, a tím pádem se dá pochybovat i o výpovědi té ženy, která tvrdila, že viděla ukřižované dětské tělíčko v Chaimově domě, proč tedy obvinění padlo tak přímo na Židy?

„Protože ti to sakra udělali,“ řekl Ulf. „Ale né tehdá.“ Pokynul jí rukou, aby se posadila do trávy, sám se uvelebil vedle ní. A spustil; mluvil rychle a otevřel jí dveře do světa dětí, které si utvářejí různé teorie na základě různě odpozorovaných věcí a často v rozporu se závěry, k nimž docházejí dospělí.

Adélii nedělal potíže jen jeho přízvuk, ale i nářečí, zachytávala se frází, jako kdyby přeskakovala z jednoho drnu v močálu na druhý.

Dala si tedy postupně dohromady, že Will je chlapec asi tak v Ulfově věku a dostal toho dne stejný úkol jako Petřík: natrhat vrbové větvičky s kočičkami na Květnou neděli. Will bydlí v Cambridgi, kdežto Petr v Trumpingtonu, ale oba se tehdy potkali u vrby svaté Radegundy a spolu tam sledovali svatební slavnost v Chaimově zahradě na protějším břehu řeky. Will potom ještě Petříka doprovodil přes most a přes město až ke stájím u Chaimova domu. Pak už odešel, aby odnesl domů matce ty kočičky, o které ho požádala.

Na tomto místě nastala ve vyprávění pomlka, ale Adélie věděla, že to není vše – Ulf byl rozený vypravěč. Slunce hřálo a sedět v trávě ve stínu vrbových větví nebylo nepříjemné, i když Hlídač cestou bůhvíjak přišel k čemusi nechutnému a kolem něj se šířil ještě horší puch než obvykle. Ulf si máchal nohy ve vodě a postěžoval si, že má hlad. „Dej mi peníz a já nám skočím pro něco k pekařovi.“

„Až potom, nejdřív si to zopakujeme,“ pošťouchla ho Adélie. „Takže Will šel domů a Petr k Chaimovi do stájí a pak už ho nikdo víckrát neviděl.“

Chlapec si odfrkl. „Nikdo nikdy. Kromě Willa.“

„Will se s ním potom ještě setkal?“

Bylo o něco později téhož dne, už za soumraku. Will se vrátil k mostu s večeří pro svého otce, který tu do pozdní noci opravoval pramici, aby ji měl připravenou na ráno. A Will, který stál na cambridgeském břehu, viděl Petra naproti, na levém břehu. „Tady byl, přesně tady, jak tu teďka sedíme.“ A zavolal na něj – Will na Petra –, že už by měl mazat domů.

„Teda fakt už měl,“ dodal ještě Ulf, „protože jak jednou zatmíš na trumpingtonskejch mokřiskách, zaručeně tě bludičky stáhnou rovnou do pekel.“

Adélie se neobtěžovala vyzvídat, co že to člověka stáhne do pekel. „A dál? Pokračuj.“

„No a Petr na něj volá, že ještě musí něco dělat za ty Žužáky,“ ukázal Ulf znovu na Chaimův dům. „Jo, přesně tak to řekl, že musí ještě kamsi zajít kvůli Žužákům, a ptal se Willa, jestli nechce jít s ním. Ale Will nechtěl, a to teda udělal zatraceně dobře, protože potom už Petra vopravdu nikdo nikdy živýho neviděl.“

Kvůli Žužákům? Že by ho Židé poslali něco vyřídit? A proč použil tak prapodivný a ošklivý výraz? Během té dlouhé cesty už Adélie zaslechla spoustu nadávek a ošklivých označení pro Židy, ale toto slovo slyšela poprvé.

Znovu a znovu to promýšlela; představovala si tu scénu u řeky. Tahle část břehu byla klidná i dnes, za bílého dne, dokonce i přes ty zástupy poutníků o kus dál u vrby sv. Radegundy, z jedné strany ohraničená lesem a jinak poli a lukami. Tehdy na sklonku dne tu muselo být úplné ticho.

Petřík se jí podle vyprávění jevil jako zasněný, romantický typ; Ulf se zmínil, že se nechal snáz obalamutit než třeba spolehlivý Will.

Jako by ho úplně viděla před sebou: drobnou postavičku, mávající kamarádovi, s bledou tvářičkou v pohasínajícím světle dne, a mizející ve stínech stromů, již navždy.

„Řekl o tom Will někomu kromě tebe?“

Will mlčel, alespoň tedy před dospělými. Příliš se bál, že si Židé přijdou i pro něj. A podle Ulfa to tak bylo správně. Will se se svým tajemstvím svěřil jenom svým vrstevníkům, s nimiž sdílel tajný svět klukovského kamarádství, který si s ostatními společně hlídali a skrývali.

A výsledek byl ten, který většině vyhovoval; obvinění padlo na Židy a domnělý pachatel a jeho žena byli potrestáni.

A vrah měl volné ruce k tomu, aby mohl zabíjet zas, pomyslela si Adélie.

Ulf se na ni díval. „Chceš slyšet ještě něco? Ještě něco bych věděl. Ale promáčíš si boty.“

A ukázal jí jasný důkaz, že se Petřík toho večera do Chaimova domu vrátil, důkaz o Chaimově vině. Adélie kvůli tomu musela slézt z břehu až k vodě, ba přímo až do vody a samozřejmě si promáčela boty a taky lem sukně. A cambridgeské jílovité bláto měla snad úplně všude. Hlídač je věrně následoval.

A když se všichni tři zase škrábali zpátky na břeh, všimli si na trávě stínů, které nepatřily jen vrbám.

„Rány Boží, to je ta cizí flundra,“ vydechl sir Gervase.

„A noří se z řeky jako Afrodite,“ dodal sir Joscelin.

Byli oba navlečeni do loveckých oděvů a trůnili na koních zbrocených potem jako nějací bohové. Vlk, visící bezvládně před sedlem sira Joscelina a napůl přikrytý kusem látky, měl ještě otevřený čumák a kapaly mu z něj sliny, jak ho smrt zastihla uprostřed vzteklého zavrčení.

O kousek dál stál lovčí, který je předtím doprovázel na cestě z Canterbury a na řemenech držel tři vlčáky. Každé z těch zvířat bylo dostatečně mohutné na to, aby dokázalo popadnout Adélii a odnést si ji jako kořist. A každé z těch zvířat Adélii upřeně pozorovalo nehnutým pohledem.

Adélie se chtěla prostě otočit a odejít, ale sir Gervase pobídl koně a ona i Ulf tak zůstali sevřeni v trojúhelníku tvořeném koňmi, psy a řekou za zády.

„Asi bychom se měli optat, copak to naše milá návštěvnice Cambridge provádí, že se tu plácá v bahně, Gervasi,“ podotkl pobaveně sir Joscelin.

„To bychom tedy měli. A taky by bylo záhodno říct šerifovi o těch jejích kouzelných sekerkách, co kolem ní začnou poletovat, sotva si jí člověk všimne.“ Jeho hlas teď zněl žoviálněji, ale stále výhružně. Gervase se evidentně snažil získat zpět převahu, o kterou přišel při jejich prvním setkání. „No? Co myslíš, čarodějnice? Kdepak máš toho saracénského amanta?“ Každá další otázka byla hlasitější než ta předchozí. „Co kdybychom tě hodili zpátky do té vody? No? To je jeho spratek? Špinavý je na to až dost.“

Tentokrát se tě nebojím, ty hroudo neotesaná. Jen si to ještě chvíli zkoušej.

A současně se cítila jako uhranutá, nedokázala z něj spustit oči. V něm je ještě víc nenávisti než v Rogerovi z Actonu. Byl by mě tehdy na tom kopci znásilnil jen proto, aby mi předvedl, že si to klidně dovolí – a udělal by to i teď, kdyby tu nebyli ti dva druzí. Síla ubožáka.

Byls to ty?

Ulf vedle ní stál jako zcepenělý. Hlídač se odplížil za Adéliiny nohy, kde na něj vlčáci tolik neviděli.

„Gervasi,“ houkl sir Joscelin ostře. Pak otočil tvář zase k Adélii. „Nevšímej si mého přítele, paní. Je vzteklý, protože jeho šíp minul tuhle starého Lupuse…,“ poplácal při těch slovech vlčí hlavu, „… a můj byl přesný.“ Usmál se na svého společníka a zase se zahleděl na Adélii. „Slyšel jsem, že vám náš milý otec převor našel lepší ubytování, než je vůz s plachtou.“

„Ano,“ odvětila, „našel.“

„A co tvůj přítel lékař? Už tu začal pracovat?“

„Začal.“

„Saracénský šarlatán a jeho děvka, to se bude na vývěsním štítu pěkně vyjímat,“ ucedil Gervase umíněně.

Tak takové to je, patřit mezi ty slabé, pomyslela si Adélie. Silní člověka beztrestně urážejí. Ale však ještě uvidíme.

Sir Joscelin si ho už nevšímal. „Obávám se, že tadyhle s chudákem Gelhertem ani ten tvůj doktor nic nesvede, že ne? Vlk mu roztrhl běh,“ trhl hlavou směrem k psovi, který držel jednu tlapu zdviženou nad zemí.

A tohle se dá brát jako urážka, i když jsi to tak možná nemyslel. „On to umí lépe s lidmi,“ řekla tedy. „Měl bys poradit svému příteli, aby za ním co nejdříve zašel.“

„Co? Co to ta běhna mele?“

„Domníváš se, že je nemocný?“ zeptal se sir Joscelin.

„Má jisté příznaky.“

„Jaké zas příznaky?“ V Gervasově hlase náhle zazněl tón znepokojení. „Mluv, ženská, jaké příznaky?“

„Mně nepřísluší něco tu předjímat,“ řekla Adélie Joscelinovi. Což byla pravda, protože žádné příznaky neviděla. „Ale určitě by měl s panem doktorem promluvit, a to co možná nejrychleji…“

Znepokojení se měnilo v paniku. „Bože dobrý, vždyť já jsem za dnešní dopoledne aspoň sedmkrát kýchl!“

„Kýchání,“ odvětila pohotově Adélie, „no vida, tak i kýchání.“

„Ach Bože.“ Gervase trhl otěžemi a už otáčel koně, zabodávaje mu ostruhy do slabin. Adélie se najednou cítila náramně spokojeně.

Sir Joscelin se usmál a pozvedl loveckou čapku. „Přeji ti dobrý den, paní.“

Lovčí se zlehka uklonil, hvízdl na psy a následoval svoje pány.

Mohl to být kdokoliv z nich, říkala si Adélie a dívala se za nimi. Fakt, že Gervase je brutální primitiv a ten druhý ne, nic neznamená.

Sir Joscelin, i přes to vybranější chování, byl stejně dobrý kandidát jako jeho společník, vždyť byli kamarádi. A na tom kopci byl tenkrát také.

Jenže, kdo tam vlastně nebyl? Hugh, lovčí s obličejem nevýrazným jako hrouda tvarohu, ten v sobě může ukrývat zvrácenost stejně jako třeba Roger z Actonu, aniž by to dával nějak najevo. Ten tučnolící obchodník z Cherry Hintonu tam byl taky. I ten potulný zpěvák. A mniši – ten, kterému říkají bratr Gilbert, je už od pohledu plný nenávisti, to si troufám tvrdit. Všichni mohli tehdy v noci na Wandlebury Ring přijít. A co se týče toho slídila výběrčího, ten je podezřelý z tisíce důvodů.

A proč vlastně uvažuju jen o mužích? Byla s námi matka představená, jeptiška, obchodníkova žena, služebné… Ale ne, ženy zase vyloučila; to přece není ženský zločin. Ne že by ženy nebyly schopné páchat krutosti na dětech – Adélie už ošetřovala a zkoumala nejeden následek týrání a zanedbávání, ale veškeré její případy, které se jen vzdáleně blížily těmto zvířeckým, sexuálním útokům, se týkaly mužů, vždycky jen mužů.

„Oni s tebou mluvili.“ Takže Ulfova strnulost na rozdíl od té její byla způsobena obdivným úžasem. „To sou křižáci, voba dva. Byli až ve Svatý zemi.“

„Já vím,“ řekla jen.

„Byli tam,“ pokračoval chlapec, „a vrátili se bohatí a ověnčení slávou. Sir Gervase dostal od převorství zaplaceno v podobě panství Coton. Sir Joscelin zase od sv. Radegundy získal panství Grantchester. Voba sou náruživí lovci a často si půjčujou od převora Geoffreyho lovčího Hugha a jeho smečku, když se jim zachce dostat takovou obludu, jakou si teďka veze sir Joscelin domů – říká se, že ten vlk dávil ovce kolem Trumpingtonu –, protože Hugh, to je ten nejlepší lovec široko daleko…“

Muži, myslela si, jak tak poslouchala proud jeho obdivu. Dokonce i když jsou zatím jen malí chlapci…, ale tenhle se teď na ni díval a překypoval zase světáckou moudrostí. „A tys jim to ale dala – zvládlas to,“ řekl uznale. Také ji ověnčil slávou.

Zpátky k Benjaminovu domu už šli společně jako přátelé, jen Hlídač se zahanbeně vlekl kus za nimi.

Byla už tma, když se vrátil Simon a hladový a s chutí zasedl s ostatními k úhořímu guláši a rybímu nákypu s knedlíkem. Byl totiž pátek a Gylta striktně dodržovala pravidla půstu. A neúnavně vyprávěl o té spoustě obchodníků s vlnou, kteří v Cambridgi a okolí provozují své obchody.

„Byli to všechno velmi přívětiví lidé, všichni mi ochotně vysvětlovali, že ty pruhy látky musí pocházet ze starší várky vlny – prý se to pozná podle vlasu…, ale nebude nemožné vystopovat, odkud ta konkrétní role pochází, když se do toho pustím.“

Simon sice nosil nepříliš honosný šat, ani sám nevypadal nijak zvláštně, ale přece jen pocházel ze zámožného rodu a nikdy dříve se nezamýšlel nad tím, jakou cestu musí prodělat vlna, nežli se dostane z ovčího hřbetu do štůčku na pultě v krámku. Uvádělo jej to v úžas.

A ochotně se o svoje nově nabyté znalosti dělil u večeře s Mansurem a Adélií.

„Věděli jste, jak se čistí surová střiž? Máčejí ji v sudech s močí, do kterých přispívá celá rodina.“ Mykání, česání, předení, tkaní, barvení, moření. „A víte, jak je obtížné docílit syté černi? Experto credite. Musí se buď přesytit borytová modř nebo se kombinuje tanin a železo. Zato žlutá je mnohem jednodušší. Mluvil jsem dnes s barvíři, kteří by byli nejradši, abychom se všichni oblékali do žluté jako povětrné ženy…“

Adéliiny prsty poklepávaly po stole; Simonovo nadšení naznačovalo, že uspěl, ale ona měla také svoje poznatky.

Všiml si toho. „Ach ano, tak tedy: zdá se, že ty pruhy jsou zvláštně vyčesané, ale ani tak jsme nedokázali zjistit, jestli tenhle kousek…“ Simon přes látku láskyplně přejel rukou a Adélii bylo jasné, že jeho rozkoš z pátrání přehlušila vlastní účel. „…jestli tenhle kousek má obyčejný okraj nebo okraj s obtáčenou osnovou, která se u každé tkadleny liší…“

Zachytil její pohled a opět se vzpamatoval. „Je to kus z várky dovezené před třemi lety pro opatství Ely, které má koncesi na dodávky vlněných látek do všech církevních institucí v hrabství Cambridgeshire; šijí se z nich mnišská roucha.“

Mansur zareagoval jako první. „Hábit? Je to z mnišského hábitu?“

„Ano.“

Nastalo opět to přemítavé ticho, které se pomalu stávalo nedílnou součástí jejich večeří.

Adélie řekla: „Jediný mnich, kterého můžeme z okruhu podezřelých vyloučit, je otec převor, který byl celou noc pod naším dohledem.“

„Jeho mniši nosí pod svrchním hábitem černý oděv,“ přikývl Simon.

„A stejně tak i jeptišky,“ dodal Mansur.

„To je pravda,“ usmál se na něj Simon, „ale to je v tomto případě zanedbatelné, protože jsem během svého pátrání narazil na toho obchodníka z Cherry Hintonu a ten, jak nám štěstí přeje, se také zabývá obchodem s vlnou. Ten člověk mne ujistil, že jeptišky, jeho žena i všechny služebné strávily noc pod přístřeškem z plachty obklopené a hlídané muži z celé skupiny. Pokud by byla hledaným vrahem některá z těch žen, pak nemohla nepovšimnuta odejít a odnést ta těla z kopce.“

Tím pádem zbyli ti tři mniši doprovázející převora Geoffreyho. Simon je vyjmenoval.

Mladý bratr Ninian? To určitě ne. I když, proč vlastně ne?

Bratr Gilbert? Nepříjemný chlapík, to by klidně mohl být pachatel.

A ten poslední?

Tvář ani osobu třetího mnicha si nikdo nedokázal vybavit.

„Je zbytečné spekulovat dál, dokud nezjistíme něco víc,“ řekl Simon. „Mohl to být už obnošený hábit, třeba vyhozený na smetiště; vrah se k němu mohl dostat kdekoli. Budeme se tím zabývat, až si odpočineme.“

Opřel se pohodlně a sáhl po poháru s vínem. „A ty mi odpusť, panno doktorko. My Židé se tak zřídkakdy účastníme honů, že jsem byl asi velmi únavný s nadšeným vyprávěním, jak jsem svou kořist stopoval a štval. Copak jsi vyzvěděla ty?“

Adélie začala chronologicky popisovat svůj den a byla mnohem stručnější; její dnešní pátrání přineslo více ovoce než Simonovo, ale pochybovala, že by se mu to zamlouvalo. Jí tedy rozhodně ne.

Zato ocenil, že si prohlédla kosti svatého Petříka. „Věděl jsem to. To nám hraje do karet. Toho chlapce nikdo neukřižoval.“

„To ne,“ přitakala ona a zavedla svoje posluchače vyprávěním na druhou stranu řeky a vtáhla je do rozhovoru s Ulfem.

„A máme to.“ Simon se málem zakuckal vínem. „Panno doktorko, ty jsi spasila Izrael. Takže to dítě viděli ještě poté, co odešlo z Chaimova domu? Potom nám stačí jen najít toho chlapce, Willa, a zavést ho k šerifovi. Vidíš, ctěný šerife, toto jest živoucí důkaz toho, že Židé neměli se smrtí svatého Petříka pranic společného…,“ hlas se vytratil, když si Simon uvědomil výraz Adéliiny tváře.

„Bohužel asi měli,“ potvrdila jej Adélie slovy.

Kapitola sedmá

Celý rok u cambridgeského hradu stály hlídky tvořené obyvateli města, aby měly jistotu, že se z něj Židé nedostanou ven, ale pro Agnes, ženu prodavače úhořů a matku Harolda, jehož ostatky pořád ještě čekaly na pohřeb, pro Agnes celý ten rok jako by ani neproběhl.

Přístřešek, který si upletla z vrbového proutí, vypadal s velkou bránou v pozadí jako včelí úl. Přes den seděla v jeho vstupu a pletla, po jednom boku jeden z nožů na úhoře od manžela, po druhém velký plechový zvonec. V noci spala uvnitř.

Tehdy v zimě, když se šerif pokusil vyvést Židy potají pod rouškou noci ven, použila obě zbraně. Nůž málem probodl jednoho z šerifových mužů a zvonec vyburcoval celé město. Židé byli nuceni bleskově se vrátit zpět do věže.

Vedlejší brána do hradu byla také bedlivě střežena, a to husami, které před ní měly zbudovanou ohrádku, takže by okamžitě křikem ohlásily, že se někdo pokouší projít, stejně jako kdysi římské husy varovaly Kapitol, že se Galové pokoušejí proniknout do města. Pokusy šerifových lidí postřílet je z hradeb způsobily tak rozčilené a halasné kejhání, že to rovněž vyvolalo poplach.

Adélie kráčela po strmé klikaté cestě k hradu a nemohla se ubránit údivu nad tím, jak prostí občané dokážou takovou dobu hromadně a veřejně pohrdat autoritou. Na Sicílii by kordon královských žoldnéřů podobný problém vyřešil za pár minut.

„A skončilo by to masakrem?“ namítl Simon. „Kam by asi tak Židy mohli eskortovat, aby to nevyvolalo stejnou situaci? Celá tahle země věří, že Židé z Cambridge jsou ti, kteří ukřižovávají malé děti.“

Je dnes sklíčený a řekla bych, že i hodně rozzlobený.

„Ano, já vím.“ Uvažovala o odstupu, s jakým se tou věcí zabývá král. Dokázala si snadno představit, že to musí být energický člověk, a že by si tedy dokázal pádně vylít vztek na celé Cambridgi za to, že mu zabili jeho nejvýnosnějšího židovského poplatníka. Vždyť Jindřich už má na svědomí i Becketovu smrt, je to přece tyran, jako ostatně všichni panovníci. Ale tady zatím držel ruce stranou.

Když se ptali Gylty, co by se asi tak mohlo dít dál, prohlásila, že nikdo ve městě nejásá nad finanční pokutou, která bude na Cambridge určitě uvalena za Chaimovu smrt, ale ani ona nečekala nějaké hromadné věšení. Tento král uměl být tolerantní, pokud nešlo o pytlačení v jeho lesích. Nebo pokud člověk nepřekročil hranice jeho trpělivosti, jako to učinil arcibiskup Tomáš Becket.

„To už je jináč, než jako když jeho máti a strýc Štěpán spolu válčili,“ prohlásila. „Popravy? To tenkrát každou chvíli doklusal ňákej baron – a bylo docela fuk, na který straně byl nebo na který straně byl obyčejnej člověk – a nechal chudáka pověsit třeba jen za to, že se poškrábal na zadku.“

„Pravda,“ přitakala Adélie. „To muselo být hrozné.“ Ty dvě si rozuměly čím dál víc.

Občanská válka mezi Matyldou a Štěpánem se podle Gylty dostala až do mokřin. Ostrov Ely na mokřiskách i s katedrálou měnil majitele tak často, že člověk nikdy nevěděl, kdo je tam biskupem a kdo už ne. „Jako kdybysme my obyčejní lidi byli nějaká zdechlina a ti vlci nás trhali na kusy. A když sem přišel Geoffrey de Mandeville…,“ Gylta se odmlčela, potřásla hlavou a zhluboka se nadechla. Pak teprve dokončila myšlenku. „Třináct let. Třináct let Bůh i jeho andělé spali jak špalky a kašlali na to.“

„Třináct let Bůh i jeho andělé spali.“ Adélie slyšela tu frázi o občanské válce od příjezdu do Anglie už tolikrát. Lidé při těch vzpomínkách dodnes bledli. S nástupem Jindřicha II. to však ustalo. Už tomu bylo dvacet let a Anglie se mezitím stala zemí míru.

Ten Plantagenet je víc než jen bystrý, jak se Adélie domnívala. Možná bych na něj měla trochu změnit názor.

Prošli už poslední zatáčkou a ocitli se na prostranství před hradem.

Jednoduchá pevnost na pahorku, kterou tu kdysi zbudoval Vilém Dobyvatel k ochraně brodu přes řeku, dávno zmizela, dřevěné palisády nahradily mohutné zdi, prosté přístřešky k přenocování se proměnily v obytné budovy, byl tu kostel, stáje, ohrady, kasárna, ženská obydlí, kuchyně, prádelna, zelinářské a bylinkové zahrady, dojírna, kolbiště, popraviště a také žalář – to vše bylo nezbytné vybavení pro šerifa, který spravoval prosperující a nemalé město. Po straně se do lešení a žebříků halila nově rostoucí věž jako nástupkyně té vyhořelé.

Před branou se o svá kopí opírali dva strážní a klábosili s Agnes, která tam seděla jako obvykle na stoličce před svým úlem a pletla. Na zemi, opřený o hradní zdivo, seděl ještě jeden člověk.

„Copak je ten chlap všudypřítomný?“ zaúpěla Adélie.

Roger z Actonu při spatření příchozích vyskočil jako srnka, popadl dřevěnou desku na tyči, kterou měl položenou vedle sebe, a začal povykovat. Na desce bylo křídou napsáno: „Modlete se za sv. Petříka, jehož ukřižovali židáci.“

Včera tedy projevoval přízeň poutníkům u svaté Radegundy; dnes se mu zjevně zachtělo navštívit šerifa a hodlal tu na něj číhat s nekonečnou trpělivostí.

A zase Adélii nepoznal, ani ve společnosti exoticky vyhlížejícího Mansura, který ji a Simona doprovázel. Ten vůbec nevnímá lidi, napadlo ji. Vidí jen materiál pro peklo.

A všimla si, že jeho ušmudlaná sutana je z česané vlněné příze.

Jestli byl zklamaný, že se mu zatím nepodařilo nikomu nahnat husí kůži, rozhodně se o to teď pokusil znovu. „Bičovali to nešťastné dítě, dokud z něj netryskala krev proudem,“ ječel na ně. „Cenili na něj zuby a nazývali ho falešným prorokem Ježíšem. Mučili ho všelikými způsoby a nakonec ho ukřižovali…“

Simon došel až ke strážným a požádal o slyšení u šerifa. Řekl, že přicházejí ze Salerna. Musel zvýšit hlas, aby ho vůbec slyšeli. Na staršího strážného to pražádný dojem neudělalo. „A to je jako kde?“ Otočil se k pokřikující postavě. „Sklapni už laskavě, jo?“

„Otec převor nás požádal, abychom promluvili s šerifem.“

„Cože? Já ti nerozumím, ten mizera tu dělá hroznej kravál.“

Mladší strážný najednou zpozorněl. „Hele, to je ten mouřenej doktor, co vykurýroval převora?“

„Přesně tak.“

Roger z Actonu si konečně všiml Mansura a přišel blíž; i na těch pár kroků mu hrozně páchlo z pusy. „Saracéne, uznáváš našeho pána Ježíše Krista?“

Starší strážný na něj zvedl ruku. „Zmlkni.“ Pak se obrátil zpátky k Simonovi. „A co je todle?“

„Pes naší paní.“

Ulf musel proti své vůli zůstat doma, ale Gylta trvala na tom, že Adélii musí doprovázet alespoň Hlídač, a to naprosto všude. „Ale on mě vůbec nechrání,“ bránila se Adélie. „Když jsem mluvila s těmi zatracenými křižáky, tak se schoval on za mě. Je to zbabělec.“

„On tě nemá co ochraňovat,“ řekla na to Gylta, „Je to hlídač.“

„Tak bych řek, že bysme je mohli pustit, co, Robe?“ Strážný hodil očkem i po ženě před proutěným přístřeškem. „Viď, Agnes?“

I tak ale nejdřív zavolali kapitána stráže a ujistili se, že ti tři u sebe nemají žádné zbraně, a pak teprve je pustili dovnitř. Acton s nimi nesměl. „Zabte židáky,“ řval aspoň. „Zabte ty ukřižovatele!“

Důvod k tolikeré opatrnosti se vyjasnil hned za bránou – asi padesát Židů si tam vychutnávalo jarní sluníčko. Muži se procházeli sem a tam a mluvili spolu; ženy si něco špitaly v koutku anebo si hrály s dětmi. Tak jako všichni Židé žijící v křesťanské říši i tihle byli oblečení obyčejně, jen dva tři muži měli na hlavách typické jarmulky.

Co ale celou skupinu viditelně označovalo jako Židy, byla jejich zanedbanost. Adélii to úplně zaskočilo. I v Salernu žili chudí Židé, stejně jako Sicilané, Řekové, muslimové, ale jejich bídu povětšinou zakrývaly almužny od jejich bohatších bratří. V podstatě se v Salernu říkalo, s náznakem opovržení, že „není židovského žebráka“.

Dobročinnost je jedním ze základních pravidel všech velkých náboženství; v judaismu je věta „Dej Mu, co Jeho jest, neboť i ty a co tobě náleží, Jeho jste“ více než zákon. A ctěn je více dárce nežli obdarovaný.

Adélie si živě pamatovala na starce, který přiváděl její nevlastní tetu téměř k šílenství tím, jak zarputile odmítal děkovat za jídlo, které dostával z jejich kuchyně. „Copak jím z tvého?“ říkával, „jím přece jen to, co beztak náleží Bohu.“

Ukázalo se však, že šerifova velkomyslnost vůči nezvaným hostům zas tak ohromná není. Byli hubení. V hradní kuchyni si asi nedělají těžkou hlavu s tím, co Židé jedí a co ne, pomyslela si Adélie, a tak se možná spousty toho jídla nikdo ani nedotkne. A oděvy, ve kterých tihle lidé museli před rokem narychlo uprchnout ze svých domovů, se začínaly rozpadat.

Několik žen s očekáváním vzhlédlo, když Adélie se svými společníky procházela nádvořím. Jejich muži byli příliš pohrouženi do debaty, takže si jich nevšímali.

Trojice vedená mladším strážným od brány přešla přes most nad vodním příkopem, pod padací mříží v další bráně a na vnitřní nádvoří. V obrovském sále, do kterého je strážný nasměroval, byl chládek a rušno. Po celé jeho délce se táhly stoly na kozlíkových nohách, pokryté dokumenty, svitky a záznamy. Úředníci, kteří se nad nimi skláněli, se co chvíli zvedali a odbíhali s nimi k pódiu, kladli je na stůl, který už těmi dokumenty, svitky a záznamy přímo přetékal a za nímž v mohutném křesle seděl mohutný muž.

Adélie nevěděla přesně, co postavení šerifa obnáší, ale Simon jí už dříve vysvětlil, že to je v rámci každého hrabství člověk nejvyšší hodnosti hned po králi, v podstatě královský správce daného hrabství, který má společně s diecézním biskupem v rukou drtivou většinu moci, nese osobní zodpovědnost za vybírání daní, udržuje mír, stíhá zločince a ničemy, kontroluje, aby se neobchodovalo o nedělích a aby každý řádně platil desátky církvi a církev z nich odváděla povinný díl královské koruně, zařizuje popravy, stará se o přesun movitého majetku popraveného ke králi, stejně tak jako případných movitostí nalezenců, uprchlíků, psanců a podobných živlů, zajišťuje, aby se takový majetek shromažďoval v královských truhlicích – a dvakrát do roka dopravuje peníze a k nim připojené účetní záznamy do královské pokladnice ve Winchesteru, kde, jak pravil Simon, jej může rozdíl jediné pence o tuto funkci připravit.

„Takže, kdo by vlastně mohl toužit po takovém zaměstnání?“ podivila se Adélie.

„Ten, kdo touží po procentech ze všech těch příjmů,“ odvětil Simon.

Pokud se dalo soudit z kvality šerifova šatstva a z množství zlata a drahokamů, kterými byl ověšen, byla to nemalá procenta, jenže v té samé chvíli se dalo zároveň pochybovat, zda to všechno šerifovi Baldwinovi postačuje. Ztrápený a vyčerpaný, to byly slabé výrazy, mnohem lépe jeho rozpoložení vyjádřil pološílený výraz.

Hleděl s maniakální prázdnotou v očích na žoldnéře, jenž ohlašoval návštěvníky: „Copak nevidí, že mám moc práce? Copak nevědí, že soudci tu budou co nevidět?“

Vysoký a statný muž, který se hrbil nad jakýmisi papíry vedle šerifa, se nyní narovnal. „Myslím, pane, že tihle lidé by nám mohli být nápomocní v té záležitosti s Židy,“ řekl a Adélie ho teprve teď poznala. Byl to sir Rowley.

Zamrkal na ni. Opětovala mu pohled ne zrovna s nadšením. Zase jeden všudypřítomný, zrovna jako Roger z Actonu. A možná ještě horší.

Předešlého dne dostal Simon zprávu od převora Geoffreyho, který ji varoval právě před výběrčím daní. „…ten člověk přijel do města nejméně dvakrát, vždy v době, kdy zmizelo některé z těch dětí. Nechť mi náš Pán odpustí, jestliže pochybuji o tom, kdo si to nezaslouží, ale nemohu se zdržet obezřetnosti do chvíle, kdy si budeme zcela jisti.“

Simon akceptoval převorovo podezření „…avšak ne více než vůči komukoli jinému“. Prohlásil, že výběrčí daní se mu na pohled docela zamlouvá. Adélie, která měla možnost nahlédnout trochu hlouběji pod jeho přívětivou slupku, když se jí sir Rowley vnutil jako asistent při zkoumání ostatků mrtvých dětí, byla jiného názoru. Podle ní to byl přinejmenším rušivý element.

Ukázalo se, že celý hrad drží pod palcem právě on. Šerif k němu vzhlížel s prosbou o pomoc, neschopný zaobírat se jinými problémy. „Copak oni nevědí, že soud už je na cestě?“

Rowley se podíval na Simona. „Můj pán si přeje znát účel vaší přítomnosti v tomto městě.“

Simon na to odpověděl: „Se souhlasem pana šerifa bychom chtěli promluvit s Jehudou Gabriolem.“

„Na tom není nic špatného, není-liž pravda, pane? Mám jim ukázat cestu?“ A už se hrnul ke dveřím.

Šerif ho ale chytil za rukáv: „Neopouštěj mě, Picote.“

„Nezdržím se dlouho, pane, slibuji.“

Vyprovodil trojici sálem a cestou neustále mluvil. „Šerif se právě dozvěděl, že se má v Cambridgi zanedlouho konat soudní zasedání. A jelikož má samozřejmě také na starosti předložení financí královské pokladně, znamená to pro něj značné množství práce navíc a on je tím, řekněme, poněkud zdrcen. A já přirozeně taktéž.“

Jeho buclaté tváře se roztáhly do úsměvu; bylo by opravdu těžké najít někoho méně zdrceného. „Snažím se zjistit, kdo má jaké dluhy vůči Židům, a tudíž také vůči králi. Chaim byl hlavní půjčovatel peněz v tomto kraji a všechny jeho úpisy shořely při požáru ve věži. Obtížnost obnovy něčeho, co vůbec neexistuje, aby to mohlo promluvit samo za sebe, je těžko popsatelná. Nicméně…“

Malinko a podivně se uklonil směrem k Adélii. „Doslechl jsem se, že se panna doktorka vymáchala v Camu. To ale není zrovna moudré, zvlášť od lékaře, když uvážíme, co všechno se do něj vypouští. Ale možná jsi k tomu měla nějaký pádný důvod, panno doktorko?“

Adélie se místo odpovědi zeptala: „Co je to zasedání?“

Prošli pod klenbou vstupu a následovali sira Rowleyho vzhůru po točitých schodech věže. Hlídač ťapal poslušně za nimi.

Výběrčí daní jen hodil přes rameno: „Ach, zasedání. To je v podstatě takový soud konaný královskými putovními soudci. Soudný den – a pro ty, kdo uvízli na jeho vahách, je skoro stejně strašný jako ten Boží. Budou posuzovat pivo a trestat jeho ředění vodou. Budou posuzovat chléb a trestat, když bude pod váhu, možná někoho osvobodí z vazby, budou posuzovat vinu a nevinu odsouzených. Budou kontrolovat vlastnictví půdy, používání půdy, nechají si předložit spory a nešváry…, je toho hodně. Neděje se to každým rokem, ale když se to uděje… Matko boží, pomáhej nám, ty schody jsou ale strmé.“

Dech se mu cestou vzhůru krátil. Paprsky slunce se sem prodíraly úzkými štěrbinami a osvětlovaly maličké podesty a klenuté dveře.

„Zkus zhubnout,“ radila mu Adélie, oči zabodnuté do jeho zad.

„Vždyť jsem samý sval, panno.“

„Spíš samý tuk,“ opravila ho. Zpomalila, aby Rowley zmizel za ohybem, a sykla na Simona za sebou: „On bude chtít slyšet všechno, o čem budeme mluvit.“ Simon se pustil madla, které v té nekonečné cestě hodně pomáhalo, a rozhodil smířlivě ruce. „Musí vědět…, co tu pohledáváme. Vždyť stejně už ví… – Pane na nebi, s těmi schody je to ale pravda –… kdo jsi ty. Tak jakýpak je v tom rozdíl?“

Rozdíl, pomyslela si Adélie, je v tom, že ten člověk si bude vyvozovat vlastní závěry z toho, co musíme říci Židům. Ale já nedůvěřuji žádným závěrům, dokud nemám přesvědčivé důkazy. A taky nedůvěřuji siru Rowleymu. „Ale co když je tím vrahem on?“

„V tom případě to už stejně ví.“ Simon zavřel oči a chytil se zase zábradlí.

Sir Rowley na ně čekal na konci schodiště. „Tak stále se ještě domníváš, že jsem tlustý, panno doktorko? Možná bys měla vědět, že když se vojevůdce Núr ad-Dín doslechl, že se blížím k jeho ležení, dal sbalit stany a zmizel pro jistotu v poušti.“

„Ty jsi byl na křižácké výpravě, sire Rowleyi?“

„No bodejť, co by si beze mne Svatá země počala?“ ušklíbl se.

Nechal je čekat v malé kruhové místnosti, jejímž jediným vybavením bylo pár jednoduchých židlí, stůl a dvě nezasklená okna se širokým výhledem. Slíbil, že pan Gabirol se jim bude věnovat za pár minut a že pošle panoše s občerstvením.

Simon chodil sem a tam, Mansur jako vždy stál jako socha a Adélie se dívala z okna, nejprve z toho, které vedlo na západ, pak z východního a studovala panorama krajiny, které se jí tak naskýtalo.

Západním směrem mezi nevysokými pahorky viděla střechy a cimbuří s vlajícím praporcem. Rezidence sira Gervaseho se i přes tu dálku zdála Adélii daleko větší, než by čekala jako odměnu za rytířskou výpravu. Jestli má sir Joscelin od jeptišek podobné panství –rozkládalo se na jihovýchod a nebylo vidět z žádného okna – tak si tedy oba pánové svou účastí na křižáckém tažení náramně přilepšili.

Vstoupili dva muži. Jehuda Gabirol byl mladý člověk, černé pejzy stočené do spirál ostře kontrastovaly s vpadlými, ibersky bledými tvářemi.

Druhý, neočekávaný host byl mnohem starší a stoupání po schodech ho značně zmohlo. Opíral se o dřevěnou veřej a sípavě se představoval s pohledem upřeným na Simona. „Jsem Benjamin ben Rav Moše. A je-li pravda, že ty jsi Simon Neapolský, pak jsem znával tvého otce. Je ještě naživu starý Eli?“

Simon se uklonil nezvykle odměřeně a ve stejném duchu představil Adélii a Mansura – prostě jen sdělil jejich jména, aniž by dále vysvětlil jejich přítomnost.

Starý pán pokývl hlavou, a když promluvil, stále ještě sípal. „To vy bydlíte v mém domě?“

Simon se k odpovědi neměl a tak Adélie přikývla: „Ano, my. Doufám, že ti to nevadí, pane.“

„Mně že by mělo něco vadit?“ pousmál se Benjamin hořce. „Je tam všechno v pořádku?“

„Ano. A je asi lepší, že není prázdný.“

„Líbí se vám okna v sále?“

„Jsou krásná. Velmi neobvyklá.“

Simon se obrátil k mladšímu muži. „Jehudo Gabirole, před rokem, právě v době pašijové, ses tady v Cambridgi oženil s dcerou Chaima ben Eliezera.“

„A tím začalo celé toto moje trápení,“ poznamenal Jehuda zasmušile.

„Ten chlapec se sem přiženil až ze Španěl,“ vložil se do řeči Benjamin. „Sám jsem ten sňatek domlouval. Byla to pěkná svatba, i když tím chválím sám sebe. Je to snad vinou šadchana, že ji provázelo neštěstí?“

Simon jej i nadále ignoroval, díval se na Jehudu. „Toho dne se ztratilo dítě z tohoto města. Možná by pan Gabirol mohl poněkud osvětlit, co se s ním stalo.“

Adélie takového Simona vůbec neznala; on se zlobil.

Mezi oběma muži se rozpoutal vášnivý dialog v jidiš. Hlas mladšího zazněl v o něco vyšší tónině než hluboký Benjaminův: „Jak bych to měl asi vědět? Copak já unáším anglická děcka?“

Simon mu uštědřil facku otevřenou dlaní. Na parapetu západního okna přistál krahujec, ale zase hned vzlétl, poplašený ozvěnou toho plesknutí, která se nesla kolem oblých stěn. Na Jehudově tváři začal naskakovat otisk ruky.

Mansur pokročil vpřed pro případ, že by to chtěl mladík Simonovi vrátit, ale ten si naopak zakryl tvář a celý jako by se schoulil do sebe. „A co jsme měli dělat? No co?“

Adélie stála u okna, aniž by si jí někdo všímal. Všichni tři Židé se trochu sebrali, přitáhli si židle doprostřed místnosti a posadili se. Dělají si z toho hotový obřad, pomyslela si Adélie.

Benjamin začal mluvit a většinu toho říkal sám, zatímco mladý Jehuda tiše plakal a kýval se tam a zpět.

Byla to dobrá svatba, vyprávěl Benjamin, bylo to spojení majetku a kultury, ten svazek uzavřený mezi dcerou bohatého muže a tímto mladým vzdělaným Španělem ze skvělého rodu, kterého Chaim žádal, aby zůstal bydlet u něj jako eydem af kest, zeť, který se přiženil do rodiny, a nabízel mu rentu deseti…

„Mluv k věci,“ přerušil ho Simon.

Tak tedy, byl to překrásný jarní den, chupa v synagoze byla ozdobená petrklíči. „Sám jsem rozbil sklo…“

„Mluv k věci.“

Takže potom, v Chaimově domě se měla svatba oslavovat celý týden, tak veliké bylo Chaimovo jmění. Píšťaly, bubny, housle, činely, stoly prohnuté horami jídla, poháry neustále doplňované vínem, nevěsta seděla pod bílým baldachýnem, pronášely se proslovy – a to vše se odehrávalo na travnatém prostranství u řeky, protože dům sám ani nestačil pojmout všechny ty hosty, z nichž mnozí sem na tu slávu přijeli z dálky přes tisíc mil.

„Možná, možná, že se Chaim chtěl trošičku pochlubit před celým městem,“ připustil Benjamin.

To tedy rozhodně, pomyslela si Adélie. Chtěl se ukázat měšťanům, kteří by ho v životě nepozvali k sobě domů, ale peníze si od něj půjčovali, kdykoli mohli. Samozřejmě.

„Mluv k věci.“ Simon byl zatvrzelý, ale v té chvíli Mansur zvedl paži a neslyšně se vydal ke dveřím.

To je on. Adélie pocítila napětí. Výběrčí daní nás poslouchá.

Mansur trhl dveřmi tak prudce, že vyvrátil polovinu pantů. Nebyl to ale sir Rowley, kdo klečel na prahu s uchem na klíčové dírce, byl to jeho sluha. Tác se džbánem a poháry stál vedle něj na zemi.

Mansur jedním plynulým pohybem sebral tác a zároveň skopl slídila ze schodů. Muž, spíš ještě chlapec, se skutálel o kus níž a zůstal ležet zkroucený s nohama výš, než měl hlavu. „Au, au.“ Když se ale Mansur hnul, že sejde za ním a skopne ho ještě dál, honem se posbíral a už klusal dolů a jen si rukou držel bok.

Adélii připadlo zvláštní, že Židé sedící v místnosti si celé události skoro vůbec nevšímali, jako by šlo jen o dalšího opeřence na okenním parapetu.

Že by ten obtloustlý sir Rowley byl tím vrahem? Co by pro takovou možnost svědčilo?

Existují lidé – sama už takové poznala –, které smrt vzrušuje, kteří se občas snažili uplatit strážné, aby se dostali do univerzitní pitevny, když pracovala na nějakém těle.

I Gordinus byl nucen postavit stráž k farmě smrti, aby odháněla zvědavce, někdy muže, jindy ženy, kteří bažili po pohledu na hnijící prasečí mrtvoly.

U sira Rowleyho ale takovou úchylku nezpozorovala, když jí pomáhal při zkoumání obětí v poustevně; vypadal spíš zhnuseně.

Ale teď poslal toho kluka – Pipin se ten sluha jmenoval –, aby poslouchal za dveřmi, což naznačovalo, že sir Rowley se snaží o stejnou informovanost a nezůstat pozadu za Simonovým vyšetřováním, a to buď z nějakého zájmu –

„Ale proč se nás v tom případě nezeptá přímo?“ – anebo ze strachu, že bude odhalen.

Co jsi zač?

Ne to, na co vypadáš; to je jediná možná odpověď. Adélie přesměrovala pozornost ke třem sedícím mužům.

Simon zatím nepokynul Mansurovi, aby nabídl obsah tácu, nutil ostatní dva, aby se ve vyprávění prodrali událostmi kolem svatby Chaimovy dcery až k večeru. Se soumrakem se rychle ochladilo, hosté se vrátili do domu a k tanci, ale lucerny nad trávníkem zůstaly hořet. „A muži už byli možná, možná trošinku přiopilí,“ vyprávěl Benjamin.

„Tak řekneš nám konečně něco?“ Simon snad takhle vzteklý ještě nebyl.

„Vždyť říkám, vždyť říkám. Tak tedy nevěsta a její matka, ty dvě ženy, které si byly bližší než kdokoliv, koho znám, se šly projít ven, na vzduch, povídaly si spolu…“ Benjamin zvolnil tempo řeči, zdráhal se dostat k něčemu závažnějšímu.

„A tam leželo tělo.“ Všichni se rázem otočili k Jehudovi; docela na něj mezitím zapomněli. „Uprostřed trávníku, jako kdyby ho tam někdo hodil od řeky, jako z lodi. A moje žena s matkou jej uviděly. Jedna lucerna svítila přímo na něj.“

„Tělo malého chlapce?“

„Ano.“ Jehuda, pokud jej vůbec viděl, viděl je hustým oparem vína v hlavě. „Ale uviděl ho Chaim. Ženy se rozkřičely.“

„Ty jsi ho viděl, Benjamine?“ Adélie se poprvé vmísila do hovoru.

Benjamin po ní přejel pohledem, nevšímavě, a pak, jako by to měla být jeho odpověď, řekl Simonovi: „Já jsem byl šadchan.“ Organizátor té veliké svatby, se kterým si všichni neustále připíjeli vínem. Copak on si mohl něčeho všimnout?

„A co dělal Chaim?“

„Zhasil všechny lucerny,“ řekl Jehuda.

Adélie si všimla, že Simon pokývl hlavou, jako by s tím v duchu souhlasil; když člověk na své zahradě najde mrtvolu, samozřejmě že pozhasíná, co může, aby si sousedé nebo kolemjdoucí ničeho nevšimli.

Adélii to šokovalo. Vzápětí si ale uvědomila, že to může být tím, že není Židovka. Na židovských občanech jako temný stín ležely urážlivé pověry, že na svátek Beránka obětují křesťanské děti, a ten stín se jich držel a pronásledoval je, kamkoli se hnuli. „Ta legenda je jen nástroj,“ řekl jí kdysi otčím. „Nástroj, který používají proti každému obávanému a nenáviděnému náboženství právě ti, kteří se takového náboženství obávají a nenávidí je. V prvním století, ještě za vlády Říma, byli z pití dětské krve a pojídání dětského masa při svých náboženských obřadech obviňováni první křesťané.“

Nyní, a to už desítky, ba stovky let, jsou těmi lidožrouty Židé. Ta pověra byla v křesťanské víře tak pevně zakořeněná a Židé kvůli ní tak často a tak ukrutně trpěli, že prvotní reakcí na nález těla křesťanského dítěte na židovské zahradě bylo ukrýt jej.

„Co jsme měli dělat?“ vykřikl Benjamin. „No jen mi řekněte, co jsme měli dělat. Tu noc byli v tom domě snad všichni významní Židé z celé Anglie. A k tomu rabi David přijel z Paříže, rabi Meir z Germánie, ano oba tito velcí vykladači Bible, a Šolem z Chesteru přicestoval i s rodinou. Copak jsme mohli dopustit, aby tyto vážené muže dav rozsápal na kusy? Potřebovali jsme čas, aby mohli odjet.“

A tak, zatímco vážení hosté sedli na koně a rozprchli se do noci, Chaim zabalil mrtvého chlapce do ubrusu a odnesl jej do sklepa.

Jak a proč se to tělíčko na trávníku u Chaima objevilo a co mu kdo udělal, to místní židovští obyvatelé vůbec nerozebírali. Zajímalo je jedině, jak se ho zase zbavit.

Lidskost jim nechybí, přesvědčovala Adélie sama sebe, prostě se jenom všichni do jednoho, včetně svých rodin, cítili sami tak ohroženi na životě, že se ničím jiným zabývat ani nedokázali.

A tak to vlastně všechno pokazili.

„Pak už začínalo svítat,“ pokračoval Benjamin. „Nedospěli jsme k žádnému závěru – nedařilo se nám ani přemýšlet. To víno, ta hrůza. Chaim nakonec rozhodl za nás, za svoje sousedy, Bůh mu dejž klidné spočinutí. ‚Jděte domů,‘ pravil nám. ‚Jděte domů a věnujte se své práci, jako by se nic nestalo. My si s tím poradíme, já a můj zeť.‘“ Benjamin pozvedl čapku a přejel si rukou po hlavě, jako kdyby měl ještě vlasy. „Jahve, odpusť nám, neboť jsme to učinili.“

„A jak si s tím tedy Chaim a jeho zeť poradili?“ naklonil se Simon k Jehudovi, který mezitím opět zabořil tvář do dlaní. „Byl už přece bílý den, tak jste nemohli to tělo propašovat z domu, aniž by vás někdo viděl.“

Bylo ticho.

„Možná,“ pokračoval tedy Simon, „možná si v té chvíli Chaim vzpomněl na potrubí, které je dole ve sklepě.“

Jehuda vzhlédl.

„Copak to jenom je?“ zeptal se Simon nezaujatě. „Odpadní roura? Nebo tajná úniková cesta?“

„Kanál,“ řekl Jehuda mrzutě. „Sklepem protéká potůček.“

Simon přikývl. „Takže ve sklepě je kanál? Široký kanál? A vede do řeky?“ Jeho pohled se na okamžik zastavil na Adélii, která na oplátku kývla. „A ústí do vody pod přístavištěm, tam kde se uvazují Chaimovy pramice?“

„Jak to víš?“

„Takže,“ nedal se přerušit stále ještě klidný Simon, „jste tam to tělo strčili.“

Jehuda se zase začal kývat a rozplakal se. „Pomodlili jsme se za něj. Stáli jsme potmě ve sklepě a odříkávali jsme modlitby za mrtvé.“

„Tak odříkávali jste modlitby za mrtvé? Výborně, to je tedy skvělé. To Pána na nebesích jistě potěší. Ale nešli jste se podívat, jestli to tělo volně odplave, když se dostane do řeky!“

Jehuda překvapením přestal vzlykat. „A ono neodplavalo?“

Simon vyskočil a vztahoval ruce k nebi v úpěnlivé prosbě o vysvětlení, jak jen Pán mohl stvořit takové hlupáky, jako jsou tihle dva.

„Řeku ale prohledávali,“ řekla do toho Adélie salernským nářečím jen pro Simonovy a Mansurovy uši, „celé město bylo na nohou. I kdyby se to tělo zachytilo pod konstrukcí mola, určitě by ho tam našli.“

Simon zavrtěl hlavou. „Oni o tom nejdřív debatovali,“ řekl mdle stejnou řečí. „My jsme Židé, panno doktorko. My prostě hodně mluvíme. Diskutujeme o tom, jak to dopadne, o následcích, zaobíráme se otázkou, zda je to přijatelné pro Boha a jestli bychom to přesto neměli udělat. Troufám si tvrdit, že než to u Chaima prodebatovali a rozhodli se, prohledávání řeky dávno skončilo.“ Vzdychl. „Jsou to osli, ba horší než osli, ale toho chlapce nezabili.“

„Já vím.“ Jenomže jim to nikdy žádný soud neuvěří. Jehuda a jeho novopečený tchán udělali ze strachu o vlastní životy zoufalou věc, a udělali ji špatně; získali tím jen pár dní navíc, než se tělo, zachycené pod vodou o pilíř mola, nafouklo natolik, že se samo uvolnilo a vyplavalo na hladinu.

Adélie se obrátila k Jehudovi: „Prohlédli jste to tělo, než jste ho strčili do kanálu? V jakém bylo stavu? Bylo zohavené? Měl na sobě ten chlapec oblečení?“

Jehuda i Benjamin na ni znechuceně vytřeštili oči. „Proč jsi přivedl do naší společnosti démona v ženském těle?“ dožadoval se Benjamin vysvětlení od Simona.

„Démona? Démona?“ Simon už už zase napřahoval ruku, ale Mansur mu v tom zabránil. „Tak ty jsi strčil malého mrtvého kluka do kanálu a mně tu budeš vykládat o démonech?“

Adélie vyšla z místnosti ven; ať se Simon vykřičí. Ještě je tady na hradě jedna osoba, která by mi mohla říci, co potřebuji vědět.

Když odcházela sálem směrem na nádvoří, všiml si jí výběrčí daní. Na chvíli se opět vzdálil od šerifa a šeptem udělil svému panoši nějaký příkaz.

„Ale ten Saracén s ní nešel, viď, pane?“ Pipin byl nervózní; ještě si pořád držel bolavá záda.

„Jenom se podívej, s kým bude mluvit.“

Adélie kráčela přes nádvoří zalité sluncem do rohu, kde posedávaly židovské ženy. Už cestou mezi nimi očima vyhledala tu, za kterou šla. Nebylo to těžké, byla jedna z nejmladších dospělých a jako jediná dostala stoličku, aby se mohla posadit. Bříško se jí značně kulatilo. To už je aspoň osmý měsíc, odhadla to Adélie.

Uklonila se před Chaimovou dcerou. „Paní Dino?“

Tmavé oči, velké a bránící se už pouhým pohledem, se otočily k Adélii. „Prosím?“

Je na svůj stav příliš vyhublá, ozvala se v Adélii ihned lékařka, to břicho vypadá jako veliký nádor, rostoucí na slaboučké rostlince na její úkor. Temné kruhy pod očima, vpadlé tváře a pleť průsvitná jako pergamen. Ty potřebuješ, aby tě vykrmila Gylta, děvče, a já se o to postarám.

Představila se jako Adélie, dcera Geršoma ze Salerna. Její otčím byl sice židovský odpadlík, ale nebyl teď vhodný čas, aby to dále rozpitvávala. „Mohly bychom si spolu promluvit?“ Rozhlédla se významně po ostatních ženách, které se hned shlukly kolem. „O samotě?“

Dina se chvilku ani nepohnula. Měla napůl odhrnutý průsvitný závoj a vůbec celá její zdobená pokrývka hlavy nebyla součástí běžného oděvu. I zpod obnošené šály, kterou měla přehozenou přes ramena, vykukovalo hedvábí pošité perlami. Ona má na sobě ještě svatební šaty, uvědomila si Adélie se soucitem.

Jediné gesto její ruky ale odehnalo její družky; i v této hrozné situaci, uvězněná a osiřelá, byla Dina stále dcerou největšího židovského boháče v Cambridgi. Navíc byla znuděná, strávila s těmito ženami už celý rok, musela už slyšet úplně všechno, co si kdy mohly říci – určitě několikrát.

„Prosím?“ dívka zvedla závoj. Mohlo jí být tak šestnáct, víc ne, a byla i přes podvýživu a smutek krásná. Tvář se ale zkřivila hořkostí, když slyšela, co chce Adélie vědět. „O tom nebudu mluvit.“

„Skutečný vrah ale musí být odhalen.“

„Všichni jsou vrazi.“ Pohodila hlavou a zvedla prst – naznačovala Adélii, aby se zaposlouchala s ní.

Zpoza hradeb sem slabě doléhaly výkřiky Rogera z Actonu, které prozrazovaly, že k hradní bráně právě dorazil biskup. „Zabte židáky,“ bylo slyšet nejčastěji.

Dina řekla: „Víš, co udělali mému otci? A mé matce?“ Hezká tvářička se zkrabatila ještě víc a vypadala rázem ještě mladší, skoro dětská. „Je mi po ní smutno. Je mi hrozně smutno po mamince.“

Adélie si klekla vedle ní na zem, vzala její ruku do své a přiložila jí dlaň na tvář. „Tvoje maminka by si určitě přála, abys byla statečná.“

„Ale já to nedokážu.“ Dina trochu zvedla hlavu a nechala slzy volně proudit.

Adélie mrkla směrem k ženám, které opodál znepokojeně přešlapovaly, a zavrtěla na ně hlavou, aby k nim ještě nechodily. „Ale dokážeš,“ řekla měkce. Položila Dininu i svou dlaň současně na její bříško. „Tvoje maminka by chtěla, abys to všechno zvládla, už kvůli tomu děťátku.“

Dinin smutek, kterému nyní dala volný průchod, byl ale spojený s další hrůzou. „Oni to miminko stejně zabijí.“ Oči se jí rozšířily strachem při té představě. „Copak je neslyšíš? Oni se sem dostanou. Vyrazí tu bránu a dostanou se sem.“

Jak to tu pro ně musí být příšerné. Adélie si zkoušela představit tu izolaci, nudu, přežívání ze dne na den, jako zvíře chycené nohou v pasti, čekání, kdy přijdou vlci. Nedalo se zapomenout, že smečka je tam venku; Roger z Actonu jim to svým věčným vytím neustále připomínal.

Marně se ji snažila utěšit. „Král to nedovolí.“ A ještě jeden pokus: „Tvůj manžel je tu s tebou, on tě ochrání.“

„Ten určitě.“ Dívka to vyslovila s takovým opovržením, že i přestala plakat.

Copak se tolik vysmívají králi? Nebo manželovi? Dívka nesměla ani pohledem znát muže, za něhož jí bylo určeno se provdat, dokud se tak nestalo; Adélii to odjakživa připadalo nemístné. Židovský zákon nedovoluje provdat ženu proti její vůli, ale často jen znamená, že ji nemohou přinutit vzít si muže, kterého opravdu nenávidí. Adélie sama před manželstvím utíkala díky osvícenosti svého otčíma, který neměl námitky proti jejímu přání žít v celibátu. „Dobrých manželek je, chválabohu, habaděj,“ říkával, „ale dobrých doktorů jako šafránu. A dobrá žena lékařka, ta má přímo cenu zlata.“

V Dinině případě ten hrůzný závěr svatebního dne ani následné uvěznění věru nevěštily ohledně manželského štěstí nic dobrého.

„Poslouchej mě,“ řekla Adélie energicky. „Jestli nechceš, aby tvoje dítě strávilo celý život v tomto hradě, jestli nechceš, aby vrah zůstal na svobodě a vesele vraždil další děti, tak mi řekni to, co chci vědět.“ A snad už ze zoufalství dodala: „Odpusť mi ta slova, ale uvědom si, že v širším slova smyslu ten člověk způsobil i smrt tvých rodičů.“

Ty uplakané krásné oči si ji prohlížely, jako by jejich majitelka byla úplná naivka. „Ale proto to přece udělali. Copak to nechápeš?“

„Nechápu co?“

„Proč zabili toho chlapce. My to víme. Zabili ho jen proto, aby na nás padlo obvinění. Proč by ho jinak pohodili na naši zahradu?“

„Ne,“ odmítla to Adélie. „Ne.“

„Ale jistěže.“

Dininy rty ztratily své kouzlo, když se tak zle šklebily. „Měli to naplánováno. Pak na nás poštvali dav. ‚Zabte židáky, Zabte Chaima lichváře.‘ To přece křičeli a také to udělali.“

„Zabte židáky!“ Ozvěna sem dolehla zpoza brány jako zlé znamení.

„Ale od té doby zemřely ještě další děti,“ namítla Adélie. Pak se odmlčela, ohromená tou novou myšlenkou.

„No právě. Ty pak zabili proto, aby mělo celé město důvod hnát se sem a žádat i naši smrt.“ Dina byla opravdu zarputilá. Ale pak opět zjihla: „Věděla jsi, že moje matka skočila přede mě? To jsi slyšela? Aby rozsápali ji a ne mě?“

Náhle zabořila tvář do dlaní a začala se kývat tam a zpět, jako to před chvílí viděla Adélie u jejího manžela, jen s tím rozdílem, že Dina při tom drmolila modlitbu za svoje mrtvé: „Oseh šolom bimromov, hu ya’aseh šolom olaynu, v’al kol jisroel. Omein.“ Ty, jenž činíš mír na nebesích, sešli mír i na nás a na celý Izrael.

I Adélie se pomodlila: Jestli jsi, Bože, tak dej, ať se tak už konečně stane.

Samozřejmě že tihle lidé mají za to, že to celé bylo spiknutí proti nim, že by gójové byli schopni vraždit i děti, jen aby pak následně mohli povraždit Židy. Dina se nepotřebovala ptát, proč se to stalo, znala dějiny svého národa.

Adélie jí jemně, ale pevně stáhla ruce z tváře, aby se jí mohla podívat do očí. „Poslouchej mě, paní Dino. Ty děti zabil všechny jeden člověk, jeden. Viděla jsem jejich těla a na všech byla zranění tak strašná, že ti je ani nebudu popisovat. Jen ti řeknu, že ten vrah to dělá proto, že má choutky, které se příčí veškeré lidskosti, protože to snad ani není člověk v pravém slova smyslu. Přijela jsem do Anglie se Simonem Neapolským osvobodit Židy od toho nepravdivého obvinění, ale nežádám tě o pomoc proto, že jsi také Židovka, žádám tě o ni proto, že je to proti zákonům Božím i lidským a že žádné dítě nikdy a nikde na světě by nemělo trpět tak, jako trpěly ty děti.“

Běžný denní ruch v celém hradě pomalu nabíral na hlasitosti a degradoval tak Rogerovo vyvádění na stejnou úroveň jako vzdálený křik vran.

Bučení býka, který se už nemohl dočkat krmení, se spojovalo se skřípotem kamenné brusky, na níž panoši přiostřovali zbraně svých pánů. Na vedlejším nádvoří cvičili vojáci. Děti, které si teď na jaře už zase hrávaly v šerifově zahradě, výskaly a smály se. Vzadu na kolbišti se královský výběrčí daní přidal k rytířům trénujícím s dřevěnými meči, protože usoudil, že by nebylo špatné trochu zhubnout.

„Co tedy chceš vědět?“ zeptala se Dina.

Adélie ji pohladila po tváři. „Jsi stejně statečná jako tvoje maminka.“ Zhluboka se nadechla. „Dino, ty jsi viděla toho mrtvého chlapce venku na trávníku, ještě než tvůj otec pozhasínal lucerny a než jej zabalil do ubrusu a odnesl. Jak vypadal, v jakém byl stavu?“

„Chudák děcko.“ Tentokrát se Dina nerozplakala kvůli sobě ani kvůli svému miminku a ani kvůli své matce. „Takový malý chlapeček. Měl uřezaná oční víčka.“

Kapitola osmá

„Musela jsem se ujistit,“ říkala Adélie. „Ten chlapec mohl zemřít rukou někoho jiného než vraha těch ostatních, dokonce se mu mohlo i něco stát – a ta zranění mohla být až posmrtná.“

„No jistě, to je přece běžné,“ poznamenal Simon. „Když malý kluk docela nešťastnou náhodou umře, vyskočí a rozběhne se spočinout na nejbližší pozemek patřící nějakému Židovi.“

„Bylo naprosto nutné, abych zjistila, že ten hoch zemřel stejně jako ti ostatní. Potřebovala jsem důkaz.“ Adélie z toho byla stejně unavená jako Simon, i když jí nepřipadalo zacházení Židů s mrtvým tělem tak strašné jako jemu, spíš je litovala. „Teď máme jistotu, že Židé ho nezabili.“

„A kdo tomu bude věřit?“ Simon se nehodlal vynořit ze své zádumčivé nálady.

Seděli u večeře. Poslední sluneční paprsky padaly do místnosti nesourodými okny, ještě trochu hřály a hrály na Simonově cínovém korbelu zlatými odlesky. Simon si chtěl ušetřit víno, a tak se dal na anglické pivo. Mansur pil odvar z krup, který mu připravila Gylta.

A Mansur se nyní zeptal: „Proč jim ten pes odřezává oční víčka?“

„Já nevím.“ Adélie na to nechtěla ani myslet.

„Víš, co si o tom myslím já?“ podíval se na ni Simon.

Nevěděla. V Salernu se už zabývala mrtvými, z nichž někteří zemřeli za podezřelých okolností; zkoumala je, předávala svoje poznatky otčímovi a ten je předával dál úřadům; a těla potom byla odvezena. Občas se Adélie dozvěděla, co se stalo s pachatelem, zda byl – nebo byla – dopaden. Avšak nyní se poprvé účastnila skutečného pátrání po vrahovi a vůbec ji to netěšilo.

„Řekl bych, že se mu zdá, že oběti umírají příliš rychle,“ uvažoval Simon. „A tak se snaží navodit dojem, že se dívají a vnímají ještě i po smrti.“

Adélie odvrátila tvář a sledovala hejno drobných mušek poletujících v paprsku slunce.

„Já vím přesně, které části těla uříznu jemu, až ho chytíme, Inšalláh,“ prohlásil Mansur.

„Rád ti pomůžu,“ přikývl Simon.

Dva tak rozdílní lidé. Arab, sedící na židli jako socha, s téměř nerozeznatelnými rysy v tmavé tváři, ostře kontrastující s bělostnými záhyby jeho turbanu; naproti němu Žid s tváří ještě zalitou sluncem, nakloněný dopředu, prsty otáčející korbel kolem dokola. Oba v naprosté shodě.

Proč jen mají muži pocit, že zrovna to je ta nejhorší věc na světě? Možná to pro ně opravdu nejhorší je. Ale je to banalita; bylo by to jako vykastrovat toulavého psa. Za hrůzy, které napáchala ta bestie, dostatečná odplata neexistuje; bolest z tolika utrpení se rozlila příliš daleko. Adélie myslela na Haroldovu matku Agnes a její hlídkování před hradem. Myslela na rodiče, jak se shromáždili kolem těch malých katafalků v kostele sv. Augustina. Na ty dva modlící se muže ve sklepě domu, když se museli dopustit násilí na vlastním svědomí, aby se zbavili toho strašného, ohrožujícího břemene. Myslela na Dinu a na ten temný stín, který na ni padl a už se nikdy, nikdy nevytratí.

To jsou skutky, které si žádají jedině věčné prokletí, uvažovala, za které se nemůže dostat patřičného odškodnění ani těm mrtvým, ani jejich pozůstalým. Rozhodně ne v tomto životě.

„Souhlasíš se mnou, panno doktorko?“

„Cože?“

„S mou teorií o tom zohavení.“

„To nechci posuzovat. Nejsem tady, abych pochopila, proč vrah dělá to, co dělá, musím jen dokázat, že to udělal.“

Zůstali na ni zaraženě hledět.

„Omlouvám se,“ řekla pak o něco tišeji, „ale nechci pronikat do jeho myšlenek.“

„Možná ale budeme nuceni právě to učinit, panno doktorko,“ řekl Simon. „Myslet tak, jak myslí on.“

„Tak to zkus ty, pane Simone,“ opáčila. „Jsi z nás tří nejdůvtipnější.“

Simon se zhluboka a nevesele nadechl; všichni měli dnes večer pochmurnou náladu. „Měli bychom si zopakovat, co o něm zatím víme. Mansure?“

„Před vraždou toho svatého chlapce se tu nikdy nic podobného nestalo. Možná není místní, možná sem přišel před rokem.“

„Aha, takže se domníváš, že předtím páchal to stejné někde jinde?“

„Hyena zůstane hyenou.“

„To je pravda,“ souhlasil Simon, „ale mohl by to být také nováček v řadách Belzebubových, který si svoje choutky teprve začíná uspokojovat.“

Adélie svraštila obočí, nezdálo se jí, že by vrahem mohl být docela mladý člověk.

Simon vzhlédl. „Ty si to nemyslíš, panno doktorko?“

Vzdychla. Bude mě do toho zatahovat, ať chci nebo nechci. „Máme si vytvářet různé domněnky?“

„O mnoho více zatím dělat nemůžeme.“

Adélii to celé připadalo jako stín, který se mihl v mlze, a tak začala nepříliš ochotně: „Útok na oběť je pokaždé zuřivý, což nasvědčuje mládí pachatele, ale současně to má naplánované, což naznačuje určitou zralost. Láká je na osamělá místa, jako například ten kopec; myslím si, že proto, aby nikdo neslyšel křik obětí. Zřejmě si dává načas, až na ten první případ, na Petříka – to měl naspěch – ale u těch dalších dětí určitě.“

Odmlčela se, protože ta teorie byla ohavná a navíc založená na tak málo faktech. „Je možné, že je drží nějakou dobu naživu poté, co je unese. To svědčí o jisté zvrácené trpělivosti a vrahově potěšení z prodlužovaného utrpení oběti. A také jsem čekala, že to poslední tělo, vzhledem k tomu, odkdy byla oběť postrádána, bude vykazovat známky mnohem pokročilejšího rozkladu, než jak tomu ve skutečnosti bylo.“

Adélie se mračila. „Ale to může mít tolik různých příčin, že to jako předpoklad nemá vůbec žádnou váhu.“

„Ach.“ Simon odstrčil korbel, jako by ho byl urazil. „Takže nejsme o nic dále. Budeme asi nakonec pátrat v životech sedmačtyřiceti lidí, ať už nosí černou vlnu nebo ne. Napíši list své choti a sdělím jí, že domů se ještě nevrátím.“

„Ještě je tu jedna věc,“ řekla Adélie. „Napadlo mě to dnes, když jsem mluvila s paní Dinou. Ta nešťastná mladá žena je přesvědčená, že všechny ty vraždy jsou součástí spiknutí namířeného proti jejímu lidu…“

„Ale tak to není,“ namítl Simon. „Ano, sice se to ten chlap snaží na Židy shodit, proto nechává na místech činu ty napodobeniny Davidovy hvězdy, ale určitě to není důvod, proč vraždí.“

„Souhlasím. Ať už má motiv jakýkoli, není to racionální; je v tom příliš mnoho zvrhlého, dravého chtíče.“

Opět se odmlčela. Před chvílí jsem se zařekla, že se nebudu snažit vraha pochopit, a už cítím, jak se do jeho možného uvažování zaplétám jako ryba do sítě. „Ale zřejmě také nevidí důvod, proč by z toho neměl vytěžit ještě víc. Proč by jinak pohodil tělo svatého Petříka právě na Chaimovu zahradu?“

Simon zvedl obočí; taková otázka mu připadala opravdu zbytečná. „Chaim byl Žid, typický obětní beránek.“

„A zabralo to proklatě dobře,“ dodal Mansur, „na nikoho jiného podezření vůbec nepadlo. A pak…,“ přejel si prstem napříč přes hrdlo, „sbohem, židáci.“

„Přesně tak,“ připojila se Adélie, „hladce je tím všechny odsoudil. Je to velmi pravděpodobné, že je chtěl obvinit, když k tomu měl příležitost. Ale proč právě Chaima a ne někoho jiného? Proč to tělo nepoložil k jinému židovskému domu? Všude jinde bylo ticho a klid, vždyť všichni Židé byli právě u Chaima na svatbě Diny a Jehudy. Jestli byl vrah na loďce – a to je dost pravděpodobné –, tak například tento dům, dům starého Benjamina, je jen kousíček od vody, a vrah mohl tělo nechat třeba tady. Ale namísto toho zbytečně riskoval a vybral si Chaimovu zahradu, kde svítila světla.“

Simon se naklonil ještě víc, takže se už málem dotýkal nosem svíce na stole. „Pokračuj.“

Adélie pokrčila rameny. „Jenom se zamýšlím nad výsledkem. Obvinění padne na Židy, dav se rozlítí, Chaim, který poskytuje největší půjčky ve městě Cambridgi, je oběšen. A věž, ve které jsou uloženy všechny zápisy o dlužných částkách včetně těch Chaimových, se bortí v plamenech.“

„Takže dlužil Chaimovi peníze? Náš vrah si uspokojoval svoje zvrhlé touhy a zároveň chtěl vyřešit vlastní dluh?“ Simon se nad tím zamýšlel. „Ale mohl předem počítat s tím, že lidé v té zuřivosti vypálí hradní věž? Nebo dokonce s tím, že se ve vzteku vrhnou na Chaima a že ho bez soudu oběsí?“

„Třeba byl mezi těmi lidmi,“ napadlo Mansura a jeho chlapecký hlas se změnil v ječení: „Zabte židáky! Zabte Chaima! Nechceme tu lichváře. Lidi, pospěšte na hrad. Berte pochodně!“

Nad zábradlím ochozu, kde už vládlo houstnoucí šero, vykoukla střapatá hlava jako nějaká obří pampeliška; Ulf se polekal těch podivných zvuků. Adélie mu pohrozila prstem. „Běž spát.“

„Proč mluvíte tou divnou hatmatilkou?“

„Abys nás nemohl odposlouchávat. Zmiz už do postele.“

Ulf se vyklonil přes zábradlí ještě víc. „Tak vy si myslíte, že židáci nemaj na svědomí ani Petra, ani ty druhý?“

„Ne,“ řekla stručně Adélie, ale pak si uvědomila, že to byl právě Ulf, kdo jí ukázal ústí toho kanálu, a dodala: „Petr byl už mrtvý, když ho na Chaimově zahradě našli. Hrozně se vylekali, a proto jeho tělo strčili do té roury, aby se zbavili podezření a křivého obvinění.“

„Tak to bylo docela chytrý, né?“ Vzápětí si ale chlapec znechuceně odfrkl. „Ale kdo mu to teda udělal?“

„To nevíme. Někdo, kdo chtěl, aby vina padla na Chaima, možná někdo, kdo Chaimovi dlužil peníze. Tak už jdi spát.“

Simon zvedl ruku, aby chlapce ještě zdržel. „Zatím to nevíme, synu, ale snažíme se to zjistit.“ A Adélii řekl salernsky: „Ten hoch je inteligentní, už nám dost pomohl. Možná by pro nás mohl ledacos zjistit.“

„Ne!“ překvapila ji vlastní ráznost.

„Já vám s tím pomůžu, jo?“ Ulf seběhl po schodech dolů jako myška. „Já sem dobrej stopař. A ve městě znám každej kámen v dláždění.“

Ve dveřích se objevila Gylta. „Mazej do postele, Ulfe, než tě hodím kočkám k žrádlu!“

„Jenom jim řekni, babi,“ spustil Ulf úpěnlivě, „řekni, jak umím stopovat, né? A co všecko se doslechnu, že jo? Já se dozvím kdeco, co nikdo jinej neví, protože mě si nikdo nevšimne, a taky se všude dostanu…, mám na to právo, babi, né? Dyť Harold i Petr byli moji kamarádi.“

Gyltiny oči se střetly s Adéliinými a záblesk strachu v nich Adélii prozradil, že Gylta si myslí totéž: vrah bude zabíjet znovu.

Hyena zůstane hyenou.

„Ulf by nám zítra mohl ukázat, kde ty tři děti našli,“ navrhl opatrně Simon.

„To bylo poblíž Wandlebury Ringu,“ namítla Gylta, „nechci, aby kluk chodil zrovna na takový místo.“

Gylta se dívala na Adélii, ale ta přikývla. „Ulf bude víc v bezpečí v naší společnosti než sám při nějakém slídění po Cambridgi.“

Gylta přemýšlela. „A co nemocní?“

„Budeme mít zítra prostě zavřeno,“ rozhodl Simon.

A Adélie stejně jistě pokračovala: „Cestou na kopec se zastavíme u těch nejtěžších včerejších případů. Potřebuji zkontrolovat to dítě s kašlem. A ta amputace se bude muset převázat.“

Simon si vzdychl. „Měli jsme se raději vydávat za astrology. Nebo za právníky. Prostě za někoho neužitečného. Obávám se, že duch Hippokratův nám na bedra naložil veliké břímě.“

„S tím se nedá nic dělat.“ Pro Adélii byl Hippokrates tím nejvyšším božstvem.

Nakonec tedy přesvědčili Ulfa, aby odešel do podkroví, kde on a služebnictvo spávalo, Gylta se vrátila do kuchyně a oni mohli v klidu zrekapitulovat celou večerní debatu.

Simon tiše bubnoval prsty po stole a přemýšlel. Pak se prsty zastavily. „Mansure, můj dobrý, moudrý příteli, myslím, že máš pravdu. Ten vrah byl před rokem v davu a volal po Chaimově smrti. Souhlasíš s tou domněnkou, panno doktorko?“

„Ano, mohlo to tak být,“ řekla Adélie opatrně. „Přinejmenším paní Dina je přesvědčena, že dav někdo zburcoval úmyslně.“

Zabte židáky, běželo jí hlavou, to je požadavek, který bez ustání vyřvává Roger z Actonu. Jak by to sedělo, kdyby se takový člověk ukázal stejně odporný na duši, jako je i na těle.

Vyslovila to nahlas, a pak opět zapochybovala. Vrah těch dětí je přece musel umět přesvědčit. Adélie si nedokázala představit, že by ta bázlivá malá Mary uvěřila právě Actonovi, i kdyby ji sladkostmi doslova zasypal. A navíc ani není pravděpodobné, že by si při své nenávisti vůči Židům půjčoval od jednoho z nich peníze.

„To není tak jisté,“ řekl ale Simon. „Často jsem vídal pány, kteří odcházeli z kanceláře mého otce s proklínáním lichvy na rtech a zároveň s váčkem plným jeho zlata. Ale je pravda, že ten chlap nosí černý vlněný hábit, a my musíme zjistit, zda byl v oněch kritických dnech přítomen v Cambridgi.“

Nálada se mu trochu spravila; možná to nebude trvat zase tak dlouho, než se konečně vrátí zpět ke své rodině. „Au loup!“ Rozzářil se, když viděl údiv ostatních, a dodal: „Zachytili jsme stopu, přátelé. Jsme jako ohaři. Ach, Pane, kdybych věděl, jak vzrušující je hon, byl bych vyměnil svá studia za lovecký um. Tyer hillaut! Tak se to tady volá, není-liž pravda?“

„Já myslím, že Angličané křičí Halloo a Tally ho,“ usmála se shovívavě Adélie.

„Opravdu? Jak rychle se ty jazyky mění! Inu což, kořist máme možná na dohled. Zítra se vrátím na hrad a použiji tento skvělý orgán…,“ poklepal si prstem na nos, kterým současně zakroutil jako větřící pes, „… abych vyčenichal, kdo v tomto městě dlužil Chaimovi peníze, které se mu nechtělo splácet.“

„Zítra ne,“ řekla Adélie, „zítra jdeme na Wandlebury. Budeme tam muset všichni tři, abychom to tam mohli důkladně prozkoumat. A Ulf s námi.“

„Tak tedy pozítří.“ Simon se nehodlal nechat odradit. Pozvedl korbel k Adélii a pak k Mansurovi. „Jsme mu na stopě, moji milí. Muži zralého věku, který byl před třemi dny s námi na Wandlebury Hillu, v Cambridgi se nacházel v určitých dnech, muži, který se hluboce zadlužil Chaimovi a pak vedl dav, bažící po Chaimově krvi. A jenž má přístup k černému vlněnému suknu.“ Zhluboka se napil a otřel si rukou ústa. „Vždyť my už málem známe i velikost jeho bot.“

„A může to být někdo úplně jiný,“ neodpustila si Adélie.

Sama by k tomu seznamu indicií přidala ještě masku srdečnosti, protože pokud Petr a pak i ty ostatní děti šly za vrahem dobrovolně, musel na ně udělat dojem milého člověka, možná dokonce i se smyslem pro humor.

Zamyslela se nad tím mohutným výběrčím daní.

Gylta neschvalovala, aby její hosté zůstávali vzhůru dlouho do noci, a tak přišla sklízet ze stolu, přestože u něj ještě seděli.

„Hele,“ řekla najednou, „ráda bych se podívala na to takzvaný cukrátko. V kuchyni čeká Matyldin strýc, je obchodník se sladkostma. Možná že něco takovýho už někde viděl.“

To by jí u nás v Salernu neprošlo, pomyslela si Adélie cestou po schodech do patra. V naší vile má teta služebnictvo vycvičené tak, že všichni nejen že znají svoje místo, ale také se ho poslušně drží a promluvit si dovolí – a to ještě s velkým respektem –, jen když je někdo osloví.

Ale na druhou stranu, co je vlastně lepší? Úcta, nebo spolupráce?

Přinesla dolů bonbon, který našla ve slepenci Maryiných vlasů, a položila jej na kousku plátna na stůl. Simon se při tom pohledu zachvěl. Matyldin strýc do něj šťouchl těstovitým prstem a zavrtěl hlavou.

„Jsi si jist, pane?“ zeptala se Adélie a přisunula svíci o kus blíž, aby bylo více světla.

„To je přece žužu proti kašli, z cicimku,“ prohodil Mansur.

„Myslím, že je z cukru,“ usoudil strýc. „Ten je tady příliš drahý, většinou sladíme medem.“

„Co že jsi to říkal?“ obrátila se Adélie k Mansurovi.

„Že je to žužu z plodů stromu cicimku. Moje matka je uměla dělat, Alláh buď její šikovností potěšen.“

„Žužu,“ řekla najednou Adélie, jistě. „Vždyť je mívali v salernské arabské čtvrti. Ach Bože…,“ jako omráčená dosedla na židli.

„Copak?“ vyskočil naopak Simon. „Co?“

„To slovo, to nebylo divné označení pro Židy, ale zkomolenina, žužáky, tyhle sladkosti.“ Zavřela pevně oči, jen stěží se smiřovala s obrázkem chlapce, mizejícího ve tmě mezi stromy, který jí znovu vyvstal v mysli jako živý.

Než je znovu otevřela, byli už Matylda B. a její strýc zpátky v kuchyni a Gylta stála nehnutě u stolu. Spolu s oběma muži nechápavě hleděla na Adélii.

Ta se konečně zmohla zase na angličtinu. „To říkal svatý Petřík. Ulf o tom mluvil. Řekl, že Petřík volal přes řeku na svého kamaráda Willa, že někam jde kvůli žužákům. On šel pro ty dobroty, pro žužu. To je slovo, které Will určitě nikdy neslyšel, a tak si to vyložil jako nadávku na Židy.“

Rozhostilo se ticho. Gylta si přitáhla židli a posadila se k nim, lokty opřela o stůl a čelo do dlaní.

První promluvil Simon: „Máš pravdu, zajisté.“

Gylta vzhlédla. „Tak na to je nalákal, no zaručeně. Ale já sem tady v životě nic podobnýho neviděla.“

„Mohl je dovézt nějaký arabský obchodník,“ uvažoval Simon. „Jsou to sladkosti z Východu. Takže hledáme někoho s podobnými kontakty.“

„Anebo taky nějaký mlsný křižák,“ napadlo Mansura. „Křižáci je vozí zpátky do Salerna, někdo je mohl přivézt až sem.“

„To je pravda,“ Simon už byl zase rozrušený, „to je pravda. Náš vrah musel být ve Svaté zemi.“

A Adélie si opět nevzpomněla na sira Gervaseho nebo na sira Joscelina, ale připomenula si výběrčího daní, který je přece také bývalý žoldnéř kříže.

Stádo ovcí, zrovna jako stádo koní, se vždycky vyhne svým druhům, kteří padli. Pastýř jménem Old Walt, který šel za svým stádem pasoucím se na Wandlebury Hillu, viděl, jak se ovce na jednom místě náhle rozdělily, jako kdyby mezi nimi stanul neviditelný prorok. Než ale sám došel k tomu, čemu se zvířata vyhnula, nepřetržitě se pohybující stádo už bylo opět slité v jeden celek.

Pak jeho pes začal výt.

Pohled na dětská tělíčka s podivně upletenou věcí položenou na prsou každého z nich navždy změnil běh jeho života, v němž mu bývalo jediným nepřítelem mizerné počasí, popřípadě tvor, který chodil po čtyřech a dal se odehnat.

Teď se Old Walt snažil svůj život zase napravit. Suché vrásčité ruce měl složené v klíně, přes hlavu a ramena přehozenou kápi z hrubého pytle, oči jako hluboko zapadlé korálky upřené do trávy tam, kde mrtví leželi, a tiše něco mumlal.

Ulf, který k němu seděl nejblíže, řekl, že se modlí k Svaté Panně. „Aby jako to místo očistila.“

Adélie si opodál vyhlédla velký trs trávy a usedla na něj s Hlídačem po boku. Snažila se předtím ovčáka vyptávat, ale ten, přestože přes ni přeletěl pohledem, ji vůbec nevnímal. A ona věděla, že on ji nevidí; žena z cizí země byla pro něj něčím tak vzdáleným, že to snad ani neexistovalo.

Tohle musím nechat na Ulfovi, který vyrostl – stejně jako Walt – na mokřinách, a proto jej starý ovčák vidí velmi dobře.

Taková podivná krajina. Nalevo se terén svažoval do plochých mokřisek s houfy olší a vrb skrývajících svá tajemství. Vpravo v dálce se zvedal ten kopec s holým vrškem a zalesněnými svahy, kde Adélie společně se Simonem a Mansurem právě strávila přes tři hodiny prohledáváním zvláštních prohlubní v zemi ve snaze nalézt místo, kde došlo k vraždě. Hledali marně.

Slunce na chvíli zahalily mraky a spustil se jemný déšť, po chvilce se však opět rozjasnilo.

Vědomí, že Golgota není daleko, jako by pozměnilo zvuky přírody; zpěv ptáků, šum listí a skřípot staré jabloně ve větru, hekání městského člověka Simona, který s každým druhým krokem o něco zakopl, chroupání trávy v ovčích tlamách; Adélie měla pocit, jako by to vše přehlušilo ticho rozvibrované neslyšitelnými výkřiky.

O něco později vděčně uvítala změnu, když v dálce zahlédla převorova ovčáka – tyhle ovce náležely klášteru sv. Augustina –, a vyrazila i s Ulfem za ním, aby s ním promluvila, zatímco oba muži pátrali dál.

Aspoň po desáté si už opakovala důvody, které je všechny tři přivedly právě sem. Ty děti umíraly na křídové půdě, o tom není pochyb.

Ale našli je na jílu – támhle dole, na blátivé stezičce vyšlapané ovčími kopýtky, která vede z kopce. A navíc je našli hned ráno po noci, kdy klid toho místa nečekaně narušili cizinci.

Ergo, tu noc těla někdo přestěhoval z jejich křídových hrobů. A nejbližší místo, kde se vyskytuje křída, vlastně jediné, odkud bylo možné je za tu noc donést, je právě Wandlebury Ring.

Adélie se ohlédla tím směrem, zamrkala, aby z řas setřásla poslední kapky deště, ale Mansura ani Simona tam neviděla.

Asi prohledávají některý z těch příkopů zarostlých a zastíněných stromy, které se táhnou v kruzích kolem celého kopce, neboť kdysi sloužily k obranným účelům. Jací lidé to místo před dávnými věky takto opevnili a proč asi? Adélii najednou napadlo, jestli ty děti byli jediní mrtví, kteří se na tom kopci kdy nacházeli. Může být určité místo zlé prostě svou podstatou a přitahovat k sobě temné stránky lidské duše tak, jako přilákalo tu vrahovu?

Anebo podléhá Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová pověrám podobně jako ten stařík, jenž mumlá zaklínadla nad travnatým pláckem?

„Tak bude s námi mluvit, nebo ne?“ sykla směrem k Ulfovi. „On přece musí vědět, jestli je tam nějaká jeskyně nebo něco takového.“

„Von už ale nahoru nechodí,“ odpověděl Ulf také tiše, „říká, že tam po nocích tancuje sám čert. Ty ďoury sou prej jeho šlápoty.“

„Ale přece tam pase ovce.“

„Protože je tam nejlepší pastva na míle daleko, hlavně v tudle roční dobu. Posílá tam s nima svýho psa. Pes dycky dá pánovi vědět, když se nějaká zatoulá.“

A musí to být opravdu výrazná osobnost, ten pes, stačilo, aby jen ohrnul pysk, a Hlídač letěl po svahu dolů a pak teprve čekal, až ho jeho paní dojde.

Adélie uvažovala, ke které Panně se ovčák asi modlí. K Panně Marii, Ježíšově matce? Nebo snad k nějaké jiné pradávné bohyni?

Křesťanská církev ještě zdaleka nedokázala zlikvidovat všechny ostatní bohy; pro tohohle starocha jsou ty prohlubně v zemi stopy po kopytech hrůzostrašné bytosti, která tu byla už tisíce let před křesťanským satanem.

V duchu se jí před očima zjevil pohled na obrovitou příšeru s rohy, dupající po malých dětech. Vzápětí se kvůli tomu sama na sebe rozzlobila – co to se mnou jenom je?

Byla promáčená a začínala jí být zima. „Tak se ho zeptej, jestli někdy tam nahoře toho čerta opravdu viděl, sakra.“

Ulf větu přetavil do tichého zpěvavého zvuku, kterému Adélie vůbec nerozuměla. Ovčák odpověděl stejným tónem.

„On říká, že by se tam ani nepřiblížil. A já se mu vůbec nedivím. Ale vídává tam prej v noci oheň…“

„Jaký oheň?“

„No světlo. Pekelnej oheň, aspoň tak si to starej Walt myslí. Kolem kterýho ten čert tancuje.“

„A co to má být za oheň? Kdy ho viděl? A kde přesně?“

Staccato otázek však narušilo mír, který se pastýř snažil nastolit s duchem místa. Ulf gestem požádal o ticho a Adélie se pohroužila zpátky do svých úvah o duchovnu, o dobru a o zlu.

Dnes na tom kopci byla ráda, že nosí pod halenou malý dřevěný křížek, který jí kdysi dala Margaret, i když ho nosila vlastně právě jenom kvůli ní.

Neměla nic proti Novému zákonu, mohlo by to být citlivé a soucitné náboženství; a samozřejmě že na kolenou vedle své umírající chůvy se Adélie obracela právě k Margaretinu Ježíši s prosbou, aby ji zachránil. Neudělal to, ale Adélie mu to odpustila; Margaretino vroucné staré srdce už bylo hodně unavené – a alespoň dotlouklo v pokoji a míru.

Ne, Adélii na církvi vadilo něco jiného – to, že Boha interpretuje jako úzkoprsého, hloupého, hamižného, předpotopního tyrana, který poté co stvořil tak úžasně různorodý svět, zakázal jakékoli dotazy o jeho složitosti a pestrosti a nechává raději svůj lid žít v hluboké nevědomosti.

A ty lži. Když bylo Adélii sedm let, začala se učit v klášteře sv. Jiří první písmenka a byla připravena věřit tomu, co vyprávěly jeptišky i Bible svatá – do chvíle, než se matka Ambrózie zmínila o těch žebrech…

Ovčák se mezitím domodlil a říkal teď něco Ulfovi.

„Co to říká?“

„Mluví o těch mrtvejch, co jim ten ďábel provedl.“

Bylo jasně poznat, že Old Walt mluví s Ulfem jako se sobě rovným. Možná, napadlo Adélii, že věkový rozdíl mezi nimi se podle ovčáka vyrovnává vědomím, že ten chlapec umí psát.

„A co říká teď?“

„On říká…, že to s těma děckama neviděl od té doby, co tu byl čert naposledy a udělal něco podobnýho některejm ovečkám.“

„Aha.“ Takže to byl nejspíš vlk nebo podobná šelma.

„Říká, že doufal, že ho tehdá viděl naposled, ale on se teďka vrátil.“

Co čert udělal ovečkám? Adélie se ostře zeptala: „Co jim udělal?“ A ještě: „Jakým ovcím? A kdy?“

Ulf položil otázku ovčákovi a dostal na ni odpověď. „V tom roce, co byla ta hrozná bouřka, prej tehdá to bylo.“

„Hmm. No, nevadí. A kam dal ty mrtvé ovce?“

Nejdřív zkoušeli klacky a větve jako rýč, ale křídová zem byla příliš sypká a nedala se vyhrabávat v hroudách, takže se do toho museli oba pustit holýma rukama. „A co teda hledáme?“ ptal se Ulf.

„Kosti, chlapče, kosti. Někdo nebo něco, ani liška, ani vlk, ani pes, ale někdo ty ovečky napadl, tak to Walt říkal.“

„Říkal přece, že to byl čert.“

„Žádní čerti nejsou. Ty rány byly podobné, to říkal, že?“

Ulf se zachmuřil, což u něj znamenalo – už ho začínám znát lépe –, že se mu nelíbilo, jak pastýř popisoval, co se těm ovcím stalo.

A možná to ani slyšet neměl, napadlo ji, ale teď už je stejně pozdě. „Hrabej dál. Ve kterém roce byla ta velká bouřka?“

„Když upadl zvon z věže u svaté Ethel.“

Adélie vzdychla. Roky v Ulfově světě míjely bez počítání, narozenin si nikdo nevšímal, jen neobvyklé události částečně označovaly tok času. „A jak dlouho je to?“ snažila se mu pomoci: „Bylo to o Vánocích?“

„Nebyly Vánoce, to tehdá už kvetly petrklíče.“ Výraz Adéliiny tváře umazané křídou přiměl Ulfa, aby se více soustředil. „To bylo tak před šesti sedmi Vánocema.“

„Tak hrabej.“

Takže šest sedm let.

To tedy bylo v době, kdy ještě na Wandlebury Ringu stával ovčín. Old Walt říkal, že stádo na noc zavíral. Ale pak už ne, přestal to dělat po onom ránu, kdy našel dveře vyvrácené a v trávě kolem tratoliště krve.

Když se to dozvěděl převor Geoffrey, nedal nic na ovčákovo vyprávění o ďáblu. Byl to vlk, prohlásil otec převor a poslal na něj lovce.

Jenže Walt věděl, že to nebyl vlk; vlci tohle nedělají, tohle ne. Vykopal jámu na úpatí kopce, dál od pastviska, odnesl mrtvoly jednu po druhé dolů a pohřbil je tam, „uložil je uctivě k odpočinku“, jak řekl Ulfovi.

Která lidská duše může být tak poničená, že její majitel ubodá k smrti ovečku?

Jen jedna, Bože ochraňuj, jedině jedna.

„A hele.“ Ulf narazil na podlouhlou lebku.

„Výborně.“ Adélie na své straně jámy, kterou už vyhrabali, narazila na další kost. „Tohle je pánevní kost, to je to, co hledáme.“

Old Walt jim to ulehčil; ve snaze dopřát duším oveček klid a mír uložil jejich těla pěkně do řady, jako mrtvé vojáky na bitevním poli.

Adélie vyhrabala jednu z koster celou, posadila se na zem, položila si ji ocáskem na kolena a oprašovala z něj křídu. Chvíli musela čekat, než se přehnaly další mraky s krátkou sprškou, až se znovu obloha rozjasní a ona bude lépe vidět. Konečně ta chvíle nastala.

Pak hlesla: „Ulfe, utíkej pro pana Simona a Mansura.“

Kosti byly čisté, žádná vlna už na nich nezbyla, což odpovídalo tomu, jak dlouho tu asi ležely. Podle toho, jak Adélie dokázala srovnat svoje znalosti anatomie prasečího těla – jediného zvířete, které kdy dopodrobna studovala, byla pánevní kost a oblast genitálií značně poškozena. Old Walt měl pravdu, to nebyly žádné stopy po tesácích, byly to bodné rány.

Když Ulf odešel, Adélie sáhla do svého vaku, vytáhla malou břidlicovou tabulku, kterou nosila všude s sebou, otevřela její dřevěné pouzdro a začala kreslit.

Rýhy na těchto kostech se shodovaly s těmi, které viděla na tělech dětských obětí; možná nebyly způsobeny stejným nástrojem, ale určitě aspoň hodně podobným, neboť měly stejně utvářené okraje, připomínající kousek dřeva ořezávaný do špičky.

Co je to proboha za nástroj? Určitě ne dřevo. Ale ani ocelová čepel, ani železo, ale muselo to být ostré, hodně ostré – poškodilo to dokonce i páteř toho zvířete.

Projevila se snad vrahova zuřivá sexuální zvrácenost poprvé tady? Na bezbranných němých tvářích? Pokaždé jsou to ti bezbranní.

Ale proč ta přestávka dlouhá nějakých pět šest let, až do letoška? Takové záchvaty se určitě nedají potlačovat tak dlouhou dobu. Dost možná opravdu potlačovány nebyly, někde jinde podobně zahynula jiná zvířata a jejich smrt odpykal vlk. A kdy vraha zvířata přestala uspokojovat? Kdy pokročil k dětem? Byl svatý Petřík jeho první obětí?

Musel odcestovat, uvažovala Adélie. Hyena zůstane hyenou. Určitě na jiných místech došlo k podobným událostem, ale tady ten kopec je jeho oblíbené stanoviště. To je ta půda, po které rád tančí. Byl pryč a nyní je zase zpátky.

Adélie starostlivě přikryla tabulku, aby ji ochránila před další jarní sprškou. Odložila bokem i kostru a lehla si na břicho k okraji jámy, aby si vytáhla další kosti.

Pak jí někdo popřál dobré dopoledne.

On je zpátky.

Na okamžik strnula a pak se překulila na záda; cítila se trapně a bezbranně, ruce opřené o kosti v jámě za sebou, aby se na ně nepřevrátila.

„Zase si povídáš s kostmi?“ zeptal se výběrčí daní se zájmem. „A copak říkají tyhlety? Bééé béé?“

Adélie si uvědomila, že se jí vyhrnula sukně a odhalila do značné míry její nohy, ale v té pozici s tím nemohla nic udělat.

Sir Rowley se k ní sehnul, popadl ji rukama v podpaží a zvedl ji jako panenku. „Paní Lazarová vstává z hrobu,“ ušklíbl se, „to je dokonalé, i s tím prachem a špínou.“ Začal ji oprašovat, ale mrholení už stihlo změnit křídový prach v bělavé bláto.

Odstrčila jeho ruku; už nebyla vylekaná, zlobila se, měla hrozný vztek. „Co tady pohledáváš, pane výběrčí?“

„Vykonávám zdravotní procházku, panno doktorko. To bys měla ocenit.“

Celý jen zářil zdravím a dobrou náladou; byla to nejjasnější postava v tomto pochmurném šedivém kraji; růžolící a v plášti připomínal přerostlou červenku. Smekl čapku a vysekl Adélii hlubokou poklonu, ale tím stejným pohybem zároveň sebral ze země její břidlicovou tabulku. Odklopil dřevěnou krycí destičku a zahleděl se na Adéliiny kresby.

V tu ránu byla bodrost ta tam. Sklonil se ke kostře. Pak se pomalu narovnal. „Kdy se stalo tohle?“

„Asi tak před šesti sedmi lety,“ odpověděla Adélie.

A hlavou jí běželo: Byl jsi to ty? Skrývá se za těma veselýma modrýma očima nepříčetnost?

„Takže začal s ovcemi,“ promluvil Rowley.

„Ano.“ Pronikavá inteligence? Anebo vychytralost a předstírání, protože ty víš, co já jen tuším?

Sir Rowley zaťal zuby. Byl to teď jiný, mnohem vážnější člověk, který tu teď před ní stál, a zdálo se, jako by pohubl.

Déšť houstl. Po Simonovi, Mansurovi nebo Ulfovi ani památky.

Najednou ji popadl za paži a vlekl ji pryč. Hlídač, který nepokládal jeho přístup za nic varovného, klusal spokojeně za nimi. Adélie věděla, že by se měla bát, ale jediné, co v tu chvíli cítila, bylo rozhořčení.

Zastavili se pod rozložitou korunou starého buku a Picot Adélií zacloumal. „Proč jsi pokaždé o krok přede mnou? Kdo ksakru jsi, ženská?“

Jsem Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová a ty si na mě moc dovoluješ. „Jsem lékařka vystudovaná v Salernu. Chovej se ke mně s úctou.“

Podíval se na svoje ruce, které jí svíraly ramena, a povolil. „Odpusť, panno doktorko.“ Pokusil se o úsměv. „To asi stačit nebude, viď?“ shodil plášť, rozložil jej pečlivě u paty stromu a nabídl jí, aby se posadila. Udělala to ráda, nohy se jí ještě malinko třásly.

Posadil se vedle ní a promluvil už zase rozumně. „Pochop, prosím, mám na odhalení toho vraha zvláštní zájem, jenže vždy když se vydám podél červené niti do hlubin jeho tajemství, nenacházím Minotaura, ale Ariadnu.“

A Ariadna tebe, pomyslela si. A zeptala se: „Smím vědět, jaká nit tě dnes přivedla na toto místo?“

Hlídač zvedl nohu na druhé straně stromu a potom se pohodlně uvelebil na volném kousku pláště.

„Ach ano,“ spustil sir Rowley, „to ti snadno vysvětlím. Sama jsi mě přesvědčila, abych ti zapsal, co ti vyprávěly ty kosti v poustevně, i o jejich cestě z křídy do jílu. Vlastně jsi i naznačila, kdy se ten přesun mohl odehrát.“ Podíval se jí do očí. „Předpokládám, že tvoji lidé prohledávají ten kopec?“

Přikývla.

„Nic tam nenajdou. Vím to moc dobře, protože jsem to tam sám prohledával včera a předevčírem a věř mi, panno, není to vůbec příjemné místo, když nadejde noc.“

Nečekaně praštil pěstí do pláště vedle sebe, takže Adélie nadskočila a Hlídač zvedl hlavu. „Ale je to tam, proklatě. Cesta k Minotaurovi vede právě tam. Ty nešťastné děti nám to prozradily.“ Díval se na svou ruku, jako by ji viděl poprvé v životě. Rozevřel dlaň. „A tak jsem se vymluvil šerifovi a zajel jsem se sem podívat ještě jednou. A co jsem nalezl? Pannu doktorku, jak si tu povídá s dalšími kostmi. Vidíš, ty už to teď víš všechno.“

Už měl zase dobrou náladu.

Krápalo celou dobu, co mluvil, a když zmlkl, ustal i déšť. Je jako to počasí, napadlo Adélii. A já zdaleka nevím všechno.

„Máš rád žužu, pane?“ zeptala se.

„O, ty já zbožňuju, panno. Nabídneš mi nějaké?“

„Ne.“

„Aha.“ Kradmo po ní blýskl pohledem jako po někom, jehož mysl by se neměl pokoušet dále jitřit, a po chvíli promluvil, tentokrát pomalu a laskavě. „Možná bys mi mohla prozradit, kdo tebe a tvé společníky tímto pátráním pověřil.“

„Král sicilský,“ řekla.

Obezřetně přikývl. „Jistě. Král sicilský.“

Adélie se rozesmála. Mohla mě pověřit klidně královna ze Sáby nebo třeba čínský bůh srandy; ten chlap pravdu nerozpozná, protože ji sám nepoužívá. Prostě si myslí, že jsem se zbláznila.

Slunce k jejímu smíchu přihodilo pár paprsků, které se prodraly bukovým listím a dopadly jí na tvář jako sprška nově vyražených měděných penízků.

Jeho výraz se změnil také, takže Adélie rázem vystřízlivěla a odvrátila obličej.

„Vraťte se domů,“ řekl Rowley. „Vraťte se do Salerna.“

Adélie teď uviděla Ulfa přivádějícího Simona i Mansura směrem od ovčího hrobu.

Výběrčí daní byl rázem opět ztělesněná rozumnost. Dobrý den, dobrý den, milí pánové. Navštívil jsem tady pannu doktorku, když prováděla posmrtné vyšetření těch ubožátek…, stejně jako vy i já chovám podezření, že ten kopec je místem… Prohledával jsem to tam, ale pranic nenalezl… Možná bychom si měli všichni čtyři navzájem vyměnit informace, které jsme doposud získali, aby se tomu lotrovi dostalo spravedlivé odplaty.

Adélie se odvrátila a poodešla k Ulfovi, který si čapkou setřásal kapky deště z nohavic. Máchl rukou směrem k výběrčímu daní. „Toho teda zrovna nemusím.“

„Ani já,“ souhlasila Adélie, „ale Hlídač je s ním docela kamarád.“

Sir Rowley bezděčně hladil po hlavě psa, který se mu lísal k noze, a Adélii napadlo, že toho výběrčí možná bude později litovat.

Ulf znechuceně usykl a řekl: „Tak ty myslíš, že těm ovcím udělal ten samej darebák to samý co Haroldovi a ostatním?“

„Ano,“ řekla Adélie, „byla to podobná zbraň.“

Ulf se nad tím zamyslel. „To by mě teda zajímalo, kde řádil mezitím?“

Byla to inteligentní otázka; Adélie se jí už také zabývala. Byla to otázka, kterou měl položit i výběrčí daní. A nepoložil.

Protože to ví, řekla si v duchu.

Cestou zpátky do města, na voze, když se vraceli jako správní mastičkáři z celodenního sběru bylinek, Simon netajil potěšení, že spojili své síly se sirem Picotem. „Má bystré úvahy, na to, jak je obtloustlý. Nejvíc se zajímal o to, proč přikládáme takovou důležitost faktu, že Petříkovo tělo se objevilo právě na Chaimově zahradě. A jelikož má přístup k účetnictví celého hrabství, přislíbil mi pomoc s pátráním po Chaimových dlužnících. A také se s Mansurem porozhlédnou po arabských obchodních lodích a pokusí se zjistit, která sem vozí žužu.“

„Bože dobrý,“ vydechla Adélie, „tys mu řekl docela všechno?“

„Skoro všechno,“ Simon se pousmál jejímu rozhořčení. „Milá panno doktorko, jestli je ten člověk oním vrahem, tak to stejně všechno ví.“

„Jestli je tím vrahem, tak ví, že se mu dostáváme na zoubek. Už tak ví dost na to, aby se nás chtěl zbavit. Mně už řekl, ať se vrátíme zpátky do Salerna.“

„Ale samozřejmě. Má o tebe starost. ‚Tohle není práce pro ženu,‘ to zase řekl mně. Prý: ‚Copak chceš, aby ji zabili přímo v její posteli?‘“

Simon na Adélii mrkl; měl dobrou náladu. „Čím to jen je, že nás vždycky vraždí ve spánku, to by mě opravdu zajímalo. Nikdy ne u snídaně. Nebo v lázni.“

„Přestaň, prosím tě. Já mu zkrátka nevěřím.“

„Zato já ano a věř mi, že mám s lidmi značné zkušenosti.“

„Mě znepokojuje.“

Simon zamrkal na Mansura. „A nejen s muži, i se ženami. Řekl bych, že se do něj Adélie prostě zakoukala.“

„A řekl ti taky, že byl na křížové výpravě?“ štěkla už opravdu vztekle Adélie.

„Ne.“ Simon se obrátil zpátky k ní a byl náhle velmi vážný. „Ne, to mi neřekl.“

„Tak teď to víš. Je to bývalý křižák.“

Kapitola devátá

V Cambridgi bylo zvykem, že ti, kdo se vrátili ze svaté pouti, uspořádali po svém návratu hostinu. Cestou se navazovala nová přátelství, smlouvaly se obchody, občas se i dohodla nějaká ta svatba, prožívalo se náboženské vytržení a duchovní zážitky, obzory se všeobecně rozšířily a ti, kteří to všechno spolu sdíleli, se pak znovu rádi sešli, aby o tom znovu podebatovali a vzdali díky za šťastný návrat.

Po letošní pouti byl na řadě s pořádáním slavnosti klášter sv. Radegundy. Byl to ovšem zatím chudý a malý klášter – kteroužto situaci hodlala abatyše Joana změnit s pomocí svatého Petříka –, a tak čest chopit se tohoto úkolu byla udělena jejímu rytíři a nájemníku siru Joscelinovi z Grantchesteru, jehož obydlí a pozemky byly o poznání rozlehlejší a bohatší než ty klášterní. To byla vcelku běžná anomálie týkající se lidí, kteří obdrželi výplatu za splněný úkol v podobě majetků předurčených k méně religiózním účelům.

A sir Joscelin byl proslulý hostitel. Říkalo se, že když loni pořádal cosi podobného pro opatství Ramsay, stálo to život třicet kusů dobytka, šedesát vepřů, jedno sto padesát kapounů, tři sta skřivanů (kvůli jazýčkům) a dva rytíře, přičemž posledně jmenovaní zahynuli během šarvátky, úmyslně zinscenované pro pobavení pana opata, která se bohužel nečekaně vymkla zpod kontroly.

Pozvání na takovou událost si tudíž každý cenil; ti, kteří se nezúčastnili pouti, ale byli s účastníky těsně spojováni, manželky, dcery, synové, všichni dobří a mocní z celého hrabství, kanovníci, jeptišky, ti všichni by se cítili ukřivděni, kdyby se nedostali na seznam hostů. Většině se to nicméně poštěstilo, a tak všichni, kdo se starali svými obchody o zásobování města, měli tolik práce, že ani nestačili abatyši a jejímu věrnému rytíři, siru Joscelinovi, vzdávat díky za tučné výdělky.

Teprve ráno toho velkého dne však přichvátal posel z Grantchesteru s pozvánkou pro tři cizince, ubytované v Ježíšově uličce. Byl pro tu příležitost zvlášť ustrojen a vybaven rohem na vytroubení té zprávy, ale Gylta ho musela pustit dovnitř zadním vchodem.

„Nesnaž se sem procpat předníma dveřma, Matte, doktor tam má plno práce.“

„Ale, tak mě tam nech aspoň zatroubit, Gylt. Pán posílá pozvánku s fanfárou.“

Gylta ho zavedla do kuchyně a nabídla mu džbánek domácího piva, protože se ráda dozvěděla, co se kde děje.

Adélie se v síni handrkovala s dnešním posledním pacientem pana doktora Mansura Wulfem; toho si vždycky nechala až nakonec.

„Nic ti není, Wulfe. Nemáš záškrt, zimnici, kašel, psinku ani oubytě, ať už tím slovem myslíš cokoliv, a docela zaručeně ti netvrdne mateřské mléko.“

„To říká pan doktor?“

Adélie se utahaně otočila na Mansura. „Řekni něco, pane doktore.“

„Uštědři tomu línému psovi pořádný kopanec do zadku.“

„Pan doktor radí, že bys měl vytrvale a pravidelně pracovat na čerstvém vzduchu.“

„S těma zádama?“

„Nic s těmi zády nemáš.“ Wulf byl pro ni speciální případ. V tomto feudálním světě, kde každý obyčejný člověk s výjimkou obchodníků musel pracovat pro někoho jiného, aby si vůbec zasloužil vlastní existenci, Wulf dokázal uniknout vazalství, pravděpodobně útěkem od svého pána a rozhodně tím, že se oženil s jednou cambridgeskou pradlenou, která byla ochotná pracovat za ně za oba. Wulf měl z práce vyslovený strach; byl schopen z ní onemocnět. Aby však nedošel výsměchu svého okolí, potřeboval být prohlášen za nemocného právě proto, aby si nemoc nepřivodil doopravdy.

Adélie se snažila být k němu stejně trpělivá a laskavá jako k ostatním pacientům – přemýšlela, jestli by si nechal po smrti naložit mozek do lihu a poslat ho do Salerna, aby jej mohla prozkoumat a zjistit, co mu chybělo – ale nedokázala kompromitovat svoji lékařskou zodpovědnost diagnózou nebo zdánlivou léčbou nemoci, která vůbec neexistovala.

„A co teda ta silu… simulace? Tou furt ještě trpím, né?“

„Ty jsi těžký případ,“ odbyla ho a zabouchla mu dveře před nosem.

Pršelo a bylo dost chladno, jenže Gylta neuznávala topení v krbu „přes léto“, tedy kdykoli od konce března do začátku listopadu, a tak veškeré teplo v Benjaminově domě zbývalo v kuchyni přes dvůr, v té tajemné komnatě vybavené tak prapodivným zařízením, že by to mohla být třeba i mučírna, kdyby se z ní ovšem nepřetržitě nelinuly ty libé vůně.

A dnes tu přibyla další věc, dřevěný škopek, podobný kádi, jaké používají pradleny. Na hambálce nad ním bylo přehozené Adéliino nejlepší prádlo ze žlutého hedvábí, které v Anglii na sobě ještě neměla, aby se ve stoupající páře vyvěsily zmačkaniny. Adélie si myslela, že jej má zatím pořád uložené v truhle nahoře.

„Co je to tady?“

„Koupel. Pro tebe,“ prohlásila Gylta.

Adélie se nebránila, nevykoupala se pořádně od té doby, co si naposledy pohověla ve vykachličkované a vyhřívané lázni v domě svých adoptivních rodičů, v lázni, kterou tam zbudovali Římané o nějakých patnáct set let dříve. Vědro vody, které jí tady každé ráno donesla do pokoje Matylda W., se s tím nedalo vůbec srovnávat. Pohled na škopek horké vody ale věštil nějakou událost, takže se hned zeptala: „A proč?“

„No abys mi nedělala ostudu na té slavnosti, né?“ řekla Gylta.

Gylta předtím podrobila Joscelinova posla detailnímu výslechu, a tak nyní mohla sdělit Adélii, že pozvánka pro doktora Mansura a jeho asistenty přišla sice od sira Joscelina, ale na naléhání převora Geoffreyho – prý, i když se v jejich případě nejedná o skutečné poutníky, alespoň se k nim připojili na celou cestu zpátky.

Pro Gyltu to znamenalo výzvu; ztuhlost jejího výrazu prozrazovala vzrušení. Cítila se už být spojenkyní těchhle tří podivínů, a proto považovala za nutné pro vlastní důstojnost a společenské postavení, aby na významné občany města Cambridge zapůsobili dobrým dojmem. Svoje limitované znalosti toho, co účast na takové slavnosti obnáší, si rozšiřovala díky Matyldě B., jejíž matka posluhovala na hradě a na vlastní oči viděla přípravy oblečení pro choť samotného šerifa, a snad i ty skvostné šaty samotné.

Adélie strávila značnou část svého mládí studiem, takže zábavy ostatních děvčat se příliš neúčastnila, a když dostudovala, měla zase moc práce. A protože se neměla vdávat, nepodporovali ji nevlastní rodiče ani ve zvyklostech vyšší společnosti. Následkem toho nebývala ani vybavena, ani naladěna na různé bály a maškarády pořádané v salernských palácích, a když už musela někam jít, strávila většinu času obvykle v ústraní za nějakým sloupem, plná vzdoru a rozpaků.

Pozvání v ní tudíž spustilo poplašné mechanismy. Její první reakce byla pokusem o výmluvu. „O tom se musím poradit s panem Simonem.“

Simon byl ovšem na hradě, kam se opět vypravil promluvit se Židy ve snaze zjistit, čí zadluženost mohla přispět k Chaimově smrti.

„On stejnak řekne, že musíte jít všichni,“ mávla rukou Gylta.

To je dost pravděpodobné, sejdou se tam přece zřejmě všichni podezřelí, jazyky jim rozváže pití, bude to tedy dobrá příležitost zjistit, co kdo o kom ví.

„Ale klidně pošli Ulfa na hrad, ať se ho zeptá.“

Popravdě řečeno, napadlo Adélii, čím víc o tom přemýšlím, tím míň mi vadí, že se tam mám vypravit. Celý její pobyt v Cambridgi se zatím odehrával ve stínu smrti, těch povražděných dětí, Dininy rodiny, ale také některých pacientů; ten malý s kašlem podlehl zápalu plic, umřel i ten člověk se zimnicí a ten s ledvinovým kamenem, a ještě ta prvorodička, kterou přinesli příliš pozdě. Adéliiny úspěchy, amputace, zvládnutí horečky, to, že si poradila s kýlou, to vše zastínily případy, které považovala za vlastní selhání.

Bude to vlastně příjemné, sejít se zase jednou se živými a zdravými lidmi kvůli zábavě. Mohla bych se jako obvykle schovávat někde v ústraní, ani by si mě nikdo moc nevšímal. I když slavnost v Cambridgi se beztak nedá srovnávat s proslulou okázalostí podobných událostí v Salernu, v královských a papežských palácích. Z takové venkovské veselice strach opravdu mít nemusím.

A navíc po té koupeli toužím. Kdybych věděla, že je to tu vůbec možné, byla bych se jí dožadovala už dávno; jenže jsem si spíš myslela, že připravovat koupel je jedna z těch věcí, které Gylta neuznává.

Stejně neměla sama na vybranou, Gylta i obě Matyldy byly pevně rozhodnuté ji vykoupat. Času už nebylo nazbyt; zábava, která mohla trvat i šest nebo sedm hodin, začínala v poledne.

Svlékla se a ponořila do kádě. Ženy ji polévaly roztokem louhového mýdla s hrstí vzácného hřebíčku. Drhly ji drsnou žínkou, div z ní kůži nesedřely, pak musela ponořit do vody i hlavu a nechat si promnout vlasy další dávkou mýdla, které nakonec opláchla odvarem z levandule.

Když ji vytáhly ven, zabalily ji do vlněné houně a hlavu jí strčily do teplé pece na chléb.

Všechny tři byly zklamané jejími vlasy, které dnes uviděly poprvé bez neodmyslitelné čapky nebo šátku. Adélie si je totiž stříhala nakrátko, jen po ramena.

„Barvu mají pěknou,“ mumlala Gylta nenadšeně.

„Ale má je moc krátký,“ namítla Matylda B., „budem jí je muset začesat do krajkové síťky.“

„Ta stojí hromadu peněz.“

„Já ještě nevím, jestli tam půjdu,“ vložila se do toho Adélie přidušeně z pece.

„To teda pudeš, paní.“

Ach jo. Zůstala klečet s hlavou v peci, ale nařídila ženám, aby zašly k ní do pokoje pro váček s penězi. Těch měla dost; Simon měl s sebou akreditivní listinu od bankéřů z Luccy, kteří měli svoje zprostředkovatele v Anglii, a díky ní si mohl půjčovat dostatečné sumy pro sebe i své společníky.

„A když už budete na trhu,“ dodala ještě Adélie, „je načase, abyste si všechny tři opatřily nové kytlice. Kupte si pár loktů toho nejlepšího sukna.“ Jejich snaha v ní totiž vzbuzovala rozpaky, že by sama měla být tak vyšňořená a ony zůstat ve starém.

„Lněný plátno postačí,“ bránila se Gylta, ale s potěšením.

Konečně mohla Adélie vytáhnout hlavu a nechat se obléci do spodniček a prádla. Pak se usadila na stoličku a nechala si kartáčovat vlasy, dokud se neleskly jako bílé zlato. Stříbrem protkávaná krajka koupená na tržišti se v šikovných rukou s jehlou a nití rychle proměnila v malé kapsičky, připjaté sponami přes vlasy zapletené do vrkočů po obou stranách hlavy. Ženy účes právě dokončovaly, když přišel Simon.

Zamrkal, když ji uviděl. „Ach. Ach, inu… Ach…“

Ulf mlčel; zato měl pusu dokořán.

Rozpaky dodaly Adéliinu hlasu příkrý tón: „Takových starostí, a přitom ani nevím, jestli bychom tam měli jít.“

„Jestli bychom měli? Panno doktorko, kdybys Cambridgi odepřela pohled na sebe v této podobě, i nebesa by se rozplakala. Znám jednu jedinou ženu, která rovněž oplývá takovouto krásou, a ta je předaleko, v Neapoli.“

Adélie se na něj usmála. Simon měl důvtipu nazbyt, dobře věděl, že jí kompliment udělá radost, ovšem nesmí v něm být ani stopa po nějaké koketérii. Nikdy se nezapomněl zmínit o své ženě, kterou hluboce miloval, a nedával tím pouze najevo, že on sám je pro Adélii nedostupný, ale také ji tím ujišťoval, že ona, Adélie, je nedostupná pro něj. Cokoli jiného by ohrožovalo celé jejich z nutnosti značně důvěrné přátelství. V této podobě mohli být partnery; on respektoval její mistrovské znalosti a ona zase ty jeho.

A je to od něj hezké, pomyslela si, že mě přirovnává ke své ženě, která v jeho očích stále zůstávala štíhlou kráskou s bělostnou pletí, s níž se ženil před dvaceti lety – i když vzhledem k tomu, že mu od té doby porodila devět dětí, asi neměla dávno postavu jako tenkrát.

Simon se tvářil vítězoslavně.

„Brzy se vrátíme domů,“ řekl jí, „nechci o tom příliš mluvit, dokud neobjevím ty potřebné listiny, ale vím, že kopie dlužních úpisů existují. Byl jsem si od začátku jist, že nějaké budou. Chaim je uložil u svých bankéřů, a protože je jich mnoho – zdá se, že ten člověk půjčoval peníze po celé východní Anglii – vzal jsem je na hrad, aby mi sir Rowley pomohl s jejich pročítáním.“

„A je to moudré?“ zeptala se Adélie.

„Ach ano, to jistě je. Ten muž je znalý účetnictví a zrovna tak jako my prahne po odhalení Chaimových dlužníků, zvláště toho, kdo té půjčky později litoval tolik, že zatoužil po Chaimově smrti.“

„Hmmm.“

Adéliiny pochybnosti Simon neposlouchal; byl přesvědčen, že ví, co je sir Rowley za člověka, ať už byl křižákem či nikoliv. Rychle se tedy převlékl do svých nejlepších šatů, aby pak mohl zamířit rovnou do Grantchesteru, a už byl zase na cestě zpátky na hrad.

Adélie, ponechaná sama sobě, si přes tu zlatožlutou parádu navlékla aspoň šedou svrchní zástěru, aby zmírnila tu nezvyklou hýřivou pestrobarevnost, takže na ní teď zářily pouze rukávy a výstřih. „Nechci přitahovat pozornost,“ nechala se slyšet.

Matyldy ovšem vybraly ještě jeden kousek z Adéliiny truhly, brokátový lehounký šál v barvě padajícího listí, a Gylta s nimi po krátkém váhání souhlasila. Naaranžovaly tu krásu přepečlivě Adélii přes nový účes. Pak ještě přišly na řadu špičaté pantoflíčky se stříbrnou výšivkou od Margaret a nové bílé punčochy.

Tři porotkyně ustoupily o krok dozadu, aby mohly lépe posoudit výsledek. Matyldy po chvilce přikývly a zatleskaly. Gylta řekla: „No, myslím, že takhle jít může,“ což byla od ní vrcholná chvála.

Adélii musel stačit pohled do vyleštěného, ale nerovného dna kuchyňské pánve, z nějž nabyla dojem, že se dívá na starou, pokroucenou jabloň, ale ostatní ženy byly viditelně spokojeny.

„Ještě by měla panna doktorka mít nějaký páže na tom hodokvasu, né?“ nadhodila Matylda B. „Šerif a všichni mají pážata a ty jim celou dobu stojí za židlí. Máti jim říká prdolovci.“

„Tak páže, jo?“

Ulf, který na Adélii pořád ještě zíral s otevřenou pusou, si bleskurychle uvědomil, že na něm náhle spočinuly čtyři páry očí. A dal se na útěk.

Následovala honička a rvačka, jako by šlo přinejmenším o královský poklad. Ulfovo ječení přilákalo sousedy, kteří se vyděsili, že se snad nějaké další dítě nachází ve smrtelném nebezpečí. Adélie ucouvla až do nejzazšího kouta, aby neschytala sprchu vody ze škopku, a smíchy ji až rozbolelo břicho.

A opět se utrácelo, tentokrát za obnošenou, ale ještě docela použitelnou kytlici vyhrabanou z pytle ve vetešnictví matky Millové, která měla skoro tu správnou velikost a stačilo ji jen trochu okartáčovat octovou vodou, aby se tolik neleskla. Když do ní ženy Ulfa navlékly a sčesaly mu slepence vlasů kolem hlavy dozadu, jak to jen šlo, takže připomínal nablýskanou a hodně nespokojenou cibuli, také spokojeně kývaly hlavami a uznaly ho za dostatečně důstojné Adéliino páže.

Nad oběma však nakonec vynikl Mansur. Na turbanu měl zlatou sponu, hedvábné roucho mu volně splývalo přes bělostný vlněný háv. Na opasku se blýskala diamanty posázená pochva krátké arabské dýky.

„Ach, Synu polední,“ pronesla Adélie obřadně a ukláněla se, „Eeh l-Halaawa di!“

Mansur natočil hlavu k ní, ale nespouštěl oči z Gylty, která mezitím popadla pohrabáč a odvracela tvář. „No, barvama srší jak ta mája na návsi,“ řekla.

Au, au, projelo Adélii hlavou.

Ve všem tom napodobování vybraných mravů bylo příliš mnoho úsměvů a nešetřilo se jimi už od samého přebírání kápí, zbraní a rukavic od hostů v zablácených botách a pláštích, jak přicházeli z údolí od řeky – skoro všichni pozvaní se přepravili z města na druhou stranu na pramicích – a stejně falešně znělo i užívání titulů mezi lidmi, kteří se znali po celá léta daleko důvěrněji, a stejně falešně se blyštěly i prsteny na ženských rukou ztvrdlých těžkou prací v domech svých pánů.

Ale bylo také co ocenit. Je totiž mnohem příjemnější nechat se uvítat v lomené bráně s tesanými normanskými znaky samotným sirem Joscelinem nežli být formálně oznámen nabubřelým majordomem s vysunutou čelistí. Dostat v tom chladném dni pohár horkého kořeněného vína, ne vychlazeného. Cítit vůni jehněčího, hovězího a vepřového, syčícího a prskajícího na rožních ve dvoře nežli předstírat společně s hostiteli, jak je tomu zvykem v jižní Itálii, že jídlo se na stolech zázračně zhmotňuje mávnutím ruky.

Ostatně Adélie se zamračeným Ulfem a Hlídačem, který jí slintal na paty, neměla pražádný důvod cítit se povýšeně v porovnání s dámami, jejichž pokojové psíky za nimi nosila s věčným strnulým úsměvem dokonale vycvičená pážata.

Mansur si zjevně v očích celého města už vydobyl uznání a jeho šat i tělesná výška navíc přitahovaly pozornost. Sir Joscelin jej uctil graciézní úklonou a slovy: „As-sallam alejkum.“

I otázka jeho dýky se vyřešila s šarmem. „Taková dýka není zbraň,“ řekl sir Joscelin strážnému u brány, který se snažil ukroutit ji Mansurovi od opasku a přidat k odloženým mečům ostatních hostů.

„Je to pro takového gentlemana ozdoba, jak my, křižáci, víme.“

Obrátil se s úklonou k Adélii a požádal ji, aby panu doktorovi přeložila omluvu za tolik opožděnou pozvánku: „Obával jsem se, že by jej naše prostá zábava nudila, ale převor Geoffrey mne přesvědčil o opaku.“

I když se k ní vždy choval dvorně, a to přesto, že se mu musela jevit jako nějaká cizácká poběhlice, uvědomila si Adélie, že to Gylta se musela postarat, aby se mezi lidmi šířilo, že doktorova asistentka je počestná dívka.

Abatyše je přivítala poněkud nedbale – čišel z ní nezájem a vypadala značně zaskočena tím, že její rytíř Adélii i Mansura pozdravil tak osobně. „Ty jsi s těmi lidmi ve styku, sire Josceline?“

„Ten skvělý lékař zachránil mému doškáři nohu, matko, a pravděpodobně i život.“ Modré oči měl však neúprosně zabodnuté do Adéliiných, která se obávala, že sir Joscelin beztak ví, kdo tu amputaci prováděl.

„Milá panno, panno Adélie.“ Převor pevně sevřel její paži a táhl ji pryč. „Jsi překrásná. Nec me meminisse pigebit Adeliae dum memor ipse, dum spiritus hos regit artus.“

Usmála se na něj také, i ona ho postrádala. „Daří se ti dobře, můj pane?“

„Močím jako turnajový kůň, díky tobě.“ Naklonil se jí až k uchu. „A jakpak pokračuje pátrání?“

Jsme nedbalí, vlastně jsme jej ještě vůbec neinformovali, a přitom to, jak daleko jsme se v pátrání dostali, byla i jeho zásluha, jenže my jsme měli moc práce. „Něco jsme již zjistili a doufáme, že dnes večer zjistíme i něco více,“ řekla mu. „Můžeme ti zítra podat zprávu, pane? A také bych se tě chtěla zeptat na…“

Výběrčí daní tam však najednou opravdu stál, byl tak na dva yardy daleko a upřeně na ni hleděl přes hlavy lidí. Začal se k ní prodírat. Adélii se zdálo, že malinko zhubl.

Hluboká poklona. „Panno Adélie.“

Pokývla hlavou v odpověď. „Přišel s tebou i pan Simon?“

„Zdržel se ještě na hradě,“ mrkl na ni spiklenecky. „Já musím doprovázet šerifa a jeho choť, a tak jsem jej musel zanechat jeho studiím. Požádal mne, abych ti vzkázal, že se dostaví později. Smím říci…“

Ať už však toužil říci cokoli, přerušil jej jasný zvuk trubky, svolávající všechny k večeři.

Adélie položila prsty na převorovu nastavenou dlaň a oba se i s Mansurem po boku připojili k zástupu směřujícímu do hodovní síně. Tam se museli rozdělit, otec převor měl místo mezi nejvýznamnějšími hosty v čele stolu na nevysokém stupínku, kdežto Adélie s Mansurem o kus dále po straně. Byla docela zvědavá, kam ji usadí, protože zasedací pořádek, to je jak pro hostitele, tak i pro hosty velký brouk v hlavě.

Adélie už zažila, jak její teta v Salernu jednou málem zkolabovala samou starostí, jak rozsadit urozené hosty ke stolu tak, aby je to navzájem k smrti neuráželo. Teoreticky měla ta věc celkem jednoduchá pravidla: princ je roven arcibiskupovi, biskup hraběti, lenní baron má přednost před baronem z jiného panství a tak dále, pěkně popořadě. Ale co když tu máme legáta, jinak rovného návštěvníkovi s titulem barona, jenže on je to přímo papežský legát, co pak? A co když má arcibiskup s princem právě nějaký svár, což se stává dosti často? Nebo naopak? Což se stává ještě častěji… Z takových neúmyslných urážek pak není nikdy daleko ke sporům, hádkám, ba i bitkám. A vinu nese vždycky chudák hostitel.

Dokonce i Gylta se tím už zabývala, dostalo se jí totiž té velké cti, že ji povolali do Grantchesteru, aby tam v kuchyni vypomohla svými kuchařskými zázraky z oblasti receptů na úpravu úhořů. „To budu sledovat, a jestli vás sir Joscelin usadí někam hodně nízko, tak už vode mě neuvidí jedinýho úhoře, ani syrovýho.“

Když Adélie vstupovala do síně, zahlédla Gyltu, jak vykukuje zpoza kuchyňských dveří. Sama cítila to napětí ve vzduchu, když ceremoniář usazoval hosty na předem určená místa. Ti, kteří byli nižšího postavení, především lidé, kteří na společenský žebříček šplhali z vlastních ambic a jejichž úsilí přesáhlo jejich původ, byli na zasedací pořádek snad ještě citlivější nežli ti skutečně urození.

Ulf už měl za sebou nějaké to šmejdění. „On bude tadydle a ty támdle,“ špital Adélii a trhal při tom hlavou směrem k jejich místům. Pak se obrátil k Mansurovi, na nějž si zvykl mluvit jako na malé dítě v domnění, že mu Arab bude lépe rozumět. „Tady. Hačni, pěkně,“ vyslovoval pomalu a zřetelně.

Sir Joscelin je velkorysý, pomyslela si Adélie a ulevilo se jí za Gyltu i za sebe; Mansur dokázal být popudlivý, pokud šlo o jeho důstojnost, a svou dýku měl pořád u sebe, a i když to měla být pouhá ozdoba, byla to velmi dobře nabroušená ozdoba. Neposadili ho sice do čela stolu společně s hostitelem a jeho chotí, převorem, šerifem a ostatními hosty, to ostatně ani nemohl očekávat, ale docela blízko po straně, k dlouhému pásu stolů táhnoucích se po celé délce síně. Po jeho levici seděla ta milá mladá jeptiška, která Adélii před pár dny dovolila, aby se podívala pořádně na kosti svatého Petříka. Méně šťastné ovšem bylo, že přímo naproti Mansurovi usedl po chvíli Roger z Actonu.

Určitě musel být tvrdý oříšek nalézt správné místo pro královského výběrčího daní, pomyslela si Adélie. Nikdo ho nemá rád prostě proto, jakou práci dělá, ale přece jen je to přímý poradce samotného krále a nyní navíc i pravá ruka cambridgeského šerifa. Sir Joscelin evidentně vsadil na jistotu. Sir Rowley Picot tedy seděl vedle šerifovy choti a horlivě ji bavil nějakými legračními historkami.

Domnělá asistentka domnělého pana doktora, cizinka Adélie, dostala pak místo k sezení o kus dále, směrem ke konci tabule – až za velkou zdobnou slánkou na stole, která označovala hranici mezi skutečnými hosty a těmi, kteří byli přítomni spíše proto, aby se splnilo Kristovo přikázání o nakrmení chudých. Ti ještě chudší a bezvýznamnější se tísnili na nádvoří kolem železných košů s plápolajícími špalky a čekali na zbytky.

Adélie měla po pravé ruce lovčího Hugha s tváří apatickou jako vždy, i když se jí na uvítanou zdvořile poklonil. Totéž učinil i postarší drobný mužík po její levici, jehož Adélie vůbec neznala. A už vůbec ji nepotěšilo, když naproti sobě spatřila bratra Gilberta. Ani on se netvářil třikrát nadšeně.

Začaly se přinášet podnosy s pokrmy a současně se ozývalo tlumené pleskání – to mnozí rodiče plácali nenápadně po rukou svoje ještě nezkušené potomstvo, když se mladí hned nedočkavě natahovali po chutném soustu. Muselo se ještě mnohé učinit, než si člověk mohl naložit na chléb šťavnaté masíčko.

Sir Joscelin musel přede všemi opětovně prohlásit oddanost své paní, abatyši Joaně; poklekl při tom obřadně na koleno a po řeči jí předal dar, šest bílých holubic ve zlacené kleci.

Převor Geoffrey pronesl modlitbu.

Poháry se plnily vínem na přípitek svatému Tomáši z Canterbury a jeho novému druhu v mučednické svatosti, Petříkovi z Trumpingtonu, což byly vlastně důvody pro onu pouť a potažmo i pro tuto hostinu. Zvláštní zvyk, napadlo Adélii, když spolu s ostatními povstala, aby připila na zdraví mrtvých.

Hromadné mumlání uctivého přípitku proťal najednou ostrý skřek známého hlasu. „Ten bezvěrec uráží naše svaté!“ Roger z Actonu rozhořčeně a zároveň vítězoslavně ukazoval na Mansura. „Připíjí jim vodou.“

Adélie zavřela oči. Bože nedovol, aby toho darebáka propíchl jako podvyživené prase.

Ale Mansur nehnul ani brvou a dál upíjel z poháru vodu. A byl to sir Joscelin, kdo se ujal hlasitého pokárání: „Tomuto gentlemanovi jeho víra zapovídá požívat alkohol, pane Rogere. Pokud tě už víno tolik zmohlo, měl bys následovat jeho příkladu.“

To se mu povedlo. Acton se zaraženě sesunul zpět na svou židli. Adéliino uznání k hostiteli rostlo.

Jen se nedej příliš okouzlit, napomenula se ale vzápětí. Memento mori. Pamatuj na smrt. Doslova. Může to být ten vrah; je to přece křižák. Výběrčí daní zrovna tak. A také další člověk, který sedí blizoučko čela stolu a sleduje každičký Adéliin krok. Sir Gervase.

Byls to ty?

Adélie si nyní byla jistá, že chlap, který děti povraždil, se předtím musel zúčastnit křížové výpravy. A nemyslela si to jen proto, že se jí podařilo zjistit arabský původ sladkého cukrátka, ale také proto, že časový úsek mezi útokem na ovce a začátkem vraždění dětí se přesně shodoval s dobou, kdy město Cambridge zareagovalo na výzvu Outremeru a vyslalo své muže do Svaté země.

Problém byl, že jich tehdy odjelo tolik…

„Kdože opustil město v roce té veliké bouře?“ zamyslela se Gylta, když se jí na to Adélie předtím ptala. „No, dcera matky Millové utekla s tím podomním obchodníkem, prej s ním čekala parchanta…“

„Já myslím muže, Gylto, vzpomeň si na muže.“

„No jo, těch ale bylo, samejch mladejch. Víš, paní, z opatství Ely přišlo přikázání chopit se kříže. Musely jich bejt stovky, těch, co vodjeli s lordem Fitzgilbertem do toho svatýho kraje.“

Byl to špatný rok, říkala ještě Gylta. Veliká bouře potloukla úrodu, záplavy smetly mnoho domů a lidí s nimi, v mokřinách stála voda, dokonce i jindy mírná řeka Cam se vzdula a rozbouřila. To Bůh ukázal, jak se na město Cambridge hněvá za jeho hříchy. Utěšit jej mohla jedině křížová výprava proti jeho odpůrcům.

Lord Fitzgilbert hledal v Sýrii pozemky, které by mu nahradily majetky zničené záplavami, a byl to on, kdo na cambridgeském tržišti umístil praporec s Kristovou výzvou. Mladí muži, kterým bouře a záplavy pocuchaly budoucnost, se jen hrnuli; nemálo bylo i odvržených zahořklých nápadníků a ctitelů či manželů prchajících před svými otravnými ženami. Také soudy daly odsouzeným na výběr: žalář, nebo křížová výprava. Hříchy šeptané při zpovědi byly odpuštěny – pokud byl pachatel ochoten přidat se k vojsku kříže. A tak odsud odjela malá armáda.

Lord Fitzgilbert se navrátil vleže v rakvi a nyní spočíval ve své vlastní kapli pod náhrobkem se sochou sebe samého, s nohama přes sebe na znamení křižáka. Mnozí se sice vrátili domů živí, ale pomřeli na nemoci, které si přivezli s sebou; leželi povětšinou v méně okázalých hrobech s jednoduchou podobou meče vytesanou do obyčejného (náhrobního) kamene. Po jiných zůstalo jen jméno na seznamu padlých, přivezeném těmi, kdo přežili. A někteří shledali život v Sýrii bohatším a slunnějším a prostě zůstali.

Našli se i tací, kteří přežili, vrátili se a věnovali se opět svému původnímu zaměstnání, takže podle Gylty se Adélie se Simonem měli zkusit zajímat o dva obchodníky, několik nevolníků, kováře a také o toho apatykáře, který dodával léky pro pana doktora Mansura, a o bratra Gilberta, o tom dalším tichém nenápadném průvodci otce převora ani nemluvě.

„Bratr Gilbert byl také ve svaté válce?“

„No jistě že byl. Nemá smysl podezírat akorát ty, co tam zbohatli tak jako sir Joscelin a sir Gervase,“ prohlásila Gylta. „Od Židů si půjčoval kdekdo, možná ne tak velký peníze, ale třeba pro chudšího pořád dost na to, aby to pak nesvedl splácet. Ani se nedá jistojistě říct, že chlap, co povykuje, že maj Židi chcípnout, zároveň taky povraždil ty nebožátka. Je dost a dost jinejch, co by rádi viděli Židy jako viselce, a přesto se považujou za křesťany.“

Adélii začínal rozměr té záležitosti děsit a tvářila se na hospodyni docela kysele, i když musela uznat, že Gylta má pravdu a že to vše bude nevyhnutelné.

Takže když se nyní rozhlížela kolem sebe po hodovní síni, bylo jí jasné, že nemůže přikládat bohatství sira Joscelina žádný zvláštní význam. Mohl opravdu všech těch majetků nabýt hned v Sýrii, dokonce spíše než si pak půjčovat od Žida Chaima. Bývalý saský statek se proměnil v kamenné sídlo okázalé nádhery. Obrovská síň, kde právě jedli, měla nový tesaný strop, jaký snad Adélie ještě neviděla. Z ochozu nad pódiem se linuly tóny vydávané loutnou, violou a flétnou v rukou vynikajících hudebníků. Vlastní stolní náčiní, které si každý obvykle nosil s sebou, tu bylo nepotřebné, neboť na stolech čekaly krásně uspořádané nože a lžíce. Mísy, tácy a misky na oplachování prstů byly z tepaného stříbra, ubrousky z damašku.

Adélie vyjádřila svůj obdiv k té kráse kolem před svými sousedy. Lovčí Hugh sotva znatelně přikývl. Drobný muž po její levici řekl: „Měla bys to ale vidět předtím, paní, jaká červotočem skvěle prolezlá šopa to bývala, držela jen na čestný slovo, jo, to byl majetek sira Tibaulta, Joscelinova otce. To byl takovej starej zuřivec, Bůh mu dej spočinout v pokoji, uchlastal se nakonec k smrti. Tady Hugh mi dá za pravdu, né?“

„Jo, jo, synáček se nepotatil,“ zavrčel jen Hugh.

„To teda ne. Ten je jinej, tak jinej, jako je voda a kámen. Pěkně to tu dal dohromady, ten náš Joscelin. Dobře to zlato využil.“

„Zlato?“ podivila se Adélie.

Chlapíka její zájem zjevně potěšil. „Tak mi to řek. Prej: ‚V Outremeru je zlata habaděj, Herberte, kolik jen chceš, mistře Herberte.‘ Víš, paní, já sem jeho švec, šiju mu botky, a svýmu ševci nikdo nelže.“

„Takže sir Gervase si také přivezl zpátky spoustu zlata?“

„Aspoň tunu, nebo i víc, aspoň se to říká, ale on peníze tak neukazuje.“

„A přišli k tomu zlatu společně?“

„Co já vím. Asi jo. Ti dva sou pořád spolu, jak David a Jonatán, jo jo.“

Adélie se podívala ke zvýšenému stolu po Davidovi s Jonatánem, kteří se tvářili spokojeně, sebevědomě, viditelně si navzájem vyhovovali, bavili se spolu přes abatyši, která seděla mezi nimi.

Jestli existují dva vrazi, kteří spolupracují… To mě zatím nenapadlo, ale dávno mělo. „A jsou ti dva ženatí?“

„Jenom Gervase má takovou chuděrku churavou, takže ta zůstává pořád doma.“ Švec byl pyšný, že se může pochlubit, jak dobře zná rodinné poměry takových velkých pánů. „A sir Joscelin, ten se teďka uchází o dceru barona z Peterborough. To by byla pěkná dvojice.“

Vtom se rozezněla fanfára, která všechen hovor umlčela. Přinášel se hlavní chod.

Sir Rowley Picot si u vyvýšeného stolu dovolil třít koleno o kolínko šerifovy choti, aby ji neopouštěla dobrá nálada. Také občas mrkl na mladou jeptišku sedící hned pod stupínkem a vháněl jí tak uzardělý nach do tváří, ale nejčastěji jeho pohledy směřovaly k panně doktorce tam dál, mezi nádeníky, tesaři a jinými bezvýznamnými. Pěkně se vykoupala a oblékla, panenka. Taková smetanová, sametová pleť, mizející ve zlatožlutých záhybech jejího šatu, ta si přímo prosí o dotek. Až se mi prsty cukají. A nejen prsty. Ty světle zářivé kadeře naznačují, že je nejspíš blond celá…

Jenže k čertu s tou ženskou! Sir Rowley se otřásl, aby se zbavil hladově roztoužené myšlenky – už toho ví až příliš a ten její pan Simon jakbysmet a oba se spoléhají na hrubou sílu toho zatraceného arabského hromotluka, vždyť je to eunuch, proboha živého.

Ach ne, pomyslela si Adélie, ono to ještě neskončilo.

Fanfáry zazněly podruhé, aby oznámily další chod, nesený z kuchyně průvodem v čele s ceremoniářem. Další a stále větší tácy naložené do vysokých pyramid, takže ti dva muži je stěží udrželi, se dočkaly radostného jásotu všech přítomných. Bylo stále veseleji a veseleji.

Zbytky z předkrmů a prvního chodu byly naloženy na kolečka a odvezeny ven, kde už čekali otrhaní chudáci, muži, ženy i děti, až se na ně budou moci vrhnout.

„Et maintenant, pánové, mesdames…“ to promluvil mistr kuchař. „Venyson v želé. Porcelle farce enforcé. Pokokkye. Brusinky. Pečené venyson. Conyn. Máslové truffé. Pulle endoré. Smaženky avec graunt tartez. Leche Lumbarde. Soltella.“

Normanskou franštinou pojmenované normanské jídlo.

„To je franština,“ vysvětloval ševcovský mistr Herbert Adélii shovívavě, jako by to neučinil už na začátku, „protože sir Joscelin si toho kuchtíka přivezl z Francie.“

A mohl by ho tam honem zase vrátit. To už stačilo, dost!

Nebylo jí zrovna dobře.

Nejprve odmítla víno a požádala o převařenou vodu, což sluhu překvapilo tak, že jí prostě nepřinesl nic. Pak ji mistr Herbert přesvědčil, že medovina nabízená jako alternativa k vínu a pivu je jen neškodný nápoj z medu, a tak jí vypila několik pohárů. A žízeň nepřecházela. Zuřivě mávala na Ulfa, že ho požádá, aby jí přinesl vodu z Mansurova džbánu. Jenže Ulf ji neviděl.

Nakonec jí zpátky zamával Simon Neapolský. Právě vešel do síně a s hlubokou úklonou se omlouval matce představené a siru Joscelinovi za pozdní příchod.

Určitě něco zjistil, usoudila Adélie z jeho chůze. Ten čas strávený rozpravou se Židy tentokrát přinesl své ovoce. Určitě. Viděla, jak Simon rozrušeně hovoří s výběrčím daní na kraji vyvýšeného stolu, ale pak jí zmizel z dohledu na stejné straně dlouhatánského stolu, velký kus od ní.

Na stolech se objevili pávi, přestože dávno mrtví, stále ještě se pyšnící svým nádherným peřím, houfy mlaďounkých křupavých prasátek smutně cucaly jablka vložená do rypáčků. Oko pečeného bukače, který by se lépe vyjímal živý na mokřinách, kam patřil, hledělo vyčítavě na Adélii.

V duchu se mu omlouvala. Promiň, je mi to líto, že tě vycpali těmi lanýži.

A znovu zahlédla Gyltu, jak nenápadně vykukuje zpoza kuchyňských dveří. Adélie se honem na židli napřímila. Nedělám ti ostudu, neboj se.

Na podnosu před ní se objevila srnčí kýta dušená v kukuřici. Doplňovala ji jakási fialová omáčka. Asi rybíz. „Chtěla bych čerstvý salát,“ špitla si zničeně sama pro sebe.

Abatyšinu dárku se podařilo uniknout z klece a šestice bělostných ptáků se připojila k vrabčákům na trámech pod střechou, aby si s nimi zasoutěžili v upouštění plkanců na stoly pod sebou.

Bratr Gilbert, který naprosto ignoroval jeptišky sedící po obou stranách a celou dobu upřeně zíral na Adélii, se k ní naklonil přes stůl. „Měla by ses stydět za ty odhalené vlasy, panno.“

Rozhořčeně se na něj podívala. „A pročpak?“

„Měla bys ty kadeře ukrýt pod závojem, obléknout se do smutečního šatu a nevystavovat svůj zevnějšek na odiv. Ó, dcero Evina, nezříkej se kajícnosti, kterou všechny ženy přebírají z Eviny hanby, z potupy, jež způsobila úpadek celého lidského pokolení.“

„To nebyla její vina,“ prohlásila řeholnice po jeho levici, „za úpadek celého lidského pokolení ona nemohla. A já taky ne.“

Byla to hubená žena středního věku, která od začátku dosti pila, stejně jako bratr Gilbert. Adélii byla docela sympatická.

Mnich se obrátil k ní. „Mlč, ženo. Chceš se snad přít s velikým svatým Tertullianem? Ty, z toho hnízda špatnosti?“

„Cha,“ prskla jeptiška s úšklebkem, „my máme náhodou lepší relikvie. Máme celého svatého Petříka. A vy máte tak leda palec svaté Ethereldy.“

„Ale zato máme úlomek původního Kristova kříže,“ namítl bratr Gilbert.

„No a? Kdo nemá?“ ozvala se druhá jeptiška z opačné strany.

Bratr Gilbert sesedl z koně své důstojnosti do prachu a krve bitevního pole. „Ještě se budete doprošovat toho vašeho Petříka o pomoc, až k vám přijede arcijáhen do kláštera na kontrolu, vy běhny. A on to udělá. Já moc dobře vím, jak to u svaté Radegundy chodí, všechny se tam jenom povalujete, na svatou službu kálíte, mužské si do cel taháte, na honech běsníte a couráte po řece sem a tam, a ne že byste jen potřebovaly krmit nějaké poustevníky. Och, je mi to úplně jasné.“

„To víš, že je zásobujeme.“ To promluvila sestra po Gilbertově pravici, baculatá stejně tolik jako její družka vychrtlá. „A když při takové cestě zároveň navštívím svou tetičku, co je na tom špatného?“

Adélii se v duchu vybavil Ulfův hlas: „Sestra Otylka, ta zase ztloustla, veze jídlo poustevníkům…“ Znovu se na jeptišku podívala. „Já jsem tě už jednou viděla,“ řekla s úsměvem, „viděla jsem tě, když jsi jela s pramicí proti proudu.“

„Se vsadím, žes ji neviděla vracet se pak zpátky,“ prskal bratr Gilbert vztekle. „Ty poběhlice zůstávají venku celou noc. Žijou ve věčné nemravnosti a koupou se v tělesných radovánkách. V pořádném klášteře by je zmrskali, až by jim krev crčela z těch necudných zadků, jenomže co dělá matka představená? Honí se po lesích za liškou.“

Ten člověk je plný nenávisti, běželo Adélii hlavou, zlý člověk. A křižák. Naklonila se přes stůl. „Máš rád žužu, bratře Gilberte?“

„Co? Cože? Ale fuj, já sladkosti nesnáším.“ Odvrátil se od ní, aby mohl dál hanět klášter svaté Radegundy.

Po Adéliině pravici se ozval tichý a smutný hlas: „Naše Mary byla na sladkosti.“ K svému úžasu spatřila na ošlehané tváři lovčího Hugha krůpěje slz, které skrápěly maso na jeho talíři.

„Neplač, pane lovčí,“ řekla, „neplač.“

Švec jí z druhé strany pošeptal: „Byla to jeho neteř. Ta malá Mary, co ji taky zabili. Bylo to děcko jeho sestry.“

„To je mi líto.“ Adélie se dotkla Hughova ramene. „Moc je mi to líto.“

Upřely se na ni bezedným smutkem zkalené oči. „Já ho dostanu. A vyrvu mu játra zaživa.“

„Oba ho dostaneme,“ přitakala a uvědomila si, že je podrážděná myšlenkou, že ta hloupá tahanice bratra Gilberta dokázala způsobit takovou vlnu bolesti. Znovu se natáhla přes stůl a šťouchla mnicha do prsou. „Tertullianus nebyl svatý.“

„Cože?“

„Tertullianus. Ten, jehož výrok o Evě jsi citoval. On nebyl svatý. Ty sis myslel, že ano? Kdepak, nebyl. On z církve svaté vystoupil. Byl to…,“ významně se odmlčela, „jinověrec. Ano, to ve skutečnosti byl. Později se přidal k montanistům a nikdy se nestal svatým.“

Sestry řeholnice se zaradovaly. „To jsi nevěděl, že ne?“ rýpla si hned ta hubená.

Odpověď bratra Gilberta se utopila v dalším hlasu fanfár a v lomozu dalších přinášených podnosů s jídlem.

„Co je to petypernó?“ zeptal se stále ještě slzící lovčí.

„Drobná ztracená vajíčka,“ řekla Adélie automaticky a najednou se nekontrolovatelně rozvzlykala.

Ta část jejího rozumu, která ještě docela nepodlehla v bitvě s medovinou, ji postavila na nohy a odvedla ji k postranní polici, kde stál džbán s vodou. Popadla ho a zamířila ke dveřím. Hlídač jí byl okamžitě v patách.

Výběrčí daní ji sledoval.

V zahradě už několik hostí bylo. Muži zamyšleně postávali tváří ke stromům, ženy si hledaly odlehlejší místečko, kde by si přidřeply. Ti zdrženlivější tvořili neklidnou frontu směřující k plentám a lavicím se sedacím otvorem za nimi, které dal sir Joscelin narychlo stlouci nad potokem tekoucím do řeky Cam.

Adélie hltavě pila ze džbánu a kráčela dál, kolem stájí, z nichž vanul uklidňující pach koní, kolem potemnělé sokolnické kolny, kde dravci s čepičkami na hlavách snili o střemhlavém letu a o pařátech bořících se do měkkého těla kořisti. Svítil měsíc. Tráva voněla, sad kvetl…

Výběrčí daní ji našel spící pod velikou jabloní. Když se k ní naklonil, zvedl se z trávy vedle ní tmavý páchnoucí stín a druhý, mnohem vyšší a s dýkou na opasku, se odlepil od stínu stromů.

Sir Rowley k nim oběma napřáhl prázdné ruce. „Copak jsem jí chtěl ublížit?“

Adélie otevřela oči. Posadila se a sáhla si na čelo. „Tertullianus nebyl svatý, Picote,“ řekla mdle.

„To bych řekl.“ Dřepl si vedle ní. Použila jeho jméno, jako by byli dávní přátelé – a jeho udivilo, jakou mu to udělalo radost. „Copak jsi pila?“

Chvilku se soustředila. „Bylo to nažloutlé.“

„Medovina. Na to bys potřebovala saskou náturu, abys vydržela nápor medoviny.“ Pomohl jí vstát. „Pojď zpátky, musíš to vytancovat.“

„Já tancovat neumím. Co kdybychom raději nakopali bratra Gilberta do zadku?“

„To je lákavá nabídka, ale myslím, že raději zůstaneme u tance.“

Ze síně zmizely dlouhé stoly. Jemní hudebníci z galerie se jako kouzlem proměnili ve tři upocené statné chlapíky na pódiu, dva s housličkami a jednoho s tamburínou, který současně vyvolával jednotlivé taneční kroky hlasem, jenž dokázal překonat výskot, smích i dupání na podlaze, která se nyní stala tanečním parketem.

Výběrčí daní na něj vtáhl Adélii.

Tohle nebylo to disciplinované složité cupitání po špičkách a s držením za konečky prstíků, jaké znala ze slavností salernských vysokých kruhů. Tady se elegance nepěstovala. Lidé v Cambridgi neměli čas brát hodiny tance, prostě se jen bavili. Nezdolně a neúmorně, zpocení, ale vitální; mělo to říz zděděný po drsných bozích předků. Zakopnutí, špatný krok, no a co? Zpátky do vřavy, víření, do tance. „Levou nožku k levé, pravou pěkně dupnout, dup. Zády k sobě. Chyť si družku za sukni. A hezký úsměv, raz dva tři. Pravé rámě k dámě a doleva zakroužit. Pak zas rovně, krok, dva, zadupat. Otočit, á dokola. Kroužíme, panstvo, kroužíme, á na druhou stranu. A jedéém!“

Plamínky svící i pochodní se mihotaly jako jazyky obětních ohňů. Čerstvé rákosí rozhozené po hliněné podlaze vydávalo svěží zelenou vůni. Nebyl čas ani vydechnout, teď hrají „koňák“, honem zpátky, do kruhu, středem a pod obloukem paží ostatních a znovu a znovu.

Medovina se jí z organismu odpařila a nahradila ji opilost ze společného pohybu. Lesklé tváře se objevovaly a mizely, dlaně klouzající potem se chytaly Adéliiných, občas ji zhouply; sir Gervase, kdosi cizí, mistr Herbert, šerif, převor, výběrčí, znova sir Gervase, ten s ní zavířil tak zběsile, že se bála, že kdyby ji pustil, skončila by obloukem až na protější stěně. Středem kruhu, pod obloukem, poskok sem, poskok tam, zavlnit. Podoby lidí se míhaly kolem a mizely v davu. Zahlédla Simona, jak jí gesty naznačuje, že už odchází – to zrovna kroužila se sirem Rowleym – ale podle Simonova úsměvu měla zůstat a bavit se dál. Vysoká abatyše a malý Ulf spolu točili kolem osy svých zkřížených rukou. Sir Joscelin něco vážným tónem říkal té malé jeptišce, když je zády k sobě míjeli. Hlouček obdivovatelů podupával kolem Mansura, který s netečnou tváří a monotónním drmolením tančil sám nad dvěma zkříženými meči. Roger z Actonu se pokoušel o taneček pouze z otáček na pravou stranu: „Ti, kdož krouží doleva, jsou perverzní a Bůh je nesnáší. Tak praví přísloví v Bibli svaté. A budou ušlapáni.“

Pane na nebi, kuchař a šerifova choť. Ale není čas se ani divit. Pravé rámě k dámě. Kroužíme, kroužíme. Pažemi s Picotem tvoříme oblouk, Gylta a převor Geoffrey pod ním proklouznou, za nimi ta hubená jeptiška a apatykář. A teď lovčí Hugh a Matylda B. Spodina i vrchnost, všichni v jednom víru boha tance. Ach Bože, tohle je ta radost, co člověku dává křídla.

Adélie si protancovala střevíčky a ani si toho nevšimla, dokud ji nezačala pálit holá chodidla. Vytančila z davu. Bylo načase jít domů. Pár hostů právě odcházelo, ale většina se jen shromažďovala u stolků a příborníků při stěnách, na nichž se podávala večeře.

Odkulhala ke dveřím. Vedle ní se jako stín objevil Mansur. „Myslím, že jsem viděla pana Simona odcházet už dřív,“ řekla s otázkou v hlase. Mansur se po něm šel podívat a po chvíli se vrátil z kuchyně se spícím Ulfem v náručí. „Žena říkala, že šel napřed.“ Mansur nikdy nepoužíval Gyltino jméno, vždy ji označoval jako „ženu“.

„A ona a Matyldy tady ještě zůstanou?“

„Ano, budou uklízet. My vezmeme chlapce.“

Převor Geoffrey a jeho mniši už byli nějakou dobu pryč; stejně tak jeptišky, s výjimkou abatyše Joany, která seděla u stolu při stěně s kusem zvěřiny v ruce a korbelem piva v druhé; byla tak změklá alkoholem, že se na Mansura a Adélii i usmála, a v odpověď na její dík za večer, vyjádřený pukrletem, požehnala rukou s masem.

Ve dveřích se potkali se sirem Joscelinem, který přicházel zvenčí, kde postavy ozářené plameny ohně okusovaly zbylé kosti.

„Prokázal jsi nám velkou čest, pane,“ oslovila jej Adélie, „doktor Mansur mne žádá, abych ti vyjádřila náš vděk za ten krásný večer.“

„Vracíte se po řece? Nechám vás odvézt na své pramici…“

„Kdepak, nečiň si více starostí, přijeli jsme na loďce starého Benjamina a na ní se zase vrátíme.“

Přestože na břehu řeky plála na sloupku pochodeň, nedalo se v tom nedostatečném světle poznat, které plavidlo je mezi všemi to Benjaminovo; krom té honosně zdobené šerifovy byly pramice jedna jako druhá, a tak prostě odvázali tu nejbližší.

Adélie se usadila, Mansur jí do náruče složil spícího Ulfa, Hlídač stál nejistě a nespokojeně na vratkém dně. Mansur se chopil bidla… a vtom se pramice nebezpečně zhoupla, jak do ní nečekaně skočil sir Rowley Picot. „Ke hradu, převozníku.“ Uvelebil se na sedátku. „No není to krása?“

Z vody se zvedala lehká mlha a vypasený měsíc bledě zářil, chvíli více, chvíli méně, chvíli vůbec, to když se schoval za převislými korunami příbřežní vegetace, která místy ukrývala řeku v téměř uzavřeném tunelu. Duchovitá bělavá skvrna nabrala určitější tvar a pak už se jim vyplašená labuť klidila z cesty.

Mansur si potichu prozpěvoval, což ostatně dělal u vody často; zřejmě se mu hlavou honily vzpomínky na jinou vodu a jiné rákosí v jiné zemi.

Sir Rowley pochválil jeho umění.

„On je Arab z kraje močálů,“ vysvětlovala, „na vodě je jako doma.“

„Opravdu? On je vůbec na eunucha docela zvláštní.“

Okamžitě ho začala bránit. „A co jsi čekal? Že se takoví chlapíci jen potloukají po harémech?“

Zarazil se. „No, vlastně ano. Jiné jsem na svých cestách nepotkal.“

„Máš na mysli křížovou výpravu?“ ptala se stále ještě bojovným tónem.

„Ano, když jsem byl na křížové výpravě,“ připustil.

„Potom musíš mít s eunuchy jen omezené zkušenosti, pane Rowleyi. Já očekávám, že Mansur se jednou ožení s Gyltou.“ Ale ksakru, mám ještě jazyk příliš rozvázaný medovinou. Zradila jsem teď svého milého arabského přítele? A Gyltu?

Ale na druhou stranu bych nemohla dovolit, aby tenhle chlap, tento potenciální vrah, očerňoval muže, jemuž by nebyl hoden ani olíznout botu.

Rowley se naklonil k Adélii: „Vážně? Já myslel, že jeho, ehm, fyzický stav jaksi manželství vylučuje.“

Krucinál sakra u všech ďasů, teď jsem se do toho ale opravdu namočila a měla bych mu ujasňovat, jak je to s kastráty. Ale jak to podat? „To jen děti nepojdou z takového svazku. Ale vzhledem k tomu, že Gylta už má svůj plodný věk nejspíš za sebou, pochybuji, že by je to trápilo.“

„Ach tak. A ty, ehm, ostatní aspekty manželství?“

„Ale oni s erekcí nemají problém,“ řekla ostře. Do háje s eufemismy, proč se nedržet fyzických faktů? Jestli to nechce vědět, tak se nemá ptát.

Šokovala ho, to na něm bylo vidět, ale ona ještě neskončila. „Myslíš, že si to Mansur zvolil sám? Zmocnili se ho otrokáři, když byl ještě malý kluk, a prodali ho kvůli krásnému hlasu byzantským mnichům. A ti ho hned vykastrovali, aby mu ten hlas zůstal. To je u nich běžná praxe. Bylo mu tenkrát osm a musel zpívat mnichům, křesťanským mnichům, svým mučitelům.“

„Smím se zeptat, kde jsi k němu přišla ty?“

„Utekl. Můj otčím jej našel na ulici v Alexandrii a přivezl jej do Salerna. Můj otčím je specialista na ztracené a bezprizorní.“

Přestaň, přestaň už, napomínala se. Proč mám takovou potřebu mu to všechno vykládat? Nic pro mě neznamená, může být horší než kdokoliv jiný. To, že jsem si s ním právě užila nejzábavnější večer celého svého života, to přece nic neznamená. V rákosí zakdákala a zašustila nějaká vodní slípka. Nějaké jiné zvíře, snad vydra, vklouzlo do vody a zanechalo po sobě jen stříbřité půlkruhy na hladině. Pramice vplula do dalšího tunelu zeleně.

Hlas sira Rowleyho v něm měl dokonce tichou ozvěnu. „Adélie.“

Zavřela oči. „Ano?“

„Už jste k téhle záležitosti přispěli vším, čím jste mohli. Když přijedeme ke starému Benjaminovi, půjdu dovnitř s tebou a promluvím s panem Simonem. Musí si uvědomit, že je načase, aby ses vrátila do Salerna.“

„Tomu nerozumím,“ namítla. „Vraha jsme přece ještě neodhalili.“

„Přibližujeme se pomalu k jeho skrýši, a když se na něj vrhneme, bude nebezpečný, dokud ho nebudeme mít pevně v hrsti. Nechci, aby ohrožoval jednoho z nadháněčů.“

Hněv, který v ní výběrčí daní dokázal rozdmýchat, býval prudký a živelný. „Jednoho z nadháněčů? Já jsem kvalifikovaná, kvalifikovaná, a byla jsem pro tuto misi vybrána králem sicilským, ne Simonem a už vůbec ne tebou!“

„Panno Adélie, já se čistě a pouze obávám o tvoje bezpečí.“

Omlouval se marně; pochopila, že muže v jejím postavení by takto nepřesvědčoval; dotkl se tím jejího profesionálního umění. Adélie přešla do arabštiny, protože jedině v té se naučila pořádně a neomezeně klít, aby jí Margaret nerozuměla. Znala dobře fráze, které používal Mansur při častých hádkách s marockou kuchařkou zaměstnanou v domě jejích rodičů. Teď to byla jediná řeč, kterou mohla vyventilovat vztek, který v ní Rowleyho poznámka rozdmýchala. Vykřikovala věty o pajdavých oslech a jeho nepřirozené náklonnosti k nim, o jeho vlastnostech prašivého zablešeného psa, o jeho zažívacích procesech a stravovacích návycích. Řekla mu také, co by mohl se svou starostí o ni udělat, kterážto poznámka se rovněž týkala jeho zažívacího traktu, přesněji jeho zakončení. Ať už Picot rozuměl, co říká, či nikoliv, smysl mu prostě musel být jasný.

Mansur je vyvezl z temnoty pod větvemi a korunami a mlčky se usmíval.

Zbytek cesty pak uběhl beze slov.

Když dorazili k domu starého Benjamina, Adélie nedovolila Picotovi, aby ji doprovodil. „Mám ho zavézt až k hradu?“ chtěl vědět Mansur.

„Zavez ho, kamkoli chceš,“ řekla jen.

Příštího rána, když se dostavil zástupce šerifa a sdělil hospodyni Gyltě, že Simona vezou na hrad, došlo Adélii, že právě ohavně klela, když jejich pramice míjela jeho tělo, plynoucí tváří dolů po vodě, v rákosí nedaleko Trumpingtonu.

Kapitola desátá

„Copak mě neslyší?“ zeptal se sir Rowley Gylty.

„Slyšet je tě až v Peterboroughu,“ odvětila Gylta. Výběrčí daní totiž nemluvil, ale řval. „Ale ona tě neposlouchá.“

Adélie poslouchala, jenže ne sira Rowleyho Picota. Hlas, který teď slyšela, patřil Simonovi z Neapole, a přestože neříkal nic významného, zněl velmi jasně, Simon vyprávěl tak, jak byl zvyklý svým lehkým, rychlým tenorem – a v té chvíli právě mluvil o vlně a jejím zpracování. „Víte, jak je obtížné docílit u vlněné příze syté černi?“

Chtělo se jí odpovědět, jak je strašně těžké pochopit, že on je mrtvý, že ten okamžik odkládá, protože je to ztráta tak veliká, že je lepší ji ignorovat, že po jeho životě teď zůstala bezedná propast, která dříve neexistovala, vyplněná jeho životem.

Museli se zmýlit. Simon přece není ten typ člověka, který jen tak z ničeho nic umře.

Sir Rowley se bezradně rozhlížel po kuchyni u starého Benjamina. Copak jsou všechny ty ženské omráčené polenem? I ten klučina? To bude Adélie sedět a hledět do ohně už navěky?

Obrátil se na eunucha, který stál se založenýma rukama ve dveřích a díval se na řeku.

„Mansure.“ Musel popojít blíž k němu, aby měli tváře v jedné rovině. „Mansure, tělo je na hradě. Židé na to co chvíli přijdou a pohřbí ho sami. Oni vědí, že to byl jejich člověk. Poslouchej mě.“ Natáhl ruce k jeho ramenům a zatřásl s ním. „Adélie nesmí ztrácet čas truchlením. Musí to tělo prohlédnout. Někdo ho zabil, copak to nechápeš?“

„Ty umíš arabsky, pane?“

„A co to tu na tebe asi tak blábolím, ty velbloude jeden tupej! Prober ji, pobídni ji, ať konečně začne jednat.“

Adélie s hlavou nakloněnou na bok přemítala o rovnováze, která mezi nimi panovala, o tom čistě přátelském, neerotickém vztahu, o pocitu sounáležitosti, o respektu, který nevylučoval humor, o přátelství, které mezi mužem a ženou bývá tak vzácné, že už nic podobného asi víckrát nezažije. Teď částečně pochopila, jaké by to bylo, kdyby přišla o svého nevlastního otce.

Dostala vztek, obviňovala Simonův stín. Jak jsi mohl být tak neopatrný? Znamenal jsi pro nás pro všechny tak mnoho, a teď jsme o tebe ochuzeni; umřít v kalné anglické řece je přece tak hrozně hloupá smrt!

Chudák jeho žena, kterou tak miloval. A děti.

Na rameni jí spočinula Mansurova dlaň. „Ten muž tady říká, že pana Simona někdo zabil.“

Pár vteřin nic, pak vyskočila jako bodnutá štírem. „Ne!“ Hleděla Picotovi zblízka do tváře. „To byla nehoda. Ten člověk, ten od šerifa, řekl Gyltě, že to byla nehoda.“

„On ale našel ty záznamy, Adélie, on věděl, kdo to byl.“ Sir Rowley popuzeně zaťal zuby a pak pokračoval pomaleji: „Poslouchej mě. Posloucháš?“

„Ano.“

„Na ten Joscelinův hodokvas přišel později. Slyšíš, co říkám?“

„Ano, já jsem ho viděla.“

„Přišel k čelu stolu a omlouval se za pozdní příchod. Ceremoniář mu ukázal, kde má místo, a když Simon procházel kolem mě, zastavil se a poplácal si po kapse na opasku. A řekl… Posloucháš dobře? Řekl: ‚Máme ho, pane Rowleyi. Nalezl jsem ty záznamy.‘ Mluvil tiše, ale tohle přesně řekl.“

„Máme ho, pane Rowleyi,“ opakovala Adélie mechanicky.

„Ano, tak to řekl. A pak jsem ho viděl, když ho vytáhli z vody. Na opasku žádnou kapsičku neměl. Zabili ho kvůli ní.“

Adélie zaslechla Matyldu B., jak zděšeně zaúpěla, Gylta vydala podobný zvuk, ale spíš ustaraný než polekaný. To mluvíme s Picotem anglicky? No ano.

„A proč by to vykládal zrovna tobě?“ zeptala se.

„Nebesa, ženská, vždyť jsme po tom pátrali společně celý den. Připadalo nám nepředstavitelné, aby jediné dlužní úpisy byly ty, co shořely. Ti zatracení Židé je mohli mít, kdy chtěli, kdyby je to ovšem bylo napadlo; měl je u sebe Chaimův pokladník.“

„Takhle o nich nemluv,“ šťouchla ho malou pěstí do hrudi. „To už nikdy neříkej. Simon k nim totiž patřil.“

„No právě.“ Chytil ji za ruce. „Právě proto, že on byl taky Žid, musíš jít teď se mnou a prohlédnout jeho tělo, dřív než se k němu Židé dostanou.“ Uviděl její výraz, ale zůstal nelítostný. „Abychom věděli, co se mu stalo. A kdy. A z toho bychom při troše štěstí mohli něco vydedukovat. To jsi mě naučila ty.“

„Byl to můj přítel,“ řekla, „já nemůžu.“ Její duše při té myšlence divoce protestovala a stejně by se bránila i ta Simonova – nepřála by si, aby tělo bylo obnaženo, prohmatáváno, rozřezáno, a navíc Adélií. A vůbec, pitva je proti židovským zákonům. Křesťanskou církví mohu pohrdnout kdykoli, ale už kvůli tobě, milý pane Simone, ne, neprotivila bych se církvi židovské.

V té chvíli mezi ně vkročila Gylta a zahleděla se upřeně do tváře výběrčího. „Co to tu vykládáš? Pana Simona že zabil ten samej, co pozabíjel ty děcka? Vážně?“

„Ano. Ano.“

„A ona to může potvrdit, když si prohlídne jeho nebohý tělo?“

Sir Rowley si uvědomil, že je to spojenkyně, a přikývl. „Mohlo by se to povést.“

Gylta zavolala Matyldu B.: „Dones jí plášť.“ Pak se otočila k Adélii: „Půjdeme spolu.“ A k Ulfovi: „Ty tady zůstaneš, chlapče. Pomůžeš Matyldám.“

Ti dva vzali Adélii mezi sebe, Mansur s Hlídačem je následovali, a už spěchali uličkami města k mostu. Adélie se pořád ještě pokoušela protestovat. „To nemohl být ten vrah. Ten si troufá jenom na bezbranné. Tohle je jiný případ, to je…,“ zpomalila, jak se úporně snažila vymyslet jaký, „tohle je taková ta běžná ničemnost.“

Podle zástupce šerifa, který měl na starosti pořádek na řece a kolem řeky, nebyly nálezy těl utopenců nic neobvyklého. Ani se neptala na to, zda si je jist, že šlo o prosté utonutí; vždyť už na pitevním stole v salernské márnici prostudovala tolik mrtvých vytažených z vody. Lidé se dokážou utopit doma v lázni, námořníci přepadnou přes bort lodi – a drtivá většina námořníků plavat vůbec neumí –, nejrůznější záchvaty žalu či šílenství ženou své oběti přímo do vln moře. Děti, ženy, muži, kdekdo se utopí v řece, v jezírku, ve fontáně, ba i v louži vody. Lidé se dopouštějí tragicky špatných odhadů, dokážou udělat velmi neopatrný krok. Je to prostě taková normální smrt.

Zaslechla, jak výběrčí netrpělivě funí, aby ji popohnal. „Ten chlap je jak divoký pes. A divoký pes zaútočí, když se cítí ohrožen. Simon se stal hrozbou.“

„A ani nebyl moc velkej,“ řekla Gylta. „Takovej drobnej milej chlapík to byl a asi nebylo těžký utopit ho jako kotě.“

To tedy nebyl. A tak ho zamordovali. Adéliina mysl se tomu stále bránila. Přijeli jsme přece s panem Simonem vyřešit problémy, se kterými se potýká menšinová skupina lidí v tomhle cizím městě, a ne abychom se dostali do stejných nesnází jako oni. Asi jsem nás dva (vlastně tři, i s Mansurem) považovala za nějakou nezranitelnou výjimku, jako by vyšetřovatelé zločinů takové privilegium měli. A Simon to tak vnímal taky.

V tu ránu se na místě zastavila. „Jsme snad všichni v ohrožení?“

Výběrčí daní se zastavil také. „No to jsem rád, že sis to konečně uvědomila. Myslela sis, že vám se nic nemůže stát?“

Hnali ji hned zas dál a bavili se při tom přes její hlavu.

„Vidělas ho odcházet, Gylto?“

„Né přímo vodcházet. Nakoukl do kuchyně, pochválil kuchaře a rozloučil se se mnou.“ Gylta se chvilinku odmlčela. „Von byl dycky takovej zdvořilej gentleman.“

„A to bylo předtím, než se začalo tancovat?“

Gylta vzdychla. V kuchyni u sira Joscelina byla ten večer hromada práce. „Jo, to dybych věděla. Mohlo. Von říkal, že musí ještě cosi prostudovat, než pude spát, to si pamatuju. Proto šel tak brzo.“

„Něco prostudovat?“

„Přesně tak to říkal.“

„Chtěl si projít ty záznamy.“

Na mostě bylo jako obvykle rušno; vedle sebe jít nemohli, a tak sir Rowley popadl Adélii pevně za ruku a proplétal se s ní houfy kolemjdoucích lidí, povětšinou spěchajících úředníků se zlacenými řetězy na krku. Do Cambridge dospěla byrokracie, napadlo Adélii. To by mě zajímalo, proč vlastně.

Nad hlavou jí stále létaly otázky a odpovědi.

„A neříkal, jestli jde domů pěšky? Nebo pojede na loďce?“

„V takové tmě? To by pěšky přece nešel, né?“ Gylta, stejně jako skoro všichni obyvatelé Cambridge, považovala loďku za jediný možný způsob dopravy. „Určitě tou dobou vodjížděl ještě někdo další a nabídl mu, že ho vezme domů.“

„Obávám se, že právě to se stalo.“

Ne, ne, křičelo něco v Adélii. Simon nebyl neopatrný, nebyl děcko, které se nechá nalákat na žužu. Jenže byl z města, a tak si možná myslel, že dojde zpátky podél řeky. A uklouzl ve tmě, jistě, byla to nehoda.

„Kdo odcházel ve stejnou dobu?“ ozval se zase Picotův hlas.

Gylta nevěděla. Stejně už mezitím došli až ke hradu. Na nádvoří dnes žádní Židé nebyli, zato spousta úředníků, byly jich tucty a tucty, hemžili se a bzučeli, jako když se přemnoží nějaký hmyz.

Výběrčí to Adélii vysvětloval. „To jsou královští úředníci, připravují tu soudní zasedání. A taková příprava zabere celé dny. Pojďme tudy. Uložili ho do kaple.“

Původně tomu tak opravdu bylo, ale nyní v kapli nikdo nebyl, tedy kromě hradního kněze, který pobíhal sem a tam a vehementně při tom mával kadidelnicí, aby prostor znovu vysvětil. „Věděli jste, že ten utopenec byl Žid? Sire Rowleyi, něco takového… Mysleli jsme, že je to křesťan, ale když jsme ho položili sem a…“ Otec Alcuin vzal výběrčího stranou, aby je ženy neslyšely, „tedy, když jsme jej obnažili, spatřili jsme důkaz. On byl obřezaný.“

„Co jste s ním udělali?“

„Inu, tady jsme ho nechat nemohli, probůh. Dal jsem jej odnést pryč. Nemůže zde být pohřben, i když Židé kolem toho dělají náramný povyk. Poslal jsem pro převora, i když by to byl úkol spíše pro biskupa, ale já vím, jak dobře je umí otec převor uklidnit.“

Vtom si otec Alcuin všiml Mansura a zbledl. „Přivádíte na toto svaté místo dalšího nevěřícího? Hned s ním ven, honem!“

Sir Rowley uviděl zoufalý výraz v Adéliině tváři a popadl maličkého kněze za roucho a zvedl jej do výšky svých očí. „Kam odnesli to tělo?“

„Já nevím. Pusť mě, zloduchu.“ Jakmile stoupl na pevnou zem, hned nasadil drzejší tón: „A ani mě to nezajímá.“ Obrátil se k nim zády a začal se zase ohánět kadidelnicí, dokud nezmizel v oblaku voňavého kouře promíseného s mizernou náladou.

„Vůbec s ním nezacházejí s úctou,“ hlesla Adélie. „Ach, pane Picote, postarej se, ať se mu dostane řádného židovského pohřbu.“ Simon se jevil jako kosmopolitní humanista, ale v nitru byl oddaným Židem, kterého trápila i Adéliina liknavost ve víře. A pro ni teď bylo nepřijatelné, aby se jeho tělo jen tak zahrabalo, bez jakýchkoli rituálů náležejících k jeho náboženství.

„Jasně, že to není správný,“ přitakala Gylta, „je to jako v Bibli: ‚Vzali Pána našeho a já nevím, kam jej uložili.‘“

Možná to bylo téměř rouhání, ale ona to řekla s upřímnou nevolí a žalem.

„Mé dámy,“ prohlásil sir Rowley, „i kdybych měl kvůli tomu jít až k Duchu svatému, pan Simon bude pohřben se všemi poctami.“ Poodešel a zase se vrátil. „Zdá se, že už ho u sebe mají Židé.“ Vyrazil směrem k věži. Ženy šly za ním a Adélie se pro jistotu chytila ruky své hospodyně.

U vstupu stál převor Geoffrey a mluvil s mužem, kterého Adélie neznala, ale jehož odhadla jako rabína. Nebylo to pejzami nebo nestříhaným vousem, i oblečen byl stejně nuzně a omšele jako jeho soukmenovci. Bylo to očima, měl v nich jakési světlo vzdělanosti, jeho pohled byl přísnější než převorův, avšak zračila se v něm tatáž šíře vědění a pramálo veselí. Páni s takovýma očima často jemně diskutovali o židovském zákonu s Adéliiným otčímem. To je učenec, znalec Talmudu, pomyslela si s úlevou, ten se jistě o Simonovy ostatky postará právě tak, jak by si Simon přál. A protože to jeho víra nedovoluje, nedopustí, aby tělo bylo podrobeno pitvě, a sir Rowley proti tomu nic nezmůže – a i to byla pro Adélii velká úleva.

Otec převor vzal její ruce do svých. „Milá dcero, taková rána, taková rána pro nás všechny. Zvláště pro tebe to musí být nevyčíslitelná ztráta. Pro slávu Boží, jak já měl toho muže rád, znali jsme se jen krátce, a přece jsem jasně poznal krásu jeho duše, a lkám nad jeho odchodem.“

„Otče převore, Simon musí být pohřben podle židovského zákona, to znamená ještě dnes.“ Nechat tělo mrtvého neuložené do země déle než čtyřiadvacet hodin znamená potupit je.

„Ach ano, ovšem…,“ převor Geoffrey se poněkud rozpačitě ošil. Obrátil se k výběrčímu daní a totéž udělal i rabín – toto byla mužská záležitost. „Situace je prostě taková, sire Rowleyi, a je překvapivé, že se to neřešilo už dříve, ale vyplývá to z toho, že zatím, díkybohu, nikdo z lidí rabína Gotsceho za celý ten rok jejich internace tady na hradě ještě neumřel…“

„To musí být tou stravou.“ Rabín Gotsce měl hluboký hlas, a jestli to myslel jako vtip, pak jeho tvář nic takového nenaznačovala.

„A tudíž,“ pokračoval převor, „a já přiznávám svou vinu v této věci, nebylo to zatím nijak domluveno a zařízeno…“

„Na hradě není místo určené pro pohřbívání Židů,“ řekl rabín Gotsce.

Převor Geoffrey přikývl. „Obávám se, že otec Alcuin si nárokuje veškeré hradní pozemky jako křesťanskou půdu.“

Sir Rowley se ušklíbl. „Možná bychom ho v noci mohli propašovat do města.“

„Ani v celé Cambridgi není židovský hřbitov,“ poznamenal rabi Gotsce.

Všichni na něj vytřeštili oči, až na převora, který se tvářil zahanbeně.

„A co jste tedy udělali s Chaimem a jeho chotí?“ napadlo Rowleyho.

Převor se zdráhavě ošil. „Jsou pohřbeni v nevysvěcené zemi, vedle sebevrahů. Cokoli jiného by v té chvíli vyvolalo jen další rebelii.“

Otevřenými dveřmi do věže, před kterými stáli, bylo vidět shon uvnitř. Ženy s vědry a hadry v rukou cupitaly nahoru a dolů po točitých schodech, zatímco kousek od vchodu postávala skupinka mužů a živě o něčem debatovala. Adélie mezi nimi zahlédla Jehudu Gabirola, který si tiskl dlaně ke spánkům.

Udělala to i Adélie, protože k dovršení toho všeho tady ještě někdo slyšitelně trpěl. Převorův rozhovor s rabínem a výběrčím co chvilku přerušil hlasitý a hluboký zvuk z kteréhosi okna ve vyšším patře věže; bylo to něco mezi hekáním a úpěním. Muži si toho nevšímali.

„Co je to?“ zeptala se Adélie, ale všichni její dotaz ignorovali.

„A kam tedy obvykle vozíte svoje mrtvé?“ ptal se Rowley rabína.

„Do Londýna. Král je natolik milostiv, že nám přidělil hřbitov poblíž londýnské židovské čtvrti. Tak je tomu od nepaměti.“

„Jenom ten jeden?“

„Ano, ten jeden. Ať umře kdokoli z nás v Yorku, na skotské hranici či v Devonu nebo Cornwallu, musíme rakev odvézt do Londýna. Musíme za to samozřejmě zaplatit zvláštní poplatek. A k tomu platby za psy, kteří na nás štěkají, když projíždíme městy…“ Nevesele se usmál. „Vyjde to hodně draho.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Rowley.

Drobný rabín se zdvořile uklonil. „Jak bys také mohl, pane?“

„Chápejte, páni, jsme jako ve slepé uličce,“ vložil se do toho převor Geoffrey, „toho nebohého muže nelze uložit na území hradu, ale současně pochybuji, že by se nám podařilo obejít obyvatele města a propašovat pana Simona do Londýna.“

Do Londýna? Propašovat? Adéliin zármutek se proměnil v hněv, který jen ztěžka ovládala.

Pokročila kupředu. „Odpusťte, páni, ale Simon Neapolský není nějaká obtíž, které je třeba se zbavit. Byl sem vyslán samotným králem Sicílie, aby tu mezi vámi vypátral vraha, a jestli má tady ten muž pravdu…,“ ukázala na výběrčího daní, „tak pro tento úkol zemřel. Proboha živého, to nejmenší, co můžete učinit, je pohřbít jej se vší úctou.“

„Ona má pravdu, otče převore,“ prohlásila Gylta. „Byl to dobrák, ten chlapík.“

Dvě ženy uváděly muže do rozpaků. A rozpaky ještě vzrostly, když se z horního okna znovu ozvalo to sténání, které tentokrát přerostlo ve výkřik nepochybně vycházející z ženského hrdla.

Rabi Gotsce cítil, že už se k tomu musí vyjádřit. „To je paní Dina.“

„Rodí?“ zeptala se věcně Adélie.

„Ehm, ano, o něco dřív, než to mělo být,“ řekl rabín, „ale naše ženy doufají, že dítě přijde na svět v pořádku.“

„Pánbůh dal, Pánbůh vzal,“ poznamenala Gylta.

Adélie se neptala dál, jak se Dině daří, vždyť bylo slyšet, že na tom právě není dobře, ale v Adélii vztek v tu chvíli přece jen částečně pohasl. Takže tu alespoň přibude jeden nový život, jedna dobrá věc se stane v tomto zlém světě.

Rabín si toho všiml. „Ty jsi Židovka, paní?“

„Židé mě vychovali. Já jsem přítelkyně Simona Neapolského.“

„To mi pověděl. Uchovej si klid v duši, milá dcero. Pro nás pro všechny v naší malé bědné komunitě je pohřeb tvého přítele svatým úkolem. Již jsme provedli taharu, omytí a očistu těla, aby mohl nastoupit cestu do dalších sfér. Nyní je oděn do prostého bílého roucha tachrichim. A připravuje se pro něj rakev z vrbového proutí, jak nám přikázal náš velký mudrc Rabban Gamliel. Vidíš? Trhám si za něj roucho.“ Rabín si v gestu rituálního truchlení opravdu roztrhl už i tak chatrný a rozpadající se háv na prsou.

Měla si to uvědomit. „Děkuji ti, rabi, děkuji.“ Ale byla tu ještě jedna věc. „Neměl by ale zůstat sám.“

„Není sám. Starý Benjamin je jeho šomer a bdí u něj a recituje předepsané žalmy.“ Rabi Gotsce se rozhlédl kolem sebe. Převor a výběrčí byli pohrouženi do náruživé diskuze. Rabín promluvil tišeji: „Co se týče toho pohřbu, my jsme přizpůsobiví lidé, jinak to ani nejde, a náš Pán pozná, co je pro nás nemožné. Nerozhněvá jej, když to trošku pozměníme.“ Nyní už málem šeptal. „Odjakživa jsme se setkávali s tím, že křesťanská pravidla jsou také proměnlivá, především když jde o peníze. Sbíráme mezi sebou hotovost, co kdo z nás u sebe má, abychom mohli koupit kousek půdy tady na hradě a do ní našeho přítele s poctami uložit.“

Adélie se usmála, poprvé toho dne. „Já mám peněz dost.“

Rabi Gotsce malinko ucouvl. „Tedy proč si dělat starosti?“ Vzal ji za ruku a vyslovil požehnání předepsané pro ty, kteří oplakávají své blízké: „Požehnán buď náš Bůh, vládce všehomír a, spravedlivý soudce.“

Adélie na chvíli pocítila v duši klid; možná to bylo tím požehnáním, možná přítomností lidí, kteří mají dobré úmysly, možná to bylo příchodem Dinina dítěte.

Ale stejně, napadlo ji však vzápětí, ať ho pohřbí jakkoliv, on je prostě mrtvý; ze světa zmizela jedna velká, hodnotná duše. A ty, Adélie, máš povinnost se přesvědčit, zda se to stalo nešťastnou náhodou nebo to byla vražda – to nikdo jiný nedokáže.

Stále se v duchu bránila pomyšlení, že má zkoumat Simonovo tělo, a uvědomovala si, že je to částečně strachem z toho, co by se mohla dozvědět. Jestli ho zabila ta zrůda, pak to byl smrtelný úder, který nezasáhl jen Simona, ale taky Adéliino odhodlání pokračovat v plnění úkolu. Nyní, bez Simona, to bude její zodpovědnost a ona se bez něj cítila osamělá, zničená a nesmírně vystrašená.

Jenže rabín, se kterým teď překotně mluvil sir Rowley, ji nehodlal k tělu Simona Neapolského vůbec pustit. „Ne,“ řekl právě. „V žádném případě, a už vůbec ne ženu.“

„Dux femina facti,“ vložil se do toho převor Geoffrey nápomocně.

„Pane, otec převor má pravdu,“ připojil se Rowley, „v této záležitosti naši skupinu řídí a vede žena. A mrtví k ní promlouvají. Jejich těla jí prozradí příčinu smrti, z níž můžeme odvodit i to, kdo zabíjel. Dlužíme to nyní našemu mrtvému příteli i spravedlnosti, musíme zjistit, jestli je to ten stejný vrah, co má na svědomí ty děti. Nebesa, pane, vždyť on to dělal pro tvůj lid. Jestli ho opravdu někdo zabil, copak bys netoužil jej pomstít?“

„Exoriare aliquis nostris ex ossibus ultor.“ Převor se stále snažil přispět latinskými citáty. „Povstaň z mých mrtvých kostí, mstiteli.“

Rabín se uklonil. „Spravedlnost je dobrá, můj pane,“ řekl, „ale my už víme, že dosáhnout jí lze jedině v tom příštím světě, jenž nás očekává. Žádáš to ve jménu Pána, ale jak bychom jej mohli potěšit tím, že porušujeme Jeho zákony?“

„Paličatej žebrák je to,“ ucedila Gylta Adélii do ucha a vrtěla nevěřícně hlavou.

„Právě to z něj dělá pravého Žida.“

Adélie se občas pozastavovala nad otázkou, jak mohl celý ten národ a náboženství vůbec přežít v pro ni téměř nevysvětlitelně a univerzálně nepřátelském prostředí, bez domova, bez zázemí, ve věčném pronásledování, ponižování, pokusech o genocidu; s tím vším se židovský národ neustále potýká – a oni tím houževnatěji lpí na svém židovství. Během prvních válek kříže křesťanská vojska plná náboženské horlivosti a alkoholu viděla obracení Židů ke své víře jako svou evangelickou povinnost, a proto jim nabízela buď křest, nebo smrt. Výsledkem byly tisíce mrtvých Židů.

I rabi Gotsce byl rozumný muž, ale zemřel by na schodech této věže, kdyby měl být princip jeho víry porušen tím, že by svolil, aby se žena dotkla mrtvého těla muže, i když by se takový dotek ukázal prospěšný.

Což jedině dokazuje, pomyslela si Adélie, jak se všechna tři velká náboženství shodují alespoň v tom, jak pohrdají ženským pohlavím. I oddaný Žid ve svých modlitbách každodenně děkuje Bohu, že se nenarodil jako žena.

Chvíli se tím v myšlenkách zabývala a muži mezitím se zápalem pokračovali v debatě, přičemž hlas sira Rowleyho vynikal nad ostatní dva. Pak přišel Rowley za Adélií. „Podařilo se mi vyjednat tohle: Převor a já máme povoleno prohlédnout Simonovo tělo. Ty musíš zůstat venku a řekneš nám, co máme dělat.“

To je tedy naprosto absurdní, ale pokud to všem vyhovuje, včetně mě…

Židé se předtím hodně nalopotili, aby vynesli mrtvého do místnosti pod střechou věže, jediné, kde nikdo nebydlel a kde Simon s Mansurem před časem zpovídali Benjamina a Jehudu.

Rabi, zřejmě v obavě, že Adélii přepadne nával horlivosti, ji přinutil zůstat na podestě o půl patra níže, s Hlídačem po boku. Slyšela, jak se dveře do místnosti otevřely. Ven dolehl útržek Benjaminova drmolení – odříkával právě Tehillim – a pak se dveře opět zavřely.

Picot má pravdu, říkala si, neměli bychom Simona pohřbít, aniž bychom ho vyslechli. Jeho duch by to vnímal jako znesvěcení, kdyby nikdo nenaslouchal tomu, co se tělo snaží říci.

Usedla na kamenný schod a soustředila se, přesměrovala svoje myšlenky k mechanismu smrti utopením.

Je to těžké. Když nemohu odříznout kus plíce, abych viděla, jestli je nafouknutá a jestli obsahuje bahno nebo řasy, bude diagnóza víceméně záviset na vyloučení jiných příčin smrti. Je vlastně docela málo pravděpodobné, že se najdou nějaké jasné známky toho, že to byla nebo nebyla vražda, jestli byl Simon živ, když se dostal do vody, a jak se tam dostal: spadl tam sám, nebo do něj někdo strčil?

Znovu se ozval Benjaminův hlas: „Pane, jenž jsi po všechny generace domovem našich srdcí…“‚ A do něj dupot Rowleyho bot; výběrčí se šel poradit s Adélií.

„Vypadá poklidně. Co máme dělat?“

„Má pěnu kolem úst a nosu?“ zeptala se.

„Ne. Přece ho už umyli.“

„Zmáčkni hruď, když vyjde pěna, otři ji a zmáčkni znovu.“

„To nevím, jestli mi rabín dovolí. Mým pohanským rukám.“

Adélie vstala. „Neptej se ho, prostě to udělej.“ Už z ní zase byla vykladačka smrti.

Rowley spěšně odešel zpátky nahoru.

„Neobávej se děsů noci, ni šípů, jež dnem prolétnou…“

Naklonila se nad rozšířenou část uzoučké střílny, bezmyšlenkovitě hladila Hlídače po hlavě a obdivovala výhled, který už znala, výhled na řeku, stromy a kopce v pozadí, na tu idylickou krajinu.

Jenže já se děsů noci obávám.

Za chvíli tu byl Rowley zase. „Pěna,“ řekl prostě. „Zarůžovělá.“

Takže ve vodě ještě žil. Něco to znamenat může, ale důkaz to není. Ba naopak; mohlo mu taky například puknout srdce, a proto do vody spadl. „Má po těle modřiny?“ zeptala se.

„Žádné jsem neviděl. Na dlaních má nějaké šrámy. Starý Benjamin říkal, že v nich měl zadřené stonky rostlin. Může to něco znamenat?“

Jistě, potvrzuje to, že Simon byl naživu, když se dostal do vody; v té strašné chvíli, než zemřel, se chytal rákosí a řas a úlomky ostrých stvolů mu uvízly v kůži křečovitě zaťatých rukou.

„Podívej se, jestli má nějaké zhmožděniny na zádech,“ řekla, „ale neotoč ho úplně na obličej, to je proti Zákonu.“

Tentokrát slyšela, jak se s rabínem pře, jejich hlasy zněly ostře. A starý Benjamin je oba naprosto ignoroval, „…on mi dal spočinout na zelených pastvinách, on mi dal spočinout u vod poklidných.“

Sir Rowley to vyhrál. Přišel pak za ní. „Má spoustu modřin tady a tady,“ řekl a ukazoval si rukou přes jedno rameno a pak přes druhé, aby naznačil linii pohmoždění napříč horní polovinou zad. „Zbili ho?“

„Ne. To se někdy stává. Tou zoufalou snahou dostat se zpátky na hladinu se potrhají svaly kolem ramenou a krku. On se utopil, Picote. Víc ti k tomu říci nedokážu, Simon se utopil.“

Sir Rowley ale pokračoval: „A pak má ještě jednu docela jinou modřinu, tadyhle.“ Tentokrát zkroutil ruku za zády, hýbal prsty a otáčel se, aby je uviděl. Ukazoval na místo mezi spodními okraji lopatek. „Od čeho ji má?“

Viděl, jak Adélie vraští obočí, plivl na schody a pak si klekl a rozmázl slinu na kameni do malého mokrého kolečka. „Takovouhle. Kulatou. Je jiná než ty ostatní. Od čeho to je?“

„Já nevím.“ Ovládl ji zase hněv. Ty jejich úzkoprsé zákony, ten strach z ženské nečistoty, ty jejich nesmysly, to je prostě nemožná překážka mezi doktorem a objektem jeho zkoumání. Simon na mě volá a oni mi nedovolí si to poslechnout. „Dovol,“ vyhrkla.

Vyběhla po schodech nahoru a vpadla do místnosti. Tělo leželo na boku. Stačilo jedno mrknutí a byla zase venku.

„Zavraždili ho,“ řekla Rowleymu.

„Bylo to od bidla?“ zeptal se.

„Asi.“

„Drželi ho s ním pod vodou?“

„Ano,“ hlesla.

Kapitola jedenáctá

Vnější hradby tvořily opevnění, z nichž mohli lučištníci odrazit – a během války mezi Štěpánem a Matyldou skutečně odráželi – útoky na hrad. Dnes tu bylo ticho a pusto, jen strážný chodil tam a zpátky a u jedné ze střílen stála žena v dlouhém hávu se psem po boku. Strážný jí popřál dobrého dne, ale ona neodpovídala.

Pěkné odpoledne. Svěží vítr od západu odvál dešťové mraky dál na východ a nesl s sebou po modré obloze jen nadýchané beránky, takže ten krásný pohled, který se tu Adélii naskýtal, činil ještě hezčím, vzdouval plátěné stříšky stánků na trhu, pohrával si s vlaječkami na lodích ukotvených u mostu, kýval větvemi vrb v téměř tanečním rytmu a čechral vodní hladině lesklé kadeře vlnek.

Neviděla to.

Jak jsi to provedl, ptala se Simonova vraha. Co jsi mu řekl, že ztratil svou opatrnost a nechal se strčit tak prudce, že spadl do vody? Asi ani nebylo potřeba moc velké síly k tomu, abys ho zatlačil hloub bidlem vraženým do zad, nalehl jsi na něj celou svou váhou a on neměl šanci zpod něj uniknout.

Stačila kratičká chvíle, kdy se zmítal jako nějaký brouk, a pak ten život plný moudrosti a dobroty pohasl.

Ach nebesa, jak mu asi muselo být? Měla před očima závoje zkalené vířící vody, všudypřítomné svazující šlahouny vodních rostlin, sledovala stoupající bubliny posledních doušků vzduchu. Až sama začala lapat po dechu v záchvatu přenesené hrůzy…, jako kdyby najednou dýchala tu studenou vodu a ne čistý cambridgeský vzduch.

Nech toho. To mu vůbec nepomůže.

A co mu pomůže?

Nepochybně mu pomůže, když dostaneme před soud jeho vraha, který je současně i vrahem několika dětí, ale o kolik těžší to nyní bez Simona bude! „Možná ale budeme nuceni právě to učinit, než tu záležitost vyřešíme, panno doktorko. Myslet tak, jak myslí on.“

A já jsem tehdy odvětila: „Tak to zkus ty, pane Simone. Jsi z nás tří, nejdůvtipnější.“

A teď se musím sama pokusit proniknout do mysli, která považuje smrt za nástroj vlastního blahobytu; a v případě těch dětí také za zdroj potěšení.

Místo toho však jen cítila, jak něčeho z její osobnosti ubývá. Jako by najednou byla menší. Věděla nyní, že ten hněv, který se jí zmocňoval při myšlenkách na utrpení těch dětí, je svou podstatou deus ex machina, nástrojem Božím, seslaným na ni, aby byla schopna tu záležitost řešit. Ona i Simon ale byli mimo, byli nad tím, měli být zakončením, ne pokračováním. Pro ni samotnou – teď si to jasně uvědomovala – to byla určitá forma nadřazenosti, kterou teď Simonova smrt zlikvidovala, a uvrhla Adélii mezi cambridgeské hráče, stejně neznalou a bezradnou jako všechny ty drobné, osudem vláčené postavičky tam dole.

Byla na tom ve svém žalu nyní stejně bídně jako Agnes sedící o kus níž před svým přístřeškem, jako lovčí Hugh, který ronil slzy za svou neteř, jako Gylta a vůbec jako každý muž či žena, kteří ztratili nějakou blízkou duši.

Teprve když zaslechla blížící se povědomý krok, napadlo ji, že na něj vlastně čekala. Jediný záchranný bod, který jí nyní ve víru událostí zbyl, bylo vědomí, že výběrčí daní je ohledně těch zločinů stejně nevinný jako ona sama. Byla by se mu ráda, moc ráda pokorně omluvila za svoje podezírání – jenže si stále nebyla zcela jistá, co si o něm má myslet.

Adélie vůči všem kromě svých nejbližších vystupovala vyrovnaně a chovala se laskavě, leč s odstupem člověka povolaného ke své profesi bohem medicíny. Byla to skořápka, která ji chránila před různými impertinencemi a přehnanými důvěrnostmi, občas i před doslovnou troufalostí spolužáků při studiích a později i některých prvních pacientů. Sama o sobě v podstatě smýšlela jako o osobě vzdálené lidským emocím a slabostem, jako o klidném a skrytém útočišti, poskytujícím radu a pomoc, jenže ani to pro ni neznamenalo samozřejmou nezranitelnost.

Jenže tomu, jenž právě přicházel, jsem už stejně ukázala svůj žal a strach, prosila jsem o pomoc, žadonila, opírala se o něj a jsem mu ve svém neštěstí vděčná, že stojí při mně.

Výraz, se kterým se Adélie obrátila k siru Rowleymu, byl však jako nepopsaný list papíru. „Jaký je výsledek?“

Předvolali ji, aby podala důkazy soudcům, které narychlo sehnali, aby se vyjádřili nad Simonovým případem. Sir Rowley měl za to, že by nebylo v zájmu jejím ani v zájmu pravdy, aby veřejně odhalila svou profesi, své umění číst ze smrti. „Za prvé jsi žena a za druhé jsi cizinka. I kdyby ti věřili, stala by ses příliš známou. Já jim ukážu tu modřinu na Simonových zádech a vysvětlím jim, že se snažil vypátrat něco o finanční situaci vraha těch dětí, a proto se sám stal obětí vraždy, i když pochybuji, že koroner nebo porota, prostě kdokoli z těch tupců bude mít dost důvtipu na to, aby to zamotané klubko pochopil.“

Adélie teď v jeho tváři četla, že ten důvtip neměli. „Utonutí nešťastnou náhodou,“ řekl jen. „Mysleli si, že jsem se zbláznil.“

Položil dlaně na kamennou zeď a s pohledem upřeným na město pod sebou dlouze vydechl. „Jediné, co se mi možná podařilo, je to, že jsem malinko posunul jejich uvažování k faktu, že to nebyli Židé, kdo zavraždil svatého Petříka a ty ostatní děti.“

V Adéliině mysli na malý okamžik cosi zvedlo hlavu, divoce zadupalo a vycenilo strašlivé tesáky, ale vzápětí se to opět ponořilo do jezera smutku, zklamání a obav.

„A pohřeb?“ zeptala se.

„Ach ano,“ potřásl hlavou, „pojď se mnou.“

Hlídač vyskočil, jako by to byl příkaz určený jen jemu, a už poslušně klusal za Rowleym. Adélie vykročila o dost pomaleji.

Na hlavním nádvoří se pilně stavělo. Hlasy diskutujících úředníků přehlušovalo neúnavné bušení kladiv do dřeva. V jednom rohu vyrůstala zbrusu nová konstrukce trojité šibenice, která poslouží při soudním zasedání, neboť páni soudci vyprázdní žaláře po celém hrabství a přezkoumají většinu případů znova. Téměř ve stejné výši jako budoucí oprátky se budovala poblíž brány vysoká lavice s dlouhým stolem, přístupná pouze po žebříku, aby soudcové mohli být usazeni vysoko nad davem těch obyčejných.

Rámus trochu polevil, když sir Rowley s Adélií a psem zašli za roh. Tady uplynulých šestnáct let královského anjouovského míru dovolilo šerifovi cambridgeskému vystavět přístavek, z nějž vedly schody do níže položené a zdí obehnané zahrady, přístupné také zvenčí brankou s lomeným obloukem. Na schodišti panovalo ještě větší ticho a Adélie dokonce zaslechla bzukot včel na rozkvetlých stromech.

Byla to anglická zahrada, vysázená spíš pro užitek v kuchyni a medicíně než pro potěchu oka. V této roční době ještě nehýřila mnoha barvami; výjimku tvořily jen drobné petrklíče mezi kameny cestiček a prchavý dojem modrých odstínů u paty zdi, kde se choulil trs fialek. Vonělo to tu čerstvou hlínou.

„Bude to postačovat?“ zeptal se sir Rowley neformálně.

Adélie se na něj nechápavě podívala.

„Tohle je zahrada šerifa a jeho choti,“ řekl s přemrštěnou trpělivostí. „Souhlasili s tím, že Simon může být pohřben tady.“ Chopil se její paže a vedl ji po cestičce o něco níž, k rozkvetlé višni, která se košatila nad trávou posetou sedmikráskami. „Říkali jsme si, že by mohl ležet tady.“

Adélie zavřela oči a zhluboka se nadechla. Po malé chvilce promluvila. „Musím jim za to zaplatit.“

„To rozhodně ne!“ Výběrčího to přímo pohoršilo. „Když říkám, že je to šerifova zahrada, měl bych ji možná ještě přesněji nazývat královou zahradou, neboť král je v podstatě jediným a skutečným vlastníkem každého akru anglické půdy, s výjimkou té, která náleží církvi svaté. Jelikož Jindřich Plantagenet je svým Židům nakloněn a jelikož já jsem Jindřichův člověk, stačilo prostě a pouze zdůraznit šerifu Baldwinovi, že tím, že tu ubytoval Židy, tu vlastně ubytoval také krále, a to jinými slovy znamená – a vůbec, Jindřich má stejně hrad vbrzku navštívit, což jsem panu šerifovi rovněž neopomenul zdůraznit.“

Odmlčel se a svraštil obočí. „Musím z krále vymáčknout svolení ke zřízení židovského hřbitova v každém městě, tohleto je přece skandální. Nechce se mi ani věřit, že o tom vůbec ví.“

Takže to není otázka peněz. Ale Adélie věděla, komu by měla zaplatit. Už je načase a musím to udělat důkladně.

Pokrčila koleno a hluboce se před Picotem uklonila. „Pane Rowleyi, jsem tvou dlužnicí, ne pouze za tuto laskavost, ale také za svoje mylné podezření, které jsem proti tobě chovala. Nyní mě to opravdu velmi mrzí.“

Užasle na ni shlížel. „Jaké podezření?“

Ztěžka polkla. „Domnívala jsem se, že ty jsi ten vrah.“

„Já?“

„Na křížové výpravě jsi byl,“ vysvětlovala. „Stejně jako podle mého mínění ten lotr. Také jsi byl v inkriminované době v Cambridgi. Byl jsi i v naší skupině, když jsme strávili noc pod Wandlebury Ringem, tu noc, kdy byla těla obětí přemístěna…“ Proboha, čím více mu to popisuji, tím rozumněji to zní; proč bych se mu vlastně za to měla omlouvat? „Co jiného jsem si mohla myslet?“ zakončila tedy otázkou.

Rowley zkameněl jako socha, hleděl na ni tím modrým pohledem, nevěřícně na ni ukazoval prstem a potom na sebe. „Já?“

Docházela jí trpělivost. „Vím teď, že to bylo nepěkné podezření.“

„To tedy zatraceně bylo,“ štěkl zlostně a vyplašil tím červenku, která raději ulétla jinam. „Věz tedy prosím, panno Adélie, že já mám děti rád. Dokonce se domnívám, že bych mohl být otcem několika dětí, i když si na žádné nemohu dělat nějaké nároky. Pane na nebi, vždyť já toho darebáka pronásleduji od samého začátku.“

„Jenže to mohl říkat i ten vrah. A ty jsi nevysvětlil, proč po něm jdeš.“

Na moment se zamyslel. „Nevysvětlil, nu ano. Tedy přesně řečeno, je to záležitost, která se týká čistě jen mne a…, i když za těchto okolností…“ Upřeně na ni hleděl. „Tohle bude tajemství, panno Adélie.“

„Já jej udržím,“ slíbila.

O něco výše v zahradě byla lavička, za kterou mladé šlahouny chmele kreslily vzory po hradní zdi. Rowley na ni mlčky ukázal a za chvilku se už usadil vedle ní a držel si sepjatýma rukama koleno.

Začal mluvit. O sobě. „Měla bys vědět, že jsem dítě štěstěny.“ Měl štěstí v tom, že jeho otec byl sedlář lorda z Astonu v Herefordshiru a postaral se synovi o důkladné vzdělání, měl štěstí, že byl mohutný a silný, takže ho lidé nepřehlíželi, měl štěstí, že byl obdařen důvtipem… „A také bys měla vědět, že mám vytříbené matematické dovednosti, jakož i nadání pro jazyky…“

Zkrátka jsi šikovnost sama a ze všeho nejlíp ti jde sebechvála, bavila se Adélie v duchu. To byla fráze, kterou pochytila od Gylty.

Schopností mladého Rowleyho si brzo povšiml pán jeho otce a ten jej poslal do Pythagorovy školy tady v Cambridgi, na studia řeckých a arabských věd, a odsud pak dále dostal doporučení od svých učitelů ke Geoffreymu de Lucy, kancléři Jindřicha II., a začal pracovat pro něj.

„Jako výběrčí daní?“ otázala se Adélie nevinně.

„Nejprve jako kancléřův úředník,“ opravil ji sir Rowley. „Ale později jsem zaujal i krále samotného, přirozeně.“

„Přirozeně.“

„Mám pokračovat ve svém vyprávění,“ zeptal se, „nebo probereme raději počasí?“

„Kdepak, jen pokračuj, pane,“ vyhrkla provinile. „Opravdu, mě to opravdu zajímá.“ Proč si z něj takhle utahuju, a ještě k tomu v takový den? Protože s ním je to pro mě všechno snesitelnější, díky tomu, co říká nebo dělá.

Ach pane Bože, uvědomila si náhle ohromeně, on se mi líbí.

To poznání přišlo jako nenadálý útok, jako kdyby se na nějakém tajném místečku v jejím nitru předtím už dlouho hromadilo a stihlo mezitím narůst tak, že už se nedalo dále přehlížet. Je přitažlivý? Nohy se jí z toho roztřásly a její mysl registrovala to opojení společně s nevěřícností a vzdorem proti takové jednoznačné nesnázi navíc plné rozpaků.

Kdepak, ten pro mě nemá žádnou váhu, tedy ne fyzickou, ale co se osobnosti týče. To mi přivodila tahle jarní zahrada a to jeho laskavé chování, od kterého neupustil i přesto, co jsem mu řekla. Anebo je to tím, že jsem teď tak zničená. To přejde; to prostě musí přejít.

Mluvil teď se zaujetím o Jindřichovi II. „Já jsem králův člověk, ve všech ohledech. Dnes pro něj vybírám daně, zítra – cokoli bude chtít, to pro něj udělám.“ Obrátil se k ní. „Řekni, kdo byl Simon Neapolský? Co dělal?“

„On byl…“ Adélie se snažila dát myšlenky dohromady. „Simon? Inu, on tajně pracoval pro krále sicilského, ještě s dalšími.“ Zaťala pěsti – nesmí si všimnout, že se mi chvějí, ne, to nesmí vidět. Úporně se soustředila. „Jednou mi řekl, že je takovým doktorem nehmotného, takový opravář narušených situací.“

„Vyjednavač… ‚Nemějte obavy, Simon Neapolský se na to podívá.‘“

„Ano. Myslím, že to právě dělal.“

Ten muž vedle ní přikývl, a protože Adélie najednou přímo sršela zájmem, kdo je tedy on, zájmem o cokoli o něm, vysvětlila si to tak, že i on je takový vyjednavač a že král anglický mu řekl svou anjouovskou francouzštinou totéž: „Ne vous en faites pas, Picot va tout arranger.“

„Je to zvláštní,“ promluvil nyní ten vyjednavač, „že ten příběh začal také mrtvým dítětem.“

Měl na mysli královské dítě, dědice anglického trůnu a impéria, které pro něj vybudoval jeho otec. Viléma Plantageneta, syna krále Jindřicha II. a královny Eleonory Akvitánské, narozeného Léta páně 1153 a zesnulého Léta páně 1156.

„Jindřich křížové výpravy nijak zvlášť nemiluje,“ začal vyprávět Rowley. „Ukážeš záda, říkává, a jakmile jsi pryč, hned tě nějaký mizera připraví o trůn.“ Usmál se. „Zato Eleonora jimi byla nadšená, ano, se svým prvním manželem se jedné dokonce zúčastnila.“

A stvořila tak legendu, o níž se po celém křesťanském světě dodnes zpívají písně – i když ne zrovna v kostelích –, a Adélii se vybavila podoba Amazonky s obnaženými ňadry, řítící se písčitou pustou pouští za Ludvíkem, tím chudákem zbožným francouzským králem.

„Vilém, ač maličké dítě, se zapřísáhl, že až vyroste, pojede na křížovou výpravu. Eleonora s Jindřichem mu dokonce nechali vyrobit i maličký meč, a když pak chlapec zemřel, Eleonora si jej přála odvézt do Svaté země.“

Ano, říkala si Adélie s pohnutím. Viděla jich přes Salerno projíždět už tolik, otce vezoucího synův meč, syna vezoucího otcův, všichni směřovali do Jeruzaléma, aby tam dopravili alespoň tu zbraň, někdy jako výsledek pokání, jindy namísto nesplněného slibu, někdy svého vlastního, jindy svých zemřelých blízkých.

Před pár dny by ji to možná tolik nedojalo, ale nyní jako by jí Simonova smrt a ten nový, dříve nepoznaný cit otevřely duši pro jakousi bolestiplnou lásku k celému světu. A bylo to vskutku žalostné.

A Rowley pokračoval: „Dlouhou dobu se tomu král bránil; tvrdil, že Bůh neodepře ráj tříletému dítěti jen proto, že nesplnilo slib, ale královna na tom trvala, a tak asi před sedmi lety, počítám, král vybral Guiscarda ze Saumuru, jednoho ze svých anjouovských strýců, aby meč do Jeruzaléma dopravil.“

Rowley se znovu sám pro sebe usmál. „Jindřich má vždycky víc než jeden důvod pro to, co udělá. Lord Guiscard byl pro takový úkol dobře vybrán; silný, nebojácný a obeznalý s Východem, jenže prchlivý jako všichni Anjouovci. Spor s jedním z jeho vazalů ohrožoval mír v Anjou a král měl za to, že když Guiscard na nějakou dobu odjede, situace se trochu zklidní. A chtěl mu přidělit na cestu ozbrojeného strážce. Taky to měl být někdo z králových věrných, někdo chytrý a zběhlý v diplomacii, neboli jak řekl král doslova: ‚Někdo silný a šikovný, kdo dá pozor, aby se ten trouba nedostal do potíží.‘“

„Takže jsi to byl ty?“ zeptala se Adélie.

„Ano, já,“ uculil se Rowley samolibě. „Jindřich mě tehdy rovnou pasoval na rytíře, protože jsem měl nést ten meč. Eleonora mi jej sama zavěsila přes záda a od toho dne až do návratu k hrobce malého Viléma jsem jej měl stále u sebe. Když jsem jej na noc sundal z ramene, držel jsem jej ve spánku v ruce. A tak jsme vyrazili do Jeruzaléma.“

Jméno toho města se rozletělo po zahradě, vzneslo se nad hlavy těch dvou na lavici a zaplnilo vzduch úctou a utrpením tří nepřátelských náboženství, zaznělo jako tři různé melodie, každá sama o osobě krásná, a přece spolu kolidující v uši rvoucí disharmonii.

„Jeruzalém,“ vzdychl Rowley a pronesl větu, kterou dávno před ním vyslovila již královna ze Sáby: „Hle, ani polovic mi předem nesdělili.“ Okouzleně potom chodil po kamenech, které svými kroky posvětil Spasitel, po kolenou se sunul po Via dolorosa, kál se a ronil slzy u Svatého hrobu. Připadalo mu tenkrát správné, že tento středobod všech ctností měl být očištěn od pohanské tyranie prvními vojsky kříže, aby se tu mohli křesťanští poutníci klanět, tak jako to činil i on. Překypoval obdivem ke křižákům.

„Dodnes nevím, jak to zvládali,“ kroutil v údivu hlavou. „Hmyz, štíři, žízeň, horko – kůň padne přímo pod tebou, jen se dotkneš svého proklatého brnění a na rukou ti naskáčou puchýře. A bylo jich málo, byli zdecimovaní nemocemi. Ne, Bůh jako Otec stál při těch prvních křižácích, protože jinak by nikdy nedokázali znovu získat domov svému Synu. Alespoň tehdy jsem si to tak vysvětloval.“

Naskýtaly se i jiné světštější, rouhavé radosti. Potomci prvních křižáků se sžili se zemí, již nazývali Outremer, a tak bylo samozřejmě těžké odlišit je od Arabů, jejichž způsob života přijali za svůj.

Výběrčí popisoval jejich mramorové paláce, atria s fontánami a fíkovníky, lázně – „Při všem svatém, ty maurské lázně jsou skvělé, mají bazény zapuštěné přímo do podlahy!“ – a hustou, dráždivou vůni pokušení v zahradách.

Z celé jejich skupiny rytířů právě Rowley byl nejvíce očarován, nikoli však zvláštní, exotickou posvátností těch míst, ale jejich prolínající se složitostí. „To je to, co nečekáš – jak zamotané to všechno je. To není jednoduše křesťan proti Saracénovi, kdepak, vůbec to není tak jednoznačné. To si říkáš: Bůh mi žehnej, tamten chlap je nepřítel, neboť se klaní Alláhovi. A Bože dobrý, ten, co klečí před křížem, to je křesťan, ten musí být na naší straně – a on to křesťan je, ale nemusí být nutně na naší straně, on může být klidně spojenec nějakého muslimského prince.“

To Adélie dobře znala. Italští kupci čile obchodovali se svými muslimskými partnery v Sýrii a Alexandrii dávno předtím, než papež Urban začal v roce 1096 volat po osvobození svatých míst z mohamedánské nadvlády, a proklínali křižáky, seč mohli, a znovu je proklínali v roce 1147, když do Svaté země přitáhla druhá vlna vojsk kříže a ukázalo se, že křižáci stále nechápou tu složitou lidskou mozaiku o nic více než jejich předchůdci a zničili svým příchodem užitečnou a výnosnou spolupráci, která existovala mezi těmito dvěma odlišnými náboženstvími po celé generace.

Když Rowley popisoval, co všechno jej očarovalo, Adélie se v duchu děsila, jak rychle se v ní hroutí poslední obranné valy proti němu. Ona, která tak ráda lidi kategorizovala a velmi snadno odsuzovala, najednou zjišťovala, že tento muž chápe souvislosti, což se u jiných křižáků většinou vůbec nedalo předpokládat. Ne, braň se. To zaslepení musí pominout, musím tě přestat obdivovat. Netoužím se přece zamilovat.

Nic netušící Rowley pokračoval. „Nejprve mě ohromilo, že Židé a muslimové mají ke Svatému hrobu stejně vřelý vztah jako my, že je jim stejně svatý.“ V té době si nepřipouštěl ani stín pochybností o správnosti celé myšlenky křižáckých tažení – „to přišlo až později“ –, ale začala mu vadit uřvaná a arogantní netolerance nově příchozích. Daleko více se mu zamlouvala společnost a životní styl potomků křižáků, kteří se přizpůsobili té směsici lidí a názorů. Právě díky jejich pohostinnosti aristokratický Guiscard a jeho doprovod nestrádali.

Domů se hned tak nechystali. Naučili se arabsky, koupali se v provoněných lázních, zúčastňovali se se svými hostiteli lovů s nevelkými berberskými jestřáby, užívali si volných vzdušných oděvů a přítomnosti vstřícných poddajných žen, šerbetu, měkkých polštářů, snědých sluhů, kořeněného jídla. Když měli válčit, přehodili si přes brnění beduínský burnus proti slunci, takže kromě kříže na štítu nebyli ze saracénské strany k rozeznání.

A do války Guiscard a jeho lidé šli, tak moc se změnili z poutníků v křižáky. Král Amaury zaslal všem franckým vojskům naléhavý vzkaz, aby zabránili tureckému sultánovi Núr ad-Dínovi, který přitáhl do Egypta, ve spojení s muslimským světem proti křesťanům.

„To byl velký válečník, tenhle Núr ad-Dín, a taky velký darebák. Víš, zdálo se nám, že když se připojíme k armádě krále jeruzalémského, připojíme se tím také ke králi nebeskému.“

Vydali se na jih.

Až do této chvíle, uvědomila si Adélie, mi ten člověk popisoval všechno do detailu, doslova před očima mi vykresloval bílé a zlaté chrámy, velké špitály, rušné ulice, pustotu a nekonečnost pouště. Ale jeho vyprávění o křižáckém tažení bylo velice stručné. „Bylo to svaté šílenství,“ řekl vlastně jen, i když po chvíli ještě dodal: „Rytířství ovšem panovalo na obou stranách. Když Amaury onemocněl, Núr ad-Dín složil zbraně, až dokud se král neuzdravil.“

Jenže za křesťanskou armádou se valil odpad Evropy. Papež uděloval milost hříšníkům a zločincům, kteří byli za to ochotni chopit se kříže, a tak do Outremeru přicházeli lidé, kteří zabíjeli na potkání – v přesvědčení, že ať zde provedou cokoli, Ježíš je stejně s radostí uvítá ve své náruči.

„Dobytek,“ ohodnotil je sir Rowley, „a ještě páchli po prasečácích, ze kterých přišli. Unikli nevolnictví a bažili po půdě a bohatství.“

Vraždili Řeky, Armény i Kopty, kteří byli křesťany déle nežli oni sami, protože si mysleli, že jsou to pohané. Židé a Arabové, kteří byli vzdělaní v řecké a římské filozofii a ovládali matematiku, medicínu a astronomii, kterou na Západ přinesly právě semitské národy, padali rukama chlapů, kteří neuměli číst ani psát, a ani netušili proč.

„Amaury se je snažil držet pod kontrolou,“ vyprávěl Rowley, „ale oni se vždycky objevili jako supové. Člověk se třeba vrátil do tábora a zjistil, že ti mizerové rozpárali břicha všem zajatcům, protože je napadlo, že muslimové polykají svoje šperky, aby si je uchránili. Ženy, děti, to jim bylo úplně jedno. Někteří ani nebyli v armádě, prostě se jenom potloukali po obchodních stezkách a hledali kořist. Pálili, plenili a mučili, a když byli přistiženi, tvrdili, že to dělají pro svoje nesmrtelné duše. A zřejmě to dělají dodnes.“

Na chvíli se odmlčel. „A náš vrah je jeden z nich,“ dodal pak.

Adélie se na něj rychle podívala. „Ty víš, kdo to je? Byl tam s tebou?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Ale byl tam, ano, byl.“

Ta malá červenka se vrátila. Přilétla na keř levandule a dívala se na ty dva ve svém teritoriu, ale pak zase vylétla a jala se pronásledovat drzou pěnici.

Rowley se zeptal: „Víš, čeho dosahují naši slavní křižáci?“

Adélie zavrtěla hlavou, rozčarování na jeho tvář nepatřilo, ale teď tam bylo a činilo ho starším, a ji napadlo, že ta hořkost je asi pod jeho veselostí stále, jako skála pod měkkou voňavou hlínou.

„Povím ti, čeho dosahují,“ pokračoval tedy, „vyvolávají v arabských kmenech, které dříve válčily mezi sebou, takovou nenávist, že se tyto kmeny spojují a vytvářejí tak společnou nejmocnější sílu, jaká kdy stála proti křesťanství. Nazývá se islám.“

Zvedl se a odcházel zpátky do hradu. Celou cestu se za ním dívala. Teď se mi vůbec nezdá podsaditý – jak mě to mohlo napadnout? Je robustní. Mohutný. Chlap jako hora.

Slyšela, jak se hlasitě dožaduje piva.

Když se vrátil, držel v každé ruce korbel. Jeden jí podal. „Taková zpověď ale umí probudit žízeň,“ poznamenal.

A je to zpověď? Vzala si korbel a upíjela z něj; nedokázala z něho spustit oči a věděla s hroznou jistotou, že ať přizná jakýkoli hřích, ona mu za sebe dá rozhřešení.

Rowley zůstal stát a shlížel na ni. „Nosil jsem ten mečík Viléma Plantageneta na zádech čtyři roky. Míval jsem ho pod brněním, aby se nepoškodil, když jsem bojoval. Bral jsem jej s sebou do bitev a z bitev jej zase přinášel. Pořezal mi kůži tak hluboko, že teď také nosím znamení kříže jako ten darebák, co přivedl Ježíše do Jeruzaléma. Je to jediná jizva, na kterou jsem hrdý.“ Zašklebil se. „Chceš ji vidět?“

Usmála se na něj. „Teď zrovna ani ne.“

Ty jsi ale povětrnice, napomenula sama sebe, necháš se zaslepit vojenskými báchorkami. Outremer, hrdinství, křižácké výpravy, to všechno je jen klam a romantika. Seber se, děvče.

„Tak někdy jindy,“ řekl. Postavil pivo na zem a posadil se. „Kdeže jsem to skončil? Aha. Tou dobou už jsme byli na cestě do Alexandrie. Měli jsme zabránit Núr ad-Dínovi shromažďovat loďstvo v přístavech po celém egyptském pobřeží; pravda, promineš jistě, Saracéni nejsou zrovna zběhlí v námořních bitvách – existuje jedno arabské přísloví o tom, že je lepší poslouchat prdění velbloudů než modlitby ryb – ale jednou se to naučí. A tak jsme tam mířili, probojovávali jsme se přes Sinaj.“

Písek, palčivé horko, rezavý vítr, kterému muslimové říkají khamsin. Naprosto nečekané útoky skytských lučištníků na koních. „Byli jako prokletí kentaurové, zasypávali nás mračny šípů hustšími než mračna kobylek, takže muži a koně padali, připomínajíce ježky.“ Žízeň.

A uprostřed toho všeho Guiscard onemocněl, těžce.

„Sotvakdy byl předtím v životě nemocný a najednou se začal strašně bát své vlastní smrtelnosti – nechtěl umřít v cizí zemi. ‚Dovez mě domů, Rowleyi,‘ řekl mi, ‚slib mi, že mě dopravíš do Anjou.‘ A tak jsem mu to slíbil.“

A tak sir Rowley poklekl jménem svého churavého pána před krále Jeruzaléma a prosil o svolení vrátit se do Francie, kterého se mu také dostalo. „Musím přiznat, že jsem byl rád. Byl jsem znavený tím zabíjením. Copak tohle je to, proč Ježíš Kristus přišel na zemi? ptal jsem se neustále sám sebe. A myšlenka na toho chlapečka v hrobce, čekajícího na svůj meč, ta mi už taky dlouho rušila spaní. Ale stejně…“

Dopil pivo a pak zmoženě potřásl hlavou. „Ale stejně, ten pocit viny, když jsem se loučil…, připadal jsem si jako zrádce. Přísahám ti, nikdy bych neopustil bojiště nevyhrané bitvy, kdyby nebylo na mně, abych dopravil Guiscarda domů.“

To ti věřím, pomyslela si, to bys neudělal. Ale proč se za to omlouváš? Jsi naživu a zrovna tak jsou živí i ti, které bys pozabíjel, kdybys zůstal. Proč by se člověk měl víc stydět za to, že odešel z bitvy, než za to, že v ní pokračoval? To je možná to zvíře v mužích – a proboha živého to je rozhodně jakési zvíře ve mně, které se tím opájí.

Rowley vyprávěl, jak začal organizovat cestu zpátky. „Věděl jsem, že to nebude snadné,“ říkal, „byli jsme hluboko v Bílé poušti, na místě zvaném Baharíja, vcelku rozlehlá oáza to byla, ale moc bych se divil, jestli o ní Bůh kdy slyšel. Měl jsem v úmyslu zamířit na západ až k Nilu a doplout po něm do Alexandrie – v té době byla ještě v rukou spojenců – a odtud se plavit do Itálie. Jenže kromě skytské jízdy, útočníků skrývajících se za každým zatraceným keřem a otrávených studní tu byli ještě naši vlastní drazí křesťanští odpadlíci toužící po nějakém lupu – a Guiscard si za těch pár let nashromáždil tolik relikvií a šperků a těžkého hedvábí, že jsme mohli naložit karavanu dvě stě yardů dlouhou, a doslova jsme si koledovali o přepadení.“

A tak si Rowley vzal na cestu rukojmí.

Adélie vyšplíchla pivo z korbele, jak sebou trhla. „Rukojmí?“

„Samozřejmě,“ odsekl podrážděně. „To je tam docela běžné. Nešlo nám o výkupné, jak se to dělá tady na Západě, chápeš. V Outremeru znamená rukojmí bezpečí.“

Byla to pro něj záruka, povídal dál, něco jako smlouva, živá forma víry, ztělesněný slib, že se dohoda dodrží, součást diplomacie a kulturní výměny mezi různými národy. Předávají se francké princezny, mladé, třeba i čtrnáctileté, aby se pojistilo spojenectví mezi jejich křesťanskými otci a maurskými pány. A synové velkých sultánů žijí ve franckých domácnostech někdy i dlouhá léta jako záruka dobrého chování jejich rodiny.

„Rukojmí ušetří krveprolévání,“ vysvětloval, „je to dobrá myšlenka. Představ si třeba, že tvoje město je v obležení a ty se chceš s nepřáteli domluvit. A co uděláš? Vyžádáš si rukojmí, aby sis zajistila, že ti ničemové nebudou plenit a rabovat a že kapitulace proběhne bez represálií. A zase, máš například zaplatit výkupné, ale nemůžeš dát dohromady celou částku ihned, a tak nabídneš rukojmí jako zástavu za ten zbytek. Rukojmí se zkrátka používají skoro při všem. Když si chtěl císař Nikeforos propůjčit do služby arabského básníka ke svému dvoru, poskytl rukojmí básníkovu kalifovi Hárúnovi ar-Rašídovi jako záruku, že se básník v pořádku navrátí. Je to prostě dobrá pojistka.“

Potřásala nevěřícně hlavou. „A funguje to?“

„Dokonale.“ Zamyslel se. „Skoro vždycky. Nikdy jsem neslyšel o smrti rukojmích, když jsem tam pobýval, i když jsem přesvědčen, že první křižáci byli hodně prchliví.“ Snažil se ji přesvědčit za každou cenu. „Je to vynikající věc, věř mi. Udržuje to mír, pomáhá oběma stranám k vzájemnému porozumění. A třeba ty maurské lázně – my, muži ze Západu, bychom se o nich nikdy nedozvěděli, kdyby je nějaký urozený člověk jako rukojmí nevyžadoval.“

Adélii napadlo, jak to v tomto případě bylo jiné. Co evropští rytíři, o jejichž hygieně neměla valné mínění, naučili na oplátku svoje věznitele?

Uvědomovala si ale, že tím jen odbočuje od tématu. To vyprávění se vleklo. On se k tomu nechce dostat, pomyslela si. A já to vlastně také nechci, bude to něco strašného.

„A tak jsem si vzal rukojmí,“ řekl.

Dívala se, jak jeho prsty žmoulají látku suknice na kolenou.

Poslal emisara do Farafry k Al-Hakimovi bi-Amralláhovi, muži, jenž ovládal převážnou část plánované Rowleyho trasy.

„Hakim byl Fátimovec, šíita, a Fátimovci stáli na naší straně proti Núr ad-Dínovi, který k nim nepatřil.“ Šlehl po ní okem. „Říkal jsem ti, že to bude složité.“

Emisar měl s sebou dary a žádost o rukojmí, aby se zajistil bezpečný průchod pro pana Guiscarda, jeho muže a karavanu zvířat k řece Nilu.

„Tam jsme je měli pustit. Ty rukojmí. Hakimovi muži je tam měli vyzvednout.“

„Chápu,“ řekla Adélie velmi trpělivě.

„Byl to lišák mazaný, ten Hakim,“ složil Rowley dotyčnému poklonu jako jeden mazaný lišák druhému. „Bílý vous až semhle, ale víc žen, než bys na obou rukou napočítal. Potkali jsme se spolu párkrát už předtím, na pochodu, byli jsme spolu i na lovu. Zamlouval se mi.“

Adélie stále ještě nespustila oči z Rowleyho rukou, z těch hezkých rukou, které se zatínaly do kolenou, znovu a znovu, jako dravci pařáty do rukavice sokolníka. „A on souhlasil?“

„Ano, souhlasil.“

Posel se vrátil bez darů a s rukojmími, dvěma chlapci. Ubajd byl Hakimův synovec a Džafar jeden z jeho synů. „Ubajdovi táhlo na dvanáct, řekl bych, a Džafar, tomu bylo tak osm, byl nejmilejším dítětem svého otce.“

Nastalo ticho a pak zazněl hlas výběrčího daní poněkud odtažitě. „Byli to milí chlapci, dobře vychovaní, jako všechny saracénské děti. Dělat rukojmí pro otce a strýce pro ně znamenalo veliké dobrodružství. Dávalo jim to lepší postavení. Byla to pro ně zábava.“

Ty velké ruce se kroutily, kotníky prstů bělely. „Dobrodružství,“ opakoval.

Branka do šerifovy zahrady zaskřípala a vešli dva muži nesoucí rýče, prošli kolem sira Rowleyho a Adélie jen s pozvednutím ruky k čapce na pozdrav a pokračovali dolů k višni. Hned se dali do kopání.

Ti dva na lavičce, muž i žena, se za nimi beze slova otočili a sledovali je, jen jako dva stíny v dáli, které s nimi nemají nic společného, jako by šlo o něco, co se odehrává v úplně jiném světě.

Rowley byl rád, že Hakim neposlal jen honáky mul a velbloudů, aby pomohli s Guiscardovým zbožím, ale také několik válečníků jako stráž. „Tou dobou se už totiž naše skupina rytířů značně zmenšila. James Selkirk a d’Aix padli v Antiochii, Gerard de Nantes zahynul při rvačce v taverně. Jediní, kdo zbyli z původní sestavy, byli Guiscard, Conrad de Vries a já.“

Guiscard, který byl pro jízdu na koni příliš churavý, cestoval v palankýnu neseném otroky, a tedy pouze rychlostí pěší chůze, a tak to byla dlouhá, pomalá pouť po vyprahlé zemi – a Guiscardův stav se zhoršoval, až už nakonec nemohli pokračovat v cestě vůbec.

„Byli jsme asi v polovině, měli jsme to stejně daleko tam jako i zpátky, ale jeden z Hakimových mužů věděl o oáze asi tak míli bokem od naší trasy, takže jsme tam Guiscarda donesli a postavili stany. Byla to malinká oáza, opuštěná, jen pár datlových palem, ale jako zázrakem voda ve studni byla a byla dobrá. A tam Guiscard zemřel.“

„To je mi líto,“ řekla Adélie. Bezútěšnost zmocňující se toho muže vedle ní byla téměř hmatatelná.

„To bylo i mně, a moc.“ Zvedl hlavu. „Ale nebyl čas sedět a truchlit. Ty sama nejlíp víš, co se děje s mrtvými a že v horku se to děje hodně rychle. Než bychom se dostali k Nilu, byl by… ehm, no…“

Jenže na druhou stranu byl Guiscard lordem z Anjou, strýc Jindřicha Plantageneta, a ne nějaký vagabund, kterého lze pohřbít v bezejmenné díře vyhrabané v rozpáleném egyptském písku. Jeho lidé by chtěli, aby se alespoň něco z něj navrátilo domů, aby se mohly provést pohřební obřady. „A krom toho jsem mu přece slíbil, že ho dopravím domů.“

A potom Rowley, jak řekl, udělal chybu, která jej bude pronásledovat až do hrobu. „Bůh mi odpusť, že jsem naše síly rozdělil.“

V zájmu rychlosti se rozhodl, že nechá dva mladé rukojmí tam, kde jsou, a on a de Vries se s několika sluhy bleskově vrátí do Baharíje i s tělem a pokusí se najít nějakého balzamovače.

„Koneckonců byli jsme v Egyptě a kupříkladu Herodotos popisuje do docela nechutných detailů, jak Egypťané těla svých mrtvých mumifikují.“

„Ty jsi četl Herodota?“

„Jen jeho egyptské spisy, ale bylo to velmi poučné.“

No potěš, pomyslela si, on se po té poušti potloukal s tisíc let starým průvodcem.

Rowley pokračoval. „Všichni byli s tou situací spokojeni, i ti dva chlapci. Zůstali jim dva Hakimovi strážní, několik sluhů a otroků. Daroval jsem jim Guiscardova skvělého dravce, aby se s ním zabavili, zatímco budeme pryč – oba byli náruživí malí sokolníci. Měli jídlo, vodu, stany a já jsem udělal opravdu všechno, co jsem mohl, poslal jsem i jednoho z arabských sluhů k Hakimovi, aby věděl, co se stalo a kde chlapci jsou, pro případ, že by se něco přihodilo mně.“

Seznam omluv a výmluv; musel si ho už projít aspoň tisíckrát. „Domníval jsem se, že jediní, kdo riskují, jsme my, de Vries a já, ti chlapci byli podle mě v bezpečí.“ Obrátil se k Adélii, jako by jí chtěl zatřást rameny. „Byla to jejich proklatá země.“

„Ano,“ hlesla Adélie.

Ze spodního konce zahrady, kde muži kopali hrob pro Simona, sem doléhaly pravidelné zvuky – zaboření rýče do země a potom dopad hrsti půdy na hromadu. Mohli klidně být tři tisíce mil vzdáleni od toho rozpáleného písku, ale Adélie kvůli němu sotva dýchala.

Upevnili mezi dvě nákladní zvířata konstrukci pro palankýn s Guiscardovým tělem a pak, jen se dvěma honáky mul a tím nákladem, vyrazili oba rytíři tak rychle, jak jen dokázali. „Ukázalo se, že v Baharíji žádný balzamovač není, ale našel jsem jednoho starého šamana, který vyřízl srdce a zakonzervoval jej a zbytek těla vyvařil, aby zůstala jen holá kostra.“

Byl to zdlouhavější proces, než sir Rowley očekával, ale nakonec se přece jen s Guiscardovými kostmi ve vaku a srdcem v zavoskované láhvi vypravili zpátky k oáze, osm dní poté, co ji opustili.

„Viděli jsme supy už z dálky tří mil. Tábor byl přepaden. Všechno služebnictvo mrtvé… Hakimovi válečníci odvedli hrdinskou práci, než je roztrhali na kusy, a našli jsme i těla tří útočníků. Stany zmizely, stejně tak otroci, zboží i zvířata.“

V děsivém pouštním tichu rytíři zaslechli tiché úpění, které se snášelo z vrcholku jedné datlové palmy. Byl to Ubajd, ten starší, živý a prakticky nezraněný. „K útoku došlo v noci, víš, a v té tmě se Ubajdovi a jednomu z otroků podařilo vyšplhat na strom a skrýt se v jeho listech. Ten chlapec tam strávil dvě noci a den mezi nimi. De Vries musel vyšplhat nahoru, silou mu rozevřít ruce a snést ho dolů. Hoch všechno slyšel a viděl, nemohl se hrůzou ani hnout.“

Osmiletého Džafara nemohli najít.

„Ještě jsme to místo pročesávali, když dorazil Hakim a jeho muži. Doneslo se mu, že se po kraji potlouká tlupa nájezdníků, a zhruba ve stejnou dobu dostal zprávu ode mne. Okamžitě vyrazil jako pekelný vítr k oáze.“

Rowleyho hlava klesla, jako by tu tíhu myšlenek a slov ani nemohla unést. „Neobviňoval mě. Hakim neřekl ani slovo, dokonce ani později, když jsme našli… to, co jsme našli. Ubajd mu to vysvětloval, řekl strýci, že to nebyla moje vina, ale já si zvlášť v posledních pár letech moc dobře uvědomuji, čí vina to byla. Nikdy jsem je neměl opustit, měl jsem je vzít s sebou. Byl jsem za ně zodpovědný, víš. Šlo o má rukojmí.“

Adéliiny prsty na chvíli přikryly ty zaťaté ruce. Rowley si toho nevšiml.

Když byl Ubajd konečně schopen promluvit, řekl jim, že těch útočníků bylo tak mezi dvaceti a pětadvaceti. Slyšel je pokřikovat různými jazyky, když dole pod ním vraždili. „Hlavně francky,“ říkal. Také slyšel svého mladšího bratrance křičet k Alláhovi o pomoc.

„Vydali jsme se v jejich stopách. Měli před námi náskok šestatřiceti hodin, ale doufali jsme, že je zpomalí jejich nově nabytá kořist. Druhého dne jsme narazili na stopu jediného koně, který se oddělil od ostatních a zamířil na jih.

Hakim poslal svoje muže za hlavní skupinou zločinců a spolu s Rowleym sledoval stopu osamělého jezdce.“

„Když nad tím dodatečně přemýšlím, nevím, proč jsme to udělali, ten chlap mohl odbočit z tisíce různých důvodů. Ale asi jsme to nějak vytušili.“

A věděli to jistě od chvíle, kdy spatřili supy, kroužící nad něčím, co leželo za jednou z dun. Nahé malé tělíčko bylo v písku zkroucené jako veliký otazník.

Rowley měl zavřené oči. „Ta zrůda udělala tomu chlapci takové věci, jaké by žádný člověk na světě neměl nikdy vidět.“

Já jsem je viděla, pomyslela si Adélie. A ty jsi se hněval, když jsem se na ně v poustevně svaté Werberthy dívala. A taky jsem je popisovala a teď je mi z toho smutno. Smutno kvůli tobě.

„Hrávali jsme spolu šachy,“ řekl Rowley, „ten chlapec a já. Po cestě. Byl to chytrý kluk, dokázal mě porazit v osmi partiích z deseti.“

Zabalili chlapcovo tělo do Rowleyho pláště a odvezli jej do Hakimova paláce, kde ho ještě té noci pohřbili, za nářku truchlících žen.

A pak vypukl skutečný hon. Bylo to zvláštní, vedl je muslimský vůdce a křesťanský rytíř, srpek měsíce a kříž se tu spolčily na místech, kde mezi sebou vedly válku.

„V té poušti přebýval sám satan,“ řekl Rowley. „Sesílal na nás písečné bouře, které smazaly stopy, oázy byly vyprahlé a zničené buď křižáky nebo Maury, ale my jsme se nedali zastavit a nakonec jsme dostihli hlavní skupinu.“

Ubajd měl pravdu, byla to ta nejhorší sebranka.

„Dezertéři, uprchlíci, samá spodina křesťanských žalářů. Náš vrah byl jejich kapitánem, a když si vzal Džafarovo tělo, přidal si k němu také většinu šperků a nechal svoje lidi napospas sobě navzájem. Ani se moc nebránili, mnozí byli zpitomělí hašišem a ostatní se mezi sebou rvali o to, co jim z kořisti vůbec zbylo. Každého z nich jsme se před smrtí ptali: Kam zmizel váš vůdce? Kdo je to? Odkud přišel? Kam směřuje? Nikdo z nich ale nevěděl o muži, kterého slepě poslouchali, skoro nic. Je to strašný velitel, říkali. Pořád mu všechno vychází, říkali taky.“

To tedy ano.

„Národnost pro takovou sběř nic neznamená, pro ně to byl jen nějaký Frank, což znamená, že mohl být odkudkoli mezi Baltem a Skotskem. Ani jejich popis nám moc nepomohl, vysoký, nevysoký, tmavé vlasy, plavé vlasy – víš, oni byli ochotní říci cokoliv, o čem si mysleli, že chce Hakim slyšet, ale bylo to, jako by ho každý z nich viděl v docela jiném světle. Jeden z nich dokonce tvrdil, že mu na hlavě rostly rohy.“

„Měl nějaké jméno?“

„Oni mu říkali Rakšasa. To je jméno démona, Mauři s ním straší zlobivé děti. Podle Hakima pocházejí legendy o Rakšasech z Dálného východu, možná z Indie. Hindové je prý poslali na muslimy v nějaké pradávné válce. Berou na sebe různou podobu a vraždí za nocí hroznými způsoby.“

Adélie se natáhla a utrhla stonek levandule, mnula jej mezi prsty a rozhlížela se po zahradě ve snaze zapustit v té anglické zeleni kořínky.

„Je chytrý,“ poznamenal výběrčí po chvíli, ale pak se opravil. „Ne, není chytrý, jenže má instinkt, vyčenichá dýku ve vzduchu jako krysa odpadky. Věděl, že po něm jdeme, já vím, že to věděl. Kdyby zamířil na Horní Nil, a my jsme si byli jistí, že to udělá, dostali bychom ho –Hakim poslal zprávu fátimovským kmenům – ale on se vydal na severovýchod, zpátky do Palestiny.“

V Gaze opět zachytili jeho stopu; zjistili, že vyplul z přístavu Teda na lodi mířící ke Kypru.

„Jak?“ zajímala se Adélie. „Jak jste zachytili jeho stopu?“

„Podle těch šperků. Vzal si většinu Guiscardových šperků. Musel je cestou postupně prodávat, aby mohl pokračovat dál. Párkrát když to udělal, donesla se o tom zpráva po jednotlivých kmenech až k Hakimovi. Taky jsme získali i lepší popis – byl to prý vysoký chlap, skoro tak vysoký jako já.“

V Gaze přišel sir Rowley o svoje společníky. „De Vries chtěl zůstat ve Svaté zemi, ostatně neměl závazek jako já; Džafar nebyl jeho rukojmí a on neučinil to rozhodnutí, které chlapce připravilo o život. A co se Hakima týče…, dobrý člověk, chtěl pokračovat se mnou, ale já jsem mu vysvětlil, že je dosti starý a že by na křesťanském Kypru stejně budil příliš velkou pozornost, byl by jako huriska v hloučku mnichů. No, ne, takhle jsem mu to přesně neřekl, ale opravdu se mi to tak jevilo. Ale padl jsem tam před ním na kolena a přísahal jsem při Bohu, při svaté Trojici, při Panně Marii, že budu Rakšasu pronásledovat až do hrobu a že mu pošlu jeho hlavu. A tak s pomocí Boží činím dodnes.“

Výběrčí daní se sesunul z lavičky na kolena, strhl čapku a pokřižoval se.

Adélie seděla strnule jako kámen, zmatená odporem k tomuhle muži a současně útěchou a povzbuzením, které v něm nalézala. Trocha té osamělosti, do které ji uvrhla Simonova smrt, se vytratila. Ale nebyl to druhý Simon; byl při vyslýchání nájezdníků, možná se jej i zúčastnil, přičemž vyslýchání bylo v tomto případě nepochybně jen eufemismem umučení k smrti, a to bylo něco, co by Simon nikdy udělat nechtěl a ani by neudělal. Tento člověk přísahal při Ježíši, jehož symbolem bylo milosrdenství, že se pomstí, zrovna teď a tady se za to znovu pomodlil.

Ale když předtím položila dlaň na jeho zaťatou ruku a jeho slzy jí stékaly po šíji, zaplnilo se na chvíli to uprázdněné místo po Simonovi někým, jehož srdce, stejně jako Simonovo, pukalo soucítěním s dítětem jiné rasy i víry.

Snažila se dát dohromady; Rowley vstal a chodil sem a tam a vyprávěl jí zbytek toho příběhu. Tak jako ji s sebou vzal krok za krokem přes pustiny Outremeru, tak s ním nyní pokračovala dál, s nákladem ostatků mrtvého pána a v honbě za mužem, kterému přezdívali Rakšasa, zpátky po Evropě.

Z Gazy na Kypr. Z Kypru na Rhodos – jen o jedinou loď později, jenže pronásledovatele a pronásledovaného od sebe ještě více oddělila bouře, takže Rowley stopu znovu zachytil až na Krétě. Odtud zamířil do Syrakus a dál po pobřeží do Apulie. Pak do Salerna…

„Byla jsi tam tehdy?“ zeptal se.

„Ano, jistě.“

Dál do Neapole, do Marseille a potom do vnitrozemí, napříč Francií.

Nikdo nikdy necestoval v křesťanské zemi podivněji, usoudil nahlas, protože křesťané v jeho putování hráli jen vedlejší roli. Jeho pomocníky byli hlavně ti opovrhovaní: Arabové a Židé, mistři v obchodu s drahými šperky, výrobci šperků, zastavárníci, lichváři, řemeslníci v uličkách, kam křesťanští měšťané posílali jen služebnictvo s věcmi, které bylo třeba opravit, obyvatelé ghett – zkrátka ten typ lidí, za kterými byl nucen přijít i pronásledovaný vrah v tísni, aby získal peníze na další cestu.

„Nebyla to ta Francie, kterou jsem znal, mohl jsem být klidně v úplně jiné zemi. Byl jsem jako slepec a oni byli moje záchranné lanko. Ptali se mě: ‚Proč toho muže hledáš?‘ A já jsem jen říkal: ‚Zabil malé děcko.‘ To stačilo. Ano, ano, tuhle něčí bratranec, tam strýc, švagrová, prostě občas někdo zaslechl něco o divném chlapíkovi v sousedním městě s nějakou drahou tretkou na prodej – a za babku, protože spěchal.“

Rowley se odmlčel. „Víš o tom, že každý Žid a každý Arab v křesťanském světě zná snad všechny ostatní Židy a Araby?“

„To je asi nutnost,“ řekla Adélie.

Rowley pokrčil rameny. „No, ale stejně se nikde nezdržel tak dlouho, abych ho dohonil. Než jsem se dostal do dalšího města, on už byl zase pryč, na cestě na sever. Pořád na sever. Věděl jsem, že míří na nějaké konkrétní místo.“

Na záchranném lanku byly uzlíky a budily hrůzu. „Na Rhodu zabil malé křesťanské děvčátko, našli ji ve vinici. Celý ostrov byl kvůli tomu vzhůru nohama.“ V Marseille bylo nalezeno tělo žebravého chlapce, které vykazovalo známky takového mučení, že dokonce i úřady, které se obvykle osudem žebráků vůbec nezabývají, volaly po dopadení vraha.

Další chlapec skončil podobně v Montpellieru, tentokrát šlo o čtyřleté dítě.

Rowley se nadechl. „‚Dle jejich skutků je rozeznáš,‘ tak praví Bible svatá. Já už jsem ho podle jeho činů znal. Označoval mi trasu mrtvými dětmi, jako by nedokázal vydržet déle než tři měsíce, aby se uspokojil. Když jsem ho ztratil, stačilo jen počkat na nářek nějakých dalších rodičů, který se vždy roznesl jako ozvěna od města k městu. A mohl jsem sednout na koně a jet.“

Také potkával ženy, které za sebou Rakšasa zanechával jako stopu. „Ženy pro něj mají nějakou slabost, Bůh ví proč vlastně, nechová se k nim o nic lépe než k těm dětem, ale nechává je žít.“ Všechny ty ztýrané a zbité ženy a dívky, kterých se Rowley vyptával, mu odmítaly cokoli říci. „Jako kdyby čekaly a doufaly, že se k nim vrátí. Ale to mi tolik nepřekáželo, tou dobou už jsem sledoval taky toho ptáka, kterého si vezl s sebou.“

„Ptáka?“

„Špačka. V kleci. Věděl jsem, že ho koupil na trhu v Gaze. Dokonce bych ti mohl i říct, kolik za něj zaplatil…, možná to byl jeho jediný společník.“ Rowley se pousmál. „Díky němu si ho lidé všimli, naštěstí, občas jsem se doslechl prostě o vysokém muži s ptačí klíckou u sedla. A nakonec mi to prozradilo, kam směřuje.“

Pronásledování mezitím zavedlo Rowleyho až do údolí Loiry a on začal váhat, protože město Angers bylo domovem oněch kostí, které vezl s sebou. „Měl jsem dál sledovat Rakšasu, jak jsem byl přísahal? Nebo splnit svůj slib Guiscardovi a dopravit jej na místo jeho posledního odpočinku?“

Ve městě Tours, pokračoval Rowley, jej toto dilema zavedlo do katedrály; šel se tam pomodlit o radu. „A tam se nade mnou Všemohoucí ve své slávě a velikosti slitoval, neboť viděl, jak snažně se pokouším dostát spravedlnosti, a rozevřel pro mne svou dlaň.“

Když totiž Rowley vyšel západní branou z katedrály a mžoural venku do nízko stojícího slunce, zaslechl v úzké uličce špačci zaskřehotání a opravdu, v otevřeném okně jednoho domu tam stála klec.

„Podíval jsem se na toho opeřence a on zase na mě. A pak mi popřál dobrý den. Anglicky. A já jsem si pomyslel: Pán mě zavedl do této uličky schválně, tak se podíváme, jestli je to ten Rakšasův miláček. Zabušil jsem na dveře a otevřela mi mladá žena. Zeptal jsem se na jejího milého a ona řekla, že šel pryč, ale mně bylo jasné, že je uvnitř, a také, že je to on – ta dívka vyhlížela stejně jako všechny ty před ní – byla potlučená a vyděšená. Tasil jsem meč a proklouzl kolem ní, ale ona se mě snažila zadržet, když jsem zamířil na schody do patra, visela mi na ruce a ječela. Slyšel jsem toho chlapa, řval na ni odněkud shora, pak se ozvalo zadunění. Vyskočil oknem ven. Otočil jsem se okamžitě zpátky, ale ta ženská se na mě neustále věšela, a než jsem se dostal ven na ulici, byl pryč.“

Rowley si prohrábl rukou husté vlnité vlasy v návalu zoufalství nad marnou honičkou, která následovala. „Nakonec jsem se vrátil zpátky do toho domu. Žena byla pryč, ale v patře na podlaze jedné místnosti ležela ta klec a špaček v ní poskakoval sem a tam – ten chlap ji musel srazit, když prchal oknem. Postavil jsem klec zpátky a ten chytrý pták mi řekl, kde mám jeho pána hledat.“

„Vážně? A jak ti to řekl?“

„Inu, adresu mi zrovna nedal. Díval se na mě po očku, jak to opeřenci dělávají, a říkal mi, že jsem chytrej kluk a že jsem šikula, prostě takové ty obvyklé fráze, a jejich banalita mě šokovala, protože jsem vlastně poslouchal Rakšasův hlas. To on ho naučil mluvit. Ne, špaček opravdu neřekl nic určitého, ale důležité bylo, jak to říkal. Ten dialekt. On mluvil cambridgeshireským dialektem. Pták prostě kopíroval zvuky svého pána. Rakšasa je z hrabství Cambridgeshire.“

Výběrčí daní se pokřižoval na znamení vděku pánubohu, který k němu byl tak vstřícný. „Nechal jsem špačka dál drmolit jeho repertoár,“ řekl, „teď jsem měl času dost a mohl jsem odvézt Guiscardovy ostatky do Angers. Věděl jsem, kam Rakšasa míří; hodlal se usadit zase doma, s tím, co mu zbylo z Guiscardových pokladů. A skutečně to udělal a tentokrát mi neunikne.“

Rowley se podíval na Adélii. „Tu klec ještě mám,“ dodal.

„A co se stalo s tím špačkem?“

„Zakroutil jsem mu krkem.“

Kopáči mezitím odešli, aniž si jich ti dva povšimli; práce byla hotova. Dlouhý stín zdi obklopující zahradu už se doplazil až k lavičce.

Adélie se zachvěla chladem nadcházejícího večera a uvědomila si, že už je jí zima hodnou dobu. Možná by na to všechno měla něco říci, ale v tu chvíli o tom nebyla schopna uvažovat. I on mlčel. Po chvilce vstal: „Musím dohlédnout na ty přípravy.“

Naštěstí to už za něj udělali jiní.

Šerif, Arab, výběrčí daní, augustiniánský převor, dvě ženy a pes stáli na schodišti vedoucím do útrob hradu, když Simona Neapolského v proutěné rakvi nesli jeho židovští bratři, obklopeni dalšími muži s pochodněmi a následováni všemi ostatními židovskými příslušníky mužského pohlaví, k místu posledního odpočinku pod višní na opačném konci zahrady. Blíž nesměli. Ve svitu voskově bledého dorůstajícího měsíce se postavy lidí zdály dost temné a višňové květy příliš bílé, vypadaly jako závěje sněhu.

Šerif se ošíval. Mansur položil Adélii ruce na ramena a ona se o něj opřela a poslouchala spíše jen zvuk rabínova hlubokého hlasu, opakujícího 91. žalm, a nesnažila se příliš rozlišovat jednotlivá slova.

Vadila jí věc, kterou ostatní ani nevnímali, protože byli zvyklí na běžný hradní ruch a hluk. Vadilo jí poštěkávání rozčilených hlasů u hlavní brány, kam přišel otec Alcuin vyjádřit svou nespokojenost.

Reakce na jeho stížnosti na sebe nedala čekat: Agnes se vynořila ze svého přístřešku a rozběhla se do města a Roger z Actonu začal hlasitě přesvědčovat strážné, že jejich hrad je právě znesvěcován tajným židovským pohřbem.

Truchlící pod višní to slyšeli, měli uši nastražené na předzvěsti problémů.

„El ma’aleh rachamim,“ hlas rabiho Gotsceho se ani na chvíli nezadrhl. „Šo-chajn bám-ro… Pane, naplněný rodičovskou láskou, dej našemu bratru Simonovi hluboce a klidně spočinout pod křídly Tvé všeobjímající přítomnosti mezi všemi velebnými, svatými a čistými, zářícími jako klenba nebeská, jakož i duším těch z lidu Tvého, již byli povražděni ve všech zemích, kterými kdy kráčel náš praotec Abrahám, i v ostatních krajích…“

Slova, běželo Adélii hlavou. Nevinný pták dokáže opakovat vrahova slova. A slova lze vyslovovat nad mrtvým, jehož zabil, a jako balzámem jimi tišit duši.

Slyšela, jak na rakev dopadají hroudy hlíny. Procesí se po chvíli začalo řadit v zahradě k odchodu boční brankou, a přestože Adélie nebyla tak docela Židovka a byla to pouze žena, každý z mužů procházejících kolem schodiště, na němž s ostatními stála, jí hlasitě požehnal. „Hamakom ynachem etšem btoch šar availai Cijon í Jerušalajm. Bůh ti dopřej útěchy, tobě mezi všemi truchlícími Sionu a Jeruzaléma.“

Rabi se zastavil a poklonil se šerifovi. „Jsme vděčni za tvou dobrotu, můj pane, a kéž jsi ušetřen jakýchkoli potíží z toho vzniklých.“ A byli pryč.

„Tak,“ ozval se šerif Baldwin a oprašoval si plášť, „musíme se vrátit zpět do práce, sire Rowleyi. Bude-li chtít satan zaměstnat nečinné ruce, dnes v noci tu žádné nenajde.“

Adélie mu vyjádřila svůj dík. „A smím zítra hrob navštívit?“ zeptala se pak.

„Myslím, že ano, zajisté. A můžeš s sebou přivést i pana doktora. Ze všech těch starostí mě zas chytila píštěl a já se nemohu ani pořádně posadit.“

Pak najednou otočil hlavu směrem k hlavní bráně. „Co je to za rámus, sire Rowleyi?“

Byl to asi tucet mužů ozbrojených víceméně domácím nářadím, vidlemi a sekerami, vedených Rogerem z Actonu, a všemi cloumala zuřivost, kterou museli dlouho potlačovat. Hrnuli se do zahrady a v jejich povyku se ozývalo tolik různých nadávek, že bylo těžké rozlišit dvě hlavní témata: „vrah dětí“ a „Žid“.

Acton už se blížil ke schodům a rozháněl se pochodní v jedné ruce a vidlemi ve druhé. A řval. „Toho Žida patřilo hodit do jámy, kterou tu sám mezi námi rozhrabal, osvoboď nás Bůh od jeho špinavostí. Přišli jsme ho vykázat z našeho hájemství. Bojte se jména Božího, vy zrádcové!“ prskal. Za ním se nějaký hromotluk oháněl hrozivě vyhlížejícím řeznickým sekáčkem.

Ostatní chlapi pobíhali po zahradě a Acton se k nim obrátil: „Najděte ten hrob, bratři moji, ať jeho tělu ukážeme svůj hněv. Neboť vám bylo přislíbeno, že tomu, kdo pohany tepe, blaženost odepřena nebude!“

„Ne,“ vykřikla Adélie. Oni ho přišli vytáhnout z hrobu. Oni přišli Simona vykopat. „Ne!“

„Děvko,“ ohnal se Acton slovem a už se hrnul po schodech k ní a mířil na ni vidlemi. „Pelešíš se s těmi vrahy neviňátek, ale my už tu tvou hanbu dále snášet nebudeme!“

Jeden z rebelů už stál pod višní a pokřikoval a šermoval rukama směrem k ostatním. „Tady je to, tady.“

Adélie strčila vší silou do Actona a rozběhla se ze schodů dolů a ke hrobu. Co bude dělat, až tam doběhne, ji v tu chvíli netrápilo – měla v hlavě jen jedinou nepříliš konkrétní touhu: zastavit tu hrůzu.

Sir Rowley Picot vyrazil hned za ní a po něm Mansur s Rogerem z Actonu v patách, a i ostatní rebelové se hnali k tomu jednomu místu. A všichni se tam srazili do velkého chumlu, tloukli se, rvali se, ječeli a rozdávali rány pěstmi i zbraněmi. Pod Adélií se v té vřavě podlomila kolena.

Takové násilí ještě nezažila, nebyla to bolest, co ji zaskočilo, ale ta neskutečná síla mužů, vybuzená oboustrannou zuřivostí. Něčí bota jí přerazila nos; přikrývala si hlavu pažemi a svět se jí rozpadl na tisíce ostrých střípků.

Nad tím vším se najednou rozlehl dominantní hlas, klidný a panovačný – byl to hlas převora Geoffreyho.

Klubko rváčů se postupně rozpadlo. Nebylo nic. Pak začalo něco existovat a Adélie se jakž takž vyhrabala na nohy a viděla, jak několik postav urychleně ustupuje z místa, kde na zemi ležel sir Rowley Picot a proudy krve se mu valily z rány kolem sekáčku zabořeného do slabiny.

Kapitola dvanáctá

„Jsem mrtvý?“ zeptal se sir Rowley mdle, ani nevěděl koho.

„Nejsi,“ odvětila Adélie.

Slabá, bledá ruka zašátrala pod přikrývkou. Pak se ozval výkřik plný čirého děsu. „Ježíši Kriste, kde mám úd?“

„Jestli máš na mysli penis, neboj se, je tam. Pod obvazy.“

„Aha.“ Zapadlé oči se opět otevřely. „A bude fungovat?“

„Jsem si jistá,“ řekla Adélie jasným hlasem, „že bude uspokojivě fungovat ve všech ohledech.“

„Ach.“

A znovu upadl do stavu mezi spánkem a bezvědomím, uklidněný tím kratičkým rozhovorem, a vůbec si neuvědomoval, že spolu o něčem mluvili.

Adélie se naklonila a urovnala mu přikrývku. „Ale bylo to o fous,“ dodala tiše. A neměla na mysli jen ztrátu orgánu zvaného membrum virile, ale i jeho života. Sekáček zasáhl tepnu a ona mu musela držet pěst přímo v ráně, zatímco ho nesli dovnitř, aby nevykrvácel. Pak jí přinesli vyšívání lady Baldwinové a ona bojovala s tou tryskající krví, a i když si to zřejmě nikdo z napjatě přihlížejících lidí neuvědomoval, Adélii bylo jasné, že bude jen otázka čirého štěstí, jestli ty stehy vydrží a nepopraskají.

A to byla jen polovina té bitvy. Povedlo se jí vytahat kousky látky, kterou sekáček zanesl do rány, ale jestli mohl zůstat uvnitř například droboučký úlomek čepele, to se mohla jen dohadovat. Cizí tělísko může způsobit, a obvykle také způsobí, smrtelnou otravu. Připomněla si, kolikrát už pitvala mrtvá těla plná gangrén – a taky se jí vybavila ta odtažitá zvědavost, když pátrala po místě a tělísku, které tu osudnou pohromu rozšířilo.

Tentokrát žádný odstup od věci neměla. Když se Rowleymu rána zanítila a on začal v horečce blouznit, modlila se jako ještě nikdy v životě, omývala ho chladnou vodou a kapala mu osvěžující bylinné odvary mezi rty, ochablé a bezkrevné jako rty mrtvého.

A ke komu, k čemu se vlastně modlila? K čemukoliv. Prosila, žadonila, dožadovala se, aby jí to něco pomohlo navrátit ho do života.

Ksakru. Co jsem to naslibovala všem bohům, které mě napadlo oslovit? Víru? Tak to jsem teď tedy vyznavačka Jehovy, Alláha i svaté Trojice, Hippokrata nevyjímaje. Všechny ty bohy skrápěla slzami vděku, když se na tváři jejího pacienta vyrazil pot a jeho dech se z chroptění změnil v obyčejné chrápání.

Když se probral podruhé, sledovala opět jeho ruku, instinktivně hledající pod přikrývkou. Ti chlapi jsou tak primitivní.

„Je tam.“ Oči se opět zavřely, tentokrát úlevou.

„Ano,“ přitakala. I když stojí tváří v tvář smrti, stejně jsou si pořád vědomi své sexuality. Úd, přirození, no jistě, docela arogantní eufemismus.

Otevřel oči. „Ty jsi ještě tady?“

„Ano.“

„Jak dlouho už?“

„Pět nocí a…,“ podívala se k oknu, kudy už odpolední slunce házelo paprsky světla mezi mřížemi na prkennou podlahu. „A skoro celý den.“

„Tak dlouho? To snad znovu omdlím.“ Pokusil se zvednout hlavu. „A kde to jsme?“

„Nahoře ve věži.“ Zanedlouho po operaci, kterou Adélie provedla na stole v hradní kuchyni, Mansur odnesl Rowleyho do nejvyššího patra židovské věže – což byl neuvěřitelný výkon, dokazující jeho sílu –, aby pacient i jeho lékařka měli klid a soukromí a Adélie se mohla naplno pustit do bitvy o jeho život.

V té místnosti nebyla ani truhla na šatstvo, ale na druhé straně měla Adélie kolem sebe ochotné a trpělivé lidi, kteří neúnavně chodili nahoru a dolů po schodech s jídlem i nočními nádobami – povětšinou židovské ženy, které cítily k siru Rowleymu vděk za to, jak bránil židovský hrob. Péče o sira Rowleyho tedy byla založená na spolupráci, a jestliže Adélie většinu nabízené pomoci odmítala, bylo to jen proto, že nechtěla urazit Mansura a Gyltu, kteří si ten úkol brali za svůj.

Nezasklenými okny vnikl dovnitř svěží větřík, který s sebou nenesl nic ze špatného vzduchu v hradním přízemí s nekrytými žumpami a který tady nahoře kazil jen občasný závan pachu Hlídačovy srsti. Pronikal sem škvírou pode dveřmi na schodiště, kam byl pes vykázán. I když ho totiž vykoupali, jeho chlupy začaly okamžitě zase smrdět tak, že to byl hotový útok na lidský nos. Byl to ovšem jediný typ útoku, jakého byl Hlídač schopen, například té šarvátky v šerifově zahradě se absolutně nezúčastnil, ač měl být správně po boku své paní.

Z lože se opět ozval hlas: „Zabil jsem aspoň toho darebáka?“

„Rogera Actona? Ne, ten je v pořádku, i když momentálně přebývá ve vězení. Podařilo se ti ochromit řezníka Quincyho a seknout Colina Gilese do krku a pak ještě jeden odpustkář má mnohem horší vyhlídky na svoje budoucí otcovství než ty, ale pan Acton z toho vyšel nezraněn.“

„Merde.“

I taková trocha konverzace ho vyčerpala a on usnul.

Kopulace je nejvyšší priorita, uvažovala. Bitva hned druhá. A když jsi teď o dost hubenější, je na tobě stejně vidět obžerství, a taky zpupnost. To už je většina smrtelných hříchů. Tak proč tedy pro mě znamenáš nejvíc ze všech lidí, co jich na světě je?

Gylta to věděla. Když měl Rowley vysokou horečku a Adélie se odmítla nechat vystřídat v bdění u jeho postele, řekla jí hospodyně: „Milovat ho můžeš, děvče, ale nepomůžeš mu, když se tu sesypeš.“

„Milovat?“ vyjekla zaskočeně. „Já se tu starám o pacienta; to není žádný… Ach, Gylto, co mám dělat? On vůbec není můj typ.“

„A co to s tím má jako dělat?“ vzdychla Gylta.

Adélii nezbylo než připustit, že na tom něco je.

Pravda, dá se o něm říci hodně dobrého. Když začal vystupovat v zájmu Židů, stal se tím obráncem bezbranných. A je vtipný, dokáže mě rozesmát. V horečkách byl duchem stále u té písečné duny, kde našli tělo toho nešťastného chlapce – protrpěl si tu bolest a pocit viny aspoň tisíckrát. Jeho mysl pronásledovala vraha vlastním blouzněním žhavým jako ten pouštní písek, až jsem mu musela dát dávku opia, aby mi nezemřel vyčerpáním.

Ale rovněž mnohé hovoří proti němu. V té stejné horečce vyblábolil svůj živočišný hlad po ženách, které kdy měl, dokonce si je v těch zmatených představách zaměňoval s jídlem, které kdy na Východě okusil. Drobná štíhlá Saghíra, něžná jako výhonek chřestu, mazlivě boubelatá Samina, která ukojila jeho hlad jako dobrý, sytý pokrm, Abda, černá a chutná jako kaviár. To ani nebyl výčet, ale spíš jídelníček. A to, co vykřikoval o té Zabídě… Adéliiny omezené znalosti toho, co spolu provádějí muž a žena na loži, se rázem rozšířily o ohromující popisy skotačení té tanečnice s duší i tělem vstřícnými vždy a ke všem.

Ještě horší však bylo zjištění, jaké má ambice. Adélie si nejprve mylně vysvětlovala oslovení „můj pane“, které používal velmi často, jako oslovení Všemohoucího na nebesích – ale pak vyšlo najevo, že tím vždy myslí Jindřicha II. Rowleyho nutkavá potřeba vypátrat a ztrestat Rakšasu byla neoddělitelně srostlá se službou anglickému králi. A Rowley s nadutou samozřejmostí očekával projevy vděku a povýšení, kdyby se mu podařilo zbavit Jindřicha toho zmetka, díky němuž trpěla královská pokladna hladem z nedostatku židovských daní z hrabství Cambridgeshire. A nepředstavoval si jen tak nějaké povýšení. „Baron, nebo biskup?“ ptal se ve svém blouznění a zatínal křečovitě prsty do Adéliiny dlaně, kterou se ho snažila uklidnit, jako by to rozhodnutí mělo přijít od ní.

A představa zlata mu ještě dodávala na rozrušení. „Ani se nehne, nemůžu s tím hnout.“ Jako kdyby vůz, který připojil ke královské hvězdě, byl příliš obtěžkaný poklady na to, aby se vůbec rozjel.

Takový člověk to tedy je. Nepochybně statečný a soucitný, ale také nenasytný, neuctivý k ženám, vypočítavý a chamtivě toužící po vysokých hodnostech. Nedokonalý, ba nemorální. Rozhodně to nebyl muž, jakého Adélie toužila nebo očekávala jednou milovat.

Ale prostě se to stalo.

A když ten trpící člověk obrátil hlavu na polštáři, takže uviděla linii jeho hrdla, a oslovil ji – „Panno doktorko, jsi tu? Adélie?“ –, rozpustily se rázem všechny jeho hříchy společně s jejím srdcem.

A jak řekla Gylta, bylo úplně jedno, jaký typ chlápka to byl.

Ale na tom přece musí záležet. Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová žila pro jedinou věc. Netoužila po postavení, úspěchu či bohatství, nýbrž po službě talentu, kterým byla obdařena. Protože to byl dar a s ním byl spojen i závazek nezrodit nový život, jako to dělají jiné ženy, ale získat více poznatků o podstatě života a tím životy zachraňovat.

Odjakživa věděla a uvědomovala si to i nyní, že romantická láska pro ni není, a v tom ohledu se zavázala k čistotě podobně jako jeptišky sloužící jediné lásce, lásce Boží. Dokud byla tato čistota uzavřena ve zdech salernské univerzity, viděla se Adélie, jak v ní bude hladce pokračovat až do klidného, užitečného a respektovaného stáří, opovrhujíc – to si přiznávala – ženami zmítanými vášněmi, jež podlehly bouřlivým citům.

A teď seděla ve věži a obviňovala svoje bývalé já z proklaté nezkušenosti a ignorance.

Neznala jsi to šílenství, které zatemní mysl tak, že přijde o rozum a není schopna nic posoudit. Ale uvažovat musíš, děvče, jen uvažuj.

Ty dlouhé hodiny, kdy se ze všech sil snažila zachránit toho muže, byly určité privilegium; záchrana jakéhokoli života je přece privilegiem, bylo to jeho i její potěšení. Jen nerada se dávala od jeho lože odvolat, aby alespoň ošetřila pacienty, které jí Matyldy posílaly na hrad, aby jim s Mansurem poskytla potřebnou péči, ale překonávala se a chodila za nimi dolů.

Teď nastal čas pro zdravý rozum.

Manželství nepřipadalo v úvahu, i kdyby jí jej sám nabídl, což bylo ostatně nepravděpodobné. Adélie měla sama o sobě vysoké mínění, ale pochybovala, že on by ji mohl vnímat podobně nebo si jí vůbec nějak cenit. Tak například, už jen podle toho, jak v horečce a blouznění popisoval intimní ochlupení svých milenek, dával přednost brunetám. A stejně, nemohla – nechtěla bych – se dostat na jeho seznam za nějakou Zabídu.

Kdepak, taková obyčejná nevýrazná doktorka, jako jsem já, ho nemůže zaujmout; touhy, které vůči mně projevoval v horečkách, byly jen prosebným voláním po úlevě.

Na každý pád o mně smýšlí jako o bezpohlavní bytosti, jinak by to jeho vyprávění o křížové výpravě nebylo tak upřímné a plné přísah a zavazujících slov. Muž o takových věcech hovoří před přátelsky nakloněným mnichem, třeba by se svěřil převorovi Geoffreymu, ne dámě svého srdce.

A vůbec, s představou sebe jako biskupa už nemůže nabídnout manželský svazek nikomu. A biskupova milostnice? Takových je; některé to dávají ostentativně najevo, poběhlice bezostyšně. O jiných jen kolují řeči a pověsti, jsou důvodem pro špitání a chichotání, přebývají v utajených budoárech a jsou závislé na vrtoších svého momentálního diecézního amanta.

Tak tedy vítej u bran nebeských, milá Adélie, a copak že jsi se svým životem učinila? Byla jsem biskupova děvka, Pane.

A kdyby se stal baronem? Hledal by bohatou dědičku, aby rozmnožil svoje majetky, tak jako všichni. Chudák dědička; život zasvěcený leštěnému nábytku, dětem, bavení hostů a opěvování manželových krvavých skutků, když se vrátí z nějaké další bitvy, do které ho zatáhl pan král. A kde si řečený manžel pochutnal na jiných ženách – v tomto případě na brunetách – a postaral se jim tak s gustem a apetitem hárajícího králíka o hromádku parchantů.

Adélie se postupně dopracovala k takovému vzteku na hypoteticky nevěrného sira Rowleyho Picota i s těmi jeho hypotetickými a nelegitimními spratky, že když přišla Gylta s miskou ovesné kaše pro pacienta, štěkla na ni: „Postarejte se dnes v noci o toho sviňáka vy dva, já jdu domů.“

Dole pod schody si ji vyčíhl Jehuda, chtěl se poptat, jak se Rowleymu daří, a ukázat Adélii svého novorozeného synka. Miminko u Dinina prsu bylo drobné, ale vypadalo zdravě, jen rodiče měli obavu, že dostatečně nepřibírá.

„Dohodli jsme se s rabim Gotscem, že obřad brit mila se odloží o víc než osm dní po narození. Až bude silnější,“ říkal Jehuda znepokojeně. „Co si o tom myslíš ty, paní?“

Adélie mínila, že je to asi moudré, nepodrobovat dítě obřízce, dokud nebude lépe přibírat a růst.

„Je to mým mlékem, co myslíš?“ ptala se Dina. „Mám ho málo?“

V porodnictví a péči o novorozeňata se Adélie příliš nevyznala; ovládala teorii, ale Gordinus vždycky svoje studenty učil, že praxi je v této oblasti lépe ponechat na moudrých babách jakéhokoli vyznání, pokud ovšem nenastanou komplikace. Tvrdil, že přežije více těch dětí, kterým na svět pomáhají zkušené báby nežli doktor. Nezískalo mu to zrovna oblibu ani v medicínských kruzích, ani u církve, neboť obě komunity profitovaly na prohlašování porodních bab za čarodějnice, ale počet úmrtí v Salernu, a nejenom novorozenců, ale i rodiček, kterým asistovali lékaři muži, dokazoval, že Gordinus má pravdu.

Ale to miminko tady je opravdu malinkaté a vypadá to, že saje naprázdno, a tak se Adélie odvážila zeptat: „A uvažovali jste o kojné?“

„A kde bychom ji tady našli?“ odsekl Jehuda s úšklebkem. „Domníváš se, že ta lůza, co nás sem vehnala, se starala, jestli s sebou máme nějaké kojící matky? Obávám se, že na to pozapomněli, ani nevím proč.“

Adélie malinko zaváhala. „Mohla bych se zeptat lady Baldwinové, jestli nějaká na hradě je.“

A čekala na odsuzující odmítnutí. Margaret bývala kdysi její kojnou a Adélie věděla i o jiných křesťanských ženách, které tuto službu vykonávaly v židovských rodinách. Ale jestli by tahle ztuhlá, konzervativní komunita byla ochotna nechat přiložit svého nejmladšího člena ke gójskému prsu…

Dina ji překvapila. „Mléko je mléko, milý muži. Důvěřovala bych lady Baldwinové, že najde čistotnou a ctnostnou ženu.“

Jehuda jí jemně položil dlaň na vlasy. „Hlavně aby pochopila, že to není tvoje vina. Při tom všem, co sis vytrpěla, máme velké štěstí, že vůbec máme syna.“

Ohó, otcovství tě vylepšuje, mladíku, pomyslela si Adélie. A Dina, přestože měla starosti, vypadala hned mnohem šťastněji, než když s ní Adélie mluvila naposledy, tato situace jako by předpovídala jejímu manželství lepší budoucnost, nežli byl jeho začátek.

Když Adélie odcházela, Jehuda ji ještě zastavil. „Panno doktorko…“

Adélie se k němu rychle obrátila. „Nesmíš mne tak oslovovat. Doktorem je pan Mansur Khayoun z Amarahu. Já jsem pouhá jeho pomocnice.“

Bylo jasné, že o operaci na kuchyňském stole se mluvilo, a ona už měla i tak dost potíží; nepotřebovala k nim ještě připojit nevraživost cambridgeských felčarů a církve, kdyby se její profese naplno projevila.

Možná měla Mansurovu přítomnost u toho zákroku více vysvětlovat, tvrdit, že pan doktor prostě jen dohlížel na jeho provedení. Mohla jim třeba napovídat, že byl zrovna nějaký muslimský svátek a Alláh mu nedovoloval dotknout se v té době krve. Nebo něco podobného.

Jehuda se uklonil. „Paní, rád bych ti sdělil, že náš syn se bude jmenovat Simon.“

Vzala ho dojatě za ruku. „Děkuji ti, pane Jehudo.“

Únava neustupovala, ale celý den se rázem pro ni změnil, snad i celý život jako by se zhoupl. Cítila se najednou náramně, doslova povznesená Jehudovým rozhodnutím o jménu dítěte a zažívala nečekanou rozjařenost.

To je tím, že jsem zamilovaná, uvědomila si po chvíli. Láska, i když předem odsouzená, umí duši vynést až do oblak. Ještě nikdy Adélie neviděla racky tak nádherně, dokonale kroužit po blankytné obloze, ještě nikdy je neslyšela pokřikovat tak radostně.

Nyní se jí zachtělo navštívit toho druhého Simona a před cestou do šerifovy zahrady se vydala ještě do parkánu, podívat se, jestli by tam nenašla pár květin na jeho hrob. Tato část hradu byla čistě užitková a o likvidaci většiny zeleně se tu staraly slepice a prasátka, ale na koruně staré zdi se uchytilo pár rostlinek česnáčku a na náspu, kde dřív stávalo původní dřevěné opevnění, kvetla trnka.

Po svahu se na kusu prkna vozily děti, a zatímco Adélie si drápala ruku o ostré trny, přiblížily se k ní dvě z nich, chlapec s holčičkou, a začaly si s ní povídat.

„Co je to?“

„To je můj pes,“ řekla Adélie.

Chvilku oba přemýšleli, jestli to zvíře vypadá dostatečně psovitě. Pak je napadlo něco jiného. „A ten černej, co je tu s tebou, paní, to je čaroděj?“

„Ne, on je doktor,“ opravila je.

„On dává dohromady sira Rowleyho, paní?“

„Ano.“

„Sir Rowley je legrační,“ řekla holčička. „Řekne třeba, že má v dlani myšku, ale má tam penízek a dá nám ho. Já ho mám ráda.“

„To já taky,“ nemohla si pomoci Adélie a moc ji těšilo, že se může někomu bez obav přiznat.

Chlapec se otočil a ukázal prstem. „To je Sam a Bracey. Neměli nikoho pouštět dovnitř, že ne? Ani proto, aby pozabíjeli ty židáky, jak říkává táta.“

Ukazoval směrem k šibenicím, kde stál nyní dvojitý pranýř a z něj trčely dvě hlavy, pravděpodobně strážců, kteří nedokázali zabránit Rogeru Actonovi a jeho přívržencům proniknout do hradu.

„Sam říkal, že je pustit nechtěl,“ řekla dívenka, „prej ho ti ničemníci prostě povalili.“

„Ach Bože,“ vydechla Adélie, „jak dlouho tam jsou?“

„Neměli nikoho pouštět dovnitř, že ne?“ opakoval klučina.

Holčička byla soucitnější. „Oni je na noc pouštěj.“

Pranýř dokáže tak strašně ublížit zádům. Adélie se rozběhla. Oba muži měli na krku zavěšenou dřevěnou ceduli: „Selhal ve službě.“

Adélie se pečlivě vyhnula výkalům, které se hromadily kolem nohou odsouzených, položila kytičku na zem a zvedla těžkou ceduli. Opatrně podvlekla strážnému límec koženého kabátce pod šňůrou, která se mu zařezávala do kůže na krku, a pak udělala totéž pro toho druhého. „Doufám, že je to tak lepší.“

„Děkuju, paní.“ Oba dva hleděli s vojenskou přímostí do dálky před sebe.

„Jak dlouho tu ještě máte zůstat?“

„Ještě dva dny.“

„Pane Bože,“ vzdychla Adélie. „Vím, že to vůbec není lehké, ale když chvílemi zkusíte přenést váhu na zápěstí a povolíte nohy, zbavíte se trochu pnutí v zádech.“

„Budeme na to myslet, paní,“ řekl jeden z nich bezbarvě.

„Ano, udělejte to.“

V šerifově zahradě na sebe z jednoho konce na druhý pokřikovali šerifova choť, dohlížející na rozsazování vratičového kořene, a rabi Gotsce, sklánějící se nad hrobem.

„Měl by sis ho dávat do bot, pane rabíne. Vratič je proti zimnici nejlepší.“ Hlas lady Baldwinové se nesl až na hradby.

„Lepší než česnek?“

„Rozhodně.“

Adélie, potěšená tou souhrou, zůstala postávat v brance, dokud si jí lady Baldwinová nevšimla. „A, to je naše Adélie. Jakpak se dnes daří siru Rowleymu?“

„Lépe. Díky tobě, paní.“

„Výborně, výborně. Neradi bychom přišli o tak skvělého bojovníka. A co tvůj nešťastný nos?“

Adélie se usmála. „Napraven a zapomenut.“ Závod s Rowleyho krvácením odstrčil všechno ostatní stranou. Uvědomila si tu bolestivou zlomeninu až o dva dny později, když Gylta poznamenala, že má nos jako modrou bouli. A když otok pominul, narovnala si Adélie sama kůstku zpátky do správné polohy bez větších potíží.

Lady Baldwinová přikývla. „To je ale krásná kytice, tak zelená a bělostná. Pan rabín je zrovna u hrobu, jen běž, nu ano, klidně i s tím psem, či co to je za zvíře…“

Adélie sešla po cestičce k veliké višni. Na hrobě ležela jednoduchá dřevěná deska. Bylo na ní vyřezáno v hebrejštině „zde odpočívá“ a za tím Simonovo jméno. Dole ještě pět písmen jako zkratka pro hebrejskou větu: „Nechť se jeho duše sytí věčným životem.“

„Prozatím to postačí,“ řekl rabi Gotsce. „Lady Baldwinová pro nás nechá vyhledat vhodný kámen; říkala, že si jej přeje mít tak těžký, aby se nedal obrátit, aby Simonovy ostatky nemohl nikdo znesvětit.“ Vstal a oprášil si ruce. „Je to skvělá žena.“

„To je pravda.“ Tahle zahrada byla mnohem víc její nežli šerifovou; tady si hrály její děti a rostlo koření, kterým se ochucovalo její jídlo a které vonělo v jejích komnatách. Byla to vskutku oběť vzdát se kusu té půdy, aby tu mohl spočinout mrtvý, její vírou opovrhovaný. Samozřejmě, byla to v konečném slova smyslu královská půda, takže by tomu stejně nemohla bránit, i kdyby chtěla, ale ať už si sama pro sebe myslela cokoli, souhlasila s tím s laskavou důstojností.

A co na tom bylo ještě lepší, začal se v té situaci projevovat známý zákon, že darovat znamená závazek pro obdarovaného i pro dárce, a lady Baldwinová se začala více zajímat o blaho té zvláštní komunity na svém hradě. K Dině najednou putovaly košilky pro nejmladšího z židovských obyvatel a objevil se i návrh, že by se Židé mohli podílet na provozu velké hradní pece, místo aby si museli péct chléb sami po malých dávkách.

„Vždyť jsou to jen lidé, jako my,“ vysvětlovala lady Baldwinová svůj nový postoj Adélii, když osobně přinesla do věže pro pacienta čerstvou huspeninu. „A ten jejich rabín je velmi znalý bylin, skutečně je v tom ohledu mistrem. O Velikonocích prý jich jedí veliké množství, i když mám pocit, že si vybírají ty méně chutné, hořké a ostré, jako například křen a podobně. ‚Proč k tomu nepřidáte trochu anděliky,‘ ptala jsem se ho, ‚aby to bylo sladší?‘“

Adélie se usmála. „Myslím, že to správně má být hořké.“

„Ano, i on mi to říkal.“

Když se Adélie zeptala na možnost kojné pro maličkého Simona, slíbila lady Baldwinová, že nějakou sežene. „A nebude to nějaká z těch hradních poběhlic, neobávej se,“ dodala ještě. „Ten chlapeček potřebuje poctivé křesťanské mléko.“

Jediný, kdo Simona zklamal, jsem já sama, pomyslela si Adélie, když kladla květy na hrob. Jeho jméno na té destičce mělo křičet o zákeřné vraždě, místo aby neurčitě naznačovalo, že mohlo jít klidně o důsledek jeho vlastní nedbalosti.

„Pomoz mi, pane rabíne,“ ozvala se, „musím napsat Simonově rodině list, jeho ženě a dětem, a sdělit jim, že je po smrti.“

„Tak jej napiš,“ kývl rabi Gotsce, „my se už postaráme o jeho doručení, máme v Londýně svoje lidi, kteří udržují kontakty s Neapolí.“

„Díky, budu ti za to vděčná. Ale v tom to není, je to… Co jim mám napsat? Že ho zavraždili, ale že jeho smrt byla úředně prohlášena za nešťastnou náhodu?“

Rabín vzdychl. „Kdybys ty byla jeho chotí, co bys slyšela raději?“

Neváhala s odpovědí ani na okamžik. „Pravdu,“ vyhrkla. Pak se nad tím zamyslela. „Ach, já vlastně nevím.“ Pro Simonovu ženu Rebeku bude asi lepší truchlit nad obyčejným utonutím, než aby si jako já znovu a znovu kolem dokola představovala Simonovy poslední chvíle, abych tou zprávou její žal poskvrnila hrůzou stejně jako svůj, aby pociťovala touhu po ruce spravedlnosti dosahující na jeho vraha, touhu tak silnou, že nebude schopna myslet na nic jiného.

„Myslím, že bych jim to vysvětlovat neměla,“ řekla nakonec poraženě, „alespoň dokud není pomstěn. Až vraha najdeme a potrestáme, potom jim snad můžeme říci pravdu.“

„Pravdu, Adélie? Je to tak jednoduché?“

„A není?“

Rabi Gotsce opět vzdychl. „Možná pro tebe ano. Ale jak nám praví Talmud, jméno hory Sinaj pochází z naší hebrejštiny, z výrazu ‚sinah‘, jenž značí nenávist, neboť pravda přináší nenávist těm, kteří pravdu vyslovují. Jeremiáš například…“

Ach ne, blesklo jí hlavou. Plačící prorok. Žádný z těch pomalých, všech moudrostí světa znalých a chytrých židovských hlasů, které se kdy nesly prosluněným atriem domu jejích rodičů, nikdy nezmínil Jeremiáše, aniž by neprorokoval něco zlého. A dnešek je zrovna tak pěkný den, s těmi dokonale krásnými kvítky na staré višni.

„…měli bychom si připomenout prastaré židovské přísloví o tom, že pravda je nejbezpečnější lež.“

„To jsem nikdy nepochopila,“ řekla na to otevřeně.

„To ani já,“ řekl rabín, „ale v širším slova smyslu to znamená, že zbytek světa židovské pravdě nikdy zcela neuvěří. Adélie, ty se domníváš, že dříve nebo později bude skutečný vrah odhalen a odsouzen?“

„Dříve nebo později zajisté,“ odvětila, „Bůh dej, aby to bylo raději dříve.“

„Ámen, ti pravím. A shromáždí se lid cambridgeský v ten přešťastný den před hradem a bude lkát a litovat, že dva Židy zabil a ostatní uvěznil? I tomu věříš? Rozběhne se po celém křesťanském světě zpráva o tom, že Židé neukřižovávají malé děti pro svoje potěšení? I tomu věříš?“

„Proč ne? I to je pravda.“

Rabi Gotsce pokrčil rameny. „Je to tvoje pravda, i moje, je to pravda toho mrtvého, který tu pod námi leží. Možná jí dokonce uvěří i občané cambridgeští. Ale pravda je pomalý poutník a lehce se cestou unaví. Vhodné lži mají sílu a běží rychleji. A toto byla vhodná lež; Židé pověsili Beránka božího na kříž, a proto dodnes ukřižovávají malé děti – to sedí. Taková šikovná sympatická lež, ta se rozletí po světě tryskem. Myslíš, že ve vsích po Španělích budou věřit pravdě, která bude pokulhávat kdesi daleko vzadu? Nebo jí uvěří frančtí nevolníci? Rusové?“

„Ne, rabi, dost už, prosím.“ Jako by tenhle muž žil aspoň tisíc let; a možná, že opravdu žije.

Sehnul se, aby sebral jednu rozkvetlou větévku, a znovu se narovnal, vzal ji kolem ramen a vedl ji k brance. „Najdi toho vraha, Adélie. Osvoboď nás z tohoto anglického Egypta. Ale nakonec to stále budou Židé, kdo toho chlapce ukřižoval.“

Najdi toho vraha, běželo jí hlavou, když scházela z kopce, najdi vraha, Adélie. Bez ohledu na to, že Simon Neapolský je mrtev a Rowley Picot je mimo hru, takže jsme zbyli s Mansurem sami dva. Mansur neumí anglicky a já jsem lékařka a ne čenichající pes. A navíc jsme také jediní, kdo mají za to, že vůbec nějaký vrah někde na svobodě existuje.

Lehkost, s jakou Roger z Actonu sehnal lidi ochotné zaútočit okamžitě na šerifovu zahradu, jen dokazovala, že celé město stále věří, že za ty vraždy, podle nich rituální, nesou zodpovědnost Židé, že to byla rituální vražda, a nikdo se nebude zabývat faktem, že v době, kdy k vraždám došlo, žili uvězněni na hradě. Logika v tom nehrála žádnou roli; Židů se kdekdo bál, protože byli jiní a pro lidi z města ten strach a ta odlišnost měly co do činění s nadpřirozenými schopnostmi, které jim všichni přisuzovali. Židé zabili svatého Petříka, a tudíž zabili i ty ostatní.

Ale i přes to, co právě vyslechla od rabína, přes žal nad ztrátou Simona, přes svoje rozhodnutí zříci se předem tělesné vášně a zabývat se v čistotě těla vědou, přes to všechno měla Adélie pocit, že je krásný den.

Co to se mnou je? Jakoby moje duše dosahovala dále, napjatá až k prasknutí a zranitelná něčí smrtí a bolestí, ale zároveň o to vnímavější k životu v celé jeho šíři.

Město a lidé kolem šuměli jako zlatavá pěna vín z kraje Champagne. Skupinka studentů ji pozdravila letmým dotekem čapek na hlavách. Když u vstupu na most marně hledala ve váčku aspoň jediný penízek, odpustil jí mýtný platbu: „Ale tak si běž, děvče, a měj hezký den!“ řekl jí. Vozkové zvedali ruku s bičem na pozdrav, kolemjdoucí se usmívali.

Rozhodla se pro delší cestu k Benjaminovu domu, podél říčního břehu; vrbové větve ji hladily přátelsky po vlasech a pod hladinou rybky vypouštěly bublinky podobné těm, jaké Adélii teď nejspíš kolovaly i v žilách.

Na střeše Benjaminova domu stál nějaký muž. Také na ni zamával a ona mu odpověděla stejným způsobem.

„Kdopak je to?“

„Doškář Gil,“ řekla jí Matylda B. „Přišel se podívat na ten okraj, co potřebuje vyměnit.“

„Jen tak?“

„Jak jen tak,“ podivila se Matylda. „Pan doktor mu přece dal dohromady tu chromou nohu, né?“

Adélie si nedostatek vděku cambridgeských pacientů vykládala jako nevychovanost, protože málokdy se někdo z nich zmínil o nějaké vděčnosti nebo díku za péči, kterou mu doktor Mansur a jeho pomocnice poskytli. Většinou odcházeli ze dveří stejně nevrlí, jako když přišli. Byl to ostrý kontrast v porovnání se Salernskými, kteří byli schopni jí děkovat a vyjadřovat obdiv nad jejími schopnostmi i pět minut nepřetržitě.

Ale byly tu i jiné výjimky podobné opravě střechy; například pečená kachna k večeři od kovářovy ženy, jejíž neodvratně nastupující slepotu už alespoň nedoprovázel bolestivý zánět. Občas se u dveří do kuchyně z ničeho nic objevil hrnek medu, ošatka vajec, hrouda másla, jednou i džbánek něčeho na pohled odpudivého, co se ukázalo být naloženou zeleninou – to vše dokazovalo, že obyvatelé Cambridge asi upřednostňují hmatatelnější projevy díků.

Něco podstatného tu ale chybělo. „Kdepak je Ulf?“

Matylda B. jen ukázala k řece, kde pod velkou olší čouhala nad rákosí hnědá čapka. „Chytá pstruhy k večeři, ale řekni Gyltě, že na něj dáváme pozor, zakázaly jsme mu hnout se z toho místa. I kdyby mu někdo nabízel žužu, za žádnou cenu nesmí ten kluk ani o krok dál.“

„Chybělas mu,“ podotkla Matylda W.

„Však on mně taky.“ Byla to pravda, dokonce i v té zoufalé snaze o záchranu Rowleyho života jí bylo líto, že tu s ní Ulf není, a posílala mu po Gyltě vzkazy. A málem se rozplakala nad kytičkou petrklíčů svázanou provázkem, kterou jí po Gyltě poslal on, „…aby věděla, že ho mrzí, jaký neštěstí ji potkalo.“ Adéliina čerstvá láska z ní zářila jako žhavé slunce a její zář se odrážela i na lidech, kteří se především nyní, po smrti pana Simona, pro ni stali nepostradatelnými. Patřil mezi ně i tenhle malý kluk, který teď seděl na obráceném koši v rákosí u břehu Camu a mračil se na vlastnoručně vyrobenou udici, kterou svíral ušmudlanýma rukama.

„Pusť dámu na chvilku sednout,“ řekla mu, když k němu došla.

Váhavě se zvedl a ona usedla na jeho proutěný trůn. Podle množství pstruhů, kteří se mrskali ve druhém koši, si Ulf uměl vybrat dobré místo – nelovil přímo ve vodách řeky, ale v potůčku, který si k řece razil cestu rákosím a jílovitými nánosy a v ústí řeky byl docela hluboký.

Na rozdíl od královské strouhy na druhé straně města, v níž páchla téměř stojatá voda tak, že kdysi dokonce odradila dánskou jízdu od vpádu do města, řeka Cam byla docela čistá, jenže úzkostlivě čistotná Adélie, přestože se rybám vyhnout nemohla, chovala podezření vůči úlovkům z vody, která do sebe cestou skrze početné vsi na jihu hrabství pojímá odpady lidské i dobytčí.

A tak ocenila Ulfovo rozhodnutí pro lov v čisté vodě. Chvíli seděla mlčky a jen se dívala, jak se rybky míhají sem tam, jako by plavaly ve vzduchu. Mezi stvoly rákosí se občas jako vzácný drahokam zableskla vážka.

„Tak jak se má ten tvůj Rowley-Powley?“ ušklíbl se Ulf zanedlouho.

„Uzdravuje se a ty nebuď drzý.“

Jen se uchechtl a dál sledoval prut.

„Kde bereš ty žížaly?“ zeptala se Adélie přátelsky. „Zabírají opravdu dobře.“

„Tydle?“ odplivl si. „To počkej, až se začne na soudním zasedání věšet, to pak uvidíš červy, na který skočí každá ryba v řece.“

„Co s tím má co dělat soudní zasedání?“ zeptala se nechápavě.

„No pod šibenicí se shnilým viselcem najdeš ty nejlepší červy přece. Já myslel, že to zná kdekdo. Červi ze šibenice, na těch si šmáknou všechny ryby. Tys to nevěděla?“

Nevěděla a v duchu si přála, aby se to ani nikdy nebyla dozvěděla. Proč mi ten kluk tak ubližuje?

„Budeme si spolu muset popovídat,“ změnila téma. „Pan Simon umřel, sir Rowley je zraněný a já potřebuji někoho, kdo mi pomůže přemýšlet, jak toho vraha dopadnout. A tobě to myslí, Ulfe, však víš.“

„No to teda sakra myslí, né?“

„Nerouhej se.“

A zase ticho.

Měl na udici splávek, takový divný vlastní vynález – lanko měl protažené velkým ptačím brkem tak, aby návnada a drobné železné háčky pluly nehluboko pod hladinou.

„Bylo mi po tobě smutno,“ řekla.

„Hm.“ Tedy jestli jsem čekala, že si ho tím udobřím… Ale on po chvíli řekl: „Takže počítáme, že pana Simona utopil taky on?“

„Ano. Já vím, že to udělal.“

K žížale se přiblížil další pstroužek, chňapl a už se vznášel ve vzduchu a za okamžik se mrskal v koši. „To je tou řekou,“ prohlásil Ulf.

„Jak to myslíš?“ zvedla hlavu Adélie.

Poprvé za tu dobu se na ni podíval. Obličej se mu vraštil soustředěním. „To dělá ta řeka. Ta si je bere. Sem se vyptával…“

„Ne, to nedělej!“ Málem to zakřičela. „Ulfe, ať se děje, co se děje, to nesmíš…, nesmíš. Simon se také snažil něco zjistit. Slib mi, slib mi, prosím tě, že o tom nebudeš s nikým mluvit.“

Podíval se na ni s despektem. „Dyť sem mluvil akorát s příbuznejma. Na tom přece nic není, né? Nebo mě snad při tom někdo vodposlouchával? On? Proměnil se na vránu a seděl na stromě nebo co?“

Vrána. Adélie se zachvěla. „Ani bych se nedivila.“

„Ale to je přece blbost. Tak chceš to vědět, nebo né?“

„Chci to vědět.“

Přitáhl si lanko a odvázal ho i se splávkem od prutu. Pak si oboje pečlivě uložil do proutěné kapsičky, které se ve východní Anglii říká frail, a usedl se zkříženýma nohama naproti Adélii jako malý Buddha, který se právě chystá sesílat osvícení.

„Petr, Harold, Mary a Ulrik,“ vypočítával. „Mluvil sem s jejich rodinama, s těma, co je nikdo jinej vůbec neposlouchá. Každýho z nich, každýho viděli naposled tady u řeky nebo jak k ní jde.“

Ulf vztyčil prst. „Petr? U řeky.“ Zvedl druhý. „Mary? To byla mladá vod ptáčníka Jimmera, neteř lovčího Hugha – a kde ji viděli naposled? Když nesla košík s jídlem svýmu tátovi, kterej lovil v rákosinách směrem k Trumpingtonu.“

Ulf se odmlčel. „Jimmer byl jeden z těch, co vpadli do hradu. Furt si myslí, že za Mary můžou Židi, jo, Jimmer je vo tom přesvědčenej.“

Takže Maryin otec byl v té rozlícené bandě vedené Actonem. Adélie si vzpomněla na surovce, který si nejspíš útokem na Židy ulevoval od vlastního pocitu viny za týrání dcery.

Ulf pokračoval ve výčtu. Ukázal palcem k řece. „Harold?“ zašklebil se bolestně. „Syn prodavače úhořů. Harold šel pro vodu, do který potřeboval dát krňousy, teda jako mladý úhoře. A zmizel…“ Ulf se naklonil dopředu, „cestou k řece.“

Adélie na něm visela očima. „A Ulrik?“

„Ulrik bydlel s máti a sestrama na Sheeps Green. Ztratil se na den svatýho Eduarda. A co to bylo za den, svatýho Eduarda?“

Adélie jen zavrtěla hlavou.

„Pondělí,“ narovnal se zpátky.

„Pondělí?“

Nevěřícně zavrtěl hlavou nad její neznalostí. „Si ze mě utahuješ, né? To je velký prádlo. Každý pondělí. Mluvil sem s jeho ségrou. Došla jim dešťovka na vyvářku, tak poslali Ulrika s vahadlem a vědrama…“

„Dolů k řece,“ dokončila větu šeptem místo něj.

Hleděli chvíli jeden na druhého a pak se jako na povel oba otočili k řece.

Koryto bylo plné; v průběhu týdne docela silně a často pršelo; Adélie musela zavřít okenice ve věžní místnosti, aby nenateklo dovnitř. Teď se voda nevinně a nablýskané valila krajinou jako klikatá intarzie.

Všimli si ostatní, že je to pro všechny případy typické? Určitě, říkala si Adélie, dokonce ani ten šerifův koroner snad není úplný hlupák. Ale význam jim uniknout mohl. Řeka je pro tohle město špižírnou, dopravní tepnou, lázní i prádelnou; její břehy poskytují topivo, střešní krytinu i materiál na nábytek; používaje každý. To, že všechny děti zmizely právě v jejím okolí, je jen stěží překvapivější, než kdyby tomu bylo naopak.

Jenže Adélie s Ulfem věděli ještě něco jiného; Simona vrah záměrně utopil v tom samém proudu – to už bylo trochu příliš mnoho náhod najednou.

„Ano,“ dospěla Adélie ke stejnému závěru, „je to tou řekou.“

Snášel se večer a provoz na Camu zhoustl, siluety lodí a lidí se rýsovaly proti zapadajícímu slunci, takže jim nebylo vidět do tváří. Ti, co se vraceli domů po celodenní práci ve městě, zdravili rolníky připlouvající z polí na jihu nebo kleli, když se svou bárkou drcli o někoho jiného a vznikla zácpa. Kachny se co chvíli rozletěly od břehů a labutě podrážděně kejhaly. Nějací lidé na veslici vezli dokonce čerstvě narozené tele, které budou doma u krbu vlastnoručně krmit.

„Myslíš, že odvezl Harolda a ty ostatní na Wandlebury?“ zeptal se Ulf.

„Ne, tam nic není.“

Přestala už uvažovat o Wandlebury jako o místě, kde došlo k vraždám dětí; je to tam příliš otevřené. Zdlouhavé utrpení, jaké musely oběti podstoupit, vyžadovalo více soukromí, než se nabízí na vrcholku toho kopce, spíš nějakou komoru, sklep, něco, odkud nemohli uniknout ani oni, ani jejich křik. Wandlebury je sice pusté místo, ale mučení způsobuje hluk a Rakšasa by se obával, že je někdo přece jen uslyší, a nemohl by si dopřát dostatek času.

„Ne,“ řekla znovu, „sice tam ta těla zahrabal, ale musí být ještě nějaké jiné místo…“ Chtěla říci „kde je mučí a potom vraždí“, ale včas se zarazila; Ulf je přece jenom ještě malý kluk. „A máš pravdu,“ dokončila tedy větu jinak, „je to někde blízko řeky.“

Dál sledovali pohybující se proudy postav a plavidel.

Zrovna kolem projížděli tři ptáčníci, pramici měli ponořenou hluboko do vody, jak byla zatížená hromadami kachen a hus určených pro šerifovu kuchyni. Za nimi jel ve své bárce apatykář – Ulf se zmínil, že má milou poblíž Seven Acres. V další loďce seděl jako socha cvičený medvěd a jeho pán, medvědář, sám lopotně vesloval ke své chatrči nedaleko Hauxtonu, trhovkyně se vracely s prázdnými koši a bedýnkami a odrážely se bidly jakoby nic. Velká osmiveslice za sebou táhla druhou, naloženou křídou a jílem, a směřovala k hradu.

„Kams to šel, Hale?“ mumlal si Ulf. „Kdo to byl?“

Adélie myslela na to stejné. Kvůli čemu každé to děcko zmizelo? Kdo se to na řece objevil, že na ně pískl a nalákal je? Kdo řekl „Pojeď se mnou?“ takovým způsobem, že ty děti opravdu jely? To nemohlo být jen pouhé nabízení sladkostí samo o sobě, musela v tom hrát roli autorita, důvěra nebo známost.

Adélie vyskočila, když se kolem šinula pramice s postavou v mnišské kutně. „Kdo je to?“

Ulf zaostřil do houstnoucího soumraku. „Ten? To je bratr Gil.“

Tak bratr Gilbert? „A kam jede?“

„Veze jídlo poustevníkům. Barnwell má svoje poustevníky, stejně jako jeptišky, a ti skoro všichni žijou v lesích proti proudu.“ Ulf si odplivl. „Bába je nemá ráda. Říká, že sou to starý strašáci špinaví, co se před každým schovávaj. To ani nejsou křesťani, říká bába.“

Takže barnwellští mniši jezdí po řece zásobovat poustevníky, stejně jako to dělají i jeptišky.

„Ale vždyť už je večer,“ namítla Adélie. „Proč jede tak pozdě? S takovou se bratr Gilbert ani nestihne vrátit na večerní pobožnost.“

Zbožní lidé žili podle odbíjení svatých chvil dne. Vůbec pro celé město fungovaly zvony jako hodiny; podle nich se smlouvaly schůzky, obracely se přesýpačky, otevíraly a zavíraly se krámy. Zvony před ranní mší svolávaly nevolníky k práci na polích a o nešporách je propouštěly domů. A zvonění v noci dodávalo světským spáčům pocit škodolibé radosti, že si mohou hovět doma v posteli, zatímco mniši a jeptišky museli ze svých cel a společných ložnic ven a zpívat vigilie.

Ulfovi se po tváři rozlil výraz prohnané obeznalosti. „No právě,“ řekl. „Můžou pak zůstat venku celou noc. Můžou spát pod hvězdama jak beránci až do rána, druhej den si trochu zarybařit nebo něco ulovit, navštívit známý a tak; všichni to dělají. A hlavně jeptišky, ty to využívají, říká bába, prej nikdo ani netuší, co všechno se tam v lesích děje. Ale…“

Najednou se na ni zahleděl. „Že by bratr Gilbert?“

Oplatila mu ten pohled a pokrčila rameny. „Mohl by to být on.“ Ty děti jsou tak zranitelné, pomyslela si. Když i Ulfovi, se vší jeho mazaností okoukanou od Gylty a znalostmi místních poměrů, to trvá tak dlouho, než si uvědomí, kdo ze známých lidí by mohl být podezřelý, potom ti ostatní museli být snadná kořist.

„Gil je starej mrzout, to vím,“ řekl zdráhavě kluk, „ale k nám děckám je docela milej a taky je to kři…“ Ulf spráskl ruce napříč přes pusu a Adélie na něm poprvé uviděla známky zmatku. „U svatýho zadku, dyť ten chlap je taky křižák.“

Slunce už bylo nějakou chvíli pryč a lodí na Camu ubývalo a zapalovaly se na nich lucerny, takže řeka se proměnila v neklidný a blikající náhrdelník mihotavých světýlek.

Ti dva ale pořád seděli na tom stejném místě, nějak se nemohli hnout, řeka je přitahovala i děsila zároveň, byla tak blízko duším těch dětí, kterých se před smrtí dotkla, že šumění rákosí na jejích březích znělo jako šepot ze záhrobí.

Ulf se na ni zamračil. „Proč se nemůžeš votočit a téct zase zpátky, ty obludo?“

Adélie mu položila ruku kolem ramen, byla by se za něj i rozplakala. Ano, přírodo, obrať svůj běh a vrať čas zpátky. Prosím, přiveď je zas domů.

Z domu se ozval Matyldin hlas, který je volal k večeři.

„A co teda zítra?“ zeptal se Ulf cestou domů. „Mohli bysme s sebou vzít mouřenína. Ten to s bidlem umí jedna radost.“

„Bez Mansura bych nikam nešla ani ve snu,“ prohlásila Adélie, „a jestli se o něm nezačneš vyjadřovat uctivě, tak zůstaneš doma ty.“

Věděla stejně jako Ulf, že by měli řeku prohledat. Někde podél jejích břehů se nachází nějaké stavení nebo cesta vedoucí ke stavení, kde se odehrály takové hrůzy, že se to na něm musí nutně projevit. Asi tam nebude viset právě vývěsní štít. Ale já to místo poznám, až ho uvidím.

Té noci stála na protějším břehu řeky Cam postava.

Adélie ji zahlédla z otevřeného okna svého pokoje, když si pročesávala vlasy, a tolik se vylekala, že se nemohla ani hnout. Na okamžik se ona a stín pod stromy navzájem pozorovali s intenzitou milenců oddělených od sebe propastí.

Pak Adélie ucouvla hloub do pokoje, sfoukla svíci a nahmatala dýku, kterou mívala v noci položenou na truhle u postele. Celou tu dobu se neodvážila spustit oči z té bytosti na protějším břehu pro případ, že by náhle přeletěla přes vodu a skočila jí do okna.

Jakmile cítila v dlani chladnou ocel, trochu se jí ulevilo. Vždyť je to hloupost. Musel by mít opravdu křídla anebo aspoň obléhací žebřík, aby se dostal do patra Benjaminova domu. Teď ji nemohl vidět, celý dům byl ponořen ve tmě. Ona však věděla, že sleduje, jak zavírá okenice. Cítila jeho oči, provrtávající zdi, když bosky a tichounce scházela do přízemí, aby se ujistila, že všude je zamčeno. Hlídač ji neochotně následoval.

Když vstupovala do hlavní síně, dvě paže zvedly náhle nad její hlavu nějakou zbraň.

„Ale fuj, paní,“ vydechla s úlevou Matylda B., „málem sem kvůli tobě vylítla z kůže strachy.“

„Nápodobně,“ opáčila Adélie a slyšela snad i tlukot vlastního srdce. „Na druhé straně řeky někdo je.“

Služebná odložila pohrabáč. „Ten je tam každej večer, odkdy ste všichni vodešli na hrad. A jenom tam stojí a kouká. A malej Ulf je tu jedinej chlap v domě.“

„Kde je Ulf teď?“

Matylda ukázala ke schodům do podkroví. „Dávno spí.“

„Určitě?“

„Jistě.“

Obě ženy společně opatrně vykoukly proskleným oknem.

„Už je pryč.“

To, že postava zmizela, bylo snad ještě horší, než kdyby tam pořád stála.

„Proč jsi mi to neřekla?“ chtěla vědět Adélie.

„Sem si říkala, že už toho máš naloženýho i tak dost, paní. Řekla sem to jenom strážnejm. Jenže ty sou akorát tak dobrý, no, na hranatý koule leda. Nikoho samozřejmě neviděli ani neslyšeli, no bodejť taky, když dělali takovej kravál, jak dupali po mostě, když se tam šli kouknout. Říkali, že mohl bejt Tom Čumil.“

Matylda B. šla vrátit pohrabáč na místo. Ten ještě chvilku drnčel na kované mřížce krbu, jako kdyby se ruce, které jej tam zavěšovaly, třásly tak, že jej nedokázaly hned pustit. „Ale Tom Čumil to asi nebude, že né?“

„Ne.“

Příštího dne Adélie přestěhovala Ulfa do hradní věže ke Gyltě a Mansurovi.

Kapitola třináctá

„Beze mě nikam nepojedete,“ vrčel sir Rowley, soukal se z postele a vzápětí se sesypal na podlahu. „Au, au, Bože dej, ať ten magor Acton shnije zaživa, dejte mi kudlu a já mu nasekám ptáka na kostičky a budu na ně chytat ryby, já ho…“

Adélie i Mansur zvedali se stěží potlačovaným smíchem pacienta ze země a pomáhali mu zpátky na lůžko. Ulf sebral jeho noční čepec a posadil mu jej zpátky na hlavu.

„S Mansurem a Ulfem budu v bezpečí – a navíc jedeme ve dne,“ namítla Adélie. „A ty si zatím dopřeješ trochu lehkého cvičení. Zkusíš se projít kolem postele, aby sis protáhl svaly, to je asi tak všechno, co si zatím můžeš dovolit, jak sám vidíš.“

Výběrčí daní frustrovaně vzdychl a zabušil pěstmi do pokrývek, což z něj vymáčklo další bolestné zaúpění.

„Přestaň s těmi hloupostmi,“ pokárala ho Adélie. „Ostatně, nebyl to Acton, kdo držel v ruce ten sekáček. Nevím vlastně, kdo to byl, byla to taková vřava…“

„To je mi jedno. Chci, aby visel dřív, než soudci na zasedání uvidí jeho tonzuru a nechají ho běžet.“

„Trest by zasloužil,“ přitakala Adélie. Acton je nepochybně zodpovědný za to, jak nažhavil tu tlupu vzteklounů, kteří se pak přiřítili na hrad a chtěli se vrhnout na Simonův hrob. „Ale doufám, že věšet ho nikdo nebude.“

„Ten chlap zaútočil na královský hrad, milá panno Adélie, mě málem vykleštil, měli by ho pomaloučku uškvařit na rožni zapíchnutém do zadku!“ Sir Rowley se na posteli zavrtěl a po očku se na ni mračil. „Zamyslela ses vůbec kdy nad tím, že právě ty a já jsme jediní, kdo byli v té rvačce zraněni? Tedy krom těch, které jsem vlastnoručně složil já, samozřejmě.“

Ne, to mě tedy nenapadlo. „Inu, co se mě týče, zlomený nos se sotva dá nazývat zraněním.“

„Taky to mohlo dopadnout daleko hůř.“

To mohlo, ale stejně to byla náhoda; v jistém smyslu dokonce moje vlastní vina, že jsem se do té šarvátky sama tak hrnula.

„A navíc,“ nedal si pokoj Rowley, „rabínovi se taky nic nestalo.“

Už se v tom asi nevyznám. „To naznačuješ, že v tom měli Židé prsty?“

„Ale jistěže ne. Jen se snažím zdůraznit, že na rabína a jeho lidi spadeno neměli. Chci tím říct, že teď když je Simon po smrti, zůstali jen dva lidé, kteří se šťourají v těch vraždách dětí. Ty a já. A my jsme utržili zranění.“

„A Mansur,“ řekla bezmyšlenkovitě. „Tomu se taky nic nestalo.“

„O Mansurovi ani nevěděli, dokud se do bitky sám nezapojil. A ten taky nikomu nekladl otázky, na to ani neumí pořádně anglicky.“

Adélie to pořád převracela v mysli. „Nechápu tvoje argumenty,“ řekla. „Ty mi chceš říct, že vrahem těch dětí je Roger z Actonu? Acton osobně?“

„Říkám ti, ksakru,“ fyzická slabost Rowleyho vrcholně popuzovala, „říkám, že mu to mohl někdo nakukat. Někdo v něm anebo v někom z té jeho tlupy vyvolal dojem, že takoví příznivci Židů jako ty a já jsou lepší mrtví než živí.“

„Podle něj jsou všichni příznivci Židů lepší mrtví než živí.“

„Někdo“ cedil výběrčí daní mezi zaťatými zuby, „někdo po nás jde. Po nás, po tobě a po mně.“

Ach Bože dobrý, rozsvítilo se jí náhle. Kdepak po nás, ale po tobě. To ty jsi se vyptával, ty a Simon. Na té hostině šel Simon za tebou: „Máme ho, pane Rowleyi.“

Nahmátla okraj postele a posadila se.

„Ahá,“ protáhl Rowley, „teď ti to dochází, panno. Chci, aby ses odstěhovala z Benjaminova domu. Můžeš na nějakou dobu přece zůstat tady, ve věži.“

Adélie myslela na tu postavu mezi stromy včera večer. Neřekla Rowleymu, co s Matyldou viděly, on by s tím teď nic nenadělal a nemělo smysl ještě jeho frustraci přiživovat.

Ta kreatura ohrožuje Ulfa; pase po dalším dítěti a vyhlédla si právě jeho. Adélie to včera pochopila a věděla to i nyní; proto sem chlapce poslala a trvala na tom, že nebude vycházet z hradu ven a i tady se bude pohybovat jen v doprovodu Mansura.

Ale Bože dobrý, jestli ten ničema považuje Rowleyho za hrozbu pro sebe; je tak prohnaný, umí si získat informace…, tak potom visí nebezpečí rovnou nade dvěma lidmi, které mám ráda.

A pak ji napadlo: Proklatě, vždyť Rakšasa takhle dosahuje všeho, čeho si zamane, na úkor nás, zavřených tady v tom zatraceném hradě. Takhle ho nikdy nenajdeme. Aspoň já musím mít volnost pohybu.

Nahlas řekla: „Ulfe, vysvětli panu Rowleymu, jak to myslíš s tou řekou.“

„Ne-e. Von prohlásí, že je to blbina.“

Adélie si nad tou počínající žárlivostí mezi dvěma muži jenom vzdychla. „Ale jen mu to řekni.“ Kluk poslechl, ale mluvil vzdorovitě a bez přesvědčení.

Rowley se jen uchechtl. „V tomhle městě to má blízko k řece každý.“ Stejně odmítavě se stavěl i k podezřívání bratra Gilberta. „Vy si myslíte, že Rakšasa je on? Takový mnich živený zelím jako on by se sám nedostal ani přes cambridgeské rašeliniště, natož přes poušť.“

Argumenty se přelévaly sem a tam. Mezitím přišla Gylta s Rowleyho snídaní na podnose a připojila se k debatě.

Přestože mluvili o hrůzách a podezřívání, nepřipadalo to Adélii tak bolestné. Začali jí být blízcí, tihleti lidé. Jí, která nebyla na žertování zvyklá, to bylo tak příjemné – byť to bylo vtipkování o životě a smrti, že cítila doslova hmatatelné štěstí. Hic habitat felicitas.

A co se týče toho velikého, okouzlujícího, na lůžko upoutaného muže, který se teď láduje kusy šunky, je můj, i jeho život je můj, vybojovala jsem si ho a přelévám do něj svou sílu, toužila jsem po tom a bylo mi to dopřáno.

I když to byl pro Adélii téměř zázrak, byla to pouze jednostranná láska a ona věděla, že s tím bude muset žít celý svůj další život. Každá další chvíle strávená s ním jen potvrzuje, že projevit mu svůj cit a zranitelnost by bylo naprosto zničující; buď by mě rovnou odmítl anebo by se mě alespoň snažil využít a zmanipulovat. Jeho a moje úmysly se navzájem neslučují.

A už to stejně končí. Jak se mu rána hojila čím dál víc, začal se bránit Adéliinu ošetřování a raději žádal o službu Gyltu nebo lady Baldwinovou. „Je to pro neprovdanou ženu nemravné, aby se takhle zabývala zrovna touto částí mužského těla,“ vysvětloval nakvašeně.

Adélie potlačila otázku, kde by dneska byl, kdyby se právě ona nezabývala; prostě už pro něj teď nejsem životně důležitá, tak se mám stáhnout zpátky.

„Na každý pád musíme prozkoumat tu řeku,“ říkala teď.

„Pro Boha svatého, nebuď tak hloupá,“ odsekl Rowley.

Adélie se beze slova zvedla; byla připravená pro dopadení toho ničemy i zemřít, ale nechtěla se nechat urážet. Jen mu ještě upravila pokrývku, a jak se nad ním skláněla, ovanuly Rowleyho ty její vůně –směs tinktury z vachty, kterou mu třikrát denně ošetřovala ránu, a heřmánkového odvaru, kterým si myla vlasy –, vůně, které hned v příštím okamžiku beznadějně přehlušil psí odér, protože Hlídač se zvedl a poslušně odcházel kolem postele za Adélii ven z místnosti.

V tichu, které po ní zbylo, se Rowley udiveně rozhlédl. „No nemám pravdu?“ poznamenal arabsky směrem k Mansurovi a pak ještě dodal podrážděně, protože už byl vyčerpaný: „Nepustím ji přece do té hnusné řeky.“

„A kam bys ji pustil, efendi?“

„Do postele, tam by jí to slušelo.“ A jejda. Kdybych nebyl tak slabý a mrzutý, rozhodně bych to neřekl – tedy aspoň ne nahlas. Podíval se nervózně na Araba, který se nad ním výhružně naklonil. V tomhle stavu na toho maura absolutně nemám. „Já jsem to tak nemyslel,“ dodal urychleně.

„To doufám, efendi,“ řekl Mansur, „neboť jinak bych byl nucen znovu ti tvou ránu otevřít a ještě rozšířit.“

Nyní Rowleyho zaplavovala vůně, která jako by ho odnesla zpátky na Východ, směs nasládlého kouře z vonných olejů a santalového dřeva.

Arab se sklonil ještě níž a nastrčil mu těsně před obličej špičky prstů levé ruky včetně palce – takové jemné gesto, které nicméně uvedlo v pochybnost původ sira Rowleyho tím, že vyjadřovalo, že měl pět otců.

Pak se Mansur zase narovnal, uklonil se a odešel, následován Ulfem, jehož gesto bylo podstatně jednodušší, drsnější, avšak stejně výstižné.

Gylta vzala podnos se zbytky, a než se otočila ke dveřím, neodpustila si poznámku: „Nevím, cos to řek, pane, ale měl sis to asi líp rozmyslet.“

Ach Bože, běželo mu hlavou, já jsem úplně nemožný. Potrestej mě ale, Pane, protože je to pravda. Přesně tak to chci, mít ji v posteli, pěkně pod sebou.

A chci ji tak moc, že jsem jí musel zatrhnout to věčné piplání mastiček na ránu, co že to je? Kostival? Protože můj nejbližší orgán se zvědavě zvedá při každém jejím dotyku. Vyspílal Bohu i sobě za ten trapas; vždyť ona vůbec není můj typ. Ale stejně jsem tak neobyčejnou ženu ještě nepotkal…, a dlužím jí přece vlastní život. A co víc, s ní se dá mluvit jako s nikým jiným, a je jedno zda s mužem či ženou. Když jsem jí popisoval ten hon na Rakšasu, prozradil jsem jí toho o sobě víc, než když jsem to sděloval králi, a docela se bojím, zatraceně, že ještě víc jsem jí toho vyblábolil v té proklaté horečce.

Na její přítomnost bych mohl přísahat – i když na ni samotnou ne, to mi právě předvedla tím uraženým odchodem –, je to prostě neuvěřitelně příjemná a žádoucí společnice.

Dala by se svést? Pravděpodobně ano; možná má precizně nastudované všechny funkce lidského těla, ale nepochybně se vůbec nevyzná v tom, proč a jak se jí může rozbušit srdce… Už dávno se Rowley naučil spoléhat na svou značnou, i když těžko pochopitelnou přitažlivost pro ženy.

Hm, jenže, sveď ji a v tu ránu z ní jediným pohybem sejmeš nejen šat, ale taky důstojnost a samozřejmě i tu její pozoruhodnost a ona se stane jen další ženou v další posteli.

Já ji chci takovou, jaká je, miluju to její hmhání, když nad něčím zaujatě hloubá, ten její nemožný nevkus, co se oblékání týče – i když na té hostině v Grantchesteru vypadala moc dobře –, líbí se mi, jakou důležitost přikládá všem lidem, dokonce i spodině, vlastně především spodině, takovou váhu, která by se na veřejnosti během chvíle rozpustila v nevěřícím smíchu, líbí se mi, jak nakrčí ramena, když se cítí ohrožená, líbí se mi, jak pro mě míchá ty odporné medicíny, miluju ty laskavé ruce, když mi dávají pít, to, jak chodí, jak se pohybuje, všechno. Ona má přednosti a ctnosti, jaké jsem předtím nepoznal, ona sama je ztělesněná ctnost.

„K čertu,“ vydechl sir Rowley polohlasem do prázdné místnosti. „Já si ji budu muset vzít za ženu.“

Výprava proti proudu řeky byla sice krásná, ale bezvýsledná. Vzhledem k účelu té cesty se Adélie cítila až zahanbená, že si tolik užila den strávený plavbou pod klenbou stromoví i v plném slunci, kde na ně občas zavolala či zamávala nějaká pradlena, že se dobře bavila, když sledovala šikovnou vydru, která hodnou chvíli plavala vedle jejich loďky, zatímco muži a psi po ní pásli na druhém břehu, že mohla sledovat ptáčníky, jak natahují svoje sítě, a děti lovící pstruhy, že se nemohla vynadívat na břehy porostlé rákosím, z nějž se tu a tam ozývaly hlasy bukačů, posedávajících akrobaticky na svislých stvolech.

Hlídač klusal zkormouceně podél vody, protože se předtím vyválel v čemsi tak hrozném, že mu i jeho nyní už otrlí pánové jednohlasně odepřeli přístup na loďku… Mansur a Ulf se střídali u bidla a soutěžili spolu, kdo je v té dovednosti šikovnější. Adélii se to na pohled zdálo tak jednoduché, že si to chtěla zkusit taky, a vzápětí skončila křečovitě zavěšená na bidle nad vodou, takže jí Mansur musel urychleně pomáhat zpátky. Ulf se na její záchraně ani nepodílel – nemohl; svíjel se totiž smíchy.

Přístřešky, chatrče i maskované boudy ptáčníků lemovaly břehy v hojném počtu – a každá z těch staveb mohla být po nocích dost opuštěná a izolovaná na to, aby se nějaký křik z ní donesl jen uším divé zvěře –, ale celkem bylo takových míst tolik, že by zabralo aspoň měsíc všechny je prohledat a aspoň rok najít vůbec uzounké stezičky a můstky vedoucí k nim hustým rákosím.

Cam má mnoho přítoků, některé jsou jen stružky vody, jiné zase docela mohutné a splavné. Ta rozlehlá nížina, uvědomila si Adélie, je vodními toky doslova protkaná; cesty, mosty a silnice jsou tu udržované jen mizerně a často se po nich málem nedá projet nebo projít, ale po vodě se člověk dostane skoro všude.

Zastavili se na břehu u přístřešku na lodi v Grantchesteru, který patřil samozřejmě siru Joscelinovi. Hlídač honil v sítinách nějaké opeřence a průzkumníci si pochutnávali na chlebu s kusem sýra a zapíjeli to ciderem, kterým je zásobila Gylta.

Voda házela roztřesená světelná prasátka na stěny budovy, která skrývala vesla, bidla a rybářské náčiní; ani tady nic nenaznačovalo, že by se tu odehrála nějaká krvavá událost. Vždyť už jen pohled na nepříliš vzdálené Joscelinovo sídlo dokazoval, že je to příliš rušné místo na to, aby něco takového mohlo zůstat nepovšimnuto. Pokud se všichni pacholci a děvečky, pomocníci a služebnictvo nepodíleli na únosech těch dětí, nemohl ani pán tohoto sídla být vrahem, vykonávajícím své strašlivé skutky na vlastní půdě.

Když se vraceli po proudu zpátky k městu, Ulf si odplivl do vody. „To teda byla akorát tak ztráta času.“

„Ne tak docela,“ namítla Adélie. Ta výprava jí vyjevila něco, co si měla uvědomit už dříve.

Ty děti, ať už šly s únoscem dobrovolně nebo ne, by musel někdo vidět. Všechny loďky bez rozdílu tu mají nizoučké okraje a mělké, ploché dno, takže není možné ukrýt v nich kohokoli většího než kojence – jedině, že by dotyčný ležel přitisknutý ke dnu pod příčkami na sezení. Takže buď se ty děti takto schovaly samy anebo musely být v bezvědomí a únosce je něčím zakryl – pláštěm, pytlem, čímkoliv, když je vezl na místo, kde je pak umučil.

Vyslovila svůj poznatek nahlas, arabsky i anglicky.

„Anebo nejezdí na lodi,“ napadlo Mansura. „Jezdí koňmo a přehodí si je přes sedlo. A na cestě tolik lidí nebývá, nepotká nejspíš nikoho.“

I tak to mohlo být; v této části Cambridgeshire je opravdu nejvíc provozu na vodních tocích. Souš je s výjimkou různých kopytníků vlastně pustá, ale Adélii se to nezdálo; úloha řeky při zmizení každého dítěte se stavěla proti tomu.

„A co omámení opiem?“ nadhodil Mansur.

„Opiem?“ To by mohlo být ještě pravděpodobnější. Adélie byla příjemně potěšená i znepokojená, když viděla, kolik máku se ve východní Anglii pěstuje a jak snadno je dostupný. Apatykář James, ten co na noc jezdil za svou milostnicí, z něj připravoval lektvar, jenž míchal s alkoholem, a vzniklý výrobek nazýval likérem sv. Řehoře a prodával jej kdekomu, i když před kněžími jej schovával pod pultem, protože ti neuznávali schopnost přípravku tlumit bolest – to podle nich měla být schopnost ponechaná výhradně jen Pánu na nebesích.

„No jasně,“ vyhrkl Ulf, „on jim dal kapku Řehoře.“ Přimhouřil oči a vycenil zuby: „Tady, lokni si, maličký, a pojď se mnou až do ráje.“

Ta karikatura lichotivé zlomyslnosti způsobila Adélii mrazení v zádech, přestože na jaro bylo dnes krásně teplo.

A zamrazilo ji znovu, když příštího rána seděla v bankovní síni na Castle Hillu, prosvětlené vitrážovými okny. Ta svatyně bohatství byla plná dokumentů a truhlic opásaných řetězy s mohutnými zámky; byla to hranatá, mužsky stroze přepychová místnost, která měla už svou atmosférou zastrašovat ty, kteří přišli žádat o půjčku, a vůbec se v ní nepočítalo s přítomností jakékoli ženy. Mistr bankéř de Barque, jeden z bratrů de Barque, ji přijal s nevolí a její žádost rovnou odmítl.

„Ale akreditační listina je sepsána na obě jména, pana Simona Neapolského i moje,“ protestovala Adélie a slyšela, jak stěny její hlas pohlcují.

De Barque natáhl prst a odšťouchl pergamenový svitek s pečetí přes stůl k ní. „Přečti si to sama, paní, pokud ovšem znáš číst, a ještě k tomu latinu.“

Přečetla si to. Mezi všemi těmi „pročeži“ a „nikolivěky“ a „tolikery“ a „jakožty“ slibovali bankéři z Luccy a ze Salerna jménem žadatele, tedy krále sicilského, vyplatit bratrům de Barque z Cambridge takové částky, jaké si příjemce, tedy pan Simon Neapolský, od nich vyžádá. O jiném jméně nikde ani zmínka.

Pohlédla do toho tučného, netrpělivého obličeje plného nezájmu. Jak zranitelný je člověk, když nemá peníze. „Ale tak se to chápalo,“ řekla, „byla jsem panu Simonovi v našem poslání rovna. Byla jsem k tomu úkolu vybrána.“

„Nepochybně, paní,“ prohlásil de Barque bezbarvě.

On má za to, že jsem se Simonem cestovala jako jeho souložnice. Adélie se napřímila a srovnala ramena. „Požádej o ověření u salernské banky nebo u samotného krále sicilského, pane.“

„To učiň sama, paní. Avšak do té doby…“ Pan de Barque vzal zvonek a zacinkal na svého úředníka sekretáře. Byl to velmi zaměstnaný muž.

Adélie zůstala sedět. „To bude trvat celé měsíce.“ Neměla teď už ani dost peněz na to, aby vypravila posla s takovým dopisem. V Simonově pokoji před pár dny našla jen pár drobných mincí; buď měl v plánu teprve o další obnos požádat anebo jej o hotovost okradl vrah. „Mohu si u tebe půjčit než…“

„Neposkytujeme půjčky ženám.“

Bránila se, když ji sekretář popadl za paži a snažil se ji vyvést ven. „A co tedy mám dělat? Musím ještě zaplatit apatykáři, kameníkovi, aby vytesal nápis na Simonův náhrobek, Mansur potřebuje nové boty, já vlastně taky…“

„Paní, my jsme křesťanská instituce. Navrhuji ti, zkus to u Židů. To jsou královi milí lichváři a mně je známo, že jsi jejich kruhům blízká.“

Tak proto ten pohled. Nejsem pro něj jen pouhá ženská, ale ještě hůř, taky Židovka.

„Znáš přece situaci zdejších Židů, pane,“ zkoušela to zoufale. „V současné chvíli nemají vůbec přístup ke svým financím.“

Tuk de Barqueova obličeje se na okamžik zformoval do náznaku úsměvu. „Nemají?“ optal se.

Cestou do kopce ke hradu míjel Adélii a Hlídače vězeňský vůz se žebráky; hradní drábové je sbírali po městě a sváželi k soudu v rámci nadcházejícího shromáždění. Jedna žena lomcovala kostnatýma rukama mřížemi té klece na kolech.

Adélie na ni zůstala bez dechu zírat. Ta bezmoc, když jsme bez prostředků.

V životě jsem nebyla bez peněz. Musím se vrátit domů. Ale já nemůžu, dokud nenajdu tu lidskou bestii, a dokonce ani potom, protože přece neodjedu od…? Snažila se odvrátit mysl od jeho jména; stejně ho budu muset dřív nebo později opustit… a vůbec, vždyť ani nemám jak cestovat. Bez peněz.

Co teď. Jsem ztracená jako Ruth v kukuřičném poli. Ruth to vyřešila svatbou, jenže tuhletu možnost já nemám.

Jak tu budu vůbec žít?

Pacienti proudili na hrad, když se tam Adélie přestěhovala, a ona se s Mansurem činila, aby je vůbec při vší té péči o sira Rowleyho také stihli ošetřit. Jenže drtivá většina jich byli chudáci, takže jí prostě penězi zaplatit nemohli.

Starosti ji vůbec neopustily, když při vstupu do věžní místnosti spatřila sira Rowleyho, jak sedí oblečený na okraji postele a debatuje se sirem Joscelinem z Grantchesteru a sirem Gervasem z Cotonu. Jak se hnala k nim, sykla na Gyltu, která stála jako hlídka vedle okna: „Snad má ještě ležet, ne?“ Naprosto ignorovala oba rytíře, kteří při jejím příchodu vstali – i když Gervase jen neochotně a až po šťouchanci, který mu uštědřil jeho společník. Změřila pacientovi pulz. Byl rozhodně pravidelnější a klidnější než ten její.

„Nehněvej se na nás, paní,“ řekl sir Joscelin, „přišli jsme siru Rowleymu vyjádřit náš soucit. Bůh se nad ním slitoval, že do té bitky poslal i tebe a mistra doktora. Ten ničema Acton…, můžeme teď jen doufat, že zasedání nedopustí, aby unikl provazu. Stejně jsme všichni zajedno, že i oběšení je pro něj příliš dobré.“

„To myslíte vážně?“ bafla na ně.

„Lady Adélie věšení neschvaluje; zná krutější metody,“ prohlásil Rowley, „ona by každému dopřála vrchovatě odvaru z yzopu…“

Sir Joscelin se pousmál. „Tak to je tedy opravdu kruté.“

„A ty vaše metody snad účinkují?“ nedala se odradit Adélie. „Vyloupávat oči a věšet a usekávat ruce – to nám všem má dopřát klidnější spánek? Zabte Rogera z Actonu a zločinnosti je konec?“

„A co vrah těch ubohých dětí, paní?“ zeptal se sir Joscelin zdvořile. „Copak bys udělala s ním?“

Adélie neodpovídala.

„Váhá,“ usoudil otráveně sir Gervase, „co je to za ženskou?“

Jsem žena, která zákonem nařízenou smrt považuje za cynismus těch, kteří ji prosadili – někdy tak snadno a téměř bezdůvodně –, protože život, který chci zachraňovat a chránit, je jediný skutečný zázrak. Jsem žena, která nikdy nestála na straně soudců a popravčích, ale vždy na straně těch obviněných. Přišla bych v jeho situaci vůbec sem? Kdybych žila jeho život, co bych dělala jinak? Kdyby to miminko, opuštěné na svazích Vesuvu, nalezl někdo jiný než dva lékaři ze Salerna, mohlo by se teď v dospělosti krčit někde v úkrytu tak, jako se krčí on?

Podle Adélie by zákon měl být bodem, kde končí zvířeckost, protože jí v další cestě brání lidskost. Nezabíjíme přece, abychom byli lepší. Předpokládala, že ten vrah musí zemřít a že pravděpodobně zemře, že je to podobné usmrcení zvířete posedlého vzteklinou, ale lékařka v ní se vždycky pozastavila nad tím, proč se vůbec ta vzteklina objevila, a bylo jí hořko z toho, že to neví.

Odvrátila se od nich a přistoupila ke stolku s léky, a teprve nyní si všimla, jak ztuhle Gylta stojí u té zdi. „Copak je ti?“

Hospodyně vypadala unaveně, jako by z ničeho nic zestárla. V rukou mdle držela malou proutěnou skříňku a její výraz připomínal věřícího, který přijímá od kněze posvěcenou hostii, těsně předtím, než ji vloží do úst.

„Sir Joscelin mi přinesl cukrátka, Adélie, ale Gylta mi je nechce dát,“ ozval se z lůžka sir Rowley.

„Já ne,“ bránil se Joscelin, „já jsem jen posel. Požádala mě o to lady Baldwinová.“

Gylta visela očima na Adélii a pak se významně podívala na skříňku a jednou rukou nadzvedla víko. Uvnitř, na výstelce z čerstvého listí, si jako vajíčka v hnízdečku hovělo několik barevných, voňavých kousků žužu kosočtvercového tvaru.

Obě ženy na sebe nehnutě hleděly. Adélii se udělalo špatně. Byla otočená zády k mužům a tak jen neslyšně naznačila rty jediné slovo. „Jed?“

Gylta pokrčila rameny.

„Kde je Ulf?“

„S Mansurem,“ pohybovala rty Gylta, „v bezpečí.“

„Pan doktor,“ řekla Adélie pomalu nahlas, „sirovi Rowleymu sladkosti zakázal.“

„Tak je nabídni hostům,“ navrhl Rowley.

Nemůžeme se před Rakšasou nikde skrýt, pomyslela si Adélie. Jsme jeho terč, ať jsme kdekoli, jsme mu vystaveni jako slaměný panák střelci s napjatou tětivou.

Pokývla hlavou směrem ke dveřím a obrátila se zpátky k pánům, zatímco Gylta i se skříňkou poslušně odešla.

Léky. Adélie je spěšně kontrolovala očima. Všechny lahvičky měly zátky pevně zasunuté, krabičky s mastmi byly srovnané přesně tak, jak je vždy ona nebo Gylta nechaly.

Vždyť je to absurdní, říkala si v duchu; on je někde venku, nemohl tu s ničím manipulovat. Jenže ta včerejší strašná představa Rakšasy s křídly ji nechtěla opustit a ona věděla, že stejně namíchá každou mast a každý sirup úplně znovu, než se jej odváží použít.

Je opravdu venku? Byl tady? Je tady nyní?

Mužská konverzace se zatím stočila ke koním, jak už to u rytířů bývá zvykem.

Adélie si uvědomovala přítomnost Gervaseho, rozvaleného v křesle, protože cítila, jak on si uvědomuje přítomnost její. Mluvil roztržitě a vlastně spíš mumlal než mluvil. Když po něm střelila očima, okamžitě se zašklebil.

Ať jsi vrah nebo ne, utrhla se na něj v duchu, jsi primitivní hovado a už pouhá tvoje přítomnost mě uráží. Odpochodovala ke dveřím a otevřela je dokořán. „Pacient je unavený, pánové.“

Sir Joscelin se zvedl. „To nás ale mrzí, že jsme nezastihli doktora Mansura, viď, Gervasi? Předej mu prosím naše pozdravy, paní.“

„Kde vlastně je?“ vyzvídal Gervase.

„Pomáhá rabimu Gotscemu, aby se zdokonalil v arabštině,“ odpověděl za Adélii Rowley.

Gervase se cestou kolem Adélie nezdržel poznámky: „To je ale síla, Žid a Saracén a paktují spolu na královském hradě. Proč jsme se vůbec obtěžovali s nějakou křížovou výpravou?“

Adélie za ním s chutí zabouchla.

„Ksakru, ženská,“ zavrčel na ni vzápětí Rowley, „já jsem se snažil přivést hovor na Outremer, abych zjistil, kdo z nich kde byl a kdy; jeden mohl nevědomky plácnout něco podstatného o tom druhém.“

„A povedlo se ti to?“ opáčila.

„Vyrazila jsi je moc rychle, krucinál.“ Adélie tenhle typ podrážděnosti dobře znala – nastávalo to při zotavování pacientů. „Ale kupodivu se mi zmínil bratr Gilbert, že byl na Kypru – a to zhruba v inkriminovanou dobu.“

„Bratr Gilbert byl tady?“

Byl, a taky ještě převor Geoffrey a šerif Baldwin a apatykář – ten přinesl jakýsi lektvar, na jehož okamžité až zázračné účinky byl ochoten přísahat, a taky ještě rabi Gotsce. „Jsem prostě oblíbený. Je na tom snad něco zlého?“ dodal, když Adélie po tom výčtu návštěv zabouchla krabičku s drceným lopuchovým kořenem tak prudce, že víčko upadlo a lék se rozsypal po stole.

„Ani nejsi tak oblíbený,“ procedila skrz zaťaté zuby, „jako jsi spíš skoro mrtvola. Rakšasa tě chce otrávit.“

Šla zpátky ke dveřím a zavolala na Gyltu, ale ta už sama přicházela zase nahoru, skříňku stále v rukou. Adélie ji popadla, otevřela ji a strčila Rowleymu přímo pod nos. „Co to je?“

„Ježíši Kriste,“ vydechl, „žužu.“

„Vyptávala sem se,“ řekla Gylta. „Nějaký děvčátko je doneslo jednomu ze strážnejch a říkalo, že sou od její paní pro toho chudáka nemocnýho pána ve věži. Lady Baldwinová je chtěla donést nahoru, ale sir Joscelin jí nabídl, že jí prej ušetří cestu po schodech. On je dycky tak zdvořilej, né jak ten druhej.“

Gylta sira Gervaseho zkrátka nemusela.

„A to děvčátko?“

„Ten strážnej je jeden z těch, co přišli jako posily z Londýna od pana krále, aby pomohli hlídat Židy. Jmenuje se Barney. Říkal, že tu malou nezná.“

Sehnali Mansura i Ulfa, aby tu věc mohli prodiskutovat všichni dohromady.

„Taky by to mohlo být prostě jen žužu, aspoň na pohled to tak vypadá,“ uvažoval Rowley.

„Tak si jednu dej, pane, a uvidíme,“ dovolil si Ulf. „Co myslíš ty, paní?“

Adélie vzala jeden bonbon pinzetou z krabičky a přičichla k ní. „Nedokážu to poznat.“

„Můžeme je otestovat,“ navrhl Rowley, „pošleme jednu do žaláře Rogerovi z Actonu, společně s pěkným pozdravením.“

Byla to docela lákavá myšlenka, jenže Mansur je už mezitím odnesl dolů na nádvoří a hodil je i s celou krabičkou do kovářovy výhně.

„Do téhle místnosti už nevstoupí žádné návštěvy,“ nařídila Adélie. „A nikdo z vás, hlavně Ulf, neodejde z hradu a ani po hradě se nebude pohybovat sám, bez doprovodu.“

„K čertu, ženská, takhle ho nikdy nenajdeme.“

Vyšlo najevo, že Rowley se už před touto událostí pokoušel pokračovat i z lůžka ve svém vlastním pátrání a využíval při tom své hodnosti výběrčího daní k vyslýchání těch, kdo jej navštívili.

Od Židů se tak dozvěděl, že Chaim měl zásadu, že nikdy nemluvil o svých klientech ani o výši jejich dluhů. Jediné jeho záznamy byly ty, které shořely při požáru věže, a kopie, které byly zřejmě ukradeny Simonovi těsně před jeho smrtí.

„Jedině že by existovaly další opisy těch záznamů v královské pokladnici, což není nepravděpodobné, a proto jsem tam vyslal svého člověka, aby to zjistil, jinak král věru nebude mít radost. Židé totiž přispívají svými daněmi k jeho příjmům značným dílem. A když král Jindřich nemá radost…“

Bratr Gilbert se prý nechal slyšet, že by radši zemřel hlady, než by si šel půjčit peníze od Žida. Apatykář stejně jako sir Joscelin a Gervase se vyjádřili podobně, i když trošičku zdvořileji. „Asi se od nich víc nedozvíme, ale zdá se, že se všichni tři opravdu zabezpečili ze svých vlastních prostředků.“

Gylta přikývla. „Pěkně se napakovali v té Svaté zemi. John si otevřel apatyku, hned jak se vrátil. Gervase – takovej spratek sprostej to býval, už když byl děcko, a né že by dorostl do slušnosti, ale furt si kupuje další a další pozemky. A mladej Joscelin, ten po svým povedeným tatíkovi nezdědil ani sešmaťhaný boty a vidíte, jakej udělal z Grantchesteru palác. A bratr Gilbert? Ten se v životě nezmění.“

Ze schodiště se ozývalo namáhavé supění a po chvilce vešla lady Baldwinová, jednou rukou si držela bok a v druhé svírala jakýsi list. „Nemoc. V klášteře. Bůh nás ochraňuj. Jestli je to mor…“

Za ní vešla Matylda W.

Dopis byl adresován Adélii a byl nejprve doručen do domu starého Benjamina, odkud jej Matylda přinesla sem. Byl to kus pergamenu utržený z nějakého manuskriptu, což dokládalo jeho naléhavost, ale písmo bylo pevné a pěkně vykroužené.

„Abatyše Joana zasílá pozdravení panně Adélii, pomocnici pana Mansura, lékaře, o němž se jí pochvalné zprávy donesly. Rozšířila se mezi námi nákaza jakási a já prosím jménem Ježíše a jeho svaté Matky řečenou pannu Adélii, by navštívila klášter požehnané svaté Radegundy, aby mohla sama zprávu podati ctěnému doktorovi a požádati jej o radu i pomoc, utišit utrpení sester našich, neb toto jest velmi ukrutné a mnohé z těch nešťastnic již ke smrti směřují.“

A ještě drobnějším písmem postskriptum: „Dohadů nižádných o výši poplatku činiti nehodlám. Vše nechť obezřetně provedeno jest, by zamezeno bylo šíření paniky.“

Na nádvoří čekal na Adélii pacholek s koněm.

„Pošlu jim za tebou hovězí vývar,“ řekla lady Baldwinová Adélii, „matku Joanu málokdy něco tak vyleká. Musí to být opravdu zlé.“

To musí, pomyslela si Adélie, když představená křesťanského kláštera prosí o pomoc saracénského doktora.

„Sestry ošetřovatelky už na to málem umřely,“ řekla Matylda W. – slyšela to od pacholka. „Prej zvrací a kálí, až se k smrti ztrhávají. Bůh nám pomoz, jestli je to mor. Copak už si todle město nevytrpělo dost? Copak dělá svatej Petřík, že ani jeptišky neušetří?“

„Nikam nepojedeš, Adélie,“ vmísil se do toho Rowley a hrabal se z postele.

„Já musím.“

„Obávám se, že by měla,“ přidala se lady Baldwinová. „Abatyše nevpustí do vnitřních prostor kláštera muže bez ohledu na to, co se po městě šušká; jediná výjimka je kněz ke zpovědi, samozřejmě. Když už nemají k dispozici sestry ošetřovatelky, bude návštěva panny Adélie tím nejlepším řešením. Když si vloží do každé nosní dírky stroužek česneku, nemůže se nakazit.“ A odběhla vydat příkazy ohledně hovězího vývaru.

Adélie zase začala chrlit instrukce na Mansura. „Ó příteli můj dlouholetý, postarej se o pana Rowleyho a o Gyltu a Ulfa, zatímco budu pryč. Nenech je nikam jít samotné. Ďábel číhá všude. Střež je ve jménu Alláhově.“

„A kdo bude střežit tebe, moje milá paní? Svaté ženy nemohou nic namítat proti přítomnosti eunucha.“

Adélie se usmála. „To není harém, ale stejně ty ženy hlídají svůj domov před muži důkladně. Neobávej se, budu tam v bezpečí.“

Ulf ji zatahal za rukáv. „Já bych s tebou mohl, né? Ještě sem nevyrost a u svaté Rádi mě znaj. A nemoc žádnou nikdy nechytím.“

„A tuhle taky nechytíš,“ zavrtěla hlavou.

„Nepůjdeš,“ opakoval Rowley. S obličejem zkřiveným bolestí ji odtáhl k oknu, dál od ostatních. „To je narafičené spiknutí, aby ses tam vydala sama, bez doprovodu. V tom má prsty Rakšasa.“

Když ho Adélie viděla stát, uvědomila si znovu, jak je mohutný a jaké to asi pro takového siláka musí být, když je bezmocně upoután na lůžko. A také si uvědomila, že jemu musí vražda Simona připadat jako předehra k její vraždě. Stejně jako se bojím já o něj, tak má strach i on o mě. Dojímá mě to, jsem mu za ten pocit vděčná, ale musím se teď postarat o tolik věcí: říci Gyltě, aby vyměnila všechny léky na stole, pro další bude muset zajít k Benjaminovi. Teď na něj nemám čas.

„Ty jsi přece ten, kdo kladl otázky,“ řekla mu jemně, „a já tě prosím, postarej se teď o moje lidi i o sebe. Potřebuješ už jenom trochu více péče, ne přímo lékařské. Gylta to zvládne.“ Snažila se vykroutit z jeho sevření. „Pochop, že já teď musím odejít.“

„Pane na nebi,“ vykřikl, „už by sis snad mohla přestat hrát na paní doktorku, ne?“

Hrát si na doktorku. Hrát si?

I když ji pořád ještě držel za ruku, najednou jí připadalo, že se podlaha mezi nimi propadá do neznáma, a ona přes tu propast uviděla v jeho očích odraz sebe samé – takovou malou příjemnou bytůstku, žijící ovšem v klamu, takovou, která sama sebe dělá nepostradatelnou, starou pannu, která si jen vyplňuje čas, aby vůbec mohla být užitečnou.

Ale jestli to tak je, tak čím je potom ta dávka utrpení, která na mě čeká každý den? Čím je doškář Gil, který zase umí lézt po žebříku?

A co jsi vlastně ty, napadlo ji teď s údivem, pořád mu ještě hleděla do očí, ty, který jsi měl vykrvácet a nevykrvácel?

Najednou vím docela jistě, že bych se za něj nikdy neměla vdát. Jsem Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová… a budu velmi, velmi osamělá, ale navždy zůstanu lékařkou.

Setřásla ho ze sebe. „Pacient může pokračovat s hutnou stravou, Gylto, ale vyměň prosím všechny léky za čerstvé,“ řekla a vyšla ven.

A vůbec, říkala si v duchu, stejně potřebuji ty peníze, co abatyše slibuje.

Chrám sv. Radegundy a jeho přiléhající stavby u řeky byly postaveny až po dánské invazi, ale předtím než řádu došly peníze. Zato hlavní budovy kláštera, kaple a obytné části byly větší a osamělejší a pamatovaly ještě vládu Eduarda Vyznavače.

Skrývaly se mezi stromy dál od řeky, takže dlouhé vikingské lodi, kličkující mělkými koryty přítoků řeky Cam, je mohly minout. Když vymřeli mniši, kteří klášter původně obývali, byl komplex přidělen nevěstám Božím.

Tohle všechno se Adélie – a potažmo i Hlídač v závěsu –dozvěděla přes rameno od pacholka Edrika, když je kůň nesl k boční bráně do kláštera; hlavní byla uzavřená, aby se nehrnuli návštěvníci.

Pacholek byl, stejně jako Matylda W., zklamaný tím, jak svatý Petřík nezvládl svůj úkol. „Teda ale vypadá to hloupě, takhle zavřený, zrovna když se poutníci začínali docela slušně hrnout,“ prohlásil. „Matka Joana je z toho úplně otrávená.“

Sesadil Adélii z koně nedaleko stájí a psích kotců, což byla nejlépe udržovaná stavení, jaká tu Adélie zatím viděla, a ukázal na cestičku táhnoucí se kamsi kolem ohrady. „Bůh tě provázej, paní.“ Sám k tomu zjevně odvahu neměl.

Jenže Adélie nějak nebyla připravená k náhlé izolaci od vnějšího světa. Nařídila tedy tomu mladíkovi, aby každé ráno zajel na hrad se zprávou, kterou zřejmě bude chtít denně poslat, a s dotazem, jak se daří jejím blízkým, a přivezl zpátky odpověď.

A pak i s Hlídačem vyrazila. Rámus města se na tu dálku přes řeku vytrácel. Nad hlavou se jí třepotal skřivan a jeho trylkování připomínalo pukající bublinky pěny. Abatyšini psi spustili povyk a někde dál, v lese, zaštěkal srnec.

To je vlastně ten les, kde má pozemky a sídlo sir Gervase, vzpomněla si.

„Dá se to zvládnout?“ ptala se matka představená. Byla unavenější a pohublejší, než když ji Adélie viděla naposledy.

„Inu, mor to není,“ řekla jí Adélie. „Ani tyfus, díkybohu, neboť žádná ze sester nemá vyrážku. Domnívám se, že jde o choleru.“

Abatyše zbledla a Adélie honem dodala: „Slabší forma, než jaká se vyskytuje na Východě, ale i tak je to dost zlé.

Bojím se hlavně o tvoje sestry ošetřovatelky a také o sestru Veroniku.“ Čili o nejstarší a o tu nejmladší. Sestra Veronika byla ta mladičká jeptiška, která se modlila nad relikviářem svatého Petříka, a v Adélii vyvolala pocit nepomíjející milosti Boží.

„Veronika.“ Matka Joana se zatvářila úzkostně – a Adélii se hned zalíbila o něco více. „Ta s nejmilejší povahou ze všech z nás, kéž ji Bůh ušetří. Co je třeba udělat?“

Nu ano, co? Adélie se se strachem podívala na druhou stranu k podloubí, pod kterým se v příšeří rýsovalo něco jako přerostlý holubník, dvě řady obloukových otvorů bez dveří, za každým cela ani ne čtyři stopy široká a v každé ležela jedna vysílená jeptiška.

Žádná ošetřovna tu nebyla – titul ošetřovatelka bylo spíš čestné označení, jež padlo na postarší sestru Odílii pouze proto, že se vyznala v bylinkách. Nebyla tu dokonce ani společná ložnice, vlastně nebylo místo, kde by bylo možno o nemocné pečovat naráz.

„Původní mniši byli asketové a upřednostňovali soukromí individuálních cel,“ řekla abatyše, když postřehla Adéliin pohled. „Zatím jsme se s nimi spokojily, neboť nemáme peníze, abychom začaly budovat nové prostory. Dokážeš to takhle?“

„Budu potřebovat pomoc.“ Starat se sama o dvacet žen stižených silným průjmem a zvracením by bylo velmi obtížné i ve špitálu, ale uklízet a vynášet vědra stále dokola jednu celu po druhé, nahoru a dolů po uzoučkých schůdcích bez zábradlí, které tvořily přístup k horním celám, to by zničilo v prvé řadě samu ošetřovatelku.

„Obávám se, že naše služebnictvo prchlo hned při první zmínce o moru.“

„V žádném případě je nebudeme volat zpátky,“ řekla Adélie pevně. I zběžný pohled na zdejší prostředí prozrazoval, že ti, kdo to tady měli udržovat, se dávno předtím, nežli tu vypukla ta nákaza, nechali ovládat nedbalostí a leností, která vlastně sama mohla nákazu způsobit.

„Smím se optat,“ ozvala se po odmlce, „zda jídáváš společně se sestrami?“

„Proč se na to ptáš? Co to s tím má společného, dítě?“ matka představená se urazila, jako by ji Adélie rovnou obvinila z pýchy a nadřazování.

A Adélie to tak svým způsobem opravdu myslela. Dobře se ještě pamatovala na matku Ambrózii a její péči o fyzické i duchovní blaho jeptišek, když sedávaly u jídla v čisťoulinkém refektáři a poslouchaly čtení z Bible a kde by případný nedostatek apetitu některé ze sester bylo možno ihned zaznamenat a začít jednat. Nepřála si ale začít tady svou práci dohadováním, a tak raději řekla jen: „Mohla by to totiž být určitá otrava.“

„Otrava? Ty se domníváš, že se nás někdo snaží povraždit?“

„Záměrně ne, ale nechtěně. Cholera je jistá forma otravy. A jelikož se zdá, že ty jsi jí unikla…“

Výraz matky představené vypovídal o tom, že začíná litovat, že sem kdy Adélii vůbec zavolala.

„Obývám naštěstí v tomto objektu svoje vlastní prostory a přemíra práce mi obvykle zabrání jít k jídlu s ostatními sestrami. Minulý týden jsem byla v Ely, abych se poradila s opatem o… religiózních záležitostech.“

Kupovala sis tam od opata jednoho z jeho koní, tak mi to cestou sem řekl pacholek Edric.

„Myslím, že by bylo záhodno, abys omezila svůj zájem o zdejší dění čistě na náš problém. Sděl prosím panu doktorovi, že tady žádné traviče nemáme, a ve jménu Boha Všemohoucího se jej otaž, co je třeba učinit.“

Bude třeba sehnat pomoc. Adélie se uklidnila, protože už jí bylo jasné, že to není sám vzduch v klášteře, který způsobuje tu nemoc, přestože tu bylo vlhko a páchlo to tu hnilobou. Vydala se tedy zpátky k ohradám výběhů pro psy a poslala Edrika, aby sem přivezl obě Matyldy.

Přijela s nimi i Gylta. „Kluk je v bezpečí na hradě se sirem Rowleym a Mansurem,“ namítla, když jí Adélie vytkla, že neměla jezdit. „Hádám, že ty mě tu potřebuješ víc než voni, ne?“

O tom se nedalo pochybovat, jenže to obnášelo značné nebezpečí.

„Přes den vaši pomoc opravdu velmi uvítám,“ řekla všem třem Adélie. „Nebudete tu ale zůstávat na noc, dokud nemoc potrvá, a nebudete jíst nic z klášterních zásob ani pít zdejší vodu. Na tom trvám. V podloubí bude stát kbelík s brandy a vy si pokaždé, když se dotknete nemocných nebo jejich nočních nádob nebo čehokoliv podobného, opláchnete ruce.“

„V brandy?“

„V brandy.“

Adélie měla na podobné nemoci svůj vlastní názor. Jako většina jejích teorií ani tato nebyla právě v souladu s tím, co učil Galén, nebo s tím, co se obecně s oblibou tvrdilo.

Adélie věřila, že průjmem a zvracením se organismus pokouší zbavit nějaké látky, kterou nedokáže tolerovat. Do těla se postiženým dostal jed v určité podobě, a tudíž z nich jed zase vychází. A voda bývá tak často kontaminovaná – to Adélie znala z chudých čtvrtí v Salernu, kde byly nemoci na denním pořádku –, že je třeba ji vnímat jako zdroj nákazy, dokud by se nepodařilo prokázat pravý opak. A dále věděla ze zkušenosti, že cokoli destilovaného, v tomto případě brandy, dokáže často zastavit hnisání ran, takže by to mohlo účinkovat i proti jedu, který může ulpět na rukou ošetřovatelek a mohl by se jim s jídlem či pitím rovněž dostat do organismu.

Začala tedy jednat.

„Moje brandy?“ Abatyše se lítostivě dívala, jak přelévají vzácnou tekutinu ze sklepního soudku do dvou kbelíků.

„Pan doktor to nařídil,“ řekla na to Adélie, jako by zprávy přivážené Edrikem z hradu obsahovaly instrukce od Mansura.

„Měl by alespoň vědět, že je to ta nejlepší brandy, až ze Španěl,“ poznamenala Joana.

Nacházeli se právě v kuchyni a abatyše byla vůči Adélii v nevýhodě, neboť bylo poznat, že tady snad vůbec nikdy nebyla. Bylo tu husté šero a všude špína – když sem vešly, rozběhlo se do tmavých koutů několik krys a Hlídač se mohl zbláznit. Kamenné stěny pokrýval nános mastnoty. Rýhy na dřevěném pracovním stole, které vůbec bylo vidět pod hromádkami odpadků, vyplňovala odpudivá hmota ze všemožných zbytků. Páchlo to tu nasládlou hnilobou. V pánvích zavěšených na hácích obrůstaly zbytky jídla bělavým chmýřím, nádoby s moukou stály otevřené a dokonce se v nich chvílemi cosi zahemžilo, podobně vyhlížely i otevřené kádě s vodou na vaření – Adélii napadlo, jestli právě v jedné z nich jeptišky nevyvářely kosti sv. Petříka a jestli ji poté vůbec vypláchly. Cáry visící z ostří sekáčku na maso páchly hnisem.

Adélie, která k nim před okamžikem nevěřícně přičichla, zvedla hlavu. „Takže tady prý žádní traviči nejsou? Vždyť tvoje kuchařky by měly pykat v žaláři.“

„Nesmysl,“ odsekla abatyše. „Trocha špíny ještě nikomu neuškodila.“ Vzápětí ale přitáhla za obojek svého psa, který začal olizovat neidentifikovatelnou hmotu nalepenou na prkénku válejícím se na zemi. Hned si to ale uvědomila a prohlásila: „Platím doktora Mansura za to, aby ulevil řádovým sestrám, a ne jeho podřízenou za to, aby mi slídila po klášteře.“

„Jenže doktor Mansur je toho názoru, že postarat se o čistotu znamená zároveň postarat se o pacienta.“

Adélie v tomto ohledu nemínila ustoupit. Nejtěžším případům v celách dala po pilulce opia, aby je zbavila nesnesitelných křečí. Gylta s Matyldou W. dostaly na starost omytí těch ostatních a podávání malých doušků převařené vody, a vlastně se nic moc dalšího pro nemocné nedalo dělat, dokud nebude kuchyně v pořádku.

Adélie se obrátila k Matyldě B. „Zvládneš to tady, děvenko? Vyčistit tenhle Augiášův chlév?“

„Ta si tady snad drží i koně, né?“ rozhlížela se Matylda B. kolem sebe a vyhrnovala si rukávy.

„Nejspíš ano.“

Adélie vyrazila na inspekci a abatyše se vzdorovitě sunula za ní. Velký výklenek s policemi v refektáři byl plný označených nádob, jejichž obsah vypovídal o zkušenostech sestry Odílie s bylinami; nalézala se v něm také velká zásoba opia – více než přehnaná, připadlo Adélii, která znala sílu drogy velmi dobře, a proto jí u sebe mívala vždy jen nejnutnější množství, pro případ, že by ji někdo okradl.

Ukázalo se, že voda v klášteře je v pořádku. Rašelinou zabarvený, ale čistý pramen byl zachycován do potrubí, které procházelo celým klášterem, nejprve do kuchyně, dál do klášterní rybí sádky, také do prádelny a umývárny a nakonec byl sveden po svahu pod dlouhou lavici se sedacími otvory v přístěnku. Lavice byla docela čistá, ale nikdo se už dlouho neobtěžoval vydrhnout právě ten žlábek dole – a tento úkol se Adélie rozhodla přenechat abatyši, protože neviděla důvod, aby takovou práci ukládala Gyltě nebo Matyldám.

To však může počkat na později. Adélie se nyní ujistila, jak nejlépe mohla, že podmínky pro její pacientky se nezhorší, ale naopak zlepší, a mohla se začít věnovat záchraně jejich životů.

Jejich duše přišel zachránit převor Geoffrey. Bylo to od něj velkorysé vzhledem k zášti, jaká mezi ním a matkou představenou panovala. A bylo to od něj rovněž odvážné; kněz, který byl obvykle zpovědníkem sester, se bál riskovat, že by mohlo jít o mor, a namísto sebe poslal jen list s všeobecným rozhřešením za veškeré hříchy, jež by mohly vyvstat.

Rozpršelo se. Chrliče plivaly vodu ze střech do zaplevelené zahrady uprostřed kláštera. Abatyše Joana přijala otce převora a děkovala mu se ztuhlou zdvořilostí. Adélie mu mokrý plášť odnesla usušit do kuchyně.

Když se vrátila, byl převor sám. „Zpropadená žena, Bůh mi odpusť,“ řekl. „Ona mě snad podezřívá, že jsem se přišel pokusit ukrást kosti svatého Petříka, když je teď v takové šlamastyce.“

Adélie měla radost, že ho zase vidí. „Daří se ti dobře, otče převore?“

„Výborně,“ zamrkal na ni. „Všechno je od té doby v pořádku.“

Byl o něco štíhlejší a vypadal, že je opravdu v lepší kondici. Adélii se ulevilo, když jí to svými slovy potvrdil, a také ji těšilo, že se sem vydal. „Jejich hříchy se zdají tak nepodstatné, ale ony to vidí jinak,“ řekla na adresu jeptišek. Když bylo některým velmi zle a měly pocit, že jsou na pokraji smrti, slyšela od nich Adélie důvody, pro které se obávají plamenů pekelných. „Tak třeba sestra Walburga snědla jednu klobásu z těch, které vezla po řece poustevníkům, ale ze způsobu, jakým to podala, by si ji člověk představoval jako jezdce Apokalypsy slité v jednu bytost s děvkou babylonskou.“

Adélie totiž nevěřila obviněním, která vznášel proti chování jeptišek bratr Gilbert. Lékař se od nemocných a ztrápených pacientů dozví mnohá tajemství a Adélie měla dobrý důvod považovat tyto ženy sice možná za lajdácké, nedisciplinované a nevzdělané, což všechno připisovala na vrub nezájmu jejich představené, ale ne nemorální.

„Bůh jí tu klobásku odpusť,“ pronesl převor Geoffrey zcela vážně.

Než vyzpovídal churavé sestry v přízemí, byla už tma. Adélie na něj čekala před celou sestry Veroniky na konci celé řady, aby mu posvítila na vratkou cestu do horního patra.

Převor se před schůdky zastavil. „Dal jsem sestře Odílii poslední pomazání.“

„Otče převore, já stále ještě doufám, že ji zachráním.“

Položil jí dlaň na rameno. „Ani ty nedokážeš dělat zázraky, dítě.“ Podíval se zpátky k cele, ze které před chvílí vyšel. „Činím si starosti i o sestru Veroniku.“

„To já také.“ Mladá jeptiška na tom stále ještě nebyla dobře.

„Ani zpověď nezbavila tu mladičkou duši pocitu hříchu,“ řekl otec Geoffrey, „je to kříž, jenž nesou ti, kdo mají svatou mysl i ducha tak jako ona, že se Boha až příliš obávají. Pro Veroniku krev našeho Pána ještě zdaleka nezaschla.“

Adélie ho, brblajícího na ty kluzké stupně, doprovodila nahoru a pak zamířila k Odíliině cele. Sestra ošetřovatelka ležela tak jako už celé dlouhé dny a její kostnaté ruce ztmavlé až do barvy hlíny marně škubaly pokrývkou ve snaze odhodit ji ze sebe.

Adélie ji ale naopak přikryla, setřela z čela stékající svěcený olej a zkusila jí vnutit lžíci Gyltina vývaru. Stará jeptiška ale pevně sevřela rty. „Dodá ti to sílu,“ přemlouvala ji Adélie. Nepomohlo to; Odíliina duše už se chtěla vysvobodit z prázdného, vyčerpaného těla. Adélie si připadala, jako by ji opouštěla, když odcházela, jenže Gylta i obě Matyldy už nakonec na její naléhání odešly a ona se teď musela sama jen s abatyší postarat o nakrmení ostatních nemocných sester.

Walburga, ta, které Ulf přezdíval „sestra Otylka“ a která nyní byla mnohem hubenější, řekla: „Pán mi odpusť, Pán buď pochválen.“

„Čekala jsem, že to učiní. Tady máš, otevři ústa.“

Po několika lžících se Walburga začala starat. „A kdo teď bude vozit jídlo našim poustevníkům? To je špatné, jíst tady, když oni hladovějí.“

„Promluvím s otcem převorem. Otevři pusu. Jednu za Pána našeho. Hodná. Jednu za Ducha svatého…“

Sestra Agáta v sousední cele dostala nový záchvat nevolnosti po prvních třech soustech. „Netrap se,“ řekla nicméně Adélii a otírala si ústa, „zítra mi už bude líp. Jak je ostatním? Chci teď ale slyšet pravdu.“

Agáta byla Adélii sympatická, byla to ta jeptiška, která měla na grantchesterské slavnosti dostatek odvahy či snad opilosti, aby provokovala bratra Gilberta. „Většině je už lépe,“ řekla Adélie, ale pod Agátiným upřeným pátravým pohledem dodala: „Jen sestra Odílie a sestra Veronika jsou na tom zatím stále hůř, než by se mi zamlouvalo.“

„Ach, Odílie ne,“ vyhrkla Agáta naléhavě. „To je taková milá bábrle. Marie, matko Boží, oroduj za ni.“

A co Veronika? Za tu není třeba orodovat? Takový nezájem vyzněl divně; bylo to zjevné, když se i ostatní řeholnice ptaly na své sestry v Kristu; jedině Walburga, která jí byla zhruba věkem rovná, se na ni zeptala.

Možná ji nemají rády právě pro to mládí a krásu, a k tomu ještě fakt, že je to viditelně abatyšina oblíbenkyně.

Je to tak vidět, přemýšlela Adélie. V Joanině tváři se zračilo stejné utrpení, když viděla, jak trpí Veronika; svědčilo to o mimořádné náklonnosti. Adélie, nyní nově citlivá na emoce v nejrůznějších podobách, sama sebe přistihla, jak tu ženu lituje. Napadlo ji, jestli ta energie, kterou abatyše vkládá do lovů po lesích, není přesměrovaná vášeň, za kterou by jako jeptiška, a zvlášť jako představená, musela cítit převelikou vinu. A uvědomuje si v tom případě sestra Veronika, že je objektem touhy? Zřejmě ne. Jak ostatně řekl převor Geoffrey, v té dívce dlí duch jiného světa, který u ní prokazuje hodnoty, jež zbytku kláštera vesměs chybějí.

Ale ostatní řeholnice si toho všimnout musely. Mladičká jeptiška si nestěžovala, ale modřiny na jejích rukou prozrazovaly, že ji rády nemají.

Když otec převor skončil v horních celách, Adélie ho přiměla omýt si ruce v brandy. To jej pobavilo: „Já ji obvykle užívám vnitřně. Ale už vím, že se tě nemusím vyptávat na nic, co vypadá mnohdy podivně.“

Adélie mu posvítila na cestu k bráně, kde na něj čekal pacholek se dvěma koňmi. „Pohanské místo,“ zastavil se ještě převor. „Možná je to tou architekturou nebo těmi primitivními mnichy, kteří to tu postavili, ale vždycky když sem musím přijít, nějak víc se mi připomíná ten rohatý než nějaká posvátnost, a tím výjimečně nemyslím představenou Joanu. Už jen ty cely a jejich rozmístění…“ Ušklíbl se. „Ani se mi nechce odejít a nechat tě tady – téměř bez pomoci.“

„Mám přece Gyltu a Matyldy,“ namítla Adélie, „a taky Hlídače, samozřejmě.“

„Gylta je tu s tebou? Jak to, že jsem ji nikde neviděl? Pak se tedy nemusím obávat; ta žena dokáže rozehnat síly temnot jednou rukou.“

Požehnal jí. Pacholek vzal jeho kněžské náčiní ve skříňce, uložil je do sedlového vaku, pomohl převorovi na koně a byli pryč.

Pršet už přestalo, ale měsíc, který měl stát v úplňku, se schovával za těžkými mraky. Adélie zůstala stát na místě ještě chvilku poté, co oba muži odjeli, a poslouchala vzdalující se dusot kopyt.

Neřekla převorovi, že Gylta tu nebude přespávat, ani že je to noc, které se sama obává.

„Pohanské,“ řekla si sama nahlas, „dokonce i otec převor to tak cítí.“ Odešla zpátky do kláštera, ale nechala bránu otevřenou; neděsilo ji nic tam venku okolo, děsil ji klášter sám, jako by v něm nebyl dýchatelný vzduch, žádné světlo, okna nebyla dokonce ani v kapli, jen úzké otvory ve tvaru šipek v mohutných zdech z těžkého kamene bez jakýchkoli příkras, z kamene, který jako by odrážel barbarství, jemuž musel kdysi odolávat.

Ale ono se dovnitř stejně dostalo, pomyslela si. Nepříjemně prastará hrobka v kapli připomínající hrbolatý hřbet nějaké obludy byla posetá tesanými reliéfy vlků a draků vzájemně si okusujících ocasy a mužskými postavami mezi nimi. Spirálové ornamenty na oltáři lemovaly postavu se zdviženými pažemi, snad to měl být Lazar, jenže mihotavé světlo svící mu dodávalo spíše démonickou podobu. Listoví kolem oblouků cel imitovalo dotěrný les, který obaloval zdi a pilíře břečťanem a jinými popínavými rostlinami. Když v noci seděla Adélie u lože jedné z jeptišek, přistihla se ona, která na peklo a ráj nevěřila, jak naslouchá, jestli se ďábel neblíží. Vzápětí se jí dostalo odpovědi v podobě sovího zahoukání. I pro Adélii, stejně jako pro převora Geoffreyho, těch dvacet děr ve dvou řadách nad sebou, ve kterých ležely jeptišky, představovalo barbarství. Když ji zavolala sestra z jiné cely, musela Adélie zmobilizovat veškerou odvahu, aby se vůbec vydala na ty tmavé záludné schůdky a úzký chodníček k nim.

Na druhý den, když se vrátila Gylta s Matyldami a přinesly s sebou hlasy, zvuky a atmosféru normálního života, dopřála si Adélie dvě hodinky odpočinku v abatyšině křídle, ale i tehdy jí ty dvě řady cel lezly do dřímot jako výčitky, jako by to byly hroby nějakých jeskynních pralidí.

Den uběhl jako voda a nastal další večer. Adélie kráčela podloubím k cele sestry Veroniky. Světlo lucerny, kterou si nesla, vrhalo odlesky na hlavice sloupů, takže se na ni šklebily jako živé příšery. Byla ráda, že ji provází aspoň Hlídač.

Veronika sebou na loži vyčerpaně škubala a omlouvala se Bohu, že pořád neumírá. „Odpusť mi, Pane, že nejsem již u Tebe. Zadrž svůj hněv za má provinění, neboť přišla bych za tebou, kdybych jen mohla…“

„Nesmysl,“ přerušila ji Adélie, „Bůh je s tebou naprosto spokojený a chce, abys žila. Otevři ústa a ochutnej dobrou hovězí huspeninu.“

Veronika ovšem, stejně jako Odílie, odmítala jíst. Nakonec jí Adélie vnutila aspoň půl pilulky opia a seděla u ní, dokud droga nezačala zabírat. Tahle cela byla nejnuznější ze všech, jedinou její ozdobou byl kříž spletený z vrbového proutí, jako ostatně všechny kříže, které se věšely na stěnu.

Někde v dálce na mokřinách se ozval bukač. Před celou na dlažbu dopadaly kapky vody s takovou pravidelností, že Adélii cukal každičký nerv v těle. Po nějaké době zaslechla dávivé zvuky z cely sestry Agáty ještě o kus dál a vydala se za ní.

Vyprázdnit noční nádobu znamenalo vyjít ven z kláštera. Když se Adélie vracela, mraky se na okamžik roztrhly a ona uviděla u jednoho z pilířů ambitu mužskou postavu.

Zavřela oči a zase je otevřela. A šla dál.

Byla to hra stínů a odlesků deštěm zmáčeného listí. Nikde nikdo. Položila dlaň na pilíř, chvíli se o něj opírala a ztěžka se vydýchávala; ta postava měla na hlavě rohy. Hlídač se tvářil docela nevzrušeně, ale tak on vypadal skoro pořád.

Jsem už příliš unavená, pomyslela si.

Vtom se rozlehl výkřik abatyšina hlasu z Odíliiny cely…

Když Adélie s abatyší odříkaly modlitby, zabalily tělo staré ošetřovatelky do plátěného prostěradla a odnesly jej společně do kaple. Tam jej položily na provizorní katafalk ze dvou stolů přikrytých látkou a u hlavy i u nohou zesnulé zažehly svíce.

Abatyše zůstala, aby odříkala rekviem. Adélie zamířila zpátky k celám, aby bděla u Agáty. Všechny jeptišky spaly a ona byla ráda; bude bohatě stačit, aby se dozvěděly o smrti sestry Odílie až ráno, kdy budou snad odpočatější a silnější.

Tedy pokud do tohoto hrozného místa vůbec nějaké ráno dorazí, napadlo ji. Pohanské je to tu, tak to říkal i převor. Pevný alt doléhající sem vzdáleně z kaple nezněl ani tak moc jako křesťanské rekviem, ale spíš jako nářek nad padlým válečníkem. Byla to Odíliina smrt nebo snad pradávná moc těch obřích kamenů, která mi před očima stvořila vizi rohaté postavy přímo uprostřed kláštera?

Byla to únava, odpověděla si vzápětí. Jsem prostě vyčerpaná.

Jenže ten obraz se jí stále míhal před očima a ona, aby se ho zbavila, zapojila fantazii a snažila se nahradit jej představou jiné postavy, mohutnější, veselejší, stále ještě překvapivě milované, až tam nakonec místo přízraku stál Rowley. S uklidňujícím pocitem, že stojí hned venku na stráži, nakonec Adélie usnula.

Sestra Agáta umřela další noci. „Srdce jí prostě přestalo bít,“ napsala Adélie ve vzkazu otci převorovi. „Jinak se jí už dařilo lépe. Nečekala jsem to.“ A rozplakala se.

Ostatní jeptišky se díky odpočinku a Gyltině jídlu začínaly poměrně rychle uzdravovat. Veronika a Walburga, mladší než zbytek osazenstva, vstaly z lůžek dříve, než by se Adélii bylo zamlouvalo, jenže bylo těžké bránit jejich nově nabyté chuti do života. Přemlouvaly však Adélii marně, aby jim dovolila vypravit se proti proudu se zásobami jídla pro zanedbávané poustevníky; bylo to nerozumné už jen proto, že by každá musela jet s jednou pramicí, a nemohly by se tedy ani střídat v namáhavé práci s bidlem. Adélie zašla za matkou představenou s žádostí, aby těm dvěma domluvila.

Sama byla unavená, a tak řekla poněkud netaktně: „Jsou to pořád ještě moje pacientky. Nemohu to dopustit.“

„Jsou to pořád ještě moje jeptišky. A za poustevníky nesu zodpovědnost. A navíc, čas od času mé řeholnice potřebují trochu volnosti a samoty, zvlášť sestra Veronika, sama si toho žádá a já jsem jí vždycky vyhověla.“

„Převor Geoffrey slíbil, že se o poustevníky postará.“

„Na sliby převora Geoffreyho se nehodlám spoléhat.“

Nebylo to poprvé ani podruhé či potřetí, co se Adélie s abatyší na něčem neshodla. Matka představená si byla vědoma toho, že její častá nepřítomnost již dovedla klášter i jeptišky až na pokraj zkázy, a nevědomky se pokoušela dodat si pocit autority tím, že oponovala Adélii.

Hádaly se spolu kvůli Hlídačovi, abatyše si stěžovala, že páchne, což byla pravda. Jenže ten pach se nemohl vyrovnat tomu, v čem byly nuceny žít řeholnice. Hádaly se kvůli podávání opia a v tomto sporu se abatyše samozřejmě přiklonila na stranu církve. „Bolest nám sesílá Bůh a jedině Bůh má právo ji od nás opět odejmout.“

„A to říká kdo? Kde přesně se to v Bibli píše?“ nedala se odradit Adélie.

„Bylo mi řečeno, že ta rostlina je návyková. Budou na tom nakonec závislé.“

„Nebudou. Vůbec nevědí, o jakou látku jde. Je to dočasný lék, který jejich utrpení pouze utlumí.“

A možná proto, že vyhrála spor o opium, prohrála nyní v té věci s poustevníky. Obě relativně zdravé sestry dostaly povolení od své představené odvézt zásoby pro poustevníky a Adélie, která viděla, že tady už mnoho nenadělá, klášter po dvou dnech opustila.

Bylo to právě v den, kdy v Cambridgi začínalo soudní zasedání.

Ten hluk byl beztak příšerný, jenže Adélie, která v poslední době uvykla tichu, si připadala, jako by jí rvali uši od hlavy. S těžkou lékařskou truhlou byla cesta od kláštera docela krušná a ona teď stála v davu na opačné straně ulice u mostu a čekala, až projde nekonečný průvod.

Nejdřív jí nedošlo, že je to začátek zasedání; skupiny slavnostně oděných muzikantů s uvřískanými trubkami a dunícími bubny jí připomněly Salerno, týden před Popeleční středou, když se ve městě konal karneval, kterému ani církev nedokázala zabránit.

Blížily se další bubny a za nimi soudní sluhové ve zdobených livrejích a s velikými zlacenými žezly přes rameno. A dál, proboha, biskupové v mitrách a opatové na očabrakovaných koních, a sem tam některý z nich dokonce i zamával. A ten legrační mistr popravčí v kápi a se sekerou…

V tu ránu jí došlo, že to není legrace, že se nebudou konat žádná představení akrobatů a cvičených medvědů. Tři leopardy na plantagenetovském erbu bylo vidět opravdu všude. A už kolem procházely skupinky siláků v kytlicích nesoucí honosné palankýny, ve kterých trůnili soudcové krále Jindřicha. Přijeli vhodit celé město Cambridge na váhy, a jestli měl Rowley pravdu, tak i vymačkat z něj následně, co se dalo. A přesto přihlížející lidé jásali, jako by se nemohli dočkat nějaké zábavy, jako by nadcházející soudy a rozsudky smrti byly zábavou. Adélie ohlušená tím křikem a řinčením najednou zahlédla Gyltu, která se právě prodrala na okraj davu na protější straně ulice, otevírala ústa, jako kdyby také provolávala slávu, ale výraz ve tváři měla docela jiný než ostatní. Vůbec nejásala.

Ach Bože nejdražší, ať se nestalo to, co si myslím. Ať to tak není. Ať se tak netváří.

Gylta se rozběhla přes ulici, takže jeden z jezdců musel s klením prudce strhnout koně na stranu, aby ji nepošlapal. Gylta stále něco říkala, rozhlížela se na všechny strany. Blížila se k Adélii a ta ucouvla, aby se před ní ukryla, ale teď už bylo slyšet Gyltin zoufalý hlas i přes všechen ten rámus. „Neviděli ste někdo mýho chlapečka? Ulf se jmenuje. Nemůžu ho nikde najít.“

Kapitola čtrnáctá

Seděla na břehu řeky na stejném místě, na stejném obráceném koši, jako když tu sledovala Ulfa, jak loví ryby.

Teď se dívala jen na plynoucí vodu. Nic jiného tu nebylo.

Za domem za jejími zády hlučely rušné ulice, částečně ještě kypící příjezdem vlastního zasedání, ulice, kde teď všichni hledali Ulfa. Gylta, Mansur, obě Matyldy, Adéliini pacienti, Gyltini zákazníci, známí, sousedé, rychtář se svými lidmi i ti, kdo tu zprávu zaslechli náhodou a sami se přidali k pátrání po zmizelém dítěti – všichni ho hledali a naděje ubývalo.

„Chlapec se už na hradě nudil a chtěl jít na ryby,“ řekl Mansur Adélii s kamennou tváří. „Šel jsem s ním. Potom přišla ta malá tlustá…,“ to myslel Matyldu B., „…a požádala mě, abych v domě spravil nohu od stolu. Když jsem znovu vyšel ven, byl pryč.“ Ani se při tom na Adélii nepodíval, což jasně dokazovalo, jak je z toho rozčilený. „Řekni té ženě, jak nevýslovně mě to mrzí.“

Gylta mu ale vinu nedávala; neobviňovala nikoho; hrůza, kterou prožívala, přehlušila jakýkoli hněv. Vypadala najednou scvrkle, jako by se celá zhroutila do sebe a zestárla a neklid jí nedovolil na chvilinku se zastavit. Šli se už s Mansurem podívat po proudu i proti proudu, ptali se na chlapce každého, koho potkali, a dokonce prohledávali všechny pramice u břehu, pokud v nich bylo něco zakrytého plachtou. Dnes se byli vyptávat obchodníků u mostu.

Adélie se k nim nepřidala. Celou noc stála u okna svého pokoje a dívala se na řeku. Dnes seděla na Ulfově místě a dál hleděla do vody, sevřená žalem tak, že se ani nemohla hnout – i když na tom břehu by asi zůstala v každém případě. „To dělá ta řeka,“ řekl přece Ulf a ona tu větu v duchu poslouchala pořád kolem dokola, nemohla to zastavit a to bylo dobře, protože jinak by ho slyšela křičet.

Pak se rákosím přihrnul Rowley, kulhal a snažil se ji odvést pryč. Něco jí říkal, objal ji. Asi chtěl, aby s ním odešla na hrad, kde teď musel zůstat kvůli zasedání. Pořád se zmiňoval o králi, ale ona jej skoro nevnímala.

„Promiň,“ řekla mu, „ale já musím zůstat tady. To dělá ta řeka, víš? Ta řeka si je bere.“

„Jak si je může brát řeka?“ zeptal se jemně v domnění, že snad zešílela – což ostatně byla téměř pravda.

„Já nevím,“ odvětila. „Musím tu zůstat, dokud to nezjistím.“

Zkoušel ji přesvědčit. Milovala ho, ale ne tolik, aby s ním odešla; podléhala teď jinému, mnohem mocnějšímu citu.

„Musím se už vrátit,“ vzdal to nakonec.

Jen mlčky přikývla a jen taktak vůbec postřehla, že odešel.

Byl krásný den, slunečný a teplý. Někteří lidé projíždějící na bárkách kolem už věděli, co se stalo, a povzbudivě volali na ženu sedící na obráceném koši a se psem opodál. „Neboj se o něj, děvče. Třeba si někde hraje. Najednou se ukáže a bude to.“ A jiní od ní odvraceli oči a mlčeli.

Stejně je nevnímala. Viděla před sebou Ulfa, jak se zmítal, když ho tehdy Gylta svlékala a snažila se ho dostat do kádě s vodou, aby ho vykoupala.

Dělá to ta řeka.

Rozhodla se ve chvíli, kdy kolem pozdě odpoledne projížděly sestra Veronika a sestra Walburga na pramici. Walburga si jí všimla a přirazila ke břehu. „Nekárej nás, paní.

Převor neposlal poustevníkům ani sousto a my jsme musely naložit ještě třetí dávku. Ale síly už máme dost, viď, sestro. To Bůh nám dává sílu.“

Veronika si všimla Adéliina výrazu. „Co je ti, paní? Vypadáš unaveně.“

„Není divu,“ vzala za ni slovo Walburga, „po tom, jak si se o nás starala. Jsi jako anděl, buď požehnána.“

Dělá to ta řeka.

Adélie vstala z koše. „Pojedu s vámi, jestli smím.“

Řeholnice to potěšilo, pomohly jí do loďky a usadily ji na pevnou příčku, jen musela dát kolena až pod bradu, aby se vešla nohama vedle bedýnky se slepicemi. Jeptišky se pobaveně chichotaly, když Smradloch – tak přezdívaly Hlídačovi – otráveně vyrazil po cestičce na břehu, poté co ho nevzaly na palubu.

Matka Joana, vyprávěly Adélii, teď roztrubuje do světa, že svatý Petřík opět potvrdil svou zázračnou moc, protože když jich bylo tolik a tak těžce nemocných a nakonec umřely jen dvě, a z toho ještě jedna už byla stejně dosti stará, není to snad zázrak? Svatý prošel zkouškou a nebaží po četných obětech.

Jeptišky se u bidla střídaly po krátkých chvílích, což jedině nasvědčovalo tomu, že se ještě zdaleka nezotavily úplně, ale ony si z toho moc nedělaly. „Včera to bylo horší,“ prohlásila Walburga, „když jsme jely každá na jedné pramici. Ale Pán při nás stojí a dodává nám sílu.“ Dokázala ujet větší kus cesty, než potřebovala vystřídat, ale Veronika se zdála být obratnější a zvládala úspornější pohyby. I její postava vypadala ladněji, když se opírala o bidlo a zase jej vytahovala, čeříc při tom vodu, která v zapadajícím slunci zářila jako jantar.

Už projely kolem Trumpingtonu, minuly i Grantchester…

… a nacházely se na úseku, který Adélie s Mansurem a Ulfem při jejich výpravě už neprozkoumali. Řeka se tu rozdělovala, Cam sem přitékal od jihu a jeho přítok z východu. A právě tam pramice zamířila. Walburga ochotně zodpověděla Adélii první otázku, vůbec první větu, kterou vyslovila od chvíle, kdy usedla do lodi. „Tohle? To je Granta. Po té dojedeme až k poustevnám.“

„A k tetě,“ připomněla jí Veronika s úsměvem. „Dojedem po ní taky ke tvé tetě, sestro.“

Walburga se taky usmívala. „To jo. Ta se bude divit, že mě vidí tendle tejden už podruhý.“

Krajina kolem řeky se změnila, připomínala teď spíš nějakou náhorní plošinu, protože rákos a olše ustoupily sušší trávě a vysokým stromům. Adélie v soumraku rozpoznávala více živých plotů a zídek než náspů a příkopů. Srpek měsíce pomaloučku nabýval na síle.

Hlídač už začínal belhat a Veronika usoudila, že přece jen měl jet s nimi v loďce, chudák jeden. Když po chvíli přestaly vůči novému pasažérovi protestovat slepice, rozhostilo se opět ticho, které rušilo jen cvrlikání ptáků.

Walburga přirazila s pramicí ke břehu na místě, odkud vedla úzká cestička směrem k nějaké farmě. Walburga se vyškrábala na břeh a pak řekla: „Tak, netahej se s tím vším sama, sestro. Jen ať ti poustevníci pěkně pomůžou.“

„Ale to víš, že ano.“

„A zvládneš to zpátky sama?“

Veronika jen s úsměvem přikývla. Walburga udělala pukrle pro Adélii, zamávala jim a byla pryč.

Říčka Granta se zužovala, potemněla, klikatila se mělkým údolím, kde se nad vodu skláněly mohutné větve buků, a Veronika se chvílemi musela shýbnout, aby ji nesmetly z lodi. O něco později zastavila, aby zapálila světlo v lucerně, kterou pak postavila na plochou příď, takže viděla zhruba yard nebo dva černé vody před sebou a občas odraz zvířecích očí, které je na okamžik sledovaly, než se opět ztratily v podrostu na březích.

Stromy se po nějaké době rozestoupily a obě ženy tak získaly více výhledu do stříbrem zalité krajiny zídek a remízků. Veronika zamířila k levému břehu. „A jsme tady, pochválen buď Pán náš všemohoucí.“

Adélie se rozhlížela a po chvíli ukázala na kopec s plochým vrškem v dálce před sebou. „Co je to?“

Veronika se obrátila za její rukou. „Tam? To je Wandlebury Hill.“

No samozřejmě, co jiného.

Vypadalo to, jako by na plošině na kopci přistála nějaká hvězdička, která se vzepřela zákonům hvězd, protože na rozdíl od svých souputnic na obloze zhasínala a zase se rozsvěcovala.

Adélie se posunula dozadu, aby udělala Veronice místo na vyložení bedýnky se slepicemi. „Já počkám tady,“ řekla jen.

Jeptiška se zaraženě podívala nejdřív na ni a potom na všechny ty koše čekající na odnesení k poustevnám tam kdesi ve tmě na břehu.

„Necháš mi tady tu lucernu, prosím?“

Sestra Veronika naklonila hlavu. „Bojíš se tmy, paní?“

Adélie se nad dotazem kratičce zamyslela. „Ehm, ano.“

„Tak si ji tu nechej a neboj se, Pán se o tebe postará. Já budu za chvilku zpátky.“ Řeholnice si přehodila přes rameno jeden z pytlů, do druhé ruky popadla bedýnku a vyrazila po pěšině ozářené měsícem probleskujícím mezi stromy.

Adélie chvilku počkala, pak pomohla Hlídačovi na břeh, vzala lucernu, podívala se, jestli svíce v ní je dost dlouhá a silná, a vydala se na cestu.

Nějakou dobu se řeka i stezka vyšlapaná podél břehu vinuly zhruba směrem, který jí vyhovoval, ale zhruba po jedné míli už viděla, že dál se stáčí až moc k jihu. Sešla proto z cesty a dál mířila na východ, jako když táhnou vrány – až na to, že vrány by se nestřetly s překážkami, které tu čekaly na Adélii: houštiny trnitých ostružin, terénní vlny, kde to po dešti notně klouzalo, proutěné nebo živé ploty, přes které musela přelézat anebo se jimi i prodírat.

Jestli se v tu chvíli z Wandlebury dívaly lidské oči, viděly v temné krajině drobné těkavé světýlko, které se blížilo, i když se chvílemi motalo jako opilé, protože Adélie musela obcházet jednu překážku za druhou. Někdy se světlo zastavilo, protože upadla, a padala většinou bolestivě, jak se snažila uchránit spíše lucernu před zhasnutím než sebe před poraněním. Hlídač pokaždé trpělivě a soucitně čekal, až se jeho paní zase zvedne.

Několikrát ji také vylekala nějaká srna nebo liška, která tu a tam vyrazila z křovisek přímo jí do cesty, protože je kvůli vzlykům sama předem neslyšela. Nevzlykala ani tak smutkem nebo strachem, ale zarputilým úsilím.

Pozorovatel na Wandlebury – pokud tedy ovšem na Wandlebury nějaký pozorovatel byl – musel nicméně jasně vidět, že světýlko se přes všechny ty kličky a pauzy stále přibližuje.

A Adélie, prodírající se svým údolím stínů, viděla, jak kopec před ní mohutní, až nakonec zastiňoval veliký kus oblohy před ní. Hvězda usazená na okraji plošiny na vrcholu už neblikala, naopak svítila nepřerušovaně jako stálice.

Adélii se málem zvedl žaludek, když přemýšlela nad vlastní hloupostí. Proč jenom jsem tam nešla rovnou? Těla těch dětí mi to přece říkala. Křída, říkala mi přece. Zabili nás na křídě. Uhranula mě ta řeka. Jenže ta řeka vede k Wandlebury. Měla jsem si to uvědomit.

Podrápaná a potlučená, ale s lucernou stále rozsvícenou dokulhala na plochou vyvýšeninu, v které vzápětí poznala ten kus římské silnice, kde otec Geoffrey – jak je to už dlouho? – pokřikoval na všechny, kdo měli uši, že se nemůže vymočit.

Bylo tu pusto a prázdno; bodejť, bylo už pozdě a měsíc stál vysoko, jenže Adélie docela ztratila pojem času; neexistovala teď pro ni minulost, ve které kdy žili lidé, nebyl ani kluk jménem Ulf – už ho neslyšela ani neviděla. Existuje jen ten kopec přede mnou a já se musím stůj co stůj dostat nahoru. Vyrazila se psem v patách strmou cestou vzhůru a nemusela si vůbec připomínat, při jaké příležitosti po ní kráčela prvně, prostě jen věděla, že je to ta správná.

Když dorazila nahoru, začala se rozhlížet po tom světle a trochu ji udivilo, že jej viděla z dálky celou cestu a nyní po něm není ani stopy. Ach Bože dobrý, dej, aby mezitím nezhaslo. V té tmě jinak vůbec nebudu vědět kudy kam.

Pak jej zahlédla, uviděla mdlou zář mezi křovisky před sebou a rozběhla se; docela zapomněla na ty prohlubně v zemi. Když upadla, lucerna zhasla jednou provždy. To nevadí. Začala se plazit.

Je to zvláštní svit, ani oheň, ale ani rozptýlené světlo svíček; spíš něco jako paprsek směřující vzhůru. Kradla se přikrčeně směrem k němu a náhle šlápla do prázdna a málem sletěla přes okraj srázu. Zůstala na něm balancovat. Hlídač se dívá přímo před sebe – ano, tady je to, tři yardy přede mnou, uprostřed mísovité prohlubně. Není to opravdu ani oheň, ani nějaká lucerna. Nikdo tu není. To světlo vychází z díry v zemi. Nemůže to být nic jiného nežli rozšklebená jáma pekelná, osvětlená zevnitř plameny podsvětí.

Napjala všechny síly, aby nesklouzla dolů, a hned poté se zoufale snažila vyhrabat z paměti jakýkoli argument, který by to dokázal objasnit, brala do hrsti každičký kousek rozumu, jen aby se ubránila hlasitému ječení a panice, která ji nutila prodírat se houštím pryč od té hrůzy a tiše kvílet strachy. Modlila se za klid duše: Od nočních můr všelikých ochraňuj mne, Pane.

„To není jáma pekelná,“ řekl hlas v její hlavě. „Je to jenom jáma.“

No jistě. Jáma. Obyčejná jáma. A uvnitř je určitě Ulf.

Začala se po kolenou obloukem vracet, až narazila na cosi v trávě. Nejprve to vypadala jen jako kámen, ale jak po tom hmatala rukama, uvědomila si, že to má pravidelné tvary – bylo to jakési obrovité, mohutné kolo. Přelezla přes něj; místy už bylo porostlé drny.

Natáhla ruku, aby zabrzdila Hlídače, který by mohl spadnout dolů z pouhé hloupé zvědavosti, a pak se pomaličku, jako želva, začala natahovat dál, aby viděla přes okraj.

Není to ani jáma. Je to spíš jakási šachta, asi tak šest stop v průměru a jen Bůh ví, jak hluboká – světlo stoupající zevnitř znemožňovalo jakýkoli odhad –, ale hluboká. A vede tam žebřík, po bělavé stěně – ono je to bílé, no jistě, všechno je tam bílé, kam až dohlédnu.

Křída. Samozřejmě, křída, křída byla na tělech mrtvých dětí.

Rakšasa to tu ale vykopat nemohl; taková práce by si vyžadovala spoustu času a mnoha lidí i nářadí. On to tu jenom našel a používá, a jak to používá, to už vím.

A to jsou všechny ty prohlubně tady na kopci takovéhle? Zasypané vstupy do nějakých dolů? Ale kdo by potřeboval křídu v takovém množství?

Na tom vlastně nezáleží. Ten původní význam mě vůbec netrápí. Tam dole je Ulf.

A také vrah. Pěkně si tam rozsvítil – to musejí být pochodně; tohle je to světlo, co tu vídal ovčák. Pane na nebesích, tohle jsme měli najít; prochodili jsme ten kopec křížem krážem, lezli jsme ke každé prohlubni; jak jsme si jen mohli nevšimnout takové otevřené brány do podsvětí?

Protože nebyla otevřená, napadlo ji najednou. To drnem pokryté kolo není vůbec kolo, je to víko, poklop. Když je na svém místě, prohlubeň vypadá stejně jako všechny ostatní.

Mazaný chlápek, ten Rakšasa.

Mrazení v zádech ale Adélii trošinku přešlo, protože teď už věděla, že když vůz s ležícím převorem začal vyjíždět do strmého kopce Wandlebury, Rakšasa musel zpanikařit. S pocitem ohrožení vynesl těla obětí v noci ze šachty a odnesl je z kopce úplně pryč, aby se jeho úkryt neprozradil.

Tak tohle je to tvoje doupě, běželo jí teď hlavou, a je ti tak drahé, že se stalo tvou slabinou. Zírá na tebe stejně jako nyní na mě, dokonce i když je víko na svém místě; je to tunel do tvého těla, vstup do tvé prohnilé duše, tvoje budoucí zkáza a zhouba. Sám dobře slyšíš, jak jeho existence křičí k Bohu, jehož tím hluboce uráží.

A já jsem to místo našla.

Zaposlouchala se. Kopec kolem ní šuměl listím a nočními živočichy, ale ze šachty nic slyšet nebylo. Neměla jsem sem chodit sama, já vím, neměla. Jakou službu mohu tomu klučinovi prokázat, když nemám žádné posily a ani nikdo netuší, kde vlastně jsem?

Ale to si tak vyžádala situace, nemohla jsem jednat jinak. A vůbec, už se to stalo, mléko je rozlité a pozdě nad ním plakat. Raději ho musím zkusit setřít.

Jestli je Ulf mrtvý, tak mohu klidně jen vytáhnout žebřík a posunout víko tam, kam patří, pohřbít vraha zaživa a prostě odkráčet pryč, zatímco on tam bude dlouho a pomalu umírat.

Jenže já věřím, že Ulf není mrtvý, vždyť i ty ostatní děti byly nějakou dobu ještě naživu, dokud se na ně Rakšasa nepřipravil – to je hypotéza, kterou mi nabídlo tělo toho chlapce. Je to jen takový mlhavý odhad, jen vlákénko naděje, ale ponouklo mě nastoupit k jeptiškám na loďku a pak se drát divočinou až k téhle pekelné díře, tak co…

Tak co…, co vlastně??

Adélie ležela v prohlubni, hlavu měla vystrčenou přes okraj šachty a zvažovala svoje možnosti s chladnou logikou zoufalství. Mohla bych se rozběhnout pro pomoc, což vlastně vůbec není možnost, pokud bereme v úvahu, jak dlouho by to trvalo. Poslední lidské obydlí je ta farma, kde vystoupila sestra Walburga – a já jsem teď Ulfovi tak blízko, že ho nemůžu opustit. Také se mohu spustit do šachty a nechat se zabít, na což musím být stejně připravená, jen kdyby to Ulfovi pomohlo, aby unikl.

Nebo, a to by byl daleko větší přínos, napadlo ji, bych mohla slézt dolů a zabít toho vraha. A k tomu bych potřebovala nějakou zbraň. Musím se porozhlédnout po nějakém klacku nebo kameni, nebo po něčem ostrém…

Hlídač sebou náhle škubl. Něčí ruce popadly Adélii za kotníky a zvedly její nohy do výšky, takže sklouzla kupředu. A pak ji ten někdo s namáhavým zafuněním shodil dolů do šachty.

Zachránil ji žebřík. Podařilo se jí po něm chňapnout vpůli pádu, zlomila si při tom pár žeber, jak do něj narazila, a pak se jí povedlo jakž takž zpomalit ten let do zachytávání a padání po několika příčkách. Takže měla čas – zdálo se to jako spousta času – myslet na jedinou věc: Nesmím omdlít! Jenže pak narazila hlavou na tvrdou zem a to úpěnlivé přání vzalo rázem za své.

Vědomí se vracelo pomaloučku, prodíralo se mezi mlhavými zástupy lidí, kteří se neúnavně hemžili a hýbali s ní a mluvili, což ji tak rozčilovalo, že kdyby neměla ty hrozné bolesti, dávno by je okřikla, ať toho laskavě nechají. Pak se postupně začali rozcházet a zvuk mnoha hlasů se ztrácel až na jeden, který ji rozčiloval pořád dál.

„Buď už zticha,“ řekla a otevřela oči. Stálo ji to oboje tolik úsilí a bolesti, že se rozhodla raději znovu na chvíli omdlít, jenže to už se jí nedařilo, protože na ni čekala další hrůza, a nejen na ni, takže mozek rozhodnutý za každou cenu zachránit sebe i toho druhého prostě odmítal vypnout.

Klidně lež a mysli. Bože, ta bolest; jako by mi provrtávali lebku. To bude otřes mozku – jak vážný, to nedokázala ani odhadnout, protože netušila, jak dlouho byla v bezvědomí, a právě délka mdloby indikuje závažnost. Pane na nebi, to bolí. A žebra taky, na dvou místech, takže asi dvě zlomeniny, ale – s obavou se pokusila nadechnout zhluboka – plíce mám snad celé. Všechno je to asi ještě trýznivější proto, že mám dojem, že stojím s rukama nad hlavou, takže mám hrudní koš mučivě napjatý.

To je ale jedno. Jsi ve velkém nebezpečí, děvče, takže na zdravotním stavu teď vůbec nezáleží. Hlavně mysli a přežij to.

Tak. Jsem v šachtě. Pamatuji si, jak jsem ležela nahoře na kraji; teď jsem na dně. Kratičké mrknutí – ano všude kolem je bílo. Jen si nemůžu vzpomenout, jak jsem se dostala až sem dolů – to kvůli tomu otřesu mozku. Buď mě sem někdo shodil nebo jsem spadla, samozřejmě.

A spadl sem ještě někdo další nebo ho sem spustili ještě přede mnou, nebo taky až po mně, protože když jsem se před chvílí pokoušela otevřít oči, zahlédla jsem naproti sobě u zdi nějakou postavu. To je ten hlas, co tak neúnavně a otravně pořád něco drmolí.

„Spas mne a ochraňuj, Pane můj, a já Tě následovati budu a po všechny dny svoje poníženě Tě poslouchati budu. Ztrestej mne bičem i holí, však v bezpečí svém mne udržuj…“

Byla to sestra Veronika. Stála asi na deset stop daleko od Adélie na protější straně prostoru beze stropu, tedy na dně oné šachty. Plachetku měla roztrhanou a vlasy jí visely přes obličej jako cáry temné mlhy. Ruce měla natažené vzhůru a stejně jako Adélie připoutané řetězem k velkému hřebu ve stěně.

Byla bez sebe čirou hrůzou, po bradě jí stékaly sliny a třásla se po celém těle tak silně, že i železná pouta kolem zápěstí jí řinčela jako doprovod k nekonečné modlitbě proudící v zoufalé snaze o úlevu z jejích úst.

„Prosím tě, buď zticha,“ řekla jí Adélie s námahou a nevrle.

Veronika úžasem vykulila oči a hned se jí v nich objevil i vyčítavý záblesk. „Já jsem šla za tebou,“ řekla. „Ty jsi zmizela a já jsem tě šla hledat.“

„To nebylo zrovna moudré,“ ucedila Adélie.

„Ta bestie je tady, Matko boží, ochraňuj nás, přepadla i mě, je tady s námi, sežere nás zaživa, ach Ježíši Kriste, Marie Panno, spas nás, je to rohatá kreatura.“

„To vím taky, jen přestaň křičet.“

Bolest nebolest, Adélie se rozhlížela kolem. U paty žebříku ležel její pes s přeraženým vazem.

Z hrdla se jí vydralo vzlyknutí. Ne, teď ne, nutila se ke klidu, na to teď není čas, teď tu nemůžu hořekovat. Musím uvažovat, jinak nepřežijeme. Jenomže, ty můj Hlídači…

Celý ten okrouhlý prostor osvětlovaly dvě pochodně v držácích ve výšce hlavy a ukazovaly hrbolaté bílé stěny, tu a tam poznamenané zeleným povlakem řas, takže Adélii připadalo, že s Veronikou obě stojí v obrovské, trochu zmačkané a ušmudlané roli papíru.

A byly tu jen ony dvě, nikde ani stopa po nějaké bestii, o níž mluvila jeptiška, i když po stranách do šachty ústily dvě chodby. Vstup do té menší, po Adéliině levici, byl zatarasen železnou mříží. Druhá byla osvětlena pochodněmi, které odsud nebylo vidět, a byla zvětšená tak, aby jí mohl projít běžně vysoký člověk, aniž by se musel shýbat. Zákrut Adélii znemožňoval další výhled, ale hned na začátku chodby, opřený o stěnu, stál notně otlučený, ale vyleštěný bitevní štít se znakem kříže.

A na čestném místě, v centru této mučírny, právě uprostřed mezi Adélií, Veronikou a mrtvým psem, stál oltář té zrůdy.

Byla to veliká kovadlina. Kovadlina, tak obyčejná na svém obvyklém místě, ale tak hrůzná tady; kovadlina odnesená z vyhřáté kovárny, aby tu na ní mohly být znásilňovány děti. Na kovadlině se leskla zbraň – hrot kopí. Mělo štípané ostří – právě tak, jako to bylo vidět v ranách, které způsobilo.

Pazourek, Pane Bože, to je přece pazourek. Pazourek, který se v křídových usazeninách často vyskytuje, bývají ho celé žíly. To pradávní lovci, pohané tu byli ochotni pracně vyhloubit takové doly, aby získávali pazourek, který se dá štípat do čepelí ostrých jako břitva, schopných zabíjet. A Rakšasa, stejně primitivní jako byli oni, využíval tento nástroj, vyrobený těmi temnými lidmi v temných dobách.

Zavřela oči.

Ale skvrny na kovadlině jsou docela zvětralé, nikdo na ní v posledních dnech nezemřel.

„Ulfe,“ zaječela a začala se rozhlížet. „Ulfe!“

Po její levici, z hloubi temné chodby se ozval porézní křídou přidušený, ale ještě slyšitelný zvuk, něco jako mumlavé zaúpění.

Adélie obrátila tvář ke kroužku oblohy vysoko nad hlavou a děkovala Bohu. Nevolnost způsobená otřesem mozku i dýcháním všudypřítomného křídového prachu a také z pachu pryskyřice hořící v pochodních ustoupila závanu čerstvého májového vzduchu. Chlapec je naživu.

Takže. Tady, na té kovadlině, jen pár kroků ode mne, leží zbraň; je tu jako připravená pro mne. Adélie měla ruce pevně spoutané, ale podle toho, co viděla u sestry Veroniky, a pokud to bylo v obou případech stejné, byla pouta připevněna řetězem ke hřebu zatlučenému přímo do křídové stěny. A křída je křída, vydrolí se, pro důkladné ukotvení čehokoli se hodí asi tak stejně jako písek.

Adélie ohnula lokty a zabrala. Ach, Pane Bože, ach, k čertu. Bolest jí jako rozžhavený drát projela hrudníkem. Tentokrát jsem si určitě, jistojistě prorazila plíci. Zůstala bezvládně viset za ruce, oddechovala, čekala, kdy se jí do úst nahrne krev. Chvíli pak trvalo, než uvěřila, že žádnou krev necítí. Jen kdyby ta zatracená jeptiška zase nezačala kvílet…

„Přestaň, zmlkni,“ houkla na sestru Veroniku. „Podívej se, zatahej za to. Tahej, sakra. Tahej za ten hřeb nebo co to je v té zdi. On se vyviklá, když s ním trochu zacloumáš.“ I když všechno přehlušovala bolest, cítila, jak se jí křída nad hlavou nepatrně uvolnila.

Jenže Veronika to nemohla, nechtěla pochopit; stála tam s očima vytřeštěnýma jako srnka zírající na smečku psů a mlela dál a dál.

Je to jenom na mně.

Další zatahání nepřipadá v úvahu, ale když to zkusím rozviklat, možná se mi povede vydrolit postupně okolo hřebu dost křídy na to, aby se dal vytáhnout pomalu.

Začala horečnatě lomcovat rukama nahoru a dolů, netečná k čemukoli kromě toho kusu železa, jako by spolu s ním byla v té křídě zazděná, a on se hnul, tuhle zrnko, támhle drobek, bolí to, bolí, ale já už cítím, jak ten hřeb sice neochotně, ale přece jen citelně povoluje a vytahuje se z…

Jeptiška zaječela.

„Ticho,“ okřikla ji Adélie, „musím se soustředit.“

Jeptiška ječela dál. „Už jde!“

Vpravo postřehla Adélie jakýsi pohyb. Přinutila se, aby otočila hlavu. Zatáčka v chodbě, do které viděla Veronika, jí znemožňovala výhled, ale spatřila alespoň odraz toho tvora v jeho vlastním štítu. Nerovný a vypouklý povrch poskytoval odraz temné kůže v podivných zakřivených proporcích. To stvoření bylo nahé a prohlíželo se jako v zrcadle, dotýkalo se svých genitálií a potom toho, co mělo na hlavě.

Chystá se sem vstoupit smrt.

V té hrůze vybičované do krajnosti Adélii opustilo docela všechno. Kdyby mohla padnout na kolena, udělala by to a po kolenou by se plazila k té kreatuře: vezmi si jeptišku, vezmi si chlapce, jen mě ušetři. Kdyby měla volné ruce, vyrazila by k žebříku a Ulfa i Veroniku by nechala dole. Ztratila rázem veškerou odvahu, rozumné uvažování, naprosto všechno, krom sílícího pudu sebezáchovy.

A lítosti. Lítost prorazila panikou díky představě, ale ne svého Stvořitele, nýbrž Rowleyho Picota. Umřu tady, nechutným způsobem, aniž bych kdy naplnila lásku k muži, který se sám teprve nedávno prokousal zpátky k životu.

Tvor vyšel z chodby; byl vysoký a vypadal ještě vyšší díky paroží, které měl na hlavě. Část vypreparované jelení lebky mu zakrývala horní polovinu obličeje a nos, ale zbytek byl lidský, i tělo, porostlé na hrudi a na podbřišku černými chlupy. Penis měl ztopořený. Pokročil vyzývavě k Adélii a přimáčkl se k ní břichem. Místo jeleních na ni hleděly modré lidské oči. Ústa se roztáhla do zubatého úsměvu a Adélie ucítila zvířecí pach.

Začala zvracet.

Když chlap uskočil, aby uhnul letícím zvratkům, parohy se zakymácely a ona si všimla, že je má na hlavě přivázané řemínkem, sice pevně, ale přece jen ne dokonale, takže při prudším pohybu se zakývaly.

To je tak vulgární. Zaplavilo ji opovržení a vztek, já mám přece na starosti důležitější věci než se tu zabývat nějakým šarlatánem v podomácku slátaném kostýmu.

„Ty smradlavé prase,“ řekla mu, „ty mě nepolekáš.“ V té chvíli to skutečně tak cítila. Vyvedla ho z konceptu; oči pod maskou zamrkaly, mezi zuby se vydralo syknutí. Netvor o krok ustoupil a Adélie postřehla, že i penis mu poklesl.

Díval se pořád na Adélii, ale šátral přitom rukou za sebou, dokud nenahmátl sestru Veroniku. Ruka vyjela vzhůru k jejímu hrdlu a jediným škubnutím roztrhla její hábit až k pasu. Veronika zaječela.

Chlap stál ještě chvilku pyšně obrácený k Adélii, pak se bleskově otočil a kousl Veroniku do prsu. Když se k Adélii znovu obrátil, úd mu zase trčel vzhůru.

Adélie spustila proud nadávek; řeč byla jediná zbraň, kterou teď měla, a tak pálila slova, jak jen mohla: „Ty svině jedna křivohubá, primitivní hroudo svalů, co vlastně umíš? Jenom ubližovat ženám a dětem, a to je ještě musíš svázat? Jinak se nevzrušíš, chudáku? Musíš se nacpat do masky, ty potomku prašivé kozy, protože jinak nejsi žádný chlap, jenom rozmazlený parchant!“

Adélie tohle svoje já nepoznávala a ono tady teď pokřikovalo, a jí to bylo jedno. Stejně to já umře se mnou, jen neumře ponížené, kdepak, bude chrlit nadávky do poslední chvíle.

Pane Všemohoucí, ono to funguje; ten hnusák zase pozbyl erekci. Znovu usykl a s pohledem visícím na Adélii rozerval jeptišce háv až pod rozkrok.

Arabština, hebrejština, latina i Gyltina saxonská angličtina, všechno se to hrnulo Adélii z úst, ani nevěděla, jak a kde se v ní vzala slova jako vymáchaná v odpadní stoce, ale prostě se hodila.

Slizká ropucho, pokřikovala, ty sopložroute, posero, co se ukájíš na zvířatech, máš asi ksicht jako rozšlápnuté lejno, že ho schováváš, nepozná se, jestli prdíš nebo mluvíš, hubu stejnou jako řiť a v hlavě vymeteno, ty jsi zmetek, jsi homo insanus.

Křičela na něj a sledovala při tom jeho penis; to byla vlajka, která signalizovala, zda má navrch ona nebo on. Samotné vraždění ho přivede k vyvrcholení, věděla to, ale aby vůbec byl schopen dosáhnout vyvrcholení, potřebuje vidět na své oběti hrůzu. Jsou takové stvůry…, vyprávěl mi o nich otčím… Ještěři, kteří zatáhnou svou lidskou oběť do skrýše pod vodou a tam ji nechají, dokud maso do měkka neshnije; pak teprve si pochutnají. Tahle zrůda potřebuje oběť zpracovat strachem. „Ty…, ty živoucí chcíplino,“ pustila se do něj znovu. Ano, strach Rakšasu posiluje, vzrušuje ho, on se jím živí. Nedopřeji mu ho a dej Bůh, nebude tedy schopen zabít. Takže dál. Ty měchu močůvky s hroudou hoven místo mozku, i ten pták ti visí jak pošlý vrabec, to už jsem viděla větší koule i na třešni.

Nemám kdy být na sebe hrdá. Musím přežít. Znemožnit ho, naplivat mu do té tlamy a nedat mu šanci dělat bububu. S každým slovem škubala železnými pouty na zápěstích – ta bolest! – a hřeb v křídové stěně se viklal čím dál víc.

Sestře Veronice stékala po břiše krev, její strach už dospěl za hranice příčetnosti a ona jen bezvládně visela v poutech, netečná k dění kolem, hlavu zvrácenou dozadu a ústa dokořán.

A Adélie nadávala a nadávala.

Jenže Rakšasa změnil taktiku. Sám vyrval jeptiščina pouta ze zdi. Ustoupil, udeřil ji přes obličej a pak ji popadl zezadu za krk a tlačil ji ke vchodu do menší chodby a srazil ji před ním na kolena. Jednou rukou odtáhl mříž a ukázal dovnitř. „Běž,“ řekl.

Adélie se zajíkla uprostřed slova. On tu chce Ulfa, chce ho tu znásilnit.

Klečící Veronika zmateně vzhlédla ke svému mučiteli. Rakšasa ji nakopl a znovu ukázal do díry, ale ohlížel se přitom po Adélii. „Běž pro toho kluka.“

Řeholnice se soukala do úzké chodby a řinčení jejích pout pomalu utichalo, jak se vzdalovala.

Adélie se v duchu modlila, jako by mlčky křičela: Pane Všemohoucí, vezmi si mou duši, víc už snést nemohu.

Rakšasa zvedl tělo Hlídače. Pohodil ho na kovadlinu tak, aby leželo na zádech. Díval se na Adélii, popaměti nahmátl pazourkovou čepel a špičkou si zlehka přejel po hřbetu zápěstí. Nastrčil svou ruku blíž, aby dobře viděla krev.

Chce, abych se bála. A rázem má, co chtěl.

Parohy se zakymácely a on vůbec poprvé spustil zrak z Adélie a sklonil hlavu k mrtvole psa. Zvedl kamenný nůž…

Zavřela oči. Tohle je další pokus a já se na to nebudu dívat. A on mi pak uřeže oční víčka a já to nebudu chtít, ale budu se muset dívat.

Stejně ale slyšela ty zvuky, mlaskavé a sykavé, jak se zubaté ostří prořezávalo kůží a masem, i praskání kostí a chrupavek. Nadávky jí došly spolu se vzdorem, ruce jí v poutech mdle povisly. Jestli existuje peklo, napadlo ji, tak on bude mít svoje vlastní.

Zvuky utichly. Zaslechla jeho kroky a ucítila jeho pach. „Dívej se,“ řekl.

Zavrtěla hlavou a vzápětí ucítila ostrou bolest v levé paži, která ji přiměla oči otevřít. Bodl ji, aby ji donutil udělat, co řekl. Začínal se zlobit. „Dívej se.“

„Ne.“

Oba uslyšeli, jak se z chodby blíží supění a šoupání nohou. Pod jelení maskou se vycenily zuby. Netvor se ohlédl ke vchodu, právě když se Ulf vypotácel ven. I Adélie ho sledovala.

Pane, spas ho, je ještě moc malý, moc nevinný, je příliš skutečný, příliš normální na tu obludnou scénu, kterou mu ten pomatenec nachystal; povedlo se mu to tak, že se před tím dítětem stydím, že tu jsem.

Ulf měl na sobě svoje oblečení, ale byl spoutaný; klopýtal a vůbec byl jako omámený. Kolem nosu a úst měl nějaké skvrny. Laudanum, napadlo ji. Aby byl zticha.

Ulf pomalu stočil zrak na tu krvavou hromádku na kovadlině a mlčky vytřeštil oči.

„Neměj strach, Ulfe,“ vykřikla Adélie. Nebyla to útěcha, ale rozkaz. Neukazuj strach, nenakrm ho svou hrůzou. Viděla, jak se snaží soustředit. „Já nemám,“ zachraptěl.

Adélii se vrátila kuráž. A nenávist a zuřivost. Žádná bolest na celém světě mě nezastaví. Rakšasa teď měl hlavu otočenou směrem od ní, k Ulfovi. Adélie trhla rukama a hřeb vyletěl ze zdi. Tím stejným pohybem zároveň máchla pažemi dopředu ve snaze přehodit řetěz spojující oba okovy Rakšasovi přes hlavu a kolem krku, aby ho pokud možno rovnou zardousila.

Nedosáhla ale dostatečně vysoko a řetěz se zahákl o paroží. Škubla s ním, takže celá maska se svezla tyranovi dozadu a její řemínky se mu zaryly pod nos a přes oči.

Na chvíli ho to oslepilo, ten výpad ho vyvedl z rovnováhy. Noha mu ujela a on se zřítil – Adélii strhl s sebou – do rozházených psích vnitřností, po kterých předtím uklouzl.

Oba hekali námahou, Adélie visela za ruce na paroží, nemohla nic dělat, byla teď připoutaná k němu, byli propojení okovy, řetězem, maskou a řemínky, Rakšasa naštěstí pod ní, a jí se podařilo kleknout mu na ruku s napřaženým nožem. Chlap sebou mrskal, snažil se ji ze sebe setřást, aby se mohl rozmáchnout a bodnout, a ona se ze všech sil držela, aby se mu to nepovedlo. A celou dobu řvala: „Uteč, Ulfe! Po žebříku! Nahoru! Uteč!“

To tělo pod ní se začalo zvedat a ona s ním, ale pak zase spadla, jak Rakšasa znovu uklouzl. Nůž mu vyletěl z ruky a zmizel v krvavé břečce. Natáhl se po něm, s Adélií pořád na zádech, a sápal se Ulfovi a Veronice po nohou, dokud i oni nepopadali do jednoho chumlu a všichni čtyři se váleli po zemi jako jedno zmítající se klubko hadů.

Do hry mezitím vstoupilo něco nového. Zvuk. Nic neznamenal; Adélie byla slepá i hluchá. Rukama nahmatala parohy a kroutila jimi, seč mohla; snažila se je obrátit proti Rakšasově lebce. Nevnímala ten zvuk ani pronikavou bolest. Ještě o kousek, pootočit. Rovnou do oka a do mozku. Ještě kousek. Nesmí mě shodit. Nesmím ho pustit. Otočit, bodnout. Zabít to.

Řemínky na masce povolily a parohy jí zůstal v rukou. Tělo se ale bleskově vysoukalo, u stěny se obrátilo a přikrčilo se ke skoku.

Na okamžik hleděli jeden na druhého a ztěžka oddechovali. Zvuk byl čím dál hlasitější, pronikal sem shora, ze vstupu do šachty; byla to kombinace známých zvuků, ale tak odlišná od rvačky tady dole, že jí Adélie vůbec nevěnovala pozornost.

Netvor je ovšem vnímal, jeho výraz se změnil, Adélie viděla, jak otupěl, živelná radost ze zabíjení se mu z očí vytratila. Stále to byla bestie s vyceněnými zuby, ale nyní s hlavou obrácenou vzhůru, čenichající, snad i uvažující; dostával strach.

Bože předobrý, šeptala Adélie v duchu a téměř se bála na to myslet, aby to nezakřikla, to je přece ono, to je krása, ano, nádherné troubení loveckého rohu a štěkot psů.

Přišli ulovit Rakšasu.

Ukázala mu zuby ve stejně divokém úsměvu, jakým se předtím pyšnil on. „Teď chcípneš,“ sykla.

Šachtou se rozlehlo volání. „Haló!“ Nádhera, to je nádhera. To je Rowleyho hlas. A Rowleyho nohy, co dupou po žebříku dolů.

Netvorovy oči střílely z místa na místo, horečnatě hledaly kamenný nůž. Adélie ho postřehla dřív. „Ne!“ vykřikla a vrhla se na něj svým tělem, aby ho zalehla. Nedostaneš se k němu.

Rowley s mečem v ruce se už blížil ke dnu šachty, ale tam mu překážela bezvládná těla Ulfa a Veroniky. Adélie se ze země pokusila chytit Rakšasu za nohu, která se kolem ní mihla, ale prsty jí bezmocně sjely po kůži kluzké od psí krve. Rowley nohou odsunoval z cesty chlapce i jeptišku. Adélie už jen zahlédla Rakšasova záda a zadek, jak se hnal do velké chodby, a Rowleyho, který se řítil za ním. Pak upadl, když zakopl o štít, a ona slyšela, jak kleje – a byl pryč.

Pomalu se posadila a podívala se vzhůru. Štěkání ji teď skoro ohlušovalo, viděla čumáky psů a jejich zuby kolem okraje šachty. Žebřík se chvěl; lezl na něj někdo další, aby se také dostal dolů.

V těle neměla jediné místečko, které by nebolelo. Bylo by krásné se zhroutit a úplně vypnout, ale to se zatím neodvažovala. Boj nebyl u konce – kamenný nůž byl pryč.

A kde je Veronika s Ulfem?

Z chodby se s lomozem vynořil Rowley, odkopl štít tak, že vylétl obloukem a třískl o kovadlinu. Rowley vytrhl z držáku pochodeň a zase v chodbě zmizel.

Adélie zůstala sedět ve tmě; ta druhá pochodeň asi zhasla už dříve. Náhlý záblesk světla jí ale ukázal obláček křídového prachu a lem černého hábitu mizející v menší chodbě, odkud předtím vylezl Ulf.

Adélie po kolenou vyrazila za ním. Ne. Ne, teď ne. Už jsme zachránění, Bože, nechej mi ho.

Byla to uzoučká chodba, jen průzkumná ražba, na které se později už nepracovalo, přestože Veroničina louč ukazovala ve stěně pokroucenou lesklou žílu pazourku klikatící se dál a dál. Chodba se vinula podle žíly a tak světlo před ní chvílemi mizelo a ona se topila v dokonalé tmě. Ale zatím pokračovala dál.

Ne. Ne, teď ne. Už jsme přece zachráněni.

Lezení po čtyřech ji vyčerpávalo; levá paže se pod ní podlamovala, zesláblá bodnou ránou. Jsem unavená, tak hrozně unavená. Jsem unavená z toho strachu. Ale teď na únavu nemám čas, teď ne. Hrudky křídy se jí drolily pod rukama. Chci ho od tebe zpátky. Vrať mi ho.

Dostihla je v nevelké komoře, přitisknuté k sobě jako králíčky; Ulf ležel sestře Veronice mdle v náručí, oči měl zavřené. Veronika držela nad hlavou louč a v druhé ruce, kterou objímala chlapce, třímala nůž.

Ty krásné oči vypadaly zamyšleně. Rozum ji tedy ještě neopustil, i když z koutku úst jí tekl pramínek slin. „Musíme ho ochránit,“ řekla Adélii. „Bestie ho nesmí dostat.“

„Taky ho nedostane,“ odvětila Adélie opatrně. „Už je pryč, sestro. Oni ho doženou a uloví. Dej mi teď ten nůž.“

Po straně komory se na zemi válelo pár rohoží a hned vedle stála železná tyč zapuštěná do země, ze které visel na provazu psí obojek, právě tak velký pro dětský krk. Tak tohle je Rakšasova špižírna.

Louč už dohořívala a dodávala okrouhlým stěnám narudlý odstín. Kresby na nich jako by se hemžily. Adélie si netroufala spustit oči z jeptiščiných, a stejně by se na ně nedívala; v téhle obscénní děloze nečekají embrya na narození, ale na smrt.

Veronika promluvila. „Kdokoli se násilí na maličkých dopustíš, budiž ti mlýnský kámen na hrdlo zavěšen…“

„Ano, sestro,“ přikývla Adélie, „bude tomu tak.“ Popolezla k ní a pomalu jí vzala nůž z ruky.

Společně pak vytáhly Ulfa z chodby. V šachtě uviděly lovčího Hugha, jak se s lucernou v ruce zděšeně rozhlíží kolem sebe. Za okamžik se z větší chodby s klením vynořil Rowley; bohapustě nadával a přímo se klepal vzteky. „Ztratil jsem ho; těch chodeb jsou tady tucty a ta pitomá pochodeň mi zhasla. Ten parchant to tady zná moc dobře, ale já ne.“ Otočil se k Adélii, jako by se vztekal i na ni – a on se na ni opravdu zlobil. „Je tu někde ještě nějaká další šachta?“ A teprve po chvíli ho napadlo: „Jste některá zraněná? A co je tomu klukovi?“

Popohnal je k žebříku a vydali se nahoru; Rowley nesl Ulfa pod paží jako otep slámy.

Adélii to stoupání připadalo nekonečné, každá další příčka představovala nadlidský výkon plný bolesti a mdlob a od pádu zpátky na dno šachty ji zachránily jen Hughovy ruce, které jí chvílemi podepřely záda. V probodnuté paži ji silně pálilo a Adélie se začínala bát, jestli ta čepel nemohla být otrávená. To by ale bylo absurdní, umřít po tom všem. Musím si to vyčistit trochou brandy, říkala si, nebo aspoň rašeliníkem; nemůžu teď umřít, teď když jsme vyhráli.

A když konečně vystrčila hlavu ze šachty a ovanul ji čerstvý vzduch… Vyhráli jsme. Simone, Simone, my jsme zvítězili.

Držela se zpevněného okraje a podívala se pod sebe na Rowleyho. „Teď už budou vědět, že to nebyli Židé.“

„Já vím,“ řekl. „Tak polez.“ Visela na něm i sestra Veronika, která se cestou nahoru rozplakala a znovu začala něco nesrozumitelně blábolit. Adélie se z posledních sil škrábala ven z šachty, psi kolem ní čenichali, olizovali její tvář a vrtěli ocasy tak, že se až celí vlnili, takovou měli zjevnou radost z dobře odvedené práce. Hugh na ně houkl a oni se trochu stáhli. Opodál se pásli dva koně.

Když vylezl i Rowley, řekla Adélie: „Ty jim to pověz. Řekni jim, že to Židé neudělali.“

Hugh se zeptal přiškrceně: „Tak tam umřela naše malá Mary? Tam dole? Kdo jí to udělal?“

Řekla mu to.

Hugh chvíli stál jako solný sloup, lucerna ozařovala jeho tvář od země, takže výraz pokřivily hluboké stíny.

Rowley položil Ulfa Adélii na klín. Potřeboval by teď pár mužů, aby mohli prohledat podzemní chodby, ale ani jedna z přítomných žen momentálně nebyla schopná pro ně jet a on by se neodvážil opustit je tu anebo poslat Hugha.

„Někdo musí tu šachtu hlídat. Ten mizera je tam pod zemí a dřív nebo později vyleze jako krtek, jenže taky tu možná má ještě nějaký jiný východ.“ Popadl Hughovu lucernu, vyrazil po vrcholové planině a uvědomoval si, že je to beznadějný pokus, najít takový východ.

Adélie uložila Ulfa do trávy kus od okraje prohlubně a sundala si plášť, aby mu mohla podložit hlavu. Pak si sedla vedle něj a nadechovala se nočního vzduchu – to je opravdu pořád ještě noc? –vonícího rozkvétajícím hlohem a jalovci. Příjemné doteky trávy jí připomněly, že sama je umazaná potem, prachem, krví i močí, asi vlastní, a že stále cítí puch Rakšasova těla, který, to jí bylo docela jasné, ji už nikdy tak docela neopustí, i kdyby strávila zbytek života v horké kořeněné lázni.

Cítila se naprosto vyčerpaná, jako kdyby v ní všechno strávil ten boj na život a na smrt a zůstala jen chvějící se slupka kůže.

Ulf se najednou nečekaně a prudce posadil, zalapal po vzduchu a zaťal pěsti. Rozhlížel se kolem, po krajině, díval se na oblohu, na Hugha, na psy, na Adélii. Artikuloval jen ztěžka. „Kde to… co… sme, ven… venku?“

„Jsme venku a v bezpečí,“ usmála se na něj.

„A dostali… ho?“

„Dostanou ho.“ Bože dej, ať ho dostanou.

„Já sem…, se ho nebál,“ zadrhával se Ulf a roztřásl se. „Já sem se… s tím hajzlem rval…, bojoval sem.“

„Já vím,“ přikyvovala Adélie. „Musel tě omámit šťávou z máku. Byl jsi pro něj příliš statečný.“ Objala ho zdravou rukou kolem ramen, když mu vyhrkly slzy. „Teď už se na statečnost vykašli.“

A čekali.

Náznak šedi na východním obzoru prozrazoval, že ta noc přece jenom skončí. Na druhé straně prohlubně se na kolenou modlila sestra Veronika a její šepot zněl jako šumění listí.

Hugh seděl u šachty s jednou nohou na horní příčce žebříku, aby ucítil jakýkoliv případný pohyb na něm. Mluvil tichounce se psy, oslovoval je jmény a chválil je, jak byli šikovní.

Podíval se na Adélii. „Ti moji kluci šli celou cestu po puchu toho tvýho podvraťáka, paní,“ vysvětlil jí sám od sebe. Psi zvedli hlavy, protože věděli, že se mluví o nich. „Sir Rowley na to hnedka přišel. ‚Ona šla hledat toho kluka,‘ řekl nám. ‚A klidně se kvůli němu nechá zabít.‘ A ještě řekl na tvou adresu pár ne zrovna pěknejch slov, jak ho to dožralo. Ale já jsem ho uklidnil. ‚Ten její čokl smrdí jak sto čertů,‘ říkal sem mu. ‚Moji chasníci za ním půdou i poslepu.‘ A taky šli, jak po másle. To byl on, tam dole, paní?“

Adélie se zachvěla. „Ano,“ řekla jen.

„To mě teda fakt mrzí. Ale odvedl skvělou práci.“

Hlas lovčího zněl klidně a trochu mdle. Někde pod ním v těch chodbách pobíhala kreatura, která popravila jeho neteř.

Šelest, který Hugha přiměl tasit nůž, způsobil jen kalous, lovící poslední sousto dnešní noci. Začínalo se ozývat první rozespalé cvrlikání malých opeřenců. Zanedlouho se objevil Rowley a oni už viděli i jeho postavu, ne jen světlo lucerny, velkou, mohutnou postavu, šťouchající mečem do země jako klackem. Jenže kdekterý keř tady všude kolem může vrhat stín na hrbolatou nerovnou zem právě v místech, kde se skrývá jiný vchod do podzemních temnot.

Obloha na východě rudla a vyhlížela hrozivě, jako otevřená rána překrytá černými cáry.

„Satanovo svítání,“ podotkl Hugh.

Adélie to divadlo sledovala docela netečně. Stejně tak i Ulf po jejím boku.

Je poznamenaný, pomyslela si, stejně jako já; byli jsme oba za hranicemi normálnosti a ta zkušenost nás ocejchovala. Já to možná unesu, ale on? Vůči němu je to ale vůbec ta největší špinavost.

S novou myšlenkou se jí vrátila energie. S bolestí se zvedla na nohy a obešla prohlubeň na druhou stranu, kde klečela sestra Veronika s rukama stále ještě sepjatýma a hlavou pokorně skloněnou v modlitbách, tak jako když ji Adélie viděla poprvé.

„Je tady ještě jiný vchod?“ zeptala se jeptišky.

Ta se ani nepohnula. Jen rty se na okamžik zastavily, ale hned zase nabraly ztracený rytmus.

Adélie ji šťouchla do žeber. „Je tady ještě nějaký jiný vchod?“

Hugh nesouhlasně zabručel.

Ulfovy oči, které předtím sledovaly Adéliiny kroky, se přesunuly na řeholnici. A jeho hlásek se rozletěl po Wandlebury. „To byla vona.“ Ukazoval na Veroniku „Zlá ženská je to, baba čertova.“

„Ale kušuj, chlapče,“ ozval se nevěřícně Hugh.

Ulfovi po nehezké tvářičce stékaly slzy, ale současně se mu na ní rozsvěcoval jeho dřívější bystrý výraz a pochopení, ale také trpký vztek. „To byla vona, co mně to hodila přes hlavu a chytla mě. Vona v tom jede s ním!“

„Já to vím,“ řekla Adélie. „To ona mě shodila do té šachty.“

Řeholnice na ni hleděla prosebně. „Ďábel byl příliš mocný,“ hlesla, „mučil mě – vidělas to… Nechtěla jsem to udělat.“ Podívala se do dálky a v očích se jí odráželo narudlé světlo.

Hugh i Ulf se najednou otočili k východu. I Adélie se tam obrátila. Obloha jako by hořela a plameny se šířily dál a dál, až nad jejich hlavy. A náhle, jako na scéně divadla, se na jejím pozadí objevila silueta ďábla samotného, nahého, běžícího jako štvaný jelen.

Rowley, který byl v tu chvíli k němu asi o padesát yardů blíž než ostatní, vyrazil, aby mu zkřížil cestu. Postava na okamžik zaváhala a pak změnila směr. Po pláni se rozlehl Rowleyho řev. „Hughu, on nám utíká! Hughu!“

Lovčí klekl na zem a tichým hlasem cosi zavolal na psy. Rychle jednoho po druhém odvazoval a oni jako střely vyráželi směrem k vycházejícímu slunci.

Ďábel utíkal, Bože, to je snad let, ne běh, jenomže psů bylo hodně a byli odpočatí.

Ta chvíle se vryla do paměti všem přihlížejícím, bylo to jako detail z výjevu Pekla v ilustrovaném manuskriptu, tušově černé linie na rudozlatém pozadí, siluety psů v polovině skoku a postava muže s rukama rozhozenýma nad hlavou, jako by chtěl vyšplhat po proudu vzduchu do oblak. A pak se to všechno smísilo v jednu strašlivou mazanici, když psi dopadli na sira Joscelina z Grantchesteru a rovnou ho trhali na kusy.

Kapitola patnáctá

Sir Rowley pomohl Adélii a Ulfovi nasednout na jednoho z koní, na nichž s lovčím přijeli na kopec. Hugh vysadil jeptišku na druhého. Muži pak vzali do rukou otěže a všichni vyrazili dolů po svahu a vyhýbali se velkým nerovnostem na stezce, aby se jim jelo co nejpohodlněji.

Nemluvili.

Rowley držel v jedné ruce provizorní vak z pláště. Předmět, který do něj uložil, měl kulovitý tvar a psi se kolem něj dychtivě hemžili, dokud je Hugh ostrým hlasem neodvolal. Po jediném letmém pohledu se už Adélie podobnému zážitku pečlivě vyhýbala.

Déšť, který věštilo už hrozivé svítání, se spustil, když dorazili na římskou silnici. Lidé na cestě za prací si zvedali kápě a vyhlíželi zpod nich trochu zaraženě na malou skupinku následovanou smečkou psů s tlamami od krve.

Když míjeli místo porostlé rašeliníkem, zastavil Rowley koně a řekl cosi Huhgovi. Ten krátce začvachtal vysokými botami pár kroků ze silnice a vrátil se s hrstí mokrého mechu.

„Je tohle to svinstvo, co přikládáš na rány?“

Adélie přikývla, vymačkala z mechu přebytečnou vodu a přitiskla si chomáč na ránu. To by byl pěkný nesmysl, uhnít teď zaživa, i když v té chvíli jí nezbývaly žádné emoce, takže se ani netrápila otázkou, proč by to tak vlastně mělo být.

„Měla by sis toho dát trochu i na oko,“ poznamenal Rowley a ona si až teď uvědomila, že to je opravdu další bolavé místo a že jí to levé oko opuchá tak, že už ho má skoro zavřené.

Jeptiščin kůň vedený Hughem je mezitím dohnal. Adélie se bez zájmu dívala, jak si to děvče skrývá tvář v plášti, do kterého ji Hugh v zájmu mravnosti zahalil.

Rowley si všiml jejího pohledu. „Můžeme už pokračovat?“ zeptal se, jako by to byla ona, kdo se dožadoval zdržení. A trhl uzdou, aniž počkal na odpověď.

Adélie se sebrala. „Ještě jsem ti ani nepoděkovala…,“ spustila a hned ucítila stisk Ulfovy ruky na svém rameni. „Oba dva ti děkujeme…,“ slova se hledají někdy tak těžko.

Jako by vytáhla středový kámen z hráze rybníka.

„Co jsi to ksakru vyváděla? Víš, do čeho všeho jsi mě dostala?“

„Promiň,“ hlesla.

„Promiň? To má být omluva? Ty se ještě omlouváš? Máš vůbec představu…? Dovol mi, abych ti prozradil, že to byla pro tebe převeliká Boží milost, že jsem ze zasedání odešel tak brzo. Vypravil jsem se k Benjaminovi, protože mi tě bylo líto, že se tak trápíš. Trápíš? Panno nebeská, a co jsem potom asi cítil já, když jsem zjistil, že jsi zmizela?“

„Promiň,“ zopakovala. Někde hluboko uvnitř, na dně lhostejnosti z vyčerpání, se v ní něco malinko pohnulo, něco jako malá bublinka.

„Matylda B. tvrdila, že jsi nejspíš odešla do kostela, aby ses tam pomodlila. Ale já jsem věděl svoje, no jo, já to věděl. Ta jen čekala, až jí ta zatracená řeka něco poví, říkal jsem jí. A pověděla. A ona to honem musela jít zkusit, jestli toho parchanta dostane sama, hlupačka jedna.“

Bublinka se zvětšila a přidaly se k ní další. Adélie slyšela, jak Ulf za jejími zády frká, což dělal, když se bavil. „No, chápej…“

Ale Rowley chápat nechtěl, výčitky mu přerostly přes hlavu. Sypal ze sebe, jak potom zaslechl na druhé straně řeky Hughův roh a přebrodil se k němu tou zatracenou vodou. A lovčího napadlo, že Adélii vystopují psi podle Hlídačova pachu.

„Hugh tvrdil, že převor ti toho psa přidělil právě proto, že se bál o tvou bezpečnost, že ta obluda smrděla jako žádný jiný podvraťák na tom Božím světě. Od začátku jsem se divil, proč všude chodíš s tím čoklem v závěsu, ale on aspoň nechával stopu, s čímž ty ses absolutně neobtěžovala.“

Ten se ale vzteká. Adélie se na výběrčího kradmo dívala a vdechovala vůni jeho osobního kouzla.

Vběhl prý nejdřív do Benjaminova domu, do jejího pokoje. Sebral tam rohož, na které Hlídač spával, seběhl s ní dolů a strčil ji Hughovým psům pod čumáky. Ty koně si prostě odvázal cestou o kus dál a vůbec se nestaral, že majitelé hlasitě protestují.

A už se hnali po vlečné pěšině podél vody… Psi běželi za pachem nejprve podél Camu, pak podél Granty. A když stopa odbočila od řeky do houští, málem ji ztratili… „Ale to tvoje psisko smrdělo tak, že jsem ho mohl málem vyčenichat sám. Léta života mi ty nervy sebraly, ty jedna potrhlá ženská. Víš, jaký jsem měl o tebe strach?“

Ulf už se culil od ucha k uchu. Adélie sotva dýchala a děkovala v duchu Bohu, že jí takového muže seslal. „Já tě taky miluju, Rowleyi Picote,“ vysoukala ze sebe.

„Ale o to teď přece vůbec nejde,“ odsekl.

Začínala usínat za jízdy a v sedle ji teď už držely jen Ulfovy ruce přitisknuté na jejích ramenou – chytit ji kolem pasu bylo pro něj příliš bolestivé.

Později se probrala, když projížděli velkou bránou barnwellského převorství, a vzpomněla si, jak tudy projížděli se Simonem a Mansurem na voze a ani v nejmenším netušili, co je čeká. Teď už všichni budou vědět, Simone. Všichni se to dozvědí.

Po té vzpomínce se dřímota prohloubila do dlouhého nevědomí, z něhož jen tu a tam vyplouvaly hlasy, ten Rowleyho jako hřmot bubnu, když komusi vysvětloval, co se stalo, a přikazoval, co je třeba udělat, převorův zase překvapený, ale rovněž rázný a energický. Nikoho ovšem nenapadlo to nejdůležitější, a tak Adélie sebrala všechny síly, aby zaslechli i její hlas: „Chci se vykoupat.“ Potom opět tvrdě usnula.

„…a prosím tě, zůstaň tu,“ říkal jí právě Rowley. Pak se ozvalo bouchnutí dveří.

Byli tu s Ulfem sami, on seděl na kraji její postele a ona se vleže dívala na stropní trámy a záklop, které už musela určitě vidět někdy dřív. Osvětlovaly je svíčky – svíčky? Copak není den? Ale je, jenže jsou zavřené okenice, protože do nich zvenčí buší déšť.

„Kde to jsme?“

„V převorově domě pro hosty,“ řekl Ulf.

„A co se děje?“

„Co já vím.“

Seděl vedle ní s koleny pod bradou a hleděl do prázdna.

Co asi vidí? zamýšlela se Adélie. Naklonila se k němu, objala ho zdravou rukou a přitiskla k sobě. Ty jsi můj jediný druh a já zase tvůj. Přežili jsme spolu takovou hrůzu, jakou nikdo z těch před námi nepřežil; jen my dva víme, jak dlouhá to byla cesta a jak nekonečně se táhla, a samozřejmě také jak dlouho se z ní teď budeme vracet. Nahlédli jsme tak hluboko do temnot, že teď víme věci, které bychom vůbec vědět neměli.

„Povídej,“ zkusila to.

„Není vo čem. Vona dojela k místu, kde sem rybařil, a říká: ‚Ach, Ulfe, myslím, že mi teče do pramice.‘ Sladká jak med. Pak mi hodila na obličej ten hadr a víc nevím. Probral sem se až v té díře.“

Pohodil hlavou dozadu a jeho hlasité vzlyknutí prozrazovalo, na kolik střepů nedůvěry, nevíry a nepochopení se porozbíjela jeho nevinnost. „Proč to dělala?“

„Já nevím.“

Chlapec se zoufale otočil k Adélii. „Dyť byla čistá jak lilie. To von byl křižák.“

„Byli oba šílení. Nebylo to vidět na jejich zjevu, ale byli to pomatenci, kteří našli jeden druhého. Ulfe, nás je víc než takovýchhle zrůd. Nekonečně víc. Toho se musíš pevně držet.“ Sama se toho snažila držet ze všech sil.

Chlapec ji hltal očima. „A tys pro mě přišla.“

„Nedovolila bych jim, aby ti ublížili.“

Chvíli si to přemílal v hlavě a pak se do jeho nehezké tvářičky pozvolna vkradlo cosi z jeho bývalého uličnického já. „Já sem tě slyšel. Nevěděl sem, že umíš tak nadávat. Takový klení sem nikdy neslyšel ani vod žoldáků, když přitáhli rovnou z války.“

„Zkus to někomu vytroubit a hodím tě do nějaké jiné jámy.“

Ve dveřích se objevila Gylta. Stejně jako Rowley, který se rýsoval za ní, byla i ona rozčilená samou úlevou. „Ty tele jedno hloupý,“ houkla na Ulfa, „copak sem ti to neříkala? Počkej, jak ti nasekám.“ A se vzlykotem se rozběhla obejmout vnuka, který si stihl jen vydechnout úlevou, než jí padl do náruče.

„Ven,“ řekl jim Rowley. Za ním se totiž hrnulo služebnictvo; Adélie zahlédla i věčně ustaranou tvář bratra Swithina, který míval na starosti převorovy hosty.

Gylta už mířila i s Ulfem v náručí ke dveřím, ale ještě se zastavila u Rowleyho: „Určitě pro ni nemůžu nic udělat, pane?“

„Ne. Jenom běž.“

Gylta přešlapovala a dívala se na Adélii. „To byl šťastnej den, když přijelas do Cambridge,“ řekla po chvilce. Pak vyšla ven.

Muži dovnitř přinesli velikou plechovou vanu a začali do ní nalévat vědra horké vody, jeden držel na rukou stoh natrhaných starých prostěradel, která v klášteře sloužila za ručníky, a na nich trůnila kostka žlutého mýdla.

Adélie ty přípravy sledovala lačným pohledem; když už nemůžu smýt tu špínu, kterou mi ti dva poskvrnili mysl, sedřu si ji aspoň z kůže.

Bratr Swithin si dělal starosti. „Paní je poraněná, seženu ošetřovatele.“

„Když jsem paní nalezl, válela se po zemi v lítém boji na život a na smrt se silami temnot; tohle tedy jistojistě přežije.“

„Pak by alespoň uvítala ženskou pomocnici…“

„Ven,“ opakoval Rowley, „vypadněte už.“ Rozpřáhl ruce doširoka a hrnul je všechny naráz ze dveří a hned je za nimi zabouchl. Je to opravdu hromotluk, uvědomila si Adélie. Tuku, kvůli kterému se mu vysmívala, na něm hodně ubylo, ale stále byl mohutný a navíc teď vynikaly jeho svaly.

Přidupal k posteli, sklonil se, vzal ji v podpaždí, postavil ji nohama na podlahu a začal ji s překvapující jemností svlékat z těch hrozných cárů.

Připadala si proti němu malinkatá. Je tohle svádění? Určitě se zarazí, až se dostane k prádlu.

Nebylo to svádění a on nepřestal; byla to péče. Když ji nahou znovu zvedl a pomalu posadil do lázně, odvážila se mu podívat do obličeje; mohla to být zrovna tak třeba Gordinova tvář, soustředící se na pečlivé provedení pitvy.

Měla bych být na rozpacích, napadlo ji. Měla bych, ale nejsem.

Voda byla příjemně teplá a ona do ní vklouzla celá, jen ještě popadla mýdlo a pak se ponořila i s hlavou, drhla se tou drsnou kostkou a moc si to užívala. Zvedání rukou ji bolelo, a tak se vynořila, aby Rowleyho požádala o umytí vlasů, a už cítila na hlavě bříška jeho silných prstů. Sluhové tu nechali i několik konvic vody navíc a on jí pak vlasy pečlivě opláchl.

Taky se bez bolesti nedokázala shýbnout až k chodidlům, a tak jí umyl i nohy; nevynechal ani místečka mezi prsty.

Dívala se na něj při tom a hlavou jí běželo: Ležím si v lázni bez pěny a omývá mě muž; má pověst je ta tam a mně je to úplně jedno. Byla jsem v samotném pekle a jediné, po čem jsem toužila, bylo zůstat naživu kvůli tomuhle muži. Tomu, který mě z onoho pekla vynesl.

Jako bychom se s Ulfem oba, vlastně všichni zřítili do světa, na který nás nemohly připravit ani nejděsivější noční můry, ale který existoval paralelně s tím obyčejným, a byl tak blizoučko, že k tomu propadnutí stačil jediný neopatrný krok. Bylo to na konci všeho nebo snad na začátku, byla to ztělesněná zdivočelá primitivnost, která nám ukázala, jak jsou konvence iluzorní. Nit mého života byla tam dole rozedřená na tak tenoučký vlásek, že teď vím, že už nikdy nebudu spoléhat na nějakou svou budoucnost.

A v té chvíli po něm zatoužila. Strašně moc po něm zatoužila.

Adélie, která se dosud domnívala, že se vyzná ve všech tělesných stavech, se najednou nestačila divit sama sobě. Jako by na jejím těle ještě ulpívalo to klouzavé mýdlo, vně i uvnitř, jako by byla poupětem, rozevírajícím se k rozkvětu, jako by sama její kůže bez ohledu na ni prahla po jeho doteku, po doteku toho, jenž se v tu chvíli pozorně zabýval nikoliv jejími ňadry, ale modřinami na potlučených žebrech.

„Ublížil ti? Myslím doopravdy ublížil?“ zeptal se.

Podivila se, co tedy podle něj jsou ty modřiny a rána na paži a to bolavé oko. Pak jí to došlo: Aha, ptá se, jestli mě znásilnil? Na tom mužům záleží. Panenství, to je ten jejich svatý grál.

„A jestli?“ zeptala se tiše.

„No, to je právě to,“ potřásl hlavou. Klečel teď vedle vany, takže si hleděli z očí do očí. „Celou cestu tam jsem si představoval, co všechno by ti mohl udělat, ale vlastně mi to bylo jedno, hlavně abys to přežila.“ Znovu zavrtěl hlavou sám nad sebou. „I kdybys byla poskvrněná, potrhaná na kusy, chtěl jsem tě zpátky. Ona je přece moje, ne jeho, říkal jsem si.“

Ach Bože. „Ani se mě nedotkl,“ hlesla. „Až na tohle a tohle. To se uzdraví.“

„Fajn,“ řekl jednoduše a vstal. „Takže, mám před sebou moc práce. Nemůžu tady okolkovat s dámou v lázni, musím toho spoustu zařídit, včetně naší svatby.“

„Svatby?“

„Promluvím samozřejmě s převorem a on zase s Mansurem, musí se to pořádně domluvit. A pak král…, ten počká, řekněme do zítřka, nebo i dva dny, než se všechno zařídí.“

„Svatba?“

„No, budeš si mě teď muset vzít,“ řekl, „viděl jsem tě nahou v lázni.“

On odejde, on teď opravdu odejde.

Vysoukala se s bolestí z vany a natáhla se po ručníku. Žádné zítra není, copak to nechápeš? Zítra se mohou přihodit hrozné věci. Dnes, teď, tato chvíle, to je to nejpodstatnější. Na dobré mravy není čas.

„Neodcházej, Rowleyi. Nevydržím tu sama.“

A byla to pravda. Nejsou všechny síly temnot poraženy, jedna se pořád ještě skrývá v této budově; jedna mě navždy bude v mysli pronásledovat. Jedině on mě před ní ochrání.

S bolestí v ramenou ho objala kolem krku a cítila teplou mokrou měkkost své kůže na jeho.

Jemně její ruce sundal. „To je až další věc, copak to nechápeš? To už je manželská záležitost, ta musí být v souladu se svatým přikázáním.“

Ten si ale umí vybrat chvíli na svatá přikázání. „Na to nemáme čas, Rowleyi. Za těmi dveřmi není ani trocha času.“

„Ne, to není, já mám tolik práce.“ Ale začal se zadýchávat. Stála mu bosýma nohama na botách, plátěný ručník se svezl na zem a ona se každým kouskem těla tiskla k němu.

„Činíš mi to mimořádně tvrdé, Adélie.“ Ušklíbl se. „V obou možných významech.“

„Já vím.“ Cítila to.

Povzdechl si: „Nebude lehké milovat se se ženou s polámanými žebry.“

„Zkus to,“ navrhla.

„Ach, Kriste Pane,“ vzdychl teď doopravdy. Odnesl ji na postel. A zkusil to. A uspěl, nejdřív ji držel v náručí a laskal ji arabskými slůvky, jako by ani angličtina, ani francouzština nedokázaly dostatečně vyjádřit její krásu, monokl nemonokl, a pak svou váhu poctivě přenášel na paže, aby ji nerozdrtil.

A ona už věděla, jsem pro něj krásná, stejně jako je krásný on pro mě, a tohle je tedy sex, ten neuvěřitelný, pulzující, klouzavý let až snad někam ke hvězdám a zase zpátky.

„Můžeš to udělat ještě jednou?“ zeptala se po chvilce.

„Proboha. Ne, nemůžu. Tedy zatím ne. Mám za sebou náročný den.“ Ale za chvíli to zkusil znova a zase to bylo ono.

Bratr Swithin neplýtval svícemi, takže jedna po druhé pozhasínaly a nechaly ty dva ležet v pološeru a venku pořád ještě šuměl hustý déšť. Ležela mu v náručí a vdechovala tu úžasnou směs mýdla a potu.

„Tak moc tě miluju,“ vzlykla.

„Ty pláčeš?“ Posadil se.

„Ne.“

„Ale ano, koitus u některých žen vyvolává slzy.“

„Což ty samozřejmě dobře znáš.“ Utřela si oči hřbetem ruky.

„Už je to za námi. On je pryč a ona bude… no, to ještě uvidíme. Mně se dostane po zásluze odměny a tobě taky – i když bys zasloužila spíš na zadek. Jindřich mi udělí hodnost barona a panství a budeme tam spolu spokojeně tloustnout a vychovávat tucet malých buclatých baroňat.“

Vstal z postele a začal se oblékat.

Nemá tu plášť, napadlo ji. Ten zůstal někde venku a je v něm zabalená Rakšasova hlava. Všechno to příšerné je tam venku, kromě téhle komnaty, jediné, co máme, co kdy budeme mít, je tady a teď.

„Nechoď,“ řekla.

„Vrátím se.“ Byl už duchem jinde. „Nemůžu tady zůstat celý den a obšťastňovat proti své vůli nepříčetné ženy. Mám práci. Spi,“ políbil ji na čelo.

A byl pryč.

Dívala se na ty dveře a myslela si naštvaně.

Mohla bych ho mít, už navždy. Mohla bych mít jeho a houf malých baroňat. Co je hrát si na paní doktorku proti takovému nákladu štěstí? Zhola nic. Co si to vůbec ti mrtví dovolují, takhle mě okrádat o můj vlastní život?

Jakmile dospěla k tomuto závěru, zavřela oči a uvelebila se pohodlněji. Zívala; cítila se nasycená. Ale jak se pomalu propadala do spánku, její poslední myšlenka se točila kolem klitorisu a úžasu nad tím, co všechno tento drobný orgán dovede. Musím se na něj víc zaměřit, až budu příště pitvat osobu ženského pohlaví. Vždycky a všude doktorka.

Probrala se, když zaslechla své jméno, ale byla pevně rozhodnuta spát dál. Do nosu se drala vůně čistého oblečení proloženého mátou proti molům.

„Gylto? Kolik je hodin?“

„Je noc. A taky je načase, abys už vstala, děvče. Přinesla sem ti čistý šaty.“

„Ne-e.“ Jsem celá ztuhlá a ty modřiny docela bolí, sotva se hnu. Já nevstávám.

Učinila ústupek tím, že napůl rozlepila jedno oko. „Jak se vede Ulfovi?“

„Ten taky zařezává jako špalek.“ Gylta letmo pohladila Adélii po tváři. „Ale už musíte voba vstát. Sou prej na cestě sem nějací velcí páni a budou se na ledacos vyptávat.“

„To se ani nedivím,“ řekla Adélie mdle. To bude ale proces. Moje a Ulfova výpověď bude asi dost podstatná, ale taky je pár věcí, o kterých není radno mluvit vůbec.

Gylta odešla a za chvíli byla zpátky s jídlem, s plátky opečené slaniny ve výborně ochucené fazolové omáčce, a Adélie byla tak hladová, že se kvůli tomu dokonce i posadila. „Najíst se už dokážu sama.“

„Tak to teda né.“ Slova Gyltě příliš nesloužila, a tak hospodyně vyjádřila svůj vděk a radost z vnukova šťastného návratu tím, že Adélii cpala do pusy mohutná sousta jedno za druhým, jako když ptačí rodiče krmí svá holátka.

Na jednu věc se ale Adélie musela zeptat i s plnou pusou. „Co udělali s tou…?“ Nemůžu se ani přinutit vyslovit jméno té šílené dívky. Ale právě proto, že je šílená, musím se postarat, aby ji nemučili.

„Strčili ji hned vedle. Ale vobskakujou ji jako nějakou šlechtičnu.“ Gylta svraštila rty, jako by se jí na ně dostal louh. „Stejnak tomu nikdo nevěří.“

„Nevěří čemu? Kdo?“

„Že to fakt dělala, že opravdu pomáhala… tomu…“ Ani Gylta nedokázala vyslovit jména vrahů.

„Ulf to ale může dosvědčit. A já taky. Gylto, to ona mě shodila do té šachty.“

„A tys ji snad při tom viděla? A co je platný Ulfovo slovo, prosím tě? Slovo malýho usmrkance, co prodává s hloupou starou bábou úhoře?“

„Ale byla to ona.“ Adélii se sousto zadrhlo o narůstající hroudu hrůzy. Na jedné straně by ta jeptiška rozhodně měla být ušetřena mučení, ale na druhé straně nesmím dopustit, aby ji nechali jít, vždyť je šílená; mohla by to udělat znovu. „Petřík, Mary, Harold, Ulrik…, jistěže s ní všichni šli, důvěřovali jí přece, vždyť je to nevěsta Boží. A když jim nabízela žužu, které ji naučil připravovat jeden bývalý křižák. A pak jí stačilo přitisknout jim na obličej látku napuštěnou laudanem – a to mi věř, že v klášteře je ho veliká zásoba.“ Adélie znovu v duchu jasně viděla ty útlé ruce sepjaté v modlitbě, jenže před jejím vnitřním zrakem na sobě měly současně i těžké okovy spojené řetězem. „Bože Všemohoucí…,“ promnula si čelo.

Gylta pokrčila rameny. „Jenomže podle nich jeptišky od Radegundy nic takovýho nedělají.“

„To ta řeka jí to umožnila. Věděla jsem to, proto jsem k ní do té loďky nastoupila. Ona měla díky řece spoustu volnosti, jezdila sem a tam každou chvíli, do Grantchesteru, za ním. Každý ji znal; lidé na ni mávali anebo si jí často vůbec ani nevšimli. Řeholnice, která vozí zásoby poustevníkům? Kdo by ji hlídal? Abatyše Joana tedy určitě ne. A když s ní jela Walburga, tak ta vždycky vystoupila už u své tety. Kdo může vědět, co… ta druhá dělala, když zůstala celou noc někde venku?“

„Já to vím i Ulf to ví. Jenomže…,“ Gylta se zarputile držela toho, co se navenek jevilo jako logické. „Vona je stejně tak potlučená a poraněná jako ty. Zavolali k ní jednu sestru, aby ji vykoupala, protože já sem řekla, že se jí ani nedotknu, ale aspoň sem se dívala, to teda zas jo. Je celá domodrákovaná, dokonce i pokousaná, jedno oko opuchlý, stejně jak máš ty. Ta sestra, co ji myla, ji zároveň skrápěla vlastníma slzama, když viděla, co si ta chudina musela vytrpět, a to všecko proto, že ti šla na pomoc.“

„Jenže jí se to líbilo. Ona chtěla, aby jí ubližoval, věř mi, prosím tě,“ zdůraznila Adélie naléhavě poslední slova, protože Gylta se od ní nevěřícně odtáhla. Jak jí mám vysvětlit, jak mám kohokoli přesvědčit, že ty její výkřiky hrůzy, když ji ten netvor napadal, byly současně i skřeky nepříčetné, intenzivní radosti?

Ona takovou perverznost nemůže pochopit, uvažovala Adélie zoufale, a já vlastně taky ne. Nakonec jen zachmuřeně dodala: „To ona mu obstarávala ty děti. A zabila Simona.“

„Pana Simona?“

Adélie byla v duchu zpátky na Grantchesteru v onu noc, kdy se tam konala slavnost; dívala se, jak Simon Neapolský vzrušeně hovoří s výběrčím daní na konci vyvýšeného stolu, s dlužními úpisy v kapse, a jen pár židlí od něj sedí pořadatel té hostiny, jehož ty úpisy usvědčují, a jen o malý kousek dál také žena, která mu sháněla oběti.

„Já jsem ho viděla, když jí přikazoval, aby Simona zabila.“ A viděla to teď v duchu znovu, viděla ty dva, jak spolu tancují, křižáka a jeptišku, a on jí při tom uděluje instrukce.

Bože dobrý, mělo mě to napadnout. Ten popudlivý bratr Gilbert mi to vlastně sám řekl, aniž věděl, jak hroznou má pravdu: „Ty poběhlice zůstávají venku celou noc. Žijou ve věčné nemravnosti a koupou se v tělesných radovánkách. V pořádném klášteře by je zmrskali, až by jim krev crčela z těch necudných zadků, jenomže co dělá matka představená? Honí se po lesích za liškou.“

A Simon odcházel brzy, aby mohl ještě prostudovat ty úpisy a zjistit, koho se týkají, kdo má finanční důvody k tomu, aby ty ohavné vraždy hodil na židovské obyvatele města.

A hostitel se po chvíli vracel ze zahrady, protože se byl ujistit, že jeho pomocnice opravdu se Simonem odjede.

„Ona se taky z hostiny vytratila brzy, odjela z Grantchesteru. Ostatní jeptišky jsem tam viděla ještě pozdě do noci, ale ji ne. Zaručeně. A abatyše zůstala ještě déle než my.“

A dál? Nejmladší a nejandělštější ze všech řeholnic… „To je ale pěšky hrozně daleko, a v takové tmě, pane Simone, směla bych tě odvézt domů? Jistě, místa je tu pro dva dost. A já jsem tak sama, tvá společnost mě jedině potěší.“

Adélie myslela na temné úseky Camu, kde vrbovím neprosvitne ani hvězdička, a na útlou postavu, která obratně ovládala bidlo a na jednom takovém tmavém místě jím srazila svého spolucestujícího a neúprosně ho tím bidlem držela pod vodou, jako by chtěla kopím ulovit velkou rybu, zatímco on se pod hladinou bezmocně zmítal a topil se.

„Přikázal jí, aby zabila Simona a sebrala mu jeho kapsu z opasku,“ řekla Adélie. „A ona ho poslechla, byla úplně zotročená. V tom dole jsem jí Ulfa sebrala v poslední chvíli, myslím, že chtěla zabít i jeho, aby ji neprozradil.“

„Copak to nevím?“ hlesla Gylta a její ruce se mimoděk cukaly, jako by se snažily tu myšlenku odstrčit někam pryč. „Ulf mi to už všecko povykládal. A taky je mi jasný, co by ti dva tomu klukovi chudákovi udělali, kdyby tě sám Bůh neposlal, abys jim v tom zabránila. To, co udělali těm druhejm…“ Přimhouřila oči a vstala. „Pojď, zajdem vedle a přimáčknem jí spolu polštář na ksicht.“

„Ne. Všichni se musí dozvědět, co dělala a co napáchal on.“

Rakšasa spravedlnosti unikl. Jeho strašlivý konec… Adélie si už nechtěla znovu vybavit tu scénu na pozadí vycházejícího slunce…, to nebyla spravedlnost. Tak rychle vymazat toho netvora ze světa potřísněného jeho skutky, to prostě nemůže vyvážit hromádku zmučených dětských tělíček, která za sebou nechával po celé cestě ze Svaté země až sem.

Dokonce i kdybychom ho chytili živého, dovláčeli před zasedání soudců a ti by ho odsoudili a nechali popravit, misky vah by se nevyrovnaly, rozhodně ne v očích těch, od nichž jejich děti oderval, ale aspoň by se lidé dozvěděli, co udělal a jak za to zaplatil. A Židé by se dočkali veřejného ospravedlnění. A co je nejpodstatnější, byl by dodržen zákon, jenž činí z chaosu pořádek, jenž odděluje civilizovanou lidskost od zvířeckosti.

Gylta Adélii pomáhala s oblékáním a Adélie sama zatím zpytovala svědomí ve snaze ujasnit si, zda se vzdala svých námitek proti trestu smrti. Ne, stále si myslím totéž, je to naprosto pevná zásada. Choromyslné je třeba držet pod kontrolou, ale nelze je odsoudit k popravě. Rakšasa svou smrtí unikl soudu, při němž by vyšel najevo jeho skutečný charakter, jeho pomocnice se jej musí dočkat. Její činy je zapotřebí zveřejnit v plném rozsahu, tak aby život zase nabral aspoň částečně rovnováhu.

„Ona musí stanout před soudem,“ prohlásila Adélie pevně.

„A ty myslíš, že na to dojde?“

Ozvalo se zaklepání a ve dveřích se objevil převor Geoffrey. „Děvče moje milé, drahé, z celého srdce děkuji Pánu za kuráž, kterou tě obdařil, a za to, že jsi nás zbavila takového zla.“

Mávla nad tím rukou. „Otče převore, ta jeptiška…, ona byla jeho pomocnicí. Podílela se na těch vraždách stejně jako on; zabila Simona Neapolského, ani na chvíli nezaváhala. Věříš tomu, pane?“

„Obávám se, že mi ani nic jiného nezbývá. Vyslechl jsem Ulfovo vyprávění, a tak nepochybuji, že právě ona jej na to ohavné místo unesla a tím ohrozila jeho život. A také jsem už slyšel, co vyprávěli sir Rowley a lovčí Hugh. Hned zvečera jsem s nimi to místo navštívil…“

„Ty jsi byl na Wandlebury?“

„Ano,“ vzdychl převor unaveně, „Hugh mi pomohl, abych se tam spustil, a věru, ještě nikdy jsem nebyl tak blízko samému Peklu. Ach Bože, to vybavení, které jsme tam našli. Můžeme se všichni jen radovat, že duše sira Joscelina se bude navěky smažit v plamenech pekelných. Joscelin…“ zopakoval, aby tomu vůbec byl schopen věřit. „Místní, rodák. Domníval jsem se, že by se jednou mohl stát šerifem celého hrabství.“ V unavených očích mu zajiskřilo pobouření. „Dokonce jsem z těch strašlivých rukou přijal finanční dar jako příspěvek na stavbu naší nové kaple.“

„To byly židovské peníze,“ poznamenala Adélie, „byl u Židů zadlužený.“

Převor vzdychl. „Ach ano, bodejť. No, alespoň naši přátelé ve věži jsou tím pádem zproštěni obvinění.“

„A uvědomí si také celé město, že jsou zproštěni obvinění?“ Adélie ukázala nevychovaně palcem přes rameno, k místnosti, kde byla prozatím zavřená jeptiška. „Půjde aspoň ona před soud?“ Začínalo ji to všechno znepokojovat, v převorových větách vycítila určitou rezervovanost, jistou mlhavost.

Otec Geoffrey šel k oknu a pootevřel trochu jednu okenici. „Říkali, že bude pršet. Ostatně i to svítání to jasně naznačovalo. Nu což, pole a zahrady to po tak suchém jaru potřebují.“ Pak zase okenici zavřel. „Ano, jistě bude učiněno veřejné prohlášení, že Židé jsou v té záležitosti bez viny, a to na soudním zasedání – díky Bohu, že ještě neskončilo. Ale co se týče té… ženy…, požádal jsem o synod všechny, kteří mají zájem dobrat se v té záležitosti pravdy. Pánové se právě scházejí.“

„Synod? Ale proč ne soudní proces? A proč teď, v noci?“

Převor však pokračoval, jako by Adélie vůbec nepromluvila. „Chtěl jsem to uskutečnit na hradě, ale úředník, který má na starosti průběh soudního zasedání, byl toho názoru, že bude lepší provést výslech zde, aby soudní procesy na hradě nebyly narušeny něčím neplánovaným. Ostatně, ty děti jsou stejně pohřbeny tady. Inu, uvidíme, však uvidíme.“

Takový dobrák; byl to první člověk v celé Anglii, který se k nám choval opravdu přátelsky, a já jsem mu pořád ještě ani nepoděkovala. „Můj pane, vděčím ti za svůj život. Kdyby nebylo toho milého psa, jehož jsi mi daroval, Bůh mu žehnej… Viděl jsi, jak skončil?“

„Ano, viděl.“ Převor potřásl hlavou, ale potom se malinko pousmál. „Nařídil jsem, aby ty psí ostatky posbírali a předali Hughovi, kterého náš bratr Gilbert podezřívá, že tajně pohřbívá své psy ve vysvěcené půdě, ano, na hřbitově. Hlídač tam tedy může rovněž spočinout, vedle svých druhů, kteří se nejspíš ani zdaleka tak nevyznamenali.“

I pro Hlídače Adélie truchlila, přestože v tom moři žalu to byla jen menší kapka, a převorova slova ji potěšila i utěšila.

„Ovšem, jak ty i já dobře víme, vděčíš za záchranu života mnohem více ještě někomu jinému a já jsem nyní přišel za tebou částečně i jeho jménem.“

Adéliina mysl se ovšem nemohla odtrhnout od jeptišky. Oni ji nechají na svobodě. Nikdo z nás ji neviděl vraždit; ani Ulf, ani Rowley, ani já. Je to řeholní sestra; církev se bojí skandálu. Oni ji nechají na svobodě.

„Já si to nepřeji, otče převore,“ prohlásila.

Převor už si na jazyku převaloval slůvka radosti, a nyní jako by zkameněl, s ústy dokořán. A zamrkal tím překvapením. „To je snad příliš ukvapené rozhodnutí, panno Adélie.“

„Lidé se přece musí dozvědět, co dělala. Ona musí před soud, i kdyby byla shledána příliš nepříčetnou pro vlastní odsouzení. Pro spásu těch dětí, Simona, i mě samotné; já jsem nalezla to jejich doupě a málem jsem kvůli tomu zemřela. Žádám jen spravedlnost – a jedině spravedlnosti musí být učiněno zadost. Netoužím po krvi ani po pomstě, jen vím, že bez řádného procesu ty noční můry mnoha lidí nikdy neskončí.“

Pak jí došlo, že převor vlastně mluvil o něčem jiném. „Odpusť, pane, co jsi to říkal?“

Převor vzdychl a začal znovu. „Přišel za mnou ještě před zasedáním, protože mezitím přijel král. Neměl se na koho obrátit, a tak usoudil, že moje osoba je něco jako in loco parentis…“

„Král?“ Adélii to stále nedocházelo.

Převor opět vzdychl. „Ale ne, sir Rowley Picot. Sir Rowley mne poprosil, abych ti přednesl jeho žádost – kterou podle toho, jak ji vyslovil, nejprve pečlivě uvážil – o ruku, o uzavření svazku manželského.“

Jak dlouho jen trvala ta neskutečná noc a po ní stejně neskutečný, neuvěřitelný den, že se toho tolik stalo? Zřítila jsem se do horoucích Pekel a zase z nich vyšla na světlo Boží. Jistého… člověka… roztrhala smečka psů na kusy. Ve vedlejší komnatě je zavřena vražedkyně. Já jsem přišla o panenství, ale krásně, a muž, jemuž jsem je darovala, mne žádá skrze náhradního otce o ruku.

„Měl bych podotknout,“ pokračoval převor Geoffrey, „že tento návrh mezitím ještě nabyl na ceně. Král na zasedání nabídl siru Rowleymu biskupství St. Albans a já jsem na vlastní uši slyšel, kterak Picot onu nabídku zdvořile odmítl s odůvodněním, že si nepřeje církevní hodnosti, právě proto, aby se mohl oženit.“

Opravdu mě chce tak moc?

„Krále Jindřicha to nepotěšilo,“ vyprávěl převor, „bylo to jeho zvláštní přání, chtěl svěřit našemu milému výběrčímu daní do péče právě St. Albans, a navíc není zvyklý, aby mu kdokoli odporoval. Avšak sir Rowley byl neoblomný.“

Teď zůstala stát s pusou dokořán pro změnu zase Adélie; vím, že musím odpovědět, vím, jak mám, jak chci, i jak musím odpovědět, a nemohu ze sebe dostat jediný zvuk.

S vlnou lásky cítím zároveň i obavu, že nabídku přijmu jen proto, že po tom sama tak hrozně toužím, protože Rowley dnes ráno dokázal zaplašit všechny temné stíny a očistit tak mou mysl i duši. Což je, přirozeně, nebezpečí už samo o sobě. Přinesl mi takovou oběť. Nebylo by snad správné a krásné, abych i já jemu přinesla oběť?

Oběť.

Převor opět promluvil. „Krále Jindřicha tedy zklamal, ale mám ti vyřídit, že se stále těší králově přízni a jiná hodnost jej zaručeně nemine, takže v tomto ohledu s ním nebudeš strádat.“ Když Adélie stále neodpovídala, dodal ještě: „A musím přiznat, že i já budu šťasten, když tě uvidím jako jeho choť.“

Jeho choť.

„Adélie, dítě drahé.“ Otec Geoffrey ji vzal za ruku. „Ten muž si zaslouží odpověď.“

To jistě zaslouží. Vyslovila ji.

Otevřely se dveře a v nich stál bratr Gilbert a hleděl na výjev před sebou – na svého nadřízeného v přítomnosti hned dvou žen, v ložnici jedné z nich. No to je ale prostopášnost, nic jiného. „Ehm, ehm, páni se již sešli, otče převore.“

„Tak to budeme muset za nimi.“ Převor pozvedl Adéliinu ruku a políbil ji, velmi mravně a ctnostně, ale v mrknutí, které směřoval ke Gyltě a která mu je hned stejným způsobem oplatila, jistá prostopášnost byla.

Povolaní pánové se sešli v refektáři, aby v kostele nenarušovali mnichům jejich pravidelné vigilie. A taky aby mniši nevěděli, že se tu nějaké shromáždění vůbec koná, napadlo Adélii. Nyní, po večeři, zbývalo do následujícího jídla, tedy do snídaně, dostatek času, aby se tu mohli plně věnovat důvodu onoho shromáždění.

Nazvali to synodem, ale v podstatě šlo o soudní proces. Nebyl to ovšem soudní proces s mladou jeptiškou, která tu stála mezi svými průvodkyněmi – matkou představenou a sestrou Walburgou, s hlavou pokorně skloněnou a rukama sepjatýma.

Obviněná byla Vesuvie Adélie Ráchel Ortese Aguilarová, cizinka, která – podle rozzuřené abatyše Joany, vyburcované z poklidného spánku – uvalila neopodstatněné, nemravné, přímo ďábelské obvinění na nevinnou a božsky čistou členku řádu svaté Radegundy a zaslouží za to zbičovat.

Adélie stála uprostřed sálu s otevřeným stropem a ze zdobně tesaných střešních trámů se na ni zubily tváře dřevěných čertů. Dlouhý stůl s lavicemi byl odsunut k jedné stěně, takže řada křesel na vzdálenějším konci, kde trůnili soudcové, jako by popírala nádhernou symetrii celého toho prostoru a přidávala Adélii na nervozitě vyvolané hněvem, nepochopitelností té situace, a také strachem.

Hleděli jí totiž nyní do tváře hned tři z několika putovních pánů soudců, kteří přibyli do města Cambridge na soudní zasedání – biskupové norwichský a lincolnský a také opat z Ely. Byli to nejvyšší soudní hodnostáři celé Anglie. Mohli zatnout svoje ošperkované ruce v pěsti, kdykoli se jim zlíbilo, a rozdrtit Adélii jako přezrálý pomeranč. Navíc byli rozhněvaní, že je po úmorném pracovním dni plném výslechů probudili ze zaslouženého spánku a že museli v dešti, a tudíž i potmě z hradu až do kláštera, a to všechno jenom kvůli ní. A ona cítila, jak z nich srší zloba, která za chvíli svou silou odfoukne i rákosí na podlaze po celé délce refektáře a navrší je Adélii u nohou jako otep slámy na hranici.

Nejrozhořčeněji se ale tvářil arcijáhen canterburský, jenž nebyl soudcem, avšak považoval se – a také byl všeobecně považován – za jakéhosi mluvčího svatého Tomáše Becketa. Zaručeně byl také přesvědčen, že jakýkoli útok na příslušníka církve svaté – jako například Adéliino obviňování Veroniky, řeholní sestry od svaté Radegundy – je srovnatelný s činem rytířů krále Jindřicha II., tedy s tím, jak rozlili mozek následně svatořečeného Becketa po dlažbě katedrály.

Byli to všechno církevní hodnostáři a převora Geoffreyho to zaskočilo. „Pánové, doufal jsem, že se zúčastní i někteří ze světských činitelů…“

Umlčeli ho rychle. Byli to koneckonců ve věcech duchovních jeho nadřízení. „To je čistě církevní záležitost.“

Byl s nimi přece jen i jeden mladý muž ve světském šatu; vypadal, že se celou tou událostí docela baví, a měl s sebou přenosný psací stoleček, aby mohl zapisovat na čistý list pergamenu. Adélie se dozvěděla jeho jméno jen proto, že ho kdosi oslovil ‚Huberte Waltere‘.

Za jejich křesílky se to hemžilo soudními poskoky, byli tu dva úředníci, z nichž jeden spal vestoje, dále jeden ozbrojenec, který si zapomněl sundat noční čepec, než narazil na hlavu helmu, a také dva biřicové s okovy na opascích a žezly přes rameno.

Adélie stála před nimi a cítila se sama, přestože na chvíli se po jejím boku objevil také Mansur.

„Co to… má znamenat, převore?“

„To je průvodce paní Adélie, pane.“

„Saracén?“

„Význačný arabský lékař, pánové.“

„Ona nepotřebuje žádného ranhojiče ani nohsleda. A my také ne.“

Mansur byl vykázán z refektáře.

Převor Geoffrey stál se šerifem Baldwinem vedle řady křesel a za nimi vykukovala hlava bratra Gilberta.

Dělal, co se dalo, vypověděl jim ten hrůzný příběh, objasnil roli Adélie a Simona a také to, co oni sami odhalili a co vedlo k Simonově smrti, popsal jim důkazy, které spatřil na vlastní oči v podzemí Wandlebury Hillu – a také zdůraznil nutnost obvinit sestru Veroniku.

Převor se obezřetně vyhnul jakýmkoli zmínkám o Adéliině zkoumání těl obětí a vůbec o její profesi a ona mu za to byla vděčná, uvědomovala si, že i bez obvinění z čarodějnictví není její situace vůbec růžová.

Pak do refektáře přivolali lovčího Hugha a dva další muže, kteří dosvědčili jeho důvěryhodnost. Hugh stál s čapkou přitisknutou na srdce a vypovídal, jak při pohledu dolů do šachty spatřil nahou postavu umazanou krví, v níž rozpoznal sira Joscelina z Grantchesteru. A jak se posléze do oné šachty spustil a prohledal chodby, které z ní vedly dále. Jak prozkoumal onen pazourkový nůž. I to, jak poznal ten psí obojek připoutaný řetězem ke kůlu v nevelké komoře připomínající lůno ženy…

„Patřil siru Joscelinovi, páni. Viděl jsem takový už mockrát předtím na jeho psech, a navíc je na něm vyražený jeho pečetní znak.“

Psí obojek byl přinesen a pečlivě prohlédnut.

Není pochyb, že to byl sir Joscelin, kdo vraždil děti – páni soudcové byli upřímně zděšeni a znechuceni. „Joscelin z Grantchesteru budiž těžkým zločincem a vrahem prohlášen. Pozůstatky jeho nechť na tržnici cambridgeské vystaveny, by je všichni spatřiti mohli a křesťanského pohřbu jim budiž odepřeno.“

A co se týče sestry Veroniky…

Nebyly proti ní přímé důkazy, protože Ulfovi nedovolili, aby vypovídal.

„Jakého věku je to dítě, převore? Nemůže svědčit, pokud ještě nedovršil dvanáctero let.“

„Je mu teprve devět, pane, ale je to bystrý a upřímný chlapec.“

„Jakého je postavení?“

„Je to svobodný člověk, páni, není nevolníkem. Pracuje u své pramáti; prodává s ní úhoře.“

V té chvíli se bratr Gilbert naklonil k arcijáhnovi a cosi mu horlivě šeptal, čímž na jeho tváři vykouzlil náramně spokojený úsměv.

A ták, babička nebyla provdaná, zplodila tedy nelegitimní potomstvo a chlapec je přinejmenším po jednom z rodičů parchantem bez postavení: „Zákon jej za svědka uznati nemůže.“

A tak byl Ulf, stejně jako předtím Mansur, vykázán do kuchyně za refektářem, Gylta mu musela na chvíli přitisknout ruku na pusu, než se uklidnil a přestal pobouřeně pokřikovat. A pak už všichni tři spolu naslouchali pootevřeným podávacím okénkem, u něhož se vůně polévky a slaniny mísila s pachem honosných, deštěm provlhlých soudcovských plášťů lemovaných hermelínem, a rabi Gotsce, který už mezitím také přišel do kuchyně, jim překládal do angličtiny latinskou diskuzi o této situaci.

I rabínův příchod totiž soudce nesmírně pohoršil.

„To mezi nás přivádíš Žida, převore?“

„Pánové, židovští obyvatelé tohoto města byli velmi poškozeni. Sir Joscelin byl jedním z jejich hlavních dlužníků a bylo součástí jeho ohavného plánu svalit vinu za vraždu právě na ně a taktéž spálit dlužní úpisy.“

„Má ten Žid o tom důkaz?“

„Úpisy byly zničeny, pánové, jak jsem již uvedl. Ale rabín je zajisté oprávněn…“

„Zákon jej za svědka uznati nemůže.“

Zákon nemohl uznat ani to, že jeptiška, jejíž čistá duše se viditelně zračí ve tváři její, by mohla býti schopna toho, co o ní tvrdila Adélie.

A matka představená se za ni přimlouvala, seč mohla…

„Sestra Veronika se stejně jako naše milovaná zakladatelka, svatá Radegunda, narodila v Durynsku,“ spustila. „Leč její otec, obchodník, se usadil ve městě Poitiers a svěřil ji tamnímu klášteru ve věku tří let; odtud pak byla poslána do Anglie, stále ještě jako dítě, avšak její oddanost Bohu a církvi svaté již byla tehdy zjevná a do dnešního dne tomu tak jest.“

Abatyše mluvila hlasem sladkým jako med, ruce zmozolnatělé od uzdy schovávala v dlouhých rukávcích, byla to nyní každým coulem představená řádně spravovaného domu Božího. „Páni, stojím si za cudností a zdrženlivostí této jeptišky, jakož i za její oddaností Bohu –mnohokráte, když jiné sestry naše odpočívaly, přistihla jsem ji na kolenou, modlící se u našeho malého svatého Petříka z Trumpingtonu.“

Z kuchyně dolehl zdušený výkřik.

„Kterého předtím vlákala do smrtelné léčky,“ podotkla Adélie.

„Drž jazyk za zuby, ženo,“ štěkl arcijáhen.

Abatyše se obrátila k Adélii, zamířila na ni prstem a její hlas nyní zazněl jako lovecký roh: „Suďte, páni. Posuďte tyto dvě před vámi, tuto pomlouvačnou zmiji a zde tento zářný příklad svaté čistoty.“

Škoda že Gylta přinesla Adélii z domu starého Benjamina právě ty šaty, které měla na sobě na grantchesterské slavnosti, s příliš hlubokým výstřihem a příliš jásavých odstínů, v porovnání se skrovným černobílým hábitem, jenž od hlavy k patě zahaloval jeptišku. A škoda také, že v radostném rozčilení nad šťastným návratem Ulfa jí Gylta docela zapomněla přinést plachetku nebo čapku, a že tedy Adélie, jejíž oblíbená pokrývka hlavy se nyní válela někde v podzemí Wandlebury Hillu, měla vlasy odhalené jako nějaká povětrná ženština.

Nikdo s výjimkou převora Geoffreyho se jí nezastal.

Ani sir Rowley Picot, protože ten vůbec nebyl přítomen.

Arcijáhen canterburský povstal; obutý jen v pantoflích. Byl to drobný stařík, ale velmi energický. „Pojďme tedy tu záležitost urychleně vyřídit, pánové, ať se můžeme navrátit k odpočinku v loži, a jelikož jsme shledali, že to celé bylo vyvoláno zlovolnou záští…,“ tvář, která se nyní obrátila k Adélii, připomínala škodolibou opici, „…pošleme osobu, která to způsobila, k bičovacímu kůlu. Tak.“

Cihličky, ze kterých Adélie sestavila ten případ, byly jedna po druhé odhozeny na smetiště.

Slovo nějakého parchanta, co prodává úhoře, že by mohlo obvinit nevěstu Kristovu?

Že je zběhlá v jízdě po řece? Ale kdo v tomto kraji protkaném vodními toky není?

Laudanum? Copak se nedá běžně koupit u kteréhokoli apatykáře?

Že trávila občas noc mimo klášter? Inu…

Ten mladík jménem Hubert Walter poprvé promluvil, zvedl dokonce i hlavu od zápisu: „To by možná zasluhovalo vysvětlení, pane. Je to poněkud… neobvyklé.“

„Smím-li promluvit, páni,“ vystoupila abatyše Joana o krok kupředu, „zásobování našich milých poustevníků je vyčerpávající námaha – pohleďte, jak je sestra Veronika útlá. Právě proto jsem svolila, aby vždy zůstala na noc u jedné z poustevnic, než se vydá na cestu zpět do kláštera.“

„To je jistě chvályhodné.“ Oči soudců uznale spočívaly na Veroničině postavě, připomínající vrbový proutek.

U které asi poustevnice, ptala se v duchu Adélie. A nemohla by dotyčná tomuhle takzvanému soudu dosvědčit, kolik z těch nocí mimo klášter strávila křehká Veronika rozjímáním s ní?

Ani jednu, na to dám krk.

Ale to je stejně jedno; poustevnice, pokud je poustevnicí, jak se patří, by se stejně nedostavila. A když se toho budu domáhat, stejně se můj pokřik rozbije o úctyhodné mlčení sestry Veroniky, které jistě činí lepší dojem.

Kde jsi, Rowleyi? Provdám se za tebe, nemůžu už tady déle zůstat sama. Rowleyi, oni ji nechají volně odejít.

A rozebírání stavebnice pokračovalo. Viděl snad někdo, jak umřel Simon Neapolský? Copak nebylo veřejně a úředně prohlášeno, že se ten Žid prostě utopil?

Stěny toho velkého sálu se přibližovaly k sobě. Biřic už si prohlížel pouta a přemýšlel, jestli jsou pro Adélii dostatečně malá. Nad hlavou se jí chechtali dřevění čertíci a oči soudců ji stahovaly z kůže.

Arcijáhen se právě zabýval otázkou, proč se vlastně Adélie na Wandlebury Hill vůbec vydala. „Copak ji vedlo na to nechvalně proslulé místo, táži se vás, pánové? Jak věděla, co se tam odehrává? Nedá se z toho vyvodit, že to právě ona byla ve spolku s tím ďáblem grantchesterským, ona a ne sestra Veronika, již tu obviňuje? A která se jedině tím nakonec provinila, že následovala tuto ženštinu v obavách o její bezpečí?“

Převor Geoffrey otevřel ústa, ale zapisovatel Hubert Walter jej s velkým zaujetím předběhl. „Domnívám se, páni, že musíme brát v úvahu fakt, že všechny čtyři děti byly zavražděny dříve, než tato žena vůbec vstoupila na anglickou půdu. Musíme ji tedy uznat nevinnou, alespoň pokud se oněch vražd týče.“

„Skutečně?“ Arcijáhna to viditelně zklamalo. „Nevadí, prokázali jsme alespoň její pomluvy a navíc sama prohlásila, že věděla o té jámě a o tom, co se v ní dělo. Shledávám to podivným, páni, ba přímo podezřelým.“

„I já se k tomu přikláním.“ Vložil se do hovoru biskup norwichský a vzápětí hlasitě zívl. „Odveďte tu zatracenou ženskou k trestu zbičováním, ať to máme z krku.“

„Je to tedy verdikt vás všech, páni?“

Jednomyslně.

Adélie vykřikla, ne za sebe, ale jménem všech dětí z hrabství Cambridgeshire. „Nepouštějte ji na svobodu, na kolenou vás prosím. Ona bude vraždit dál!“

Soudcové neposlouchali ani se na ni nepodívali – jejich pozornost upoutala postava, která se vynořila z kuchyně, v ruce třímala misku polévky se slaninou a náramně si na ní už cestou pochutnávala.

„Soudíte, pánové, soudíte, není-liž pravda?“

Adélie jen čekala, až se ten neomalený chlap v prostém koženém oděvu laskavě zase odporoučí, odkud přišel. Loudala se za ním dvě obrovská psiska – asi nějaký lovec, který sem náhodou zabloudil z okolních lesů.

Jenže soudcové kvapně vstávali. A klaněli se. A zpátky do křesel neusedali.

Jindřich Plantagenet, král anglický, vévoda normandský a akvitánský, hrabě z Anjou, se uvelebil i s miskou na jídelní stůl, nohama klátil ve vzduchu a rozhlížel se po přítomných. „Nuže?“

„Nesoudíme, můj pane.“ Biskup norwichský byl rázem bdělý a čilý jako skřivánek po ránu. „Sešli jsme se tu, abychom předběžně projednali onu záležitost s vraždami dětí v tomto městě. Vraha již známe, zašel bídnou smrtí, avšak toto…,“ ukázal na Adélii, „tato ženština vznesla obvinění ze spolupachatelství proti zde přítomné příslušnici řádu svaté Radegundy.“

„A tak,“ přikývl král opět mile, ale biskup se stejně třásl samou nervozitou. „A jakpak se vám ten úkol daří?“

Hubert Walter vstal a přispěchal ke králi se svým pergamenem.

Jindřich si jej vzal a odložil misku se zbytkem polévky. „Doufám, že nikomu z vás nebude vadit, když se s tím případem trochu obeznámím – působí mi totiž jisté potíže, víte, mí cambridgeští Židé jsou kvůli tomu už přes rok zavření v hradní věži.“

A ještě dodal, sice stále mile, ale soudce při tom znovu znepokojeně zamrazilo: „A já díky tomu přicházím o značné zisky.“

Prohlížel si listinu, v jedné chvíli se shýbl a sebral z podlahy hrst rákosin. Král se začetl a rozhostilo se ticho, jen zvenčí bubnoval do vysokých oken déšť a zpod stolu se ozývalo spokojené chroupání, protože jeden ze psů tam našel kus kosti.

Adélii se tak chvěly nohy, že si nebyla jistá, jak dlouho ještě vydrží stát, tenhle nevýrazný, obyčejně vyhlížející muž vnesl do refektáře neurčitou úzkost a strach.

Začal si mumlat, natáhl se i s pergamenem blíž ke svícnu na stole, aby lépe viděl. „Chlapec tvrdí, že byl unesen jeptiškou…, zákon takové svědectví neuznává…, hmmm.“ Položil jeden rákosový stvol vedle svícnu. A jakoby mimoděk poznamenal: „Vynikající polévka, převore.“

„Děkuji, můj pane.“

„Ta jeptiščina znalost řeky a častý pobyt na ní…“ Na stole přistál další stvol. „Opiát…,“ třetí stonek uložil napříč nad dva první. „Celonoční vigilie s poustevnicí…“ Král zvedl hlavu. „Přivezli jste tu poustevnici, aby svědčila? Ach ne, já zapomněl, tohle přece není soud.“

Nohy Adélii slábly a slábly, ale tentokrát nadějí tak nepatrnou, že se z ní ani nepokoušela radovat. Ty rákosové stvoly Jindřicha Plantageneta se na stole množily, křížily se v umném propletenci a násobily se s každým kouskem obvinění, které Adélie vznesla proti Veronice.

„Simon Neapolský… utopil se i s kopiemi úpisů…, zase ta řeka… Žid, samozřejmě, inu, co se taky od něj dalo očekávat…“ Jindřich potřásl hlavou nad tou židovskou nedbalostí a četl dál.

„Podezření zde přítomné Adélie…, kopec Wan-dle-bury… Tvrdí, že byla shozena do šachty… Neviděla kým… Potyčka… Obě, cizinka i jeptiška poraněny… Zachráněno dítě… Na svědomí to má místní rytíř…“

Znovu vzhlédl, pak se podíval na hromádku rákosu, pak na soudce.

Biskup norwichský si odkašlal. „Jak vidíš, můj pane, žádná z obvinění zde vznesených proti sestře Veronice nejsou opodstatněná. Nikdo ji nedokáže usvědčit, protože…“

„Až na toho chlapce, samozřejmě,“ skočil mu do řeči Jindřich. „Jenže to nemá žádnou právní hodnotu, není-liž pravda? Kdepak, souhlasím…, jsou to všechno jen náhody.“

Podíval se znovu na hromádku rákosových stvolů. „To je ale proklatě hodně náhod, to vám tedy povím, pánové…“ Král nabral vzduch do tváří, rázně foukl a rákosí se rozletělo. „Takže, co jste se rozhodli udělat s tou pomlouvačnou ženštinou… Jakže se jmenuje? Adéla? Máš příšerné písmo, Huberte.“

„Omlouvám se, můj pane. Jmenuje se Adélie.“

Arcijáhen z toho byl už značně nervózní. „To je neodpustitelné, aby kdokoli řečmi špinil řeholní sestru, to se nesmí přehlížet.“

„To zajisté ne,“ souhlasil král, „takže bychom ji měli pověsit, co myslíte?“

Arcijáhen bojoval dál. „Ta žena je cizinka, vynořila se tu bůhví odkud, a ještě ve společnosti Žida a Saracéna. Copak taková smí házet špínu na církev svatou? Jakým právem? Kdo ji sem poslal a proč? Rozsévat mezi námi zlo? Já pravím, že to sám ďábel nám ji sem vhodil.“

„Inu, ve skutečnosti jsem to byl já,“ řekl král.

Rozhostilo se ticho, jako kdyby refektář náhle zasypala lavina dusivého sněhu. Zvenčí sem dolehlo tlumené čvachtání; to barnwellští mniši šlapali deštěm a loužemi do kostela na modlitby.

Jindřich se vůbec poprvé zahleděl na Adélii a vycenil na ni v úsměvu drobné dravčí zuby. „To jsi nevěděla, viď?“

Obrátil se zpátky k soudcům, kteří pořád ještě stáli jako zcepenělí, protože se jim zatím nedostalo svolení usednout. „Víte, pánové, v Cambridgi se ztrácely děti a zrovna tak i moje příjmy. Židé ve věži, nepokoje v ulicích. Říkal jsem to už Aaronovi z Lincolnu – ty ho znáš, biskupe; půjčil ti peníze na tu tvou katedrálu. Aarone, říkal jsem mu, musíme s tím cambridgeským problémem něco udělat. Jestli Židé porážejí malá děcka v rámci nějakých svých obřadů, musíme je pověšet. Jestli ne, bude viset někdo jiný. Což mi vlastně připomíná…“ Zesílil hlas. „Pojď dál, rabíne, říkali přece, že to není soud.“

Dveře od kuchyně se otevřely a do refektáře obezřetně vstoupil rabi Gotsce a opakovaně se klaněl, což dokazovalo, jak je z té situace nesvůj.

Král si ho ale dál nevšímal. „Nu, Aaron odešel, aby se nad tím zamyslel, a pak se zase vrátil. Řekl, že muž, kterého potřebujeme, je jistý Simon z Neapole – další Žid, pánové, ale proslulý vyšetřovatel nejrůznějších událostí. A Aaron také navrhl, že by Simon měl s sebou přivézt mistra ve znalectví smrti.“ Jindřich udělil soudcům další ze svých zubatých úsměvů. „Předpokládám, pánové, že se teď ptáte: Kdo je to, takový mistr znalý smrti? Tedy alespoň já jsem se na to ptal. To má být nějaký nekromant? Nějaký zvláště vytříbený kat mučitel? Ale kdepak, ukázalo se, že existují studovaní učenci, kteří se vyznají ve zkoumání mrtvých těl a v našem případě by možná dokázali zjistit, jak, a tudíž i kdo nám tady vraždí. Hmmm, nezbyla tam ještě trocha té skvělé polévky?“

Ten přechod byl tak náhlý, že nějakou minutu trvalo, než se převor Geoffrey zvedl a jako ve snách odkráčel k podávacímu okénku. Z něj se ihned vynořila o něco pohotovější ruka s miskou kouřícího pokrmu. Převor ji vzal, odkráčel zpátky a zdvořile poklekl na koleno, než ji nabídl králi.

Král mezitím zapředl rozhovor s abatyší. „Chtěl jsem dnes v noci vyrazit na kance. Co myslíš, není už moc pozdě? Nebudou se už pomalu vracet do svých úkrytů?“

Matku představenou to zmátlo, ale potěšilo. „To ještě ne, můj pane. Smím-li ti doporučit, pak nech své psy nasměrovat k Babrahamu, kde v lesích…,“ hlas se jí vytratil, když jí to došlo. „Alespoň jsem se tak doslechla. Sama se k lovům málokdy dostanu.“

„Skutečně, matko představená?“ Jindřich se tvářil lehounce překvapeně. „Já jsem se naopak doslechl, že prý jsi hotová Diana, bohyně lovu.“

Dostal ji, pomyslela si Adélie. Uvědomila si, že sleduje představení, které ať už dopadne jakkoli, pozvedá prohnanost k výšinám umění.

„Díky, převore,“ pustil se král do své druhé porce polévky. „Takže, zeptal jsem se Aarona: ‚A kde k čertu seženu takového mistra smrti znalého?‘ A on na to: ‚U čerta ne, můj pane, ale v Salernu zaručeně.‘ On si v takových vtípcích doslova libuje, ten náš Aaron. A že prý ta skvělá univerzita v Salernu vychovává právě takové mistry v tom těžko pochopitelném umění. A tak, abych to zkrátil, napsal jsem králi sicilskému…,“ zářivě se usmál na abatyši. „To je můj bratranec, víš? Napsal jsem mu prosbu, aby mi poslal Simona Neapolského a s ním i jednoho vykladače smrti.“

A jak král mluvil a polykal zároveň, zaskočilo mu a on se rozkašlal tak, že jej Hubert Walter musel poplácat po zádech.

„Díky, Huberte,“ otíral si oči. „No, jenže dvě věci nevyšly tak, jak měly. Za prvé jsem nebyl doma, musel jsem zkrotit ty zatracené Lusignany, zrovna když Simon Neapolský dorazil do Anglie. A za druhé, zdá se, že v Salernu studují medicínská umění a vědy i ženy – no věřili byste tomu, pánové? A jakýsi dobrák, co nerozpozná Adama od Evy, poslal ne mistra, ale mistryni. Toto je ona.“

Podíval se na Adélii, ale nikdo jiný to neučinil, všichni viseli očima na něm, na králi, vždycky na něm viseli očima. „Takže se obávám, pánové, že ji pověsit nemůžeme, i kdybychom chtěli sebevíc. Ona není naším majetkem, jak jistě chápete, je poddanou sicilského krále a ten, jak bratrance Viléma znám, ji bude chtít zpátky živou a zdravou.“

Seskočil křepce ze stolu, chodil sem a tam a šťoural se v zubech, jako by se hluboce zamýšlel. „Tak co na to říkáte, pánové? Domníváte se, že vzhledem k tomu, že tato žena a ten Žid společnými silami zřejmě zachránili další děti od nechutné smrti z rukou jistého zdejšího gentlemana, jehož hlava se teď koupe na hradě ve džberu…,“ zaujatě se nadechl a potřásl udiveně hlavou, „…myslíte, že si ji můžeme dovolit zbičovat?“

Nikdo ani nehlesl; ostatně se to od nich nečekalo.

„Ve skutečnosti, pánové, si můj bratranec Vilém bude velice špatně vykládat jakékoliv vměšování do Adéliina poslání, o pokusech obvinit ji z čarodějnictví nebo třeba z pomluv ani nemluvě.“ Králův hlas postupně nabíral razanci šlehajícího biče. „A já, samozřejmě, právě tak.“

Budu ti sloužit po zbytek svých dní. Pod Adélií se vděčností a obdivem podlamovala kolena. Ale dokážeš, dokonce ty, velký Plantagenete, pohnat tu jeptišku před skutečný soud?

V sále se najednou objevil Rowley, byl mohutný a klaněl se o dost menšímu králi Jindřichovi a podával mu jakési dokumenty. „Odpusť, že jsem tě nechal čekat tak dlouho, můj pane.“ Ti dva si vyměnili pohledy a Rowley beze slova přikývl. Jsou to spojenci, táhnou spolu za jeden provaz, on a král.

Rowley prošel refektářem a zůstal stát vedle převora Geoffreyho. Plášť měl nasáklý deštěm a voněl čerstvým vzduchem, on sám byl jako čerstvý vzduch a Adélie měla najednou velikou radost, že je oblečená v šatech s hlubokým výstřihem a že má vlasy rozpuštěné jako nějaká povětrnice. Ráda se pro tebe budu svlékat zas a znova. Jsem tvoje povětrnice a jsem na to hrdá.

Rowley něco říkal. Převor zas uděloval příkazy bratru Gilbertovi a ten vzápětí kamsi odešel.

Jindřich se vrátil ke stolu a zase se na něj usadil. Zakýval prstem na nejbaculatější ze tří jeptišek. „Ty, sestro, ano, ty. Pojď sem.“

Abatyše Joana se podezřívavě dívala, jak sestra Walburga váhavě kráčí ke králi. Veronika měla oči stále sklopené k zemi a ruce nehybné, jako ostatně po celou tu dobu, co tu stála.

Král teď promluvil tišeji a mírně, ale stejně zřetelně: „Pověz mi, sestro, co v klášteře děláš? Mluv klidně, nic se ti nestane, to ti slibuji.“

Bylo na ní vidět, že se zdráhá, ale jen málokdo dokázal Jindřichovi odolat, když byl hodný, a Walburga k té menšině rozhodně nepatřila. „Rozjímám nad slovem Božím, můj pane, stejně jako ostatní, a odříkávám modlitby k zakladatelce. A taky vozím po řece zásoby poustevníkům…“ Viditelné zaváhání.

Adélii napadlo, že Walburga se svou bídnou latinou je celým tím jednáním tak zmatena, že většinu věcí vůbec nepochopila.

„A taky se pravidelně modlíme, teda skoro pravidelně…“

„A stravujete se tu dobře? Máte dostatek masa?“

„Ó, to ano, pane.“ Walburga v tomto tématu našla pevnou půdu pod nohama a nabrala sebejistotu. „Matka Joana vždycky z lovu přiveze nějakou srnku nebo dvě a moje teta mívá spoustu smetany a mlíka. Najíme se vždycky dobře.“

„A co ještě děláš?“

„Cídím relikviář svatého Petříka a pletu ze sítin ozdůbky, co pak prodáváme poutníkům a taky…“

„Vsadil bych se, že jsi v pletení z rákosu nejlepší z celého kláštera.“ To bylo hodně žoviální.

„Inu, jde mi to dost dobře, můj pane, i když bych se tím moc chlubit neměla, protože sestra Veronika a nebohá sestra Agnes, ty byly taky hodně šikovný.“

„A to asi máte každá svůj vlastní styl, ne?“ Walburga nechápavě zamrkala a Jindřich začal vysvětlovat. „Tak řekněme, že bych si chtěl koupit ozdůbku a vybíral bych z celé hromady – dokázala bys mi říci, kterou z nich jsi dělala ty a kterou Agnes? Nebo Veronika?“

Ach Bože. Adélii naskočila husí kůže. Snažila se očima zachytit Rowleyho pohled, ale on se na ni nepodíval.

Walburga se zachichotala. „To není nutný, můj pane. Já ti jednu vyrobím a daruju ti ji.“

Jindřich se usmál. „No vidíš, já jsem zrovna dnes požádal sira Rowleyho, aby jich pár přinesl.“ Zvedl ruku s jedním z několika předmětů, mezi nimiž byly figurky a podložky, které přinesl Rowley. „Vyrobila jsi například tohle?“

„Kdepak, to dělala sestra Odílie, než umřela, chudina.“

„A tohle?“

„To je od sestry Magdaleny.“

„A tohle?“

„To je Veroničino.“

„Převore.“ Zaznělo to jako příkaz.

Bratr Gilbert se před chvilkou vrátil a převor od něj bral další předměty, aby se na ně Walburga mohla podívat. „A co tyhle věci, dítě? Kdo dělal tyhlety?“ Ozdůbky na jeho dlani připomínaly hvězdy, sítiny byly umně a krásně spletené do pěticípých tvarů.

Walburga se tou hrou bavila. „Hm, ty přece taky dělala Veronika.“

„Jsi si jistá?“

„Úplně, pane. Ona je vyrábí ráda. Chudák nebohá sestra Agnes jí říkala, že tohle by dělat neměla, že to vypadá pohansky, ale nám to nepřipadalo nijak špatný.“

„Nijak špatný,“ opakoval král tiše. „Převore?“

Převor Geoffrey se otočil k soudcům. „Páni, toto jsou předměty, které ležely na mrtvých tělíčkách dětí z Wandlebury, když jsme je našli. Tato jeptiška je právě identifikovala jako práci obviněné sestry Veroniky. Pohleďte.“

Nepohlédli. Hleděli na sestru Veroniku.

Adélie zadržela dech. To není přesvědčivé, ona si najde spoustu výmluv. Chytré to bylo, ale důkaz to není.

Jenže to byl důkaz pro matku Joanu; zírala na svou oblíbenkyni s odporem.

A byl to důkaz i pro Veroniku. Chvilku se ani nepohnula. Pak vykřikla a zvedla hlavu a třesoucí se ruce. „Ochraňte mě před ním, páni. Myslíte si, že ho roztrhali psi, ale on je tam nahoře. Tam, nahoře.“

Všechny páry očí sledovaly její pohled vzhůru k tesaným trámům, kde se na ně ze stínů šklebily a smály tváře čertíků, a pak pohledy sjely zase zpátky k Veronice. Ta sebou hodila na podlahu a svíjela se jako zasažená bleskem. „On vám ublíží. Ubližuje i mně, když neposlouchám. Ublížil mi, když do mě pronikl. On ubližuje, zraňuje. Ach, zachraňte mě před ďáblem!“

Kapitola šestnáctá

Vzduch v místnosti jako by se rozpálil a ztěžkl. Muži přivírali oči, koutky úst svěšené a těla křečovitě ztuhlá. Veronika sebou mrskala na zemi pokryté rákosím, rvala si hábit, ukazovala si do rozkroku a vykřikovala, že tudy do ní ďábel pronikl, tudy.

Jako kdyby ty peříčkově lehounké věcičky ze sítin přihodily na misku viny závaží tak těžké a tak obrovské, že se rozhodla odhalit úplně všechno. Prolomila se v ní pečlivě budovaná a hlídaná zeď a ven se valilo něco zapáchajícího.

„Modlila jsem se ke svaté Panně…, spas mě, zachraň mě, Marie předrahá…, ale on do mě stejně pronikl svým rohem, tady, tady. Bože, jak to bolelo… Měl paroží…, nemohla jsem nic dělat…, Synu boží, nutil mě dívat se, jak dělá hrozné věci, strašlivé věci… Byla tam krev, tolik krve. Žíznila jsem po krvi Kristově, ale byla jsem otrokyní satanovou… a on mě zraňoval, ubližoval mi…, kousal mě do prsou, tady, tady, strhal ze mě šat…, bil mě…, strčil mi svůj roh do úst… Modlila jsem se k Ježíši Pánu, ať si pro mě přijde…, ale ten pán temnot…, jehož hlas mám pořád v uších… Říkal mi, co mám dělat… Měla jsem strach… Zastavte ho, nedovolte mu…“

Modlitby a ponižování. A pořád kolem dokola.

Ale zrovna tak trvalo to tvoje spojenectví s tím netvorem, myslela si Adélie. Pořád kolem dokola, celé dlouhé měsíce. Jedno dítě za druhým, unést a pak ještě sledovat, jak je mučeno, a vůbec se jej nepokusit vysvobodit. To není otroctví.

A jak Veronika vystavovala svou duši, tak zároveň odhalovala i svoje mladé tělo; sukni měla vyhrnutou až nad kolena a trhlinami v hábitu jí prosvítala drobná ňadra.

Je to jenom divadélko; ona obviňuje ďábla; ale to ona zabila Simona; baví ji to. Je v tom zvrácený sex, nic jiného.

Letmý pohled na soudce Adélii prozradil, jak je to fascinuje, nebo ještě víc než jen fascinuje; biskupovi sjela ruka k rozkroku, starý arcijáhen ztěžka oddychuje, Hubertovi Walterovi se na rtech lesknou sliny. Dokonce i Rowley si olízl rty.

V krátké chvilce, kdy Veronika přestala vykřikovat a jen lapala po dechu, se ozval biskup. „Je ďáblem posedlá,“ řekl téměř s úctou. „Je to ten nejjasnější případ, jaký jsem kdy zažil.“

Tak ďáblové to napáchali. Další pokus temných sil podkopat církev svatou; politováníhodný, avšak pochopitelný incident ve válce mezi hříchem a svatostí. Jen ďábla je možno z toho obvinit. Adélie v zoufalství zvedla hlavu a zahleděla se na muže, který jako jediný z přítomných měl ve tváři výraz zatrpklého obdivu.

„Ona zabila Simona Neapolského,“ řekla Adélie.

„Já vím.“

„Pomáhala vraždit ty děti.“

„Já vím.“

Veronika se nyní plazila po zemi směrem k soudcům. Objala arcijáhnovy nohy a její měkké tmavé vlasy se mu rozsypaly po pantoflích. „Pomoz mi, pane, nedovol, aby se mne znovu zmocnil. Já toužím po Pánu Kristu, navrať mě Vykupiteli našemu. Zažeň ďábla pryč.“ Byla jako smyslů zbavená, zcuchaná; nevinnost se z ní vytratila a zůstala jen erotická krása, starší, zkušenější a zbitá, ale přece jen krása. Arcijáhen se k ní shýbl. „Klid, uklidni se, dítě.“

Stůl se zachvěl, když z něj Jindřich seskočil. „Chováš prasata, pane převore?“

Převor Geoffrey zvedl oči. „Prasata?“

„Prasata. Pomozte někdo té ženě vstát.“

Padlo několik příkazů. Dva ozbrojenci zvedli Veroniku ze země, takže teď napůl bezvládně visela mezi nimi. „Tak, madam,“ řekl jí Jindřich, „teď bys nám mohla pomoci.“

Veroničiny oči sklouzly ke králi a na moment se v nich zablýskla vypočítavost. „Navrať mne našemu Spasiteli, můj pane. Dovol mi smýt svoje hříchy v krvi Kristově.“

„Spása tkví v pravdě, a tudíž v tom, že nám řekneš, jak ten ďábel děti zabíjel. Jakým způsobem. Musíš nám to ukázat.“

„To si, pane, opravdu přeješ? Bylo u toho tolik krve, spousta krve.“

„Trvám na tom.“ Jindřich varovně pozvedl ruku směrem k soudcům, které to zjevně rozhořčilo. „Ona to ví. Dívala se na to. Ukáže nám to.“

Hugh se vrátil se seletem v náručí, ukázal ho králi a ten přikývl. Když jej odnášel ke kuchyni, zahlédla zděšená Adélie na okamžik malý, kulatý, čenichající rypáček. A zavanulo to tu hnojem.

Jeden z ozbrojenců vedl Veroniku také ke kuchyni a druhý kráčel hned za ním a na rukou obřadně nesl nůž s čepelí ve tvaru listu, ten pazourkový nůž, ten nůž.

On to opravdu chce udělat? Bože, smiluj se nad námi, milý Bože, spas nás všechny.

Soudcové i všichni ostatní, včetně Walburgy, mířili ke kuchyni. Jen abatyše Joana se držela zpátky, ale král Jindřich ji popadl za loket a táhl ji s sebou.

Když Adélii míjel Rowley, špitla mu: „Ulf tohle nesmí vidět.“

„Už jsem ho i s Gyltou poslal domů.“ A pak také odešel a Adélie zůstala stát v liduprázdném refektáři.

Tak tohle bylo v plánu? Znamená to něco víc než jen prokázat Veroničinu vinu: Jindřich jde po církvi, která jej zatracuje kvůli Becketovi.

I to je vlastně strašné. Léčka nastražená rafinovaným králem, nejenom na bytost, která do ní spadne nebo nespadne podle toho, jak se zachová, ale také na obecnějšího, mocnějšího nepřítele, aby se ukázaly jeho slabiny. A bez ohledu na to, do jaké míry je dotyčná bytost zlá, léčka vždycky zůstane léčkou.

Po všech těch příchodech a odchodech zůstaly nakonec dveře do ambitu otevřené. Začínalo svítat a mniši zpívali, zpívali vlastně celou dobu. Adélie naslouchala hlasům splétajícím tóny a slova o řádu a slávě a cítila, jak jí v nočním vzduchu na tvářích chladnou slzy, o nichž předtím ani nevěděla.

Z kuchyně zaslechla králův hlas. „Položte ho na řeznický stůl. Výborně. Sestro, ukaž nám, co dělal.“ Teď dávají Veronice do ruky ten nůž…

Nepoužij ho, to nemusíš… Prostě jim to jen řekni.

Jeptiščin hlas zazněl jasně. „Budu spasena?“

„Spása tkví v pravdě,“ opakoval Jindřich neúprosně. „Ukaž nám to.“

Ticho.

A zase její hlas. „On neměl rád, když zavírali oči, víte?“ Ozvalo se první prasečí zakvičení. „A pak…“

Adélie si zacpala uši, ale další kvikot už přeslechnout nemohla, stupňovalo se to, stále hrůzyplnější skřeky…, a ten ženský hlas to přesto dokázal překřičet. „Takhle a takhle. A pak…“

Je šílená, jestli se předtím chovala vypočítavě, byla to vypočítavost nepříčetné ženy. A i ta ji teď docela opustila. Bože dobrý, jak to jenom musí vypadat v její hlavě?

Smích? Ne, chechot, maniakálně se zesilující zvuky, živící se životem, který právě ničila, Veroničin lidský hlas se změnil v nelidský, přehlušil i to smrtelné chroptění umírajícího selete, vzrůstal až do vřískotu, byl to zvuk, který patří k velkým, trávou zabarveným zubům a dlouhým uším. Nesl se do normálnosti okolního světa, aby ji roztříštil. Veronika hýkala blahem.

Ozbrojenci ji přivedli zpátky do refektáře a mrštili jí na podlahu posypanou rákosím, které vzápětí začaly skrápět kapky prasečí krve z jejího hábitu. Soudcové ji obešli širokým obloukem, biskup norwichský si při tom bezmyšlenkovitě mnul potřísněné roucho. Mansur a Rowley stáli jako sochy. Rabi Gotsce byl bledý jako stěny té křídové šachty. Abatyše Joana se zhroutila na lavici a zabořila tvář do dlaní. Hugh se opíral o veřej a hleděl ven, do prázdna.

Adélie se rozběhla k Walburze, která se najednou zapotácela a upadla, zatínala při tom křečovitě ruce, jako by se snažila urvat kus vzduchu. Poklekla vedle ní a přitiskla jí dlaň na ústa. „Pomalu, dýchej pomaloučku. Trošku se nadechni a pomalu zase vydechni, jen mělce. Tak.“

A slyšela, jak Jindřich říká: „Tak co teď, pánové? Vypadá to, že ďáblu pomáhala náramně ráda.“

Až na křečovité lapání po dechu sestry Walburgy bylo v refektáři husté ticho. Až po chvíli jeden z biskupů promluvil. „Bude souzena církevním soudem, přirozeně.“

„A dostane se jí duchovní imunity, tak to myslíš?“ namítl král.

„Pořád náleží nám, můj pane.“

„A co s ní uděláte? Církev nemůže věšet, nemůže prolévat krev. Jediné, co celý ten váš soud dokáže udělat, bude to, že ji exkomunikujete a pošlete ji mezi světský lid. A co se stane, až na ni zapíská nějaký vrah příště?“

„Plantagenete, měj se na pozoru.“ To promluvil arcijáhen. „Nechceš se, doufám, opět handrkovat se svatým Tomášem? Má snad znovu zemřít rukou tvých rytířů? Povedeš s ním zase další spor? ‚Církev má jediného krále, Ježíše Krista, a spadá do Jeho království nebeského, má své vlastní zákony.‘ Zvon, kniha a svíce jsou nejmocnějšími nástroji; tato zlotřilá žena nechť ztratí svou duši.“

To byl ten hlas, jenž se před časem rozléhal katedrálou se schody zalitými arcibiskupovou krví. Jeho ozvěna se nyní nesla i provinčním refektářem, kde se krev selete vsakovala do dlaždic na zemi.

„Ona už o duši přišla dávno. Má Anglie přicházet o další děti?“ A to byl ten druhý hlas, ten, který pálil proti Becketovi světskými argumenty. A pořád zněl rozumně.

Ale vzápětí už ne. Jindřich popadl jednoho z ozbrojenců za ramena a zatřásl s ním. Pak zatřásl rabínem a Hughem. „Vidíte? Vidíte to! To byl ten spor mezi Becketem a mnou. Říkal jsem mu, suďte si podle svých soudů, ale předejte mi pak viníky k potrestání.“ Král poletoval od jednoho k druhému. „Prohrál jsem ho. Prohrál, chápete? Vrazi a násilníci si v mé zemi pobíhají na svobodě, protože já jsem prohrál!“

Hubert Walter mu visel na jedné paži, prosil a nechal se vláčet za králem. „Můj pane, pamatuj…, prosím, pamatuj, pane.“

Jindřich jej setřásl a mračil se na něj. „Nemohu se s tím smířit, Huberte.“ Otřel si rukou poprskané rty. „Slyšíte mě, pánové? Nesouhlasím s tím!“

Trochu se uklidnil a hleděl do tváří rozechvělých soudců. „Suďte ji, zatraťte ji, odejměte jí duši, ale já nedopustím, aby mi ta stvůra svým smrdutým dechem dál kazila ovzduší v mém království! Pošlete ji zpátky do Durynska nebo klidně až někam do Indie, kamkoli, ale já nehodlám přicházet o žádné další děti a přísahám na spásu vlastní duše, že jestli ta kreatura bude ještě za dva dny pořád dýchat Plantagenetův vzduch, vykřičím do celého světa, co s ní svatá církev vypustila mezi lidi. A ty, představená…“

Teď přišla na řadu abatyše. Král trhl její plachetkou, aby zvedla hlavu ze stolu, a ukázaly se rovné prošedivělé vlasy. „Ty kdybys věnovala svému sesterstvu aspoň polovinu pozornosti, kterou máš pro ta svoje psiska… Ona půjde, rozumíš? Půjde, jinak ti ten tvůj klášter rozvrátím do základů dřív, než stačíš vyběhnout ven. A teď odsud zmiz a tu páchnoucí pijavici si vezmi s sebou!“

Byl to krutý rozchod. Převor Geoffrey stál ve dveřích a vypadal staře a zničeně. Déšť už ustal, jenže ledové vlhké ráno s sebou neslo přízemní mlhu a postavy v kápích a pláštích, které nasedaly na koně nebo nastupovaly do palankýnů, byly sotva vidět. Ale bylo ticho a klid, jen koně klapali kopyty po dláždění a tlumeně odfrkovali a odkudsi se ozval čerstvě probuzený drozd a zdálky kokrhal kohout. Nikdo nepromluvil. Byli všichni jako náměsíční, duše vyždímané a otupělé.

Jen král odjížděl halasně, lovečtí psi se kolem něj hemžili a poštěkávali a celá jeho družina během chvíle odcválala z brány ven do otevřené krajiny.

Adélii se zdálo, že zahlédla dvě postavy v hábitech, jak je vedou ozbrojení muži. A ta mlhavá sehnutá postava v klobouku vlekoucí se po cestě směrem k hradu, to je možná rabín Gotsce. Jen Mansur stál hned vedle ní, zřetelný a pevný, Bůh mu žehnej.

Udělala pár kroků a objala kolem ramen sestru Walburgu, na kterou všichni zapomněli. A čekala na Rowleyho Picota. A čekala.

Buď tam hodlá zůstat nebo už odešel. Inu…

„Asi budeme muset jít pěšky. Cítíš se na to?“ zeptala se jeptišky. Měla o ni obavu, pulz jí bušil nebezpečně rychle, poté co v kuchyni viděla něco, co vůbec nikdy vidět neměla. Ale Walburga přikývla.

Kráčely spolu mlhou a Mansur s nimi. Adélie se dvakrát ohlédla po Hlídačovi a dvakrát se rozvzpomněla. Když se otočila potřetí… „Ach ne, Bože dobrý, ne.“

„Copak je?“ zpozorněl Mansur.

To za námi kráčí Rakšasa, nohy má utopené v mlze.

Mansur vytasil dýku, pak ji napůl zasunul zpět. „To je ten druhý. Počkejte tady.“

Adélie ještě lapala po dechu z toho leknutí, když se za ním dívala, jak se vrací a mluví s Gervasem z Cotonu, jehož postava najednou tak moc připomínala toho mrtvého, s Gervasem, kterého nyní jako by ubylo a vypadal podivně roztěkaně. Oba s Arabem poodešli ještě pár kroků a ztratili se z dohledu. Jen jejich tlumené hlasy bylo slyšet jako nesrozumitelné mumlání.

Mansur se vrátil sám a všichni tři pokračovali v cestě. „Pošleme mu odvar z rdesna,“ řekl Mansur.

„Pročpak?“ Ale potom se Adélie začala usmívat. „On je…, Mansure, on má syfilidu?“

„Ostatní felčaři mu nedokázali pomoci. Ten chudák se mě pokoušel celých těch několik dní zastihnout. Říkal, že ve dne v noci pozoroval Benjaminův dům, aby věděl, kdy se vrátím.“

„Já jsem ho viděla. Strašně mě tenkrát vyděsil. Já mu dám rdesno, já mu do něj přisypu pepř, já ho odnaučím číhat na někoho u řeky. I s tou jeho syfilidou.“

„Ty jsi mi ale doktorka,“ pokáral ji Mansur. „On se chudák trápí a bojí se, co mu řekne jeho žena, Alláh se nad ním slituj.“

„Tak jí měl být věrný,“ řekla Adélie. „Ale co, jestli je to kapavka, zmizí to časem samo.“ Pořád se ještě culila. „Ale to mu neříkej.“

Trochu se rozjasnilo, když došli k bráně vedoucí do města a uviděli až k Velkému mostu. Přecházelo po něm právě stádečko ovcí; směřovaly na porážku. Několik studentů se přes most potácelo domů po probdělé noci.

Walburga se najednou ozvala nevěřícně: „Vždyť ona z nás byla ta nejlepší, byla ta nejsvatější. Já jsem ji za to tak moc obdivovala.“

„Ona je pomatená,“ řekla Adélie, „s tím se nedá nic dělat.“

„Ale odkud se to v ní vzalo?“

„To nevím.“ Možná to v ní bylo odjakživa, jen potlačené. Odsoudili ji k životu v dokonalé mravní čistotě, když jí byly tři roky.

A pak, po letech, najednou přišla příležitost změnit to, když se potkala s mužem, který to všechno dokázal přebít – Rowley se přece o Rakšasově přitažlivosti pro ženy zmiňoval. „Ženy pro něj mají nějakou slabost, Bůh ví proč vlastně, nechová se k nim o nic lépe než k těm dětem, ale nechává je žít.“ Uvolnily snad ty jeho záchvaty zběsilosti i jeptiščinu vyšinutost? Možná. „Nevím,“ řekla Adélie znovu. „Jen to pomalu rozdýchej, ne moc zhluboka, tak, pěkně mělce.“

Na začátku mostu je lehkým klusem dohnal jezdec na koni. Sir Rowley Picot shlížel na Adélii. „Dostane se mi odpovědi, madam?“

„Už jsem odpověděla převoru Geoffreymu. Jsem ti vděčná a jsem poctěná tvou nabídkou…“ Ach, takhle to nikam nepovede. „Rowleyi, já bych se za tebe provdala, za nikoho jiného nikdy. Jenže…“

„Neošoustal jsem tě snad včera ráno hezky?“

Mluvil mimoděk anglicky a Adélie postřehla, jak jeptiška vedle ní při těch veleupřímných slovech nadskočila. „To ano,“ odvětila taky upřímně.

„A zachránil jsem tě. Vyrval jsem tě té zrůdě ze spárů.“

„Jistě, já to vím.“

Jenže to byla spíše ona směsice schopností, kterými jsme se Simonem dohromady oplývali; ta nás přivedla až k odhalení tajemství Wandlebury Hillu, i přes tu strašnou chybu, že jsem se tam vypravila sama.

A ty stejné schopnosti nám také umožnily zachránit Ulfa a osvobodily Židy. I když se o tom nezmínil vůbec nikdo kromě krále, spočívalo naše pátrání v umění používat logiku a chladný rozum, a taky… nu ano, instinkt, ale i to je instinkt založený na znalostech, na dovednostech, které jsou v této lehkověrné době vzácné, příliš vzácné na to, aby se utopily stejně jako ty Simonovy, příliš hodnotné na to, abych je pohřbila v manželství.

To všechno běželo Adélii v mučivých vlnách hlavou, ale výsledek byl stejně nevyhnutelný. I když jsem se zamilovala, svět okolo mě se vůbec nezměnil. Těla mrtvých budou křičet dál. A já mám povinnost jim naslouchat.

„Nemohu se vdát, nejsem volná,“ řekla pomalu. „Jsem zavázána naslouchat mrtvým.“

„Tak se s nimi tedy dobře bav.“

Pobídl koně a rozcválal se přes most a ona spolu s jeptiškou a Mansurem kráčela dál. Najednou byla plna lítostivé bolesti a podivného vzdoru. Aspoň nás mohl doprovodit domů.

„Hej,“ zavolala na něj ještě, „doufám, že teď pošleš Rakšasovu hlavu na Východ Hakimovi.“

„To si piš, že pošlu,“ dolétla zpátky jeho odpověď.

On mě vždycky potěší, dokonce i když zrovna kvůli němu pláču. „To je dobře,“ řekla nahlas.

Toho dne se v Cambridgi událo mnoho věcí.

Soudcové na soudním zasedání vyslechli a vynesli rozsudky nad případy krádeží, pouličních rvaček, bigamie, zadušeného batolete, sporů o pozemky, ředění piva vodou, podměrečných bochníků chleba, svárů o dědictví, potulky, žebroty, sporů lodních kapitánů, zlomyslností mezi sousedy, žhářství, uprchlých dědiček majetku i neposlušných tovaryšů. V poledne se konala přestávka. Bubny zaduněly a trubky svolávaly davy na nádvoří, kde stál na plošině před soudci herold a zvučným hlasem, nesoucím se až dolů do města, předčítal z pergamenového svitku nejčerstvější novinu.

„Všemu lidu cambridgeskému na vědomí se dává, že v důsledku spravedlnosti Boží a k spokojenosti soudců zde přítomných rytíř řečený Joscelin z Grantchesteru shledán byl vrahem zlovolným Petra z Trumpingtonu, Harolda z farnosti svaté Marie, Mary, dcery ptáčníka Bonninga, a Ulrika z farnosti sv. Jana a že při pokusu zajmout Joscelina z Grantchesteru, jak mu po právu za jeho skutky ohavné náleželo, tento smrtí bídnou zašel, byv smečkou loveckých psů roztrhán a sežrán.

Taktéž se na vědomí všem dává, že Židé cambridgeští jsou zproštěni obvinění z výše zmíněných vražd, jakož i všech souvisejících podezření, a proto se do svých právoplatných domovů navrátiti mohou a řemeslo své či obchod nadále bez omezení provozovati.

To vše sepsáno a vyhlášeno jménem Jindřicha, z vůle Boží krále anglického.“

O jeptišce ani zmínka. Církev o té záležitosti opatrně držela jazyk za zuby. Po Cambridgi se nicméně rozletěla šeptanda a ještě téhož odpoledne Agnes, žena prodavače úhořů a matka nebohého Harolda, strhla svůj proutěný příbytek před branami hradu, v němž trávila čas od smrti svého syna, odnesla materiál z kopce dolů a znovu jej postavila vedle brány do kláštera sv. Radegundy.

Všichni to viděli a slyšeli.

Jiné věci se udály v tajnosti a potmě a nikdy se už nezjistilo, kdo je vlastně vykonal. V každém případě to ale byli významní hodnostáři církve svaté, kteří se sešli za zavřenými dveřmi, a byl to jeden z nich, který se hlasitě dožadoval: „Kdo nás zbaví té hanebné ženštiny?“ Znělo to podobně, jako když Jindřich II. před časem pokřikoval, že se chce zbavit toho nezkrotného Becketa.

Co se za těmi dveřmi odehrálo dál, už tak docela jisté není, neboť nebyly uděleny žádné pokyny. Přestože náznaky nejspíš nechyběly, náznaky nepatrné jako drobné mušky za soumraku, náznaky tak lehoučké, že se s určitostí ani nedalo říci, že byly vůbec učiněny, přání byla vyjádřena tak umně, že vyložit je dokázali jen ti, kdo k nim měli dorozumívací klíč. Výsledkem nicméně bylo, že se o mužích, kteří pod rouškou téže noci sešli z hradního kopce ke klášteru sv. Radegundy – a to nebyli žádní klerikové – nedalo říci, že by jednali na něčí příkaz. Nebo že by vůbec jednali.

Možná že to věděla Agnes, ale ta nikomu neřekla ani slovo.

Ty stíny, jakoby průsvitné a splývající s nocí, došly k svému cíli, aniž to Adélie tušila. Spala totiž hluboce a dlouze, tak jak jí Gylta nařídila. Když se vzbudila, zjistila, že Ježíšovou ulicí se vine zástup pacientů čekajících na ošetření od doktora Mansura. Začala se zabývat nejprve vážnými případy, a když si dala na chvíli pauzu, zašla za Gyltou.

„Měla bych jít do kláštera a podívat se na Walburgu. Zanedbala jsem ji.“

„Ale dyť ošetřuješ jiný lidi.“

„Gylto, mně se na to místo nechce.“

„No tak tam nechoď.“

„Ale já musím; další takový záchvat by jí mohl zastavit srdce.“

„Klášterní brána je zavřená a nikdo nevychází ani neotvírá. Lidi to říkali. A ještě, že… že…“ Gylta se stále nemohla přimět vyslovit to jméno. „Že prej už je pryč, to říkali.“

„Pryč? Už?“ Když král přikáže, všichni se můžou přerazit, pomyslela si Adélie. Le roi le veult. „A kam ji odvezli?“

Gylta pokrčila rameny. „Prostě je prej pryč. Tak to říkali.“

Adélie cítila, jak se jí přes bolavá žebra rozlévá blahodárná úleva. Ten Plantagenet opravdu vyčistil vzduch ve svém království, takže už zase mohu dýchat. I když vlastně, napadlo ji vzápětí, tím činem znečistil atmosféru v jiné zemi. Co se tam s tou… stane?

Adélie se usilovně bránila představě jeptišky svíjející se podobně jako tam na podlaze refektáře, ale tentokrát v okovech v temné a páchnoucí kobce – a nemohla se jí zbavit. A nemohla se zbavit ani zájmu; jsem přece lékařka a správný lékař nečiní úsudky, pouze stanovuje diagnózu. Už jsem ošetřovala rány a nemoci mužů i žen, kteří se mi příčili svým charakterem, ale nehnusili se mé profesi. Povaha může odpuzovat, ale trpící tělo ne.

Ta žena je šílená; pro klid celé společnosti je třeba držet ji pod zámkem po zbytek jejího života. Ale… „Slituj se, Pane, nad ní a dobře se o ni postarej,“ řekla nahlas.

Gylta se na ni podívala, jako kdyby se taky pomátla. „Zachází se s ní tak, jak si zaslouží, né?“ řekla nechápavě. „Tak to říkali.“

Ulf byl pohroužen v nějakém manuskriptu. Byl nyní tišší a vážnější než dříve. Gylta se zmínila, že projevil přání stát se právníkem. To bylo nepochybně chvályhodné, ale Adélie nicméně postrádala toho starého Ulfa.

„Brána do kláštera je prý zamčená,“ přišla za ním, „ale já bych se potřebovala dostat dovnitř, abych se podívala na sestru Walburgu. Je nemocná.“

„Co, sestra Otylka?“ Ulf byl v mžiku zpátky ve staré kůži. „Tak pojď se mnou, já vím, kudyma se tam dostat.“

Se zbytkem pacientů už si poradí i Gylta s Mansurem. Adélie si jen zašla pro svou lékařskou truhličku; střevíčník pantoflíček pomáhá proti hysterii, panice a úzkosti. A růžový olej skvěle uklidňuje. Za chvíli s Ulfem vyrazili.

Výběrčí daní, který si na hradebním ochozu dopřával chvíli zaslouženého odpočinku po náročném soudním zasedání, si všiml dvou nevelkých postav mezi lidmi přecházejícími po Velkém mostu dole pod kopcem – rozeznal by tu větší z nich, tu s nepříliš hezkou čapkou na hlavě, mezi milionem jiných.

Takže teď nastal ten čas, kdy se mi nebude plést do cesty. Pro koně se málem rozběhl.

Proč sir Rowley Picot cítil takovou potřebu žádat o radu pro svoje těžce pošramocené srdce právě u Gylty, prodavačky úhořů a hospodyně, to ani sám dost dobře nevěděl. Možná proto, že Gylta byla v Cambridgi nejbližší ženskou společnicí jeho životní lásky. Možná proto, že jej tak starostlivě ošetřovala, když se potácel na hraně mezi životem a smrtí, možná kvůli nerozvážnostem v její vlastní minulosti… Prostě se za ní vypravil, k čertu.

Zanedlouho už zachmuřeně žmoulal Gyltinu sekanou zapečenou v těstě.

„Ona si mě nevezme, Gylto.“

„No jasně že né. Na to by jí bylo škoda. Vona je…,“ Gylta se snažila vymyslet přirovnání k nějaké bájné bytosti, ale napadl ji jen jednorožec, a tak raději řekla, „… tak zvláštní.“

„Já jsem taky zvláštní.“

Gylta se natáhla a pohladila Rowleyho po vlasech. „Ty seš fajn chlapík a dotáhneš to daleko, pane Rowleyi, jenže vona…,“ znovu ji fantazie zklamala. „Pán Bůh tu formu na ni asi rozbil, po tom, co stvořil ji. A my ji všichni potřebujeme, všichni, nemůžeš ji mít jen sám pro sebe.“

„Takže já ji opravdu nedostanu, to mi chceš naznačit, ksakru?“

„No manželství z toho teda nebude, ale sou jiný možnosti, jak vlka nakrmit, aby koza zůstala celá.“ Gylta sama už dávno, předávno věděla, že takový vlk zaslouží pravidelné a trvalé krmení. Žena si může uchovat svou nezávislost, znala to z vlastní zkušenosti, a přesto mít vzpomínky, které ve studených zimních nocích hřejí.

„Bože dobrý, ženská, co mi to tu navrhuješ? Moje úmysly s pannou, ehm, s Adélií, jsou…, byly zcela počestné!“

Gylta, která nikdy nepovažovala počestnost mezi mužem a dívkou, zvláště na jaře, za nutnost, si jen vzdychla. „To je moc pěkný. Ale asi ti to nikam dál nepomůže, co?“

Naklonil se k ní přes stůl. „Tak dobře. A jak to mám tedy udělat?“ Ty psí oči, kterýma se na ni díval, by dojaly i mnohem drsnější srdce, než bylo Gyltino.

„Ale Bože, na tak chytrýho chlapíka ti to furt nějak nedochází. Vona je přece doktorka, né?“

„Jistě, Gylto,“ snažil se zachovat trpělivost. „To je právě ten důvod, dovoluji si upozornit, proč si mě nechce vzít.“

„No, ale co doktoři dělají?“

„Starají se o svoje pacienty.“

„Přesně tak, a já myslím, že je tady jedna doktorka, která se zvlášť o jednoho pacienta ráda postará daleko něžněji než o koho jinýho, pokud teda to bude ten pacient jako potřebovat.“

„Gylto,“ vydechl sir Rowley nesmírně vážně. „Kdybych se teď z ničeho nic najednou necítil tak strašlivě nemocný, asi bych požádal o ruku tebe.“

Viděli davy lidí u klášterní brány už od chvíle, kdy přešli most a vyšli zpoza hloučku vrb na nábřeží. „Ach Bože,“ hlesla Adélie, „už se to rozkřiklo.“ Viděla už i Agnes a její proutěnou chýšku jako znamení vraždy.

Dalo se to čekat, pomyslela si, hněv celého města se jen přesměroval a lůza se shromažďuje proti jeptiškám, tak jako prve proti Židům.

Jenže to ale není lůza. Je to početný dav, hlavně řemeslníci a trhovci, a hněv je na nich znát, ale jako by byl potlačen a promísen s… s čím vlastně? Se vzrušením? Nedokázala to poznat. Proč nejsou tihle lidé tak rozzuření, jako byli proti Židům? Možná se stydí. Ukázalo se, že vrazi nepatří k opovrhované menšině, ale jsou to dva „našinci“, jeden vážený rytíř a jedna přátelská dívka, které kdekdo denně mával na pozdrav. Pravda, jeptišku odvezli kamsi, kde ji tento dav zlynčovat nemůže, ale je třeba alespoň vyspílat abatyši Joaně za tu nedbalost, se kterou tak dlouho dopřávala té choromyslné dívce volnost.

Ulf už mluvil s Gilem, doškářem, kterému Adélie zachránila nohu, a oba něco mleli tím místním dialektem, kterému Adélie pořád ještě skoro vůbec nerozuměla. Mladý doškář nyní uhýbal očima před jejími pohledy, přestože jindy ji přátelsky zdravil.

Když se Ulf vrátil, taky se na ni ani nepodíval. „Nechoď tam,“ řekl jenom.

„Já musím. Walburga je moje pacientka.“

„Jak chceš, ale já tam teda nejdu.“ Chlapec vypadal nervózně.

„To já chápu.“ Neměla jsem ho sem vodit, pro něj je teď klášter domovem jeho mučitelky.

V bráně se otevřela malá dvířka a ven vycházeli dva muži umazaní od prachu; Adélie v tom spatřila svou šanci a proklouzla kolem nich dovnitř dřív, než jí v tom mohli zabránit. A rychle za sebou zavřela.

Okamžitě si všimla podivné vůně ve vzduchu a taky ticha. Někdo, asi ti dva chlapi, zatloukli velkými prkny vstup do kostela, kde se dříve hromadily zástupy poutníků, aby se směly pomodlit u relikviáře s ostatky svatého Petříka z Trumpingtonu.

Není to zvláštní, napadlo Adélii, jak se chlapcův předpokládaný status svatého rázem změnil, když se zjistilo, že jej neukřižovali Židé, ale umučili křesťané?

A je také zvláštní, že plevel, který tu všude rostl z nedbalosti, náhle dodává celému tomuto prostoru dojem rozpadu a zániku.

Adélie kráčela po cestičce k hlavní budově a nemohla se ubránit pocitu, že i ptáci přestali zpívat. Ve skutečnosti jejich cvrlikání neutichlo, jen – a ona se při tom zjištění zachvěla – znělo jinak. To mám ale bujnou fantazii.

Stáje a psí kotce byly prázdné, dvířka a vrátka na nich dokořán.

I všude kolem bylo ticho. Když už byla Adélie blízko k celám jeptišek, přistihla se, že se jí už nechce udělat ani krok. V tom pro jaro netypicky pošmourném dni stály kamenné sloupy kolem travnatého prostranství jako vybledlá připomínka oné noci, kdy tu mezi nimi zahlédla hrozivý stín s rohy na hlavě, jako by jej sem přivolala zvrácená touha jedné z řeholnic.

Pro Boha živého, vždyť on je mrtvý a ona je pryč. Nic tady není.

Ale bylo. Na jižní straně podloubí se modlila postava v závoji, nehybná jako ta kamenná dlažba, na níž klečela.

„Matko představená?“

Ani se nehnula.

Adélie došla až k ní a dotkla se jejího ramene. „Matko představená.“ Pomohla jí vstát.

Ta žena za poslední noc zestárla o celá léta; ve velké ploché tváři se rýsovaly hluboké vrásky a měnily její pohled do výrazu kamenného chrliče. Pomalu se k ní otočila. „Co je?“

„Přišla jsem…“ Adélie zesílila hlas; připadala si, jako by mluvila s hluchou. „Přinesla jsem medicínu pro sestru Walburgu.“ Musela to ještě zopakovat; Joana snad ani nevěděla, o kom je řeč.

„Walburgu?“

„Ano, byla nemocná.“

„Opravdu?“ Abatyše odvrátila zrak. „Ona je pryč. Všechny jsou pryč.“

Takže církev už tady byla.

„Je mi to líto,“ řekla Adélie. Byla to pravda; je strašné vidět, jak se člověk může najednou zhroutit. A nejen to, je strašné, jak celý klášter umírá, jako by se propadal do hlubin.

Adélie měla dokonce pocit, že i kamenné stěny se už už naklánějí. Je tu jiný vzduch, všechno má jiný tvar.

A je tu slyšet jakýsi skoro nepostřehnutelný zvuk, jako tichounké bzučení hmyzu polapeného v ampuli, jen o něco vyšší.

„A kam odešla Walburga?“

„Cože?“

„Sestra Walburga. Kde je teď?“

„Aha. Asi je u své tety.“

Takže tady už nic nenadělám, můžu odsud zase odejít.

Jenže stále váhala. „Mohla bych ti nějak pomoci, matko představená?“

„A co? Odejdi. Nech mě na pokoji.“

„Ty strádáš, dovol, abych ti pomohla. Je tady ještě někdo? Proboha, co je to za zvuk?“

Přestože to nebylo příliš hlasité, bylo to neodbytné jako chorobné pískání v uších. „Copak to neslyšíš? Jako by tu někde něco vibrovalo?“

„Je to duch,“ řekla ta proměněná tvář. „Musím mu za trest naslouchat, dokud sám nepřestane. A teď odejdi. Nech mě naslouchat křiku mrtvých. Ani ty nemůžeš pomoci duchovi.“

Adélie ucouvla. „Pošlu sem někoho,“ hlesla a poprvé v životě se dala na útěk před těmi, kteří ji potřebovali.

Převor Geoffrey. Ten něco vymyslí, vezme matku Joanu pryč, ale pokud ji už teď pronásledují duchové, budou ji doprovázet, kamkoli se vydá.

A pronásledovali i Adélii, když prchala, a ona málem upadla, jak se hrnula dvířky v bráně, jen aby už byla venku.

Nabírala rovnováhu i dech a uvědomila si, že se dívá přímo do tváře Haroldově matce, a nedokázala uhnout pohledem. Ta žena ji probodávala očima, jako kdyby spolu sdílely to největší tajemství na světě.

„Ona je pryč, Agnes,“ řekla Adélie tiše. „Odvezli ji pryč. Všechny jsou pryč, zůstala tam jenom matka představená…“

Nestačilo to; vždyť té ženě zemřelo dítě. Agnesin přízračný pohled vypovídal, že to není všechno; věděla to, obě dvě to vlastně věděly.

Jen Adélii se všechny ty zvláštnosti spojily v jedno strašlivé poznání až nyní. Ten vzduch – byla jsem tak zmatená, že jsem nepoznala vůni čerstvé malty. Pane Bože, Pane Bože! Vždyť já jsem to vlastně viděla, koutkem oka jsem zahlédla tu asymetrii cel jeptišek, kterých bývalo deset a deset nad sebou, ale bylo jich najednou jen devět a deset – holá zeď tam, kde ve spodní řadě byla dřív poslední.

A ten zvuk, ty vibrace… jako bzučení hmyzu polapeného v ampuli… křik mrtvé.

Jako slepá se Adélie prodrala mezi lidmi na volnější prostranství a začala zvracet.

Někdo ji zatahal za rukáv a něco říkal. „Král…“

Převor. Ten to dokáže zastavit. Musím najít převora Geoffreyho.

Tahání za rukáv zesílilo. „Král si žádá, aby ses dostavila, paní.“

Ve jménu Ježíše Krista, jak mohou jeho jménem…?

„Paní, král…,“ jakýsi chlapík v královských barvách.

„Táhni k čertu i s králem,“ sykla, „já musím najít převora.“

Posel ji popadl v pase a vysadil na koně. A kůň klusal, posel s opratěmi v ruce běžel vedle něj. „K čertu raději krále neposílej, paní,“ pokřikoval v běhu přátelsky, „on už v pekle stejně byl.“

Po mostě, na kopec, hradní bránou, přes parkán. A pak ji z koně zase sesadil.

V šerifově zahradě, kde byl pohřben Simon Neapolský, seděl na lavičce Jindřich II., král, jenž navštívil peklo a zase se vrátil, seděl na té stejné lavičce, kde jednou seděla i Adélie a poslouchala příběh Rowleyho Picota a jeho křížové výpravy. Král si sešíval roztrženou loveckou rukavici šídlem s dratví a diktoval cosi Hubertu Walterovi, který klečel po jeho boku s přenosnou břidlicovou tabulkou zavěšenou na krku.

„Ach, paní…“

Adélie se mu hluboce poklonila. Koneckonců, král možná postačí. „Oni ji zazdili, můj pane. Na kolenou tě prosím, zastav to.“

„Koho zazdili? Co mám zastavit?“

„Tu jeptišku. Veroniku. Prosím, pane, snažně tě prosím. Oni ji zazdili v její cele. Živou.“

Jindřich si prohlížel škorně, na které kapaly Adéliiny slzy. „Mně řekli, že ji poslali do Norska. Zdálo se mi to divné. Ty jsi o tom věděl, Huberte?“

„Nikoli, můj pane.“

„Musíš ji pustit, to je zvrácenost, je to ohavné. Ach, Pane Bože, já s tím nedokážu žít. Ona je šílená, ne zlá. Šílenství je to, co je v ní zlé.“ Adélie samým rozčilením bušila pěstmi do země.

Hubert Walter si sundal z krku tabulku a zvedl Adélii, aby se mohla posadit na lavičku; mluvil k ní při tom tiše, jako když se uklidňuje splašený kůň. „Tiše, paní, klid. Tak, tak, jen se zklidni, ano? Tak.“

Podal jí kapesník se skvrnami od inkoustu. Adélie se ze všech sil snažila vzpamatovat, po chvíli se dokonce i vysmrkala. „Pane, můj pane. Oni ji zazdili v její cele v klášteře. Slyšela jsem ji křičet. Ať udělala cokoli, tohle je…, to je nepřípustné. To je zločin proti nebesům samotným.“

„Je to, pravda, docela drsné, to připouštím,“ řekl na to Jindřich. „Tak vidíš, jaká je církev; já bych ji jen oběsil.“

„Tak tomu zabraň,“ vykřikla na něj Adélie. „A jestli nemá vodu… Bez vody lidské tělo vydrží tři čtyři dny, to je přece tolik utrpění!“

Jindřicha to zaujalo. „To jsem nevěděl. Ty jsi to věděl, Huberte?“ Vytáhl vlastní kapesník a otíral jím Adéliinu tvář, náhle velmi střízlivou. „Doufám, že si uvědomuješ, že s tím nemůžu vůbec nic dělat.“

„To není možné. Král je přece král!“

„A církev je církev. Poslouchala jsi včera v noci? Tak mě poslouchej aspoň teď, paní.“ Plácl ji po ruce, když odvrátila obličej, a pak tu ruku vzal do své dlaně. „Poslouchej mě.“

Zvedl ty spojené ruce, takže ukazovaly směrem k městu. „Tam dole pobíhá jistý rozedranec zvaný Roger z Actonu. Před časem ten neřád strhl hlouček lidí a zaútočil s ním na hrad, na tento královský hrad, na můj hrad, v důsledku čehož jste vy dva, ty a můj přítel Rowley Picot, byli zraněni. A já jsem nemohl nic dělat. Proč? Protože ten ničema nosí na hlavě tonzuru a plive kolem sebe páternoster, což z něho činí příslušníka církve a dává mu to nárok na výhody duchovních. Řekni, Huberte, můžu jej potrestat?“

„Už jsi jej nakopal do zadnice, můj pane.“

„Ano, nakopal jsem ho, a dokonce i za to mě dodnes církev popotahuje.“

Adéliina paže sebou škubala nahoru a dolů, jak s ní král mimoděk gestikuloval. „Od chvíle, co si ti zpropadení rytíři vyložili můj vztek jako rozkaz a vyrazili popravit Becketa, byl jsem nucen vykousat si trest bičem od každého jednotlivého člena canterburské kapituly. To ponížení, musel jsem nastavit holá záda; byl to jediný způsob, jak předejít tomu, aby papež uvalil klatbu na celou Anglii. Kdekterý zatracený mnich si na mě mohl zgustnout – a věř, že to ti darebáci s bičem umějí.“ Vzdychl a pustil Adéliinu ruku. „Jednoho dne se tahle země osvobodí od papežské nadvlády, dejžto Bůh. Ale ještě ten čas nenastal. A mně se to už nepovede.“

Adélie už ho přestala poslouchat, vnímala sice částečně podstatu problému, ale slova jí unikala. Nyní se zvedla a mlčky kráčela zahradou po cestičce dolů, ke hrobu Simona Neapolského.

Hubert Walter, vyděšený takovou urážkou majestátu, chtěl vyrazit za ní, ale král ho zastavil. „Ta nevychovaná a vzpurná žena ti působí nemalé trápení, můj pane,“ řekl tedy aspoň.

„Já vím, jak využít užitečné, Huberte. Takový fenomenální talent, jako je ona, mi nespadne do klína každý den.“

Květen se konečně začínal tvářit jako opravdový květen, objevilo se slunce a oživovalo předchozími dešti osvěženou zahradu. Vratič lady Baldwinové se ujal a krásně rašil, včely bzučely kolem posledních petrklíčů.

Červenka, která seděla na náhrobku, odhopkala kousek dál, když viděla blížící se lidskou postavu. Adélie se sklonila a otírala Hubertovým kapesníkem z kamene její trus.

Jsme tu mezi barbary, pane Simone.

Dřevěné prkno už nahradil mohutný blok mramoru a na něm bylo vyryto jméno a nápis: Nechť duše tvá se životu věčnému těší.

Ale jsou to milí barbaři, říkal jí nyní Simon. Bojují proti tomu svému barbarství. Jen pomysli na Gyltu, na převora, na Rowleyho, na toho prapodivného krále…

Ale i tak, namítala Adélie, já už to dál nesnesu.

Po chvíli se otočila a s klidem šla zase zpátky nahoru. Jindřich se už zase zabýval svou rukavicí a vzhlédl, až když stála přímo před ním. „Hmm?“

Adélie se poklonila a řekla: „Děkuji ti za shovívavost, můj pane, ale déle tu již setrvat nemohu. Musím se vrátit do Salerna.“

Ukousl zbytek dratve drobnými silnými zuby. „Ne.“

„Prosím?“

„Řekl jsem ‚Ne‘.“ Natáhl si rukavici, zkusmo v ní zahýbal prsty a obdivoval svoje krejčovské umění. „Pane na nebi, já jsem ale šikovný. To jsem určitě zdědil po dceři toho koželuha. Věděla jsi, že mám mezi svými předky koželuha, paní?“ Usmál se na ni. „Řekl jsem, že ne, nikam odjet nemůžeš. Budu tvůj nevšední talent ještě potřebovat, doktorko. V mém království se najdou spousty mrtvých, které bude třeba vyslechnout, při Bohu na nebi, je jich víc než dost a já chci vědět, co říkají.“

Hleděla na něj nepohnutě. „Nemůžeš mě tady držet.“

„Huberte?“

„Myslím, že brzy shledáš, paní, že to král může,“ pronesl poněkud omluvně Hubert. „Le roi le veult. Právě sepisuji podle pokynů našeho vladaře dopis králi sicilskému s žádostí, zda si tě můžeme vypůjčit na trochu delší čas.“

„Já nejsem nějaká věc,“ vykřikla Adélie. „Nemůžeš si mě půjčit, jsem lidská bytost!“

„A já jsem král,“ řekl nevzrušeně. „Sice nemám navrch nad církví, ale vím a rozhoduji, co se děje v každém jednom zatraceném přístavu v této zemi. A když řeknu, že tu zůstaneš, tak tu taky zůstaneš.“

Uvědomila si, že se na ni dívá s mírným nezájmem, dokonce i ten hněv byl spíš jen předstíraný, a došlo jí, že jeho přívětivost i okouzlující upřímnost jsou jen pouhé nástroje, které mu pomáhají vládnout. Takže i já jsem pro něj jen šikovná pomůcka, která by se mohla v budoucnu hodit.

„Tedy i já tady budu zazděna,“ prohlásila.

Zvedl obočí. „V podstatě ano, i když doufám, že shledáš hranice své cely poněkud prostornější a příjemnější než… Ale co, nebudeme to rozebírat.“

Nikdo to nebude rozebírat. Hmyz bude v ampuli bzučet tak dlouho, dokud sám neztichne. A já budu s tím zvukem v hlavě žít celý život.

„Já bych ji pustil, kdybych mohl, chápej.“

„Ano. Já vím.“

„No ale v každém případě mi ještě dlužíš nějakou tu službu, paní.“

Jak dlouho tu budu muset bzučet já, než mě pustíš, běželo jí hlavou. Fakt, že se mi tahle divná ampule začala zamlouvat, v tom nehraje žádnou roli.

I když možná…

Trochu se už vzpamatovala a začínala přemýšlet; hodnou chvíli trvalo, než se její mozek rozjel zas naplno. Král trpělivě čekal – to něco znamená, říkala si, mám pro něj skutečně nějakou hodnotu. Výborně, takže na tom můžu začít stavět. A tak honem řekla: „Odmítám pobývat v zemi tak zaostalé, že svým Židům poskytuje jen jedno jediné pohřební místo, a to v Londýně.“

To ho zaskočilo. „Cože? My snad nemáme jiné židovské hřbitovy?“

„Přece snad musíš vědět, pane, že ne.“

„To jsem tedy vůbec nevěděl,“ připustil Jindřich. „My králové toho máme na svých bedrech víc než dost.“ Luskl prsty. „Zapiš to, Huberte. Židům přidělit pozemky k pohřbívání.“ A otočil se k Adélii: „Vidíš? A je to. Le roi le veult.“

„Díky.“ Vrátila se hned k aktuálnímu tématu. „Jen tak ze zvědavosti, králi Jindřichu, co vlastně přesně ti dlužím?“

„Dlužíš mi jednoho biskupa, paní. Vkládal jsem naděje do sira Rowleyho Picota, že můj boj posune až do nitra církve, ale on mě odmítl s tím, že se hodlá oženit. Domnívám se, že právě ty jsi objektem jeho záměrů.“

„V tom ale žádný problém není,“ řekla tiše, „já jsem zase odmítla jeho. Mým posláním je být lékařkou, ne chotí.“

„Opravdu?“ zajásal Jindřich, ale ihned nasadil zkormoucený výraz. „Jenže mám stejně obavy, že už ho neužije ani jeden z nás. Ten nebožák snad umírá.“

„Cože?“

„Huberte?“

„Tak si to myslíme, paní,“ řekl Hubert Walter. „Ta rána, kterou utržil při obraně hrobu pana Simona, se mu znovu otevřela a městský ranhojič říkal…“

To už ale mluvil do prázdna; zase další urážka majestátu. Adélie byla pryč.

I král se díval, jak se malá branka zabouchla. „No, nevadí, aspoň si stojí za svým a jeho si, k mému potěšení, stejně nevezme.“ Král vstal z lavičky. „Začínám věřit, Huberte, že sira Rowleyho do toho biskupského pláště nakonec ještě navlečeme.“

„Jistě mu to učiní radost, můj pane.“

„To jistě, ostatně on se jisté radosti dočká už za pár okamžiků, šťastlivec jeden.“

Tři dny po tomto rozhovoru přestal hmyz bzučet. Agnes, matka nebohého Harolda, rozebrala svůj přístřešek a vrátila se domů k manželovi.

Adélie to ticho neslyšela. Alespoň v té chvíli ne. Nacházela se totiž tou dobou v posteli budoucího biskupa ze St. Albans.

Už jedou, putovní soudcové, odjíždějí po římské silnici z Cambridge do dalšího města, aby soudili další skutky, lidi a životy. Trumpety vřískají, biřicové odhánějí zvědavé děti a štěkající psy, aby uvolnili cestu pro koně zdobené čabrakami a pro přepychové palankýny, služebnictvo žene muly naložené truhlami s hustě popsanými svitky pergamenu, úředníci ještě chvatně dokončují poznámky na břidlicové tabulky, psi poslušně vykonávají příkazy podle toho, jak pán práská bičem.

A už jsou pryč. Silnice je prázdná, tedy až na koňské koblihy, z nichž se ještě kouří. Celé město Cambridge si vydechlo úlevou. Nahoře na hradě se šerif Baldwin ubírá na lože s chladivým obkladem na čele a v parkánu se viselci houpají v májovém větříku, který je zasypává okvětními plátky trnek, jako by jim uděloval požehnání.

Příliš nás zaměstnávaly jiné události, než abychom stihli sledovat soudní zasedání a jeho průběh, avšak kdybychom ten čas měli, mohli jsme si povšimnout jedné novinky, báječné novinky, momentu, kdy anglický zákon poskočil vysoko, převysoko z temnot a pověr do světla.

Neboť během celého zasedání nebyl nikdo z obviněných vhozen do rybníka, aby se ukázalo, zda je vinen či nevinen. (Nevinnost se potopí; vina vyplave na hladinu.) Žádné ženě nelili na dlaň roztavené železo, aby se zjistilo, jestli se dopustila krádeže, vraždy a podobně. (Když se rána za určitý počet dní zhojí, je zproštěna viny. Když ne, čeká ji trest.)

A žádný spor o pozemky se neřešil soubojem (každou stranu zastupuje jeden bojovník a soupeří spolu, dokud jeden z nich nepadne smrtelnou ranou nebo dokud druhý nevzkřikne „Zbabělec!“ a nezaboří meč do těla vzdávajícího se protivníka).

Ne. Bůh souboje, vody a horkého železa tentokrát nedostal příležitost vyjádřit svůj názor tak, jak tomu bývalo vždy dříve. Jindřich Plantagenet v něj totiž nevěří.

Namísto toho důkazy o zločinu či sporu posuzovalo dvanáct mužů, kteří pak sdělili soudci své mínění o případu.

Těm mužům se říká porota. Je to něco zcela nového.

A ještě něco je tu nového. Namísto prastarých, spletitých, po generace děděných zákonů, podle nichž každý baron nebo lord mohl vynášet rozsudky nad zločinci a věšet je podle libosti, Jindřich II. zavedl v Anglii systém, v němž vládne pořádek a jenž platí v celém království stejně. Říká se mu právo obecné.

A kdepak teď je, ten mazaný král, který posunul civilizaci kupředu?

Nechal svoje soudce a vyrazil na lov. V kopcích a pláních široko daleko se rozléhá štěkot jeho psů.

Možná že přitom ví, stejně jako to víme i my, že v paměti lidí se v budoucnu zachová jen jako vrah Tomáše Becketa.

A možná i jeho Židé vědí – jako víme i my –, že i když byli v tomto jednom městě a v jednom roce zproštěni obvinění, ponesou si stigma rituálních vražd dětí a budou za ně bez důkazů trestáni po celé další věky. Prostě tomu tak je.

Bůh se smiluj nad námi všemi.

KONEC

POZNÁMKA AUTORKY

Je téměř nemožné napsat srozumitelným způsobem příběh zasazený do dvanáctého století, aniž bych se při tom alespoň částečně nedopustila jistých anachronismů. Abych čtenáře nemátla, použila jsem moderní jména, názvy a výrazy. Například Cambridge se nazývala Grentebridge nebo Grantebridge, a to až do čtrnáctého století, tedy ještě dlouho poté, co byla založena univerzita. Také titul ‚doktor‘ se neuděloval absolventům medicínských věd, ale učitelům logiky.

Operace popsaná ve druhé kapitole nicméně anachronismem není. Představa použití rákosového stébla jako katétru, aby se vyprázdnil močový měchýř, když je přirozená cesta stlačená zvětšenou prostatou, možná leckomu způsobí mrazení v zádech, ale byla jsem ujištěna předním profesorem urologie, že podobné procedury se prováděly po celá staletí – jejich vyobrazení se dokonce našla i na staroegyptských nástěnných malbách.

Pokud vím, v medicínských rukopisech té doby se používání opia jako anestetika nepopisuje. Pravděpodobně proto, že by to vyvolalo protesty církve, která věřila, že fyzické utrpení je formou spasení duše. Opium však ve středověké Anglii nebylo neznámé, a není tedy vyloučeno, že jej mnozí – možná méně zbožní, zato více starostliví –lékaři používali stejně tak, jako to v pozdějších dobách činili chirurgové na lodích.

Přestože jsem děj umístila do Cambridge a přidala do něj postavy fiktivních ztracených dětí, je příběh sv. Petříka z Trumpingtonu víceméně shodný se skutečnou záhadou osmiletého Viléma z Norwiche, jehož smrt v roce 1144 rozpoutala vlnu obvinění anglických Židů z rituálních vražd.

Přestože se nedochoval záznam o tom, že by byl do Svaté země odvezen meč náležející prvorozenému synu Jindřicha II., byl tam dopraven meč jeho druhého syna, také Jindřicha, známého jako Jindřich Mladík. Tuto službu mladému králi po jeho předčasné smrti prokázal rytíř Vilém Marshal a udělil mu tak titul křížového vojevůdce in memoriam.

Právě za vlády Jindřicha II., v roce 1177, se anglickým Židům poprvé dostalo povolení zakládat vlastní místní hřbitovy.

Není také příliš pravděpodobné, že právě pod křídovým masivem opevněného kopce jménem Wandlebury by byly nějaké doly, ale kdoví? Lidé z doby neolitu ze země dobývali pazourek k výrobě čepelí nožů a seker, a když ložisko vytěžili, zasypávali je kamením a v travnaté krajině po nich dodnes zbyly jen mělké prohlubně, které naznačují, kde se asi kutalo. Z Wandlebury se stala soukromá dostihová stáj (v současnosti patří společnosti Cambridge Preservation Society), a tak i tyto prohlubně byly nejspíš vyplněny, aby byl terén vhodný pro koně.

Proto jsem se v zájmu příběhu cítila oprávněna k tomu, abych si dovolila přesunout do Cambridgeshire jednu z několika stovek šachet objevených v Grime’s Graves poblíž města Thetfordu v Norfolku. Ani tam totiž nebyl až do devatenáctého století odhalen původ a smysl toho úžasného díla, i když přístup po desetimetrovém žebříku do jedné z šachet je dnes otevřen i pro veřejnost. Prohlubně v terénu byly v tom kraji považovány za pohřebiště, proto také jméno Grime’s Graves –Hroby boha Grima.

A poslední poznámka. Jednotlivých biskupství bylo v Anglii dvanáctého století méně nežli dnes, ale každé z nich spravovalo rozsáhlejší území. Právě Cambridge například po nějakou dobu spadalo pod diecézní správu vzdáleného Dorchesteru v Dorsetu. Biskupství St. Albans je proto také fiktivní.

VYSVĚTLIVKY K CIZOJAZYČNÝM VÝRAZŮM

STRANA 11

peccavi – (lat.) zhřešil jsem (Nový zákon, Lukášovo evangelium);

mea culpa, mea culpa, mea culpa – (lat.) má vina, má vina, má vina.

STRANA 15

muezzin – (arab.) v islámu muž, který z minaretu svolává věřící k modlitbě.

STRANA 28

Certum est, quia impossibile – (lat.) Je to jisté, protože nemožné (Tertullianus: O těle Kristově).

STRANA 32

rara avis – (lat.) vzácný pták (Iuvenalis: Satiry); ve smyslu vzácný případ, něco neobyčejného.

STRANA 39

Clinopodium vulgare – (lat.) klinopád obecný; bylina.

STRANA 42

Outremer – francouzský výraz pro zámoří. Ve středověku se tak označovala území na Blízkém východě, kde po první křížové výpravě vznikly křižácké státy.

STRANA 44

Puella mirabile – (lat.) podivuhodná dívka.

STRANA 55

post mortem – (lat.) po smrti, posmrtně.

STRANA 56

signoria – (it.) označení pro vládu ve středověkých italských městských státech;

praetori – (lat.) zřejmě pojmenování nejvyšších správních úředníků v italských městských státech.

STRANA 60

Vir sapit qui pauca loquitur – (lat.) Správný muž je ten, jenž mluví málo.

STRANA 73

Benigne – (lat.) v hovorové řeči značí zdvořilou odpověď, jíž oslovený buď přijímá nebo odmítá nabídnutou věc;

Deo gratias – (lat.) Bohu díky.

STRANA 77

Medica – (lat.) lékařka.

STRANA 78

mezuza – rulička pergamenu obsahující texty Starého zákona (Pátá kniha Mojžíšova), která se v malé schránce připevňuje na zárubně dveří židovských domácností jako stálá připomínka Hospodinových příkazů.

STRANA 83

Gylta superba – (lat.) skvělá Gylta.

STRANA 88

benandanti, chasse sauvage, das Woden Heer – (it., fr., něm.) tato pojmenování z různých jazyků odkazují k takzvaným šíleným lovcům; jde o legendu, která se ve středověku tradovala v různých podobách v severní a západní Evropě. Aktérem tohoto mýtu je fantastická skupina lovců se zbraněmi, koňmi a psy, která se ve štvanici žene po zemi, nad zemí i po obloze. Podle pověsti se jedná o duchy zemřelých. Často se takto vysvětlovala bouřka. Vidět šílené jezdce znamenalo předzvěst nějaké katastrofy, jako války, epidemie, nebo také smrti toho, kdo je viděl.

STRANA 113

Experto credite – (lat.) Věřte zkušenému (Vergilius: Aeneis).

STRANA 123

šadchan – (hebr.) sňatkový dohazovač v ortodoxních židovských komunitách.

STRANA 124

chupa – (hebr.) svatební baldachýn používaný při židovském svatebním obřadu.

STRANA 138

Au loup! – (fr.) Na vlka!

STRANA 139

Tyer hillaut! – (ze staré fr.) Kupředu! Starý lovecký pokřik, kterým lovci pobízeli své psy. Dalšími obdobami jsou zmiňované „Halloo“ a „Tally ho“.

STRANA 157

Eeh l-Halaawa di! – (arab.) Ano, ta je krásná!

STRANA 158

As-sallam alejkum – arabský pozdrav ve významu „mír s tebou“.

STRANA 159

Nec me meminisse pigebit Adeliae dum memor ipse, dum spiritus hos regit artus – (lat.) Vzpomínat na Adélii já nerad nebudu nikdy, dokud jsem vědom sebe a duše má hýbe mi údy (Vergilius: Aeneis; pouze místo původního vlastního jména dosadila autorka jméno Adélie).

STRANA 165

Et maintenant […], mesdames – (fr.) A nyní […], dámy.

STRANA 181

taharu – (hebr.) rituální očista během židovského pohřebního obřadu, taharah;

tachrichim – (hebr.) tradiční židovský pohřební oděv, jednoduchý bílý, většinou lněný. Zesnulí jsou do něj oblékáni během pohřebního obřadu poté, co prošli rituální očistou (taharah);

šomer – (hebr.) člověk, který střeží, tj. dohlíží na dodržování náboženských pravidel.

STRANA 182

Dux femina facti – (lat.) Žena je původce činu (Vergilius: Aeneis). Jako rčení užíváno ve smyslu „za vším hledej ženu“.

STRANA 183

Tehillim – hebrejský název pro Knihu žalmů ze Starého zákona.

STRANA 191

Ne vous en faites pas, Picot va tout arranger – (fr.) Nic si z toho nedělejte, Picot vše zařídí.

STRANA 193

Via dolorosa – (lat.) cesta utrpení, křížová cesta.

STRANA 211

membrum virile – (lat.) mužský pohlavní úd.

STRANA 213

Merde – (fr.) hovno; běžná francouzská nadávka.

STRANA 216

brit mila – (hebr.) smlouva obřízky.

STRANA 233

Hic habitat felicitas – (lat.) Zde přebývá štěstí.

STRANA 234

efendi – (řec, tur.) titul vznešených osob, jako vyšších úředníků, kněží, učenců.

STRANA 270

homo insanus – (lat.) člověk nezdravý, šílený.

STRANA 271

laudanum – (lat.) starší název pro opium.

STRANA 292

in loco parentis – (lat.) na místě rodičů.

STRANA 315

Le roi le veult – (fr.) Král to chce. Tato fráze se používala jako výraz královy vůle.

Ariana Franklinová

Vykladačka smrti

Z anglického originálu Mistress of the Art of Death

vydaného nakladatelstvím Bantam Press

v Londýně v roce 2007

přeložila Ina Leckie

Odpovědná redakce Martina Sendlerová

Lektor Milan Řepa

Obálka Jiří Mičkal

Sazba Vladimír Ludva

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 906. publikaci

vydalo Nakladatelství Jota, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel. redakce: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2009

První vydání

Počet stran 400

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai