Anthonymu, z milionu důvodů

Chtěla bych velice poděkovat za svolení k otisknutí pasáže z následujícího díla chráněného autorským zákonem:

„Bei Mir Bist Du Schon“ – Původní text Jacob Jacobs, anglický překlad Sammy Cahn a Saul Chaplin. Hudba Secunda © 1933,

Williamson Music International/Warner/Chappell North America, USA.

Použito se svolením EMI Music Publishing Ltd, London WC2H 0QY.

PROLOG

Dodnes, když spím sama, se mi zdává o Hlohovci. V tom snu je vždy jaro a venku je chladné, měkké světlo s oparem pozdního odpoledne. Vyjdu po ošlapaných kamenných schodech a zaklepu na dveře – starým mosazným klepátkem zčernalým věkem a tak těžkým, že vás to pokaždé překvapí – a jakási stará žena v zástěře, s bystrou, nesmlouvavou tváří mě pustí dovnitř. Potom si pověsí velký zrezivělý klíč zpět na opasek, odchází po příjezdové cestě zasypané okvětními lístky třešní pryč a já za ní zavírám dveře.

Dům je vždy prázdný. Ve světlých pokojích není nábytek, po prkenné podlaze se rozléhají jen mé kroky a zvířený prach krouží ve slunci vzhůru k vysokým stropům. Je tu cítit vůně divokých hyacintů, proudící dovnitř otevřenými okny, a voskového leštidla. Bílý lak na rámech vysouvacích oken je tu a tam oloupaný a přes parapet se dovnitř plazí úponek břečťanu. Kdesi venku se ozývá líné cukrování hrdliček.

Klavír v obývacím pokoji je otevřený, dřevo kaštanově září, tak jasně, že v místech, kam dopadá světlo, téměř oslňuje, vánek listuje zažloutlou partiturou, jako by měl prsty. Stůl je prostřen pro nás, pro pět osob – talíře z kostního porcelánu a sklenice na víno s dlouhou stopkou, z křišťálové vázy přetékají čerstvě nařezané květy zimolezu –, ale stříbro je zašlé, a těžké damaškové ubrousky jsou pocukrované prachem. Danielovo pouzdro na cigarety leží na jeho místě v čele stolu, otevřené a prázdné až na jednu ohořelou zápalku.

Kdesi v domě se slabounce jako šelest na samé hranici slyšitelnosti ozývají jakési zvuky – kroky, šepot. Srdce mi skoro přestává bít. Ostatní nejsou pryč, jen jsem si to špatně vyložila. Oni se jenom schovávají; jsou tu stále, navždy a napořád.

Jdu za těmi nepatrnými zvuky z pokoje do pokoje, na každém kroku se zastavím a naslouchám, ale nikdy nejsem dost rychlá – mizí jako přelud vždy za dalšími dveřmi, o patro výš. Krátké zahihňání a pak ticho; zavrzání prken v podlaze. Dveře šatníku nechávám rozevřené dokořán, vybíhám schody po třech, nahoře se zhoupnu kolem sloupku zábradlí a koutkem oka zahlédnu jakýsi pohyb – na konci chodby visí flekaté staré zrcadlo a v něm se směje moje vlastní tvář.

1

Toto je příběh Lexie Madisonové, nikoli můj. Raději bych vám ho vyprávěla bez toho, že bych do něj pletla ten svůj, jenže takhle už to zkrátka chodí. Dříve jsem byla toho názoru, že jsem nás dvě sešila dohromady z vlastní vůle, vlastnoručně jsem utáhla stehy a kdykoli nás můžu zase od sebe odtrhnout. Teď mám pocit, že to sahalo daleko hlouběji a dále, až pod zem, někam, kam jsem ani nedohlédla a kde to bylo zcela mimo mou kontrolu.

Za všechno, čeho jsem se dopustila, zodpovídám jenom já. Frank svádí veškerou vinu na ostatní, hlavně na Daniela, a Sam, pokud vím, zastává ne zcela jasný a lehce bizarní názor, že za všechno mohla Lexie. Když řeknu, že to tak nebylo, starostlivě na mě pohlédnou a změní téma – myslím, že podle Franka jsem se stala obětí jakési zvrácené varianty stockholmského syndromu. U policejních agentů sice skutečně nejde o jev až tak vzácný, ale v tomhle případě je Frank vedle. Já se nikoho chránit nesnažím; není koho. Lexie a ostatní se už nikdy nedozví, že veškerá vina padá na ně, a i kdyby ano, bylo by jim to jedno. Moje role však byla větší, než je mi přisuzováno. Ty karty přece mohl vzít ze stolu kdokoli jiný, ale zvedla jsem je já a začala s nimi hrát, a měla jsem k tomu své důvody.

O Alexandře Madisonové je třeba vědět především to, že nikdy neexistovala. Vymysleli jsme si ji s Frankem Mackeyem kdysi dávno, jednoho jasného letního odpoledne v jeho zaprášené kanceláři na Harcourt Street. Potřeboval někoho, kdo by se infiltroval mezi lidi, kteří kšeftovali s drogami na Dublinské univerzitě. Já tu práci moc chtěla, možná víc než cokoli jiného v životě.

Frank Mackey byl legenda – bylo mu jen něco přes třicet a už řídil oddělení tajných operací; byl to údajně nejlepší tajný agent, jakého kdy Irsko mělo, a do každého rizika šel neohroženě jako provazochodec bez záchranné sítě. Do buněk IRA a zločinných gangů pronikal se stejnou nenuceností, jako by vcházel do své oblíbené hospody. Na oddělení koloval příběh o tom, jak Kobra – profesionální gangster a prvotřídní magor, který kdysi zmrzačil jednoho ze svých lidí za to, že nezaplatil rundu – začal něco větřit a chtěl Frankovi prostřílet ruce pistolí na hřebíky, ale Frank se mu chladnokrevně podíval do očí a oblafnul ho tak dokonale, že ho Kobra poplácal po zádech a daroval mu na omluvu falešné rolexky. Frank je nosí dodnes.

Byla jsem naprostý zelenáč, rok předtím jsem dokončila policejní školu na Templemore College. Když Frank začal shánět policisty, kteří mají vysokoškolské vzdělání a vypadají na něco přes dvacet, pochůzkařila jsem navlečená do plandavé neonově žluté vesty v jednom městečku v hrabství Sligo, kde většina místních vyhlížela znepokojivě identicky. Nejspíš jsem před ním měla mít trému, ale neměla jsem ji ani trochu. Toužila jsem po té práci tak moc, že jsem na nic jiného nemyslela.

Dveře jeho kanceláře byly otevřené, seděl na kraji stolu, na sobě měl džíny a vybledlé modré tričko a listoval v mé složce. Kancelář byla malá a vyhlížela neuspořádaně, jako by ji používal spíš jako skladiště. Na stole nic nebylo, dokonce ani rodinná fotka; v policích se válela změť papírů, bluesových cédéček, bulvárních časopisů, karty na poker a růžový ženský svetr, dosud s visačkou a cenou. Rozhodla jsem se, že se mi tenhle chlápek líbí.

„Cassandra Maddoxová,“ řekl a podíval se na mě.

„Ano, pane,“ odpověděla jsem. Byl průměrně vysoký, podsaditý, ale ne tlustý, měl široká ramena a na krátko střižené hnědé vlasy. Očekávala jsem někoho těžko popsatelného, málem neviditelného, někoho jako je Kouřící muž z Akt X, ale tenhle chlapík měl drsné, strohé rysy, velké modré oči a charisma, po němž zůstávala ve vzduchu horká stopa. Nebyl můj typ, ale bylo mi jasné, že po něm ženské letí.

„Frank. ‚Pan‘ jsem leda pro lidi z kanclu.“ Hovořil se starým dublinským přízvukem, nepatrným, ale záměrným, jako by vás provokoval. Sklouznul ze stolu a podal mi ruku.

„Cassie,“ řekla jsem a potřásla si s ním.

Ukázal na křeslo a znovu vyskočil na svoje stolní bidýlko. „Stojí tu,“ poklepal na mou složku, „že zvládáš stres.“

Vteřinu mi trvalo, než mi došlo, o čem mluví. Když mě ještě jako studentku poslali na praxi do jedné odporné čtvrti v Corku, podařilo se mi uklidnit pubescentního schizofrenika, který v záchvatu hrozil, že si otcovou břitvou podřeže krk. Skoro jsem na to už zapomněla. Až do téhle chvíle mě nenapadlo, že nejspíš právě díky tomu si mě pro tuhle práci vybral.

„To doufám,“ odpověděla jsem.

„Kolik je ti… sedmadvacet?“

„Šestadvacet.“

Slunce mi oknem osvětlovalo tvář a Frank si mě dlouho, zkoumavě prohlížel. „Vypadáš bez problému na jedenadvacet. Stojí tu, že jsi byla tři roky na univerzitě. Kde?“

„Trinity. Psychologie.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru v parodii na údiv. „Jo ták, profík. Proč jsi nedostudovala?“

„Chytila jsem z lékařskýho hlediska dosud neznámou alergii na anglicko-irskej přízvuk,“ řekla jsem mu.

To se mu zalíbilo. „Na Dublinský univerzitě nic nechytíš?“

„Budu brát antihistaminika.“

Frank seskočil ze stolu, přešel k oknu a pokynul mi, ať jdu za ním. „Fajn,“ řekl. „Vidíš támhle tu dvojici?“

Po ulici šel kluk s holkou a povídali si. Holka vytáhla klíče a oba vešli do oprýskaného činžáku. „Pověz mi o nich něco,“ pokračoval Frank. Opřel se zády o okno, palce zastrčil za opasek a pozoroval mě.

„Jsou to studenti,“ řekla jsem. „Brašny na knížky. Byli nakupovat – nákupní igelitky od Dunne’s. Ona je na tom finančně líp; měla na sobě drahou blůzu, on měl na džínách záplaty, ale ne ty na oko, co se dneska nosí.“

„Chodí spolu? Nebo jsou kamarádi? Spolubydlící?“

„Chodí spolu. Šli těsně vedle sebe, blíž než kamarádi, hlavy nakloněný jeden k druhýmu.“

„Jsou spolu dlouho?“

Tenhle nový způsob uvažování mě bavil. „Jo, nějakou dobu.“ Frank zvedl tázavě obočí a já jsem si na chvilku nebyla jistá, jak jsem na to přišla; pak mi to docvaklo. „Když spolu mluvili, nedívali se na sebe. Dvojice, který jsou spolu krátce, se na sebe dívají pořád; ti, co jsou spolu dýl, to už nemají zapotřebí.“

„Bydlí spolu?“

„Ne, jinak by automaticky hledal klíče i on. Tady bydlí jenom ona. Ale má minimálně jednu spolubydlící. Oba se dívali nahoru do okna, jestli jsou závěsy rozhrnutý.“

„Jakej mají vztah?“

„Hezkej. Rozesmála ho – kluci se většinou vtipům holek nesmějou, pokud ji ještě nesbalili. Nesl obě tašky z Dunne’s, podržela mu dveře a šla až po něm. Jsou k sobě ohleduplní.“

Frank přikývnul. „Slušný. Práce agenta je z poloviny intuice – a tím nemyslím žádný parapsychologický hovadiny. Myslím tím všímat si všeho kolem a automaticky to analyzovat. Zbytek je rychlost a kuráž. Pokud je třeba něco říct nebo jednat, musíš bejt rychlá a absolutně přesvědčivá. Jakmile přestaneš bejt ve střehu, jseš v hajzlu, možná definitivně. Příští rok nebo dva budeš hodně mimo kontakt. Máš rodinu?“

„Strýce a tetu,“ odpověděla jsem.

„Přítele?“

„Jo.“

„Budeš je moct kontaktovat, ale oni nebudou moct kontaktovat tebe. Skousnou to?“

„Budou muset,“ řekla jsem.

Stále se nenuceně opíral zády o okno, ale všimla jsem si ostrého záblesku v jeho modrých očích – upřeně mě pozoroval. „Není to žádnej kolumbijskej kartel a většinou přijdeš do styku jenom s malýma rybama – aspoň zpočátku –, ale měla bys vědět, že to nebude bezpečná práce. Půlce z těch lidí většinu času straší ve věži a druhá půlka bere svůj byznys smrtelně vážně, což znamená, že nikdo z nich by neměl nejmenší problém tě oddělat. Znervózňuje tě to?“

„Ne,“ odpověděla jsem a myslela jsem to upřímně. „Vůbec ne.“

„Bezva,“ řekl Frank. „Dáme si kafe a pustíme se do práce.“

Asi minutu mi trvalo, než mi to došlo – byla jsem přijata. Čekala jsem tříhodinový pohovor, hromadu bizarních testů s barevnými skvrnami a otázky týkající se mé matky, ale Frank takhle nepracuje. Dosud netuším, v kterém okamžiku se rozhodl. Dlouho jsem čekala na tu správnou chvíli, abych se ho mohla zeptat, ale teď si už nejsem jistá, jestli vůbec chci vědět, co ve mně tenkrát viděl, podle čeho poznal, že se pro tohle hodím.

Přinesli jsme si z kantýny hořké kafe a balíček čokoládových sušenek a zbytek dne strávili vymýšlením Alexandry Madisonové. To jméno jsem vybrala já – „Díky tomu si ho budeš líp pamatovat,“ řekl Frank. Madisonová, protože zní podobně jako moje příjmení, takže mě to přinutí se otočit, když ho zaslechnu, a Lexie jsem říkala své imaginární sestře, kterou jsem si vymyslela jako dítě. Frank vytáhl velký arch papíru a nakreslil na něj časovou osu jejího života. „Narodila ses v nemocnici na Holles Street 1. března 1979. Otec Sean Madison, diplomat druhý úrovně, pracoval v Kanadě – to proto, abychom tě mohli v případě potřeby rychle stáhnout: nouzová situace v rodině a už pomažeš. Taky to znamená, že jsi celý dětství procestovala, což bude vysvětlovat, proč tě nikdo nebude znát. Irsko je malý; tady každej chodil do školy s něčí sestřenkou nebo bratránkem. Mohli bychom z tebe udělat cizinku, ale nechci tě zatěžovat přízvukem. Matka Caroline Kellyová Madisonová. Pracuje?“

„Je zdravotní sestra.“

„Pozor. Chce to domýšlet všechno do důsledků. Zdravotní sestry potřebujou v každý zemi novou licenci. Vystudovala, ale přestala pracovat, když ti bylo sedm a odstěhovali jste se z Irska. Chceš nějaký bratry nebo sestry?“

„Jasně, proč ne,“ odpověděla jsem. „Budu mít bráchu.“ Bylo na tom cosi opojného. Z té neskutečné, závratné volnosti se mi chtělo smát – přede mnou defilovalo nejrůznější příbuzenstvo a země a další možnosti a já si mohla vybírat, co se mi zachtělo, mohla jsem klidně vyrůstat v nějakém paláci v Bhútánu se sedmnácti bratry a sestrami a osobním šoférem, kdybych po tom toužila. Rychle jsem si strčila do pusy další sušenku, než si Frank všimne, jak se usmívám, a bude si myslet, že to neberu vážně.

„Jak je tvý ctěný přání. Je o šest let mladší, takže je s rodiči v Kanadě. Jak se jmenuje?“

„Stephen.“ Imaginární bratr; jako dítě jsem měla bujnou fantazii.

„Rozumíte si? Jakej je? Rychleji,“ řekl Frank, když jsem se nadechla.

„Je to malej hajzlík. Pošuk do fotbalu. S rodiči se ustavičně hádá, protože je mu patnáct, ale se mnou se ještě baví…“

Slunce vrhalo šikmé paprsky na zjizvené dřevo stolu. Frank čistě voněl, mýdlem a jelenicí. Byl to dobrý učitel, báječný učitel; černým kuličkovým perem zapisoval data, místa a události a před očima se postupně zhmotňovala Lexie Madisonová jako obrázek z Polaroidu, vzlínala z papíru a vznášela se ve vzduchu jako kouř z vonné tyčinky, dívka s mou tváří a s životem z nějakého napůl zapomenutého snu. Kdy jsi měla prvního přítele? Kde jste bydleli? Jak se jmenoval? Kdo koho nechal? Proč? Frank našel popelník a nabídnul mi ze svého balíčku playerek. Když ze stolu zmizely pruhy slunečního světla a obloha za oknem začínala potemňovat, otočil se na židli, vzal z police láhev whiskey a oběma nám říznul kafe: „Dneska si to zasloužíme,“ řekl. „Na zdraví.“

Udělali jsme z Lexie neposednou holku – chytrou a vzdělanou, milou, ale protože byla od malička ustavičně na cestách, neměla potřebu se usadit. Možná trochu naivní, trochu zbrklou, až příliš ochotnou bez rozmyslu vám říct svůj názor na cokoli. „Lexie je návnada,“ řekl Frank bez obalu. „A musí to bejt dobrá návnada, aby po ní dealeři skočili. Potřebujeme ji mít dost bezelstnou na to, aby pro ně nepředstavovala žádnou hrozbu, bezúhonnou, aby pro ně měla užitek, a tak nekonvenční, aby jim nebylo divný, proč do toho chce jít.“

Když jsme skončili, byla tma. „Dobrá práce,“ řekl Frank, složil papír s Lexiiným životem a podal mi ho. „Za deset dní začíná kriminalistickej výcvikovej kurz; dostanu tě tam. Potom se sem vrátíš a chvilku na tom spolu budeme makat. Až v říjnu začne na univerzitě semestr, nastoupíš do ročníku.“

Popadl koženou bundu, pověšenou na okraji police, zhasnul světlo a zavřel svoji temnou malou kancelář. Celá oslněná jsem kráčela na autobusovou zastávku, vznášela se jako omámená v nějakém tajném a zbrusu novém světě a v kapse uniformy mi lehce šustil časový nástin nového života. Seběhlo se to tak rychle a zdálo se to být tak prosté.

Nebudu se pouštět do dlouhého propletence událostí, které mě z oddělení tajných operací dostaly až na oddělení domácího násilí. Zkrácená verze je taková, že mě v záchvatu paranoie pobodal jeden prvotřídní pošuk na speedu a „úraz při výkonu služby“ mi vynesl místo na oddělení vražd, kde mi to ale začínalo lézt na mozek, tak jsem odtud vypadla. Na Lexii a její krátký, přízračný život jsem si nevzpomněla několik let. Nejsem ten typ člověka, který se ohlíží přes rameno, nebo se o to přinejmenším ze všech sil snažím. Co je pryč, je pryč; a nalhávat si cokoli jiného je ztráta času. Když o tom ale dnes přemýšlím, vždycky jsem tušila, že Lexie Madisonová bude mít ještě svoji dohru. Nemůžete stvořit člověka, lidskou bytost, které vymyslíte všechno, od jejího prvního polibku přes smysl pro humor až po to, co si dává do sendviče, a potom očekávat, že se znovu rozplyne v naškrábaných poznámkách a v kávě říznuté whiskou, až už se vám nebude hodit do krámu. Když o tom dnes tak přemýšlím, vždycky jsem věděla, že si mě jednoho dne najde.

Trvalo jí to čtyři roky. Pečlivě vybírala tu pravou chvíli. Když mi zaťukala na dveře, bylo časné dubnové ráno, pár měsíců po mém odchodu z oddělení vražd, a já byla právě na střelnici.

Naše střelnice je v podzemí v centru, hluboko pod garážemi s polovičkou aut z celého Dublinu a pod silnou vrstvou smogu. Nebyla jsem tam povinně – střelba mi šla vždycky dobře a další test mě čekal až za celé měsíce –, ale v poslední době jsem se budila příliš brzy a příliš nervózní a zjistila jsem, že střelba na terč je jediná činnost, při které se dokážu před odchodem do práce uklidnit. Beze spěchu jsem si nasadila klapky na uši, zkontrolovala pistoli a čekala, až se budou ostatní soustředit na svůj terč, aby neviděli, jak ze mě při prvních výstřelech lítají blesky jako z nějaké kreslené postavičky, zasažené elektrickým proudem. Pokud máte podobné stavy často, vybaví vás to zvláštní řadou schopností – vyvinete si různé drobné fígle, abyste to zamaskovali a aby si toho lidi nevšimli. Pokud se učíte rychle, poměrně brzy jste pak schopní přestát celý den jako úplně normální lidská bytost.

Dříve jsem taková nebyla. Vždycky jsem měla představu, že přecitlivělostí trpí jenom postavy z knížek Jane Austenové a dívky s heliovým hláskem, které si nikdy nemusejí kupovat drink samy; krizové situace jsem řešila s přehledem a čichací sůl byste v mé kabelce hledali marně. Ani když mě pobodal ten „narkobaron“ z univerzity, nezanechalo to na mně žádné zvláštní následky. Policejní cvokař se mě sice celé týdny snažil přesvědčit o tom, že prožívám hluboké trauma, ale nakonec to vzdal, uznal, že jsem v pořádku (poněkud zklamaně; pobodaných policistů se mu nedostane do rukou příliš mnoho a nejspíš doufal, že u mě objeví nějaký prima komplex), a poslal mě zpátky do práce.

Ironií je, že o ledový klid mě nakonec nepřipravila žádná monstrózní masová vražda, ani masakr rukojmích, ani nenápadný chlapík s bandaskou plnou lidských orgánů. Můj poslední případ na oddělení vražd byl jako desítky jiných, nic, co by mě mělo předem varovat – mrtvé děvče nalezené jednoho letního rána –, a ten případ jsme dostali na starost jenom proto, že jsme se s parťákem náhodou poflakovali na služebně. Navenek to dokonce šlo jedna báseň. Oficiálně jsme uzavřeli vyšetřování za necelý měsíc, veřejnost si mohla oddechnout, v médiích a při bilancování na konci roku to vypadalo na jedničku. Žádná dramatická honička v autech, žádná přestřelka, nic takového; nejhůř jsem z toho vyšla já, alespoň tělesně, ale bylo to jen pár škrábanců na tváři, po nichž mi ani nezůstaly jizvy. Hotový happy end.

Pod tím pozlátkem to ale vypadalo jinak. Operace Vestálka – vyslovte to ještě dnes před kýmkoli z oddělení vražd, kdo třeba ani nezná podrobnosti, a okamžitě významně zvedne ruce a obočí, aby se od celé té aféry a série průšvihů distancoval. V každém důležitém ohledu jsme to projeli na celé čáře. Někteří lidé jsou jako malý Černobyl, jsou plní jedu, který se z nich potichu vypařuje, a pokud jste jim nablízku, každé nadechnutí vás rozežírá zevnitř. Některé případy – zeptejte se kteréhokoli policisty – jsou zhoubné a nevyléčitelné a stráví vše, s čím přijdou do styku.

Vyšla jsem z toho případu s celou řadou příznaků, nad nimiž by náš cvokař skákal ve svých kožených sandálech nadšením, pokud by někoho napadlo mě k němu kvůli několika škrábancům na tváři poslat. Byla to klasika, ukázkové trauma – třesete se, nemáte na nic chuť, kdykoli zazvoní zvonek nebo telefon, nadskočíte metr vysoko –, vylepšené o pár mých vlastních specialit. Měla jsem problémy s koordinací; poprvé v životě jsem zakopávala o vlastní nohu, vrážela do futer u dveří, otloukala si hlavu o skříň. A přestala jsem mít sny. Předtím mi ve snech každou noc defilovaly řady divokých obrazů, ohnivé sloupce se hnaly přes tmavé hory, ze zdí vyrážely úponky vinné révy, po sandymountské pláži, žíhané provazci světla, pádil jelen; od té doby jsem však spala tvrdým, bezedným spánkem, který mě omráčil, jakmile jsem položila hlavu na polštář. Sam – můj přítel, i když mě to stále občas děsilo – mi říkal, abych tomu dala čas, že to přejde. Když jsem mu odpovídala, že si tím nejsem tak úplně jistá, klidně pokýval hlavou a řekl, že tohle přejde taky. Sam mi občas leze na nervy.

Zvažovala jsem i tradiční řešení všech policajtů – chlast, od rána do noci –, ale měla jsem strach, že bych pak ve tři ráno kdekomu telefonovala a vylívala si srdce. Navíc jsem zjistila, že střelba na terč mě dokáže omámit skoro stejně dokonale a bez jakýchkoli nepříjemných vedlejších jevů. Nedávalo to skoro žádný smysl vzhledem k tomu, že mi vždycky vadil jakýkoli hluk, ale v tomto případě to fungovalo. Po pár prvních výstřelech mi kdesi vzadu v hlavě praskla pojistka, svět kolem zmizel v dálce a šeru, ruce svíraly pistoli pevně jako skála a zůstala jsem jenom já, papírový terč, ve vzduchu důvěrně známý štiplavý pach střelného prachu a záda přimknutá k opěrné stěně. Vycházela jsem odtud klidná a otupělá, jako bych si vzala Valium, a než účinky vyprchaly, bylo po práci a já si mohla zase jít otloukat hlavu o všechny rohy v pohodlí vlastního domova. Dostala jsem se do takové formy, že jsem byla schopná trefit na čtyřicet metrů z desíti ran devětkrát hlavu, a ten kostnatý mužíček, který střelnici provozoval, na mě začal hledět s výrazem cvičitele koní a blábolit něco o policejním mistrovství ve střelbě.

To ráno jsem skončila kolem sedmé. Byla jsem v šatně, čistila pistoli, nezávazně tlachala se dvěma chlápky z mravnostního a snažila se nepůsobit dojmem, že mám zájem s nimi zajít na snídani, když vtom mi zazvonil mobil.

„Ježíši,“ řekl jeden z těch chlapů. „Ty jseš z domácího násilí, že jo? Kdo může mít v tuhle hodinu chuť mlátit svoji starou?“

„Na důležitý věci si člověk vždycky čas najde,“ odpověděla jsem a vylovila z kalhot klíček od skříňky.

„Třeba je to někdo z tajnýho,“ zakřenil se na mě ten mladší. „Shánějí odstřelovače.“ Byl velký a zrzavý a líbila jsem se mu. Pořád vystavoval své svaly a přistihla jsem ho, jak zkoumá můj prsteníček.

„Nejspíš se jim doneslo, že my dva nejsme k mání,“ dodal jeho parťák.

Vylovila jsem mobil ze skříňky. Na displeji stálo SAM O’NEILL a v rohu blikal ztracený hovor.

„Ahoj,“ řekla jsem. „Co se děje?“

„Cassie,“ ozval se Sam. Zněl vyděšeně, zajíkal se, jako by mu někdo vyrazil dech. „Jseš v pořádku?“

Otočila jsem se k hochům z mravnostního zády a přesunula se do kouta. „Jasně. Proč? Co se stalo?“

„Ježíšikriste,“ odpověděl Sam. Bylo slyšet, jak ztěžka polknul, jako by měl stažené hrdlo. „Volal jsem ti čtyřikrát. Už jsem chtěl za tebou někoho poslat domů. Proč jsi do háje nebrala telefon?“

Tohle Samovi nebylo podobné. Je to ten nejklidnější chlap, jakého jsem kdy poznala. „Jsem na střelnici,“ řekla jsem. „Nechala jsem ho ve skříňce. Co se stalo?“

„Promiň. Já tě nechtěl… promiň.“ Znovu to nepatrné polknutí. „Musel jsem odjet. Novej případ.“

Srdce se mi rozbušilo jako zvon. Sam je na oddělení vražd. Věděla jsem, že na tohle bych si asi měla sednout, ale nedokázala jsem pokrčit kolena. Opřela jsem se zády o skříňku.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se.

„Cože? Ne… panebože, to ne, nikdo… teda, nikdo známej. Nebo aspoň myslím… Poslyš, mohla bys sem přijet?“

Znovu jsem popadla dech. „Same, co se do háje stalo?“

„Jenom… mohla bys prostě přijet? Jsme ve Wicklow, kousek od Glenskehy. Znáš to tady, ne? Drž se směrovek, projedeš Glenskehy a budeš pokračovat dál přímo na jih. Asi po kilometru vede doprava cesta. Pak už uvidíš policejní pásku. Počkáme na tebe.“

Hoši z mravnostního mě začínali se zájmem pozorovat. „Za hodinu mi začíná šichta,“ řekla jsem. „Tolik mi zabere, než se tam vůbec dostanu.“

„Já jim brnknu. Řeknu na domácím násilí, že tě tady potřebujeme.“

„Nikam nevolej. Já už přece nedělám na oddělení vražd, Same. Pokud je to vražda, nemá to se mnou nic společnýho.“

Na pozadí se ozval nějaký mužský hlas – pevný, s pomalou dikcí, stěží přeslechnutelný; povědomý, ale nebyla jsem ho schopná identifikovat. „Vydrž,“ řekl Sam.

Strčila jsem telefon mezi ucho a rameno a začala skládat pistoli. Pokud to nebyl nikdo známý, pak to muselo být něco škaredého, když to se Samem takhle zamávalo; velmi škaredého. Vraždy v Irsku jsou dodnes většinou jednoduché případy – spor mezi drogovými dealery, vloupačky, při kterých zloděje přistihne majitel, RV (rodinné vraždy, či regulérní vopruz, záleží na tom, koho se ptáte) a všechny ty spletité sousedské spory z Limericku, které už celá desetiletí pomáhají zvyšovat celonárodní průměr. Nikdy jsme tu neměli žádné hrůzy jako v jiných zemích – masové vrahy, rituálně mučené oběti, sklepy vystlané mrtvolami. Ale to už je jen otázka času. Za posledních deset let se Dublin změnil rychleji, než se s tím dokážeme srovnat. Díky irskému ekonomickému růstu za poslední léta tu máme najednou příliš mnoho lidí, kteří létají vlastní helikoptérou, a příliš mnoho jich zase naopak žije ve špinavých dírách plných švábů. Příliš mnoho lidí nenávidí svůj život v kójích se zářivkami, kde dokážou přetrpět týden jen s nadějí upřenou k víkendu, po kterém ale všechno začíná zase znovu. Pod tíhou toho všeho se pomalu hroutíme. Ke konci mého působení na oddělení vražd jsem už cítila, jak se to blíží – vzduchem se nesl vysoký nápěv šílenství a město se krčilo a škubalo sebou jako vzteklý pes, který se každou chvíli rozběsní. Dříve nebo později na někoho čekal první hororový případ.

Oficiální psychology u policie nemáme, a tak lidi z oddělení vražd, kteří většinou nechodili na univerzitu a na které dělají má nedokončená studia psychologie větší dojem, než je zdrávo, obvykle vše konzultovali se mnou. Nijak mi to nevadilo; ve volném čase jsem si pročítala skripta a statistiky, abych byla v obraze. V Samovi by jistě zvítězil policajtský pud nad ohleduplností a v případě potřeby by mi zavolal; kdyby na místě činu našel něco opravdu nepěkného.

„Počkej,“ ozval se zrzoun. Přepnul z režimu pózujícího kulturisty a nyní seděl zpříma na lavici. „Tys dělala na oddělení vražd?“ To byl přesně ten důvod, proč jsem se s nikým nechtěla moc vybavovat. Ten dychtivý tón jsem během posledních měsíců slyšela až příliš často.

„Dávno tomu,“ odpověděla jsem, věnovala mu ten nejsladší úsměv, jakého jsem byla schopna, a tvářila se netečně jako obvykle.

Zrzounova zvědavost svedla krátký boj s jeho libidem; nakonec zjevně usoudil, že šance pro jeho libido se blíží nule, protože zvítězila zvědavost. „To jseš ty, ta, co dělala na tom případě, že jo?“ řekl a posunul se o pár skříněk blíž. „Ta mrtvá holka. Jak to vlastně bylo?“

„Bylo to tak, jak se povídá,“ odpověděla jsem mu. Sam s někým o něčem tlumeně debatoval, jeho krátké zmatené otázky přerušoval hlas s pomalou dikcí a já věděla, že kdyby ten zrzoun aspoň na vteřinu držel zobák, zjistila bych, komu patří.

„Zaslechl jsem, že tvýmu parťákovi hráblo a přefiknul podezřelou,“ informoval mě zrzoun ochotně.

„To nemůžu sloužit,“ řekla jsem a s telefonem u ucha jsem se snažila vyprostit z neprůstřelné vesty. Zprvu jsem – ještě dnes – měla chuť mu poradit, ať se stará sám o sebe, ale duševní stav mého parťáka ani jeho milostný život dávno nebyl můj problém, už ne.

Sam se ozval ve sluchátku ještě vynervovanější a vyjevenější než předtím. „Mohla by sis na sebe vzít sluneční brýle a kapuci, čepici nebo tak něco?“

Ztuhla jsem s vestou přetaženou napůl přes hlavu. „Do háje, proč?“

„Prosím tě, Cassie,“ řekl Sam a znělo to, jako by byl těsně před zhroucením. „Prosím tě.“

Jezdím na staré vespě, omláceném mopedu, který vám ve městě, kde vás všichni posuzují podle šatů, nedělá zrovna dobrou reklamu, ale má své výhody. Po městě se pohybuju zhruba čtyřikrát rychleji než průměrný sporťák, vždycky najdu místo k parkování, a navíc je to užitečný rychlý indikátor při navazování známostí, protože s tím, kdo se na něj pohrdavě ušklíbne, si nejspíš nebudu zrovna dvakrát rozumět. Jakmile jsem se vymotala z města, byly pro moped ideální podmínky. V noci sice pršelo, do oken mi vztekle bubnoval slejvák, ale do východu slunce se vyzuřil a teď bylo jasné, slunečné počasí, první z předjarních dnů. Dříve jsem si takové dny ráno vyjížděla za město a na samé hranici povolené rychlosti zpívala do větru z plných plic.

Glenskehy je kousek od Dublinu, zastrčené hluboko ve wicklowských kopcích. Strávila jsem ve Wicklow půlku života, ale Glenskehy jsem znala jen ze směrových tabulí u silnice. Vyklubala se z něj hrstka stárnoucích domků, roztroušených kolem prázdného kostela, hospody a krámku, kde se prodávalo všechno možné, tak maličká a odříznutá, že ji přehlížela i mladá generace, zoufale hledající cenově přístupné bydlení mimo město. Bylo osm hodin, čtvrtek ráno. Hlavní třída – obě slova je nutné brát s rezervou – byla jako vymetená, až na starou ženu, která táhla nákupní tašku na kolečkách kolem omšelého žulového památníku bůhvíčeho. Za ní se táhly v řadě křivé domky a nad nimi se netečně zvedaly zelenohnědé kopce. Dokázala jsem si představit, že tu někdo zemře násilnou smrtí, ale maximálně tak sedlák, kvůli mnohaletému sporu o nějakou mez, žena, jejímuž manželovi vlezl na mozek chlast a ponorková nemoc, chlap, který se čtyřicet let hádal s bratrem o dům – hluboce zakořeněné, všední zločiny staré jako Irsko, nic, co by mělo vyvést z míry tak zkušeného detektiva jako Sam.

A v hlavě mi vrtal ten druhý hlas v telefonu. Sam je jediný detektiv, kterého znám, co pracuje bez parťáka. Dělá rád na vlastní pěst, na každém případu s jiným týmem – tu s místní policií, která potřebuje píchnout od kriminalisty, jindy s dvojicí detektivů z oddělení vražd, kteří k sobě na nějaký větší případ potřebují třetího. Sam dokáže vyjít s každým, je to ideální člověk do týmu a já byla zvědavá, kdo z lidí, s nimiž jsem dříve pracovala, je s ním tentokrát.

Za vesnicí se silnice zúžila, vinula se vzhůru mezi jasně zelenými křovinami jalovce a políčka byla stále menší a kamenitější. Na hřebeni kopce stáli dva lidé. Sam, světlovlasý, zavalitý a strnulý, rozkročený a ruce zaražené do kapes u bundy; a pár kroků od něj někdo jiný, s tváří k nebi, zapřený proti ostrému větru. Slunce bylo teprve nízko nad obzorem a jejich dlouhé stíny působily hrozivě. Rýsovali se v nepříjemně ostrém světle před našlehanými mraky jako dva poslové, kráčející se sluncem v zádech po rozpálené silnici. Za nimi se třepetala a zmítala policejní páska.

Zamávala jsem na ně a Sam zvedl ruku. Ten druhý ke mně jen otočil hlavu. Stačil ten jediný pohyb, rychlý jako mrknutí oka, a věděla jsem, kdo to je.

„To mě poser,“ řekla jsem, ještě než jsem slezla z vespy. „To je Frankie. Kde se tady bereš?“

Frank mě objal a jednou rukou mě zvedl do vzduchu. Za čtyři roky se vůbec nezměnil; dokonce jsem si byla jistá, že má na sobě tu samou popraskanou koženou bundu. „Cassie Maddoxová,“ vypadlo z něj. „Nejlepší falešná studentka na světě. Jak se vede? Co to má znamenat, že děláš na domácím násilí?“

„Zachraňuju svět. Vyfasovala jsem tam k tomu světelnej meč.“ Koutkem oka jsem zahlédla Samův zmatený, zamračený pohled – o své práci agentky před ním moc nemluvím a nejsem si jistá, jestli jsem se před ním někdy vůbec zmínila o Frankovi –, ale když jsem se k němu otočila, všimla jsem si, jak vypadá hrozně, že je bílý jako stěna a oči má vytřeštěné. Něco se ve mně sevřelo: tohle bude zlé.

„Jseš v pořádku?“ zeptala jsem se a sundala si helmu.

„Naprosto,“ odpověděl Sam. Pokusil se o úsměv, ale výsledek byl dost zoufalý.

„No páni,“ protáhnul Frank afektovaně, podržel si mě na délku paže a zíral na mě. „Podívejme se. Odkdy se detektivové oblíkají takhle šik?“ Když jsme se viděli naposledy, měla jsem na sobě kapsáče a tričko s nápisem „Vítej v Klubu smíchu slečny Kitty“.

„Dej mi svátek, Franku,“ odpověděla jsem. „Na rozdíl od tebe jsem za poslední roky aspoň jednou dvakrát vyměnila vohoz.“

„Ne, ne, počkej, já zírám. Hotová manažerka.“ Snažil se mě obrátit, ale vytrhla jsem se mu. Jen pro pořádek, rozhodně jsem nebyla oblečená jako Hillary Clintonová. Měla jsem na sobě své pracovní šaty – černý kalhotový kostým a bílou košili – a sama jsem z nich nebyla nijak nadšená, ale když jsem přešla na oddělení domácího násilí, můj nový vrchní komisař mi neustále dělal přednášky o tom, jak důležité je dodržovat přiměřené jednotné vzezření a budovat si důvěru veřejnosti, což evidentně nejde v džínách a tričku, a já neměla sílu mu to vyvracet. „Máš ty sluneční brýle a čepici?“ zeptal se Frank. „K tomuhle úboru se budou hodit dokonale.“

„To jste mě sem vytáhli, abychom probrali můj šatník?“ zeptala jsem se. Našla jsem v brašně prastarý červený baret a zamávala s ním na něj.

„Ne, ten probereme někdy jindy. Na, vezmi si tyhle.“ Frank vytáhl z kapsy sluneční brýle, odpudivé zrcadlovky, jaké nosíval Don Johnson v roce 1985, a podal mi je.

„Jestli chcete, abych tu chodila vyhastrošená jako pitomec,“ podívala jsem se na ně, „tak si připravte nějaký zatraceně dobrý vysvětlení.“

„K tomu se hned dostaneme. Jestli se ti ty brýle nelíbí, klidně si nechej na hlavě tu helmu.“ Frank počkal, dokud jsem nepokrčila rameny a nenasadila si na nos brýle pro pitomce. Vzrušení z toho nečekaného setkání už opadlo a znovu jsem začínala být nervózní. Sam byl pobledlý a Frank se tvářil profesionálně a nechtěl, aby mě na místě činu někdo viděl – vypadalo to na vraždu policejního agenta.

„Úžasná jako vždycky,“ řekl Frank. Zvedl mi pásku, abych ji mohla podlézt. Ten pohyb byl tak důvěrně známý, dělala jsem ho tolikrát, že jsem měla na vteřinu pocit, jako bych se vrátila domů. Než jsem si stačila uvědomit, že tohle není můj nový případ, ruka mi samovolně zabloudila k pistoli u opasku a skoro jsem se ohlédla přes rameno na svého parťáka.

„Takže fakta jsou následující,“ začal Sam. „Dneska ráno, zhruba ve čtvrt na sedm, šel tudy vyvenčit psa jistej Richard Doyle, jeden z místních. Pustil psa z vodítka, aby se proběhl po polích. Nedaleko od cesty stojí polozbořenej barák, pes zaběhnul dovnitř a nevylézal, takže Doyle tam pro něj nakonec musel zajít. Našel tam psa, jak očmuchává mrtvolu ženy. Doyle popadl psa, vytáhnul ho ven a zavolal policii.“

Trochu jsem se uklidnila – pokud mi bylo známo, kromě mě na oddělení tajných operací nebyla žádná žena. „A já jsem tady kvůli čemu?“ zeptala jsem se. „Když pominu tebe, zlatíčko. Že by tě přeložili na oddělení vražd a nikdo mi nic neřekl?“

„Uvidíš,“ odpověděl Frank. Šla jsem po cestě za ním, viděla jsem ho jen zezadu. „Neboj, hned uvidíš.“

Ohlédla jsem se přes rameno na Sama. „Žádnej strach,“ řekl Sam tiše. Tu a tam se mu začínala nerovnoměrně vracet do tváře barva. „To zvládneš.“

Cesta se zvedala, byla tak úzká, že po ní nemohli jít dva lidé vedle sebe, byla to jenom blátivá pěšina, zarůstající po obou stranách hlohovými keři. Tam, kde se rozestupovaly, bylo vidět úbočí kopce poseté bez ladu a skladu zelenými políčky, na nichž se místy pásly ovce – kdesi v dálce zabečelo maličké jehně. Vzduch byl chladný a tak hustý, že se dal pít, a slunce prostrkávalo hlohem své dlouhé, zlaté paprsky. Nejradši bych šla stále dál, až za vrchol kopce, a nechala Sama s Frankem, ať si s tím temným stínem, který na nás nad ránem čekal, poradí sami. „Tudy,“ řekl Frank.

Keře po straně cesty vystřídala polozbořená kamenná zeď ohraničující zpustlé pole. Ten dům stál nějakých třicet čtyřicet metrů od cesty – byl to jeden z těch domků, které dodnes najdete po celém Irsku, jejichž majitelé zemřeli nebo emigrovali během hladomoru v 19. století, a nikdo jiný se do nich už nenastěhoval. Stačil jediný pohled na ten barák, a ať už v něm bylo, co chtělo, ještě více to posílilo můj pocit, že bych odtud byla nejraději co nejdál. Za normálních okolností se mělo celé pole hemžit soustředěným, neuspěchaným úsilím – policisté měli v rojnici procházet trávou s pohledem upřeným do země, technici v bílých kombinézách se měli činit s fotoaparáty a měřícím pásmem, lidi z patologie měli vytahovat nosítka z vozu. Místo toho tu poněkud bezradně přešlapovali dva policisti v uniformách, na každé straně dveří jeden, a po okapu naštvaně poskakoval párek ukřičených červenek.

„Kde jsou všichni?“ zeptala jsem se.

Otázka směřovala k Samovi, ale odpověděl mi Frank: „Cooper už odjel.“ Cooper je hlavní patolog. „Ten ji musel vidět co nejrychleji, kvůli době úmrtí. Technici můžou počkat; stopy jim neutečou.“

„Ježíši,“ vypadlo ze mě. „To víš, že utečou, když se tu po nich procházíme. Same, už jsi někdy dělal na dvojnásobný vraždě?“

Frank zvedl obočí. „Máme tu další mrtvolu?“

„Tu tvoji, jakmile sem dorazí lidi z technickýho. Za to, že tu necháš šest lidí šlapat po místě činu, tě uškrtí.“

„Tohle riziko beru,“ odpověděl Frank zvesela a překročil zídku. „Chci to chvilku udržet pod pokličkou, a kdyby se to tu hemžilo technikama, mohl bych na to rovnou zapomenout. Lidi nejsou slepí.“

Něco tady nehrálo. Tohle přece byl Samův případ, ne Frankův; to Sam měl rozhodovat, jak naložit s důkazy a kdy koho povolat na místo činu. Ať už v tom domku bylo cokoli, otřáslo to s ním do té míry, že vyklidil pole Frankovi, a ten začal dirigovat celý případ podle vlastních představ. Pohlédla jsem na Sama, co on na to, ale přelézal právě přes zídku a nedíval se na nás.

„Jseš v tom úboru schopná přelézt,“ zeptal se Frank sladce, „nebo chceš přenést?“ Zašklebila jsem se na něj a přeskočila do pole. Nohy se mi zanořily až po kotníky do vysoké mokré trávy a mezi pampelišky.

Domek měl dvě místnosti, dříve, kdysi dávno. Jedna z nich stále vyhlížela více či méně neporušeně – dokonce byla stále z větší části zastřešená –, ale z druhé zbyly jen kusy zdiva a zívající díry po oknech. V trhlinách zakořenil svlačec a mech a malé plazivé modré květinky. Vedle dveří někdo nastříkal sprejem FET, ne zrovna krasopisně, ale dům byl jako úkryt až příliš nepohodlný a zřejmě si ho nevšímali ani místní výrostci a nechávali ho jeho vlastnímu osudu.

„Detektiv Cassie Maddoxová,“ řekl Frank. „Strážmistr Noel Byrne a rotný Joe Doherty ze stanice v Rathowenu. Glenskehy je jejich rajón.“

„Dobře nám tak,“ ozval se Byrne. Vypadalo to, že to myslí vážně. Bylo mu něco přes padesát, byl přihrbený, měl uslzené modré oči a páchnul mokrou uniformou a zpackaným životem.

Doherty byl mladý čahoun s odstávajícíma ušima, a když jsem mu podávala ruku, vytřeštil na mě oči jako postavička z kreslené grotesky; skoro jsem slyšela, jak mu bulvy zapadly zpátky do důlků. Bůhví, co o mně slyšel – policajti bývají větší drbny než báby na pavlači –, ale teď zrovna jsem neměla čas se tím zabývat. Věnovala jsem mu svůj tradiční nic neříkající úsměv, cosi zamumlal a pustil mi ruku, jako by se o ni popálil.

„Rádi bychom, aby se detektiv Maddoxová na to tělo podívala,“ oznámil Frank.

„Jo, to je mi jasný,“ řekl Byrne a prohlížel si mě. Nebyla jsem si jistá, jestli to myslel tak, jak to vyznělo; nevypadal, že by měl tolik kuráže. Doherty se nervózně zahihňal.

„Připravená?“ zeptal se mě Sam tiše.

„Umírám napětím,“ odpověděla jsem. Zaznělo to trochu povýšeněji, než jsem měla v úmyslu. Frank se nahnul a odhrnul dlouhé výhonky ostružiní, které zakrývalo vchod.

„Dámy mají přednost,“ řekl a teatrálně se uklonil. Drsňácké zrcadlovky jsem si pověsila za košili, nadechla jsem se a vstoupila.

Musela to být kdysi tichá, tmavá, malá světnice. Dírami ve střeše zešikma dopadaly na zem dlouhé pruhy světla, draly se dovnitř přes změť větví zakrývajících okna a mihotaly se jako slunce na vodě; byl tu krb, v němž se sto let netopilo, s hromadami ptačích hnízd, které propadly komínem, a u něj stále visel rezavý železný hák na hrnec. Někde poblíž si spokojeně broukala hrdlička.

Pokud jste někdy viděli nějakou mrtvolu, pak víte, jak dokáže změnit atmosféru – to ohromné ticho, prázdnota černé díry, čas se zastaví a molekuly stojí jakoby zmražené kolem té nehybné věci, jež zná tajemství, které nám už nikdy neprozradí. Z mrtvých lidí většinou dýchá samota. U obětí vraždy je to jiné; nepřicházejí samy. Ticho sílí do ohlušujícího křiku, vzduch je potřísněný a ohmataný a na těle je ještě horký cejch té druhé osoby, která vás uchvacuje stejně silně – cejch vraha.

Co mě však praštilo do očí jako první, bylo, jak nepatrnou stopu po sobě vrah zanechal. Byla jsem připravená na něco, co se mi ani nechtělo domýšlet – na nahou, rozřezanou oběť, pokrytou příšernými tmavými ranami tak hustě, že je ani nebude možné spočítat, na údy poházené v koutech –, ale tahle dívka vypadala, jako by si na podlaze pečlivě vybírala polohu a teprve potom vydechla naposledy, dlouze a klidně. Jako by si sama zvolila svůj čas a místo a nepotřebovala přitom pomoc nikoho jiného. Ležela na zádech mezi stíny před krbem, úhledně, s nohama u sebe a s rukama podél těla. Měla na sobě rozepnutý tmavomodrý kabát, dále indigové džíny na zip – oblečené a zapnuté –, tenisky a modré tílko s batikovanou temnou hvězdou přes prsa. Jediné, co na ní vypadalo nepřirozeně, byly ruce zaťaté v pěst. Frank se Samem se postavili vedle mě a já zmateně pohlédla na Franka – A co jako? –, ale on mě jen sledoval a z jeho tváře se nedalo vyčíst nic.

Byla středně vysoká, měla postavu jako já, statnější a chlapeckou. Tvář měla od nás odvrácenou k protější zdi, v šeru jsem rozeznávala pouze krátké černé kudrliny a bílý cípek – klenutou křivku lícní kosti, špičku drobné brady. „Koukni,“ řekl Frank, rozsvítil malou, silnou baterku a vrhl na její tvář ostrý, úzký kužel světla.

Na vteřinu jsem zůstala zmatená – Sam mi lhal? –, protože jsem ji odněkud znala, tu tvář jsem předtím viděla už milionkrát. Potom jsem k ní přistoupila, abych si ji mohla prohlédnout zblízka, a celý svět ztichnul, znehybněl, z okrajů se do něj drala řvoucí tma a v samém středu bíle zářila pouze tvář té dívky; neboť jsem to byla já. Tvar nosu, široké oblouky obočí, každá, i ta nejdrobnější křivka a úhel byla křišťálově jasná – byla jsem to já, s promodralými rty a nehybná, pod očima stíny jako tmavé podlitiny. Necítila jsem ruce, nohy, necítila jsem vlastní dech. Na vteřinu jsem měla pocit, že se vznáším, odříznutá od těla, a vzdušné proudy mě unášejí pryč.

„Znáš ji?“ slyšela jsem odkudsi promluvit Franka. „Příbuzná?“

Jako bych přicházela o zrak; mé oči ji nedokázaly zaostřit. Byla neskutečná – horečnatá halucinace, hlasitý výsměch veškerým přírodním zákonům. Uvědomila jsem si, že stojím celá našponovaná na špičkách, rukou šátrám po pistoli, každý sval připravený k boji na život a na smrt s touto mrtvou dívkou. „Ne,“ odpověděla jsem. Hlas mi zněl divně, jakoby někde mimo mě. „Nikdy jsem ji neviděla.“

„Jseš adoptovaná?“

Sam na mě starostlivě pohlédl, ale ta bezohlednost byla ku prospěchu věci, zafungovala jako štípnutí. „Ne,“ řekla jsem. Na jeden strašný, závratný okamžik jsem si ve skutečnosti nebyla jistá. Ale viděla jsem fotky, na kterých se moje matka unaveně usmívá na nemocničním lůžku a u prsou drží mě hned po narození. Ne.

„Komu jseš podobná?“

„Cože?“ Chvíli mi trvalo, než jsem tu otázku pochopila. Pořád jsem zírala na tu dívku; musela jsem se přinutit, abych od ní odtrhla zrak. Není divu, že Doherty na mě tak vytřeštil oči. „Ne. Jsem po matce. To jako že by si otec vrznul jinde a tohle je…? Ne.“

Frank pokrčil rameny. „Za pokus to stálo.“

„Říká se, že každej má někde na světě svýho dvojníka,“ ozval se Sam tiše vedle mě. Stál až příliš blízko; chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že je pro jistotu připravený mě přidržet.

Nejsem ten typ, co omdlévá. Kousla jsem se zevnitř do rtu, silně a zprudka; ten nápor bolesti mi vyčistil hlavu. „Nemá u sebe průkaz totožnosti?“

Podle toho, jak chvíli čekali s odpovědí, jsem poznala, že něco přijde. Do hajzlu, pomyslela jsem si a žaludek se mi znovu sevřel – ukradená totožnost. Nevěděla jsem úplně přesně, jak to chodí, ale stačil jeden zběžný pohled a trocha fantazie a bylo mi jasné, že tahle holka mohla klidně cestovat na můj pas a kupovat si BMW na moje jméno.

„Měla u sebe studentskej průkaz,“ řekl Frank. „V levý kapse kabátu měla klíče, v pravý malou baterku, v pravý přední kapse u kalhot peněženku. Dvanáct liber a nějaký drobný, platební kartu, pár starých účtů a tohle.“ Z hromady u dveří vylovil igelitový sáček na důkazy a položil mi ho do ruky.

Byl to studentský průkaz z Trinity College, umělohmotná karta připomínající kreditku, žádný laminovaný kousek barevného papíru, jaký jsme mívali my. Dívka na fotografii vypadala o deset let mladší než ta bledá, propadlá tvář v rohu místnosti. Usmívala se na mě mým vlastním úsměvem a na hlavě měla proužkovanou čepici s kšiltem na stranu. Na okamžik se ve mně všechno začalo bouřit – ale já přece nikdy proužkovanou neměla –, dělala jsem, že natáčím průkaz proti světlu, abych se mohla k oběma otočit zády. Malými písmeny tam stálo Madisonová, Alexandra J.

V jediném závratném okamžiku mi všechno došlo – tohle mám na svědomí já s Frankem. Stvořili jsme Lexii Madisonovou kost po kosti, sval po svalu, pokřtili jsme ji a na pár měsíců jsme jí dali tvář a tělo, a když jsme ji potom odhodili, ona chtěla víc. Trvalo jí čtyři roky, než se znovu zhmotnila z temných útrob země a nočního větru, a potom nás sem přivolala, abychom viděli, co jsme způsobili.

„Do prdele,“ vydechla jsem.

„Když to místní policajti ohlásili a projeli její jméno počítačem,“ řekl Frank a vzal si sáček zpátky, „vypadlo jim moje telefonní číslo a poznámka, že kdyby se té holce cokoli stalo, mají okamžitě volat. Nemazal jsem ji ze systému; myslel jsem, že bychom ji mohli ještě potřebovat, dřív nebo později. Nikdy nevíš.“

„Jo,“ odpověděla jsem. „To určitě.“ Hleděla jsem upřeně na to tělo a smiřovala se s tím, že tohle není žádný golem, tohle je opravdová živoucí mrtvá holka, pokud mi prominete ten protimluv. „Same, co jste zjistili?“ zeptala jsem se.

Sam si mě rychle, zkoumavě prohlédl, a když došel k názoru, že se nechystám ani omdlít, ani ječet, ani jakkoli jinak vyvádět, přikývl. Začínal se trochu uklidňovat. „Běloška,“ řekl, „mezi pětadvaceti a pětatřiceti, jediný bodnutí do hrudníku. Podle Coopera zemřela někdy kolem půlnoci, plus mínus hodina. Podrobnosti zatím neví – způsob zasazení rány, změny okolní teploty, co dělala v okamžiku smrti a tak dále.“

I když s Cooperem na rozdíl od většiny ostatních vycházím, byla jsem ráda, že jsme se minuli. Ten malý domek jako by byl přeplněný, plný šoupavých kroků, hemžících se lidí a očí upřených na mě. „Byla bodnutá tady?“ zeptala jsem se.

Sam zakroutil hlavou. „Těžko říct. Počkáme, co na to laborka, ten slejvák včera v noci všechno smyl – na cestě nebudou ani stopy, ani krev, nic. Ale podle toho, jak to vypadá, řekl bych, že tohle není primární místo činu. Poté, co byla bodnutá, aspoň chvilku stála. Vidíš? Tady jí krev ukápla shora na džíny.“ Frank ochotně přesunul kužel světla na kalhoty. „Obě kolena má od bláta a jedno je natržený, jako by utíkala a upadla.“

„Chtěla se tu schovat,“ řekla jsem. Ta představa mi vyrostla před očima jako něco ze zapomenuté noční můry – cesta se vine do tmy a ona běží, nohy jí bezmocně kloužou po kamenech a v uších jí divoce zní její vlastní dech. Cítila jsem, jak Frank opatrně stojí stranou, beze slova; jen se díval.

„Možná,“ řekl Sam. „Možná ji vrah sledoval, nebo si to myslela. Možná za sebou nechala stopy přímo od jeho domu, ale to už se nikdy nedozvíme. Jsou pryč.“

Nevěděla jsem co s rukama, měla jsem potřebu s nimi něco dělat, prohrabávat si vlasy, mnout si pusu, cokoli. Zastrčila jsem je do kapes, aby byly v klidu. „Takže se sem schovala a pak upadla do bezvědomí.“

„Ne tak docela. Myslím, že zemřela támhle.“ Sam odhrnul ostružiní a kývnul k rohu venkovní místnosti. „Je tam něco, co vypadá jako docela velká kaluž krve. Nevíme přesně kolik krve – uvidíme, jestli nám pomůže laborka –, ale pokud je jí tam dost i po takovéhle noci, řekl bych, že jí tam bylo požehnaně. Pravděpodobně seděla opřená támhle o tu zeď – má od krve hlavně prsa a klín a zadek kalhot. Kdyby ležela, krev by jí stékala po bocích. Vidíš tohle?“

Ukázal na dívčino tílko a mně to okamžitě došlo – žádná batika. „Zmuchlala si tílko a tiskla si ho na ránu, aby zastavila krvácení.“

Choulila se támhle v koutě, slejvák ji bičoval a mezi prsty jí prosakovala teplá krev. „Ale jak se dostala sem dovnitř?“ zeptala jsem se.

„Vrah ji nakonec našel,“ odpověděl Frank. „Nebo někdo jinej.“

Sklonil se nad ni, zvedl za tkaničku jednu její nohu – jak se jí dotknul, zamrazilo mě v zádech – a namířil baterkou zespodu na tenisku. Pata byla celá hnědá, špína v ní byla zadřená do hloubky. „Odtáhnul ji. Po smrti, protože pod tělem není žádná krev. Když ji sem položil, už nekrvácela. Ten chlap, co ji našel, přísahá, že se jí ani nedotknul, a já mu věřím. Vypadal, že to tu všechno poblije; v žádným případě nešel blíž, než bezpodmínečně musel. Ať už to byl, kdo chtěl, odtáhnul ji sem jen chvíli poté, co zemřela. Cooper říkal, že ještě nebyla ztuhlá a není tu žádná sekundární lividita – a venku na dešti nebyla dlouho. Není moc mokrá. Kdyby byla venku celou noc, byla by promočená skrz naskrz.“

Pomalu, jak si mé oči zvykaly na šero uvnitř, mi docházelo, že všechny ty tmavé skvrny a stříkance, které jsem považovala za stíny a dešťovou vodu, jsou ve skutečnosti krev. Byla všude – na podlaze byly krvavé šmouhy, džíny měla nasáklé krví, ruce měla celé od krve až po zápěstí. Nechtěla jsem se jí dívat do tváře, ani nikomu jinému. Hleděla jsem jí strnule na tílko, až se mi ta tmavá hvězda začala před očima rozplývat a rozmazávat. „Máte otisky?“

„Ani jeden,“ odpověděl Frank. „Dokonce ani její. Člověk by čekal, že jich tu v tom svinstvu bude plno, ale jak už Sam říkal, pršelo. V té místnosti vedle je akorát tak spousta bláta se stopama toho chlapa, co nás zavolal, a jeho psa – to je jeden z důvodů, proč si tady můžeme v klidu chodit sem a tam. To samý venku na cestě. A tady uvnitř…“ Přejel kuželem světla okraje podlahy a namířil i do rohů – byly tu úhledné hromádky zeširoka pečlivě nameteného smetí. „Takhle to tu bylo, když jsme přišli. Ty šlápoty, který kolem ní vidíš, jsou naše, Cooperovy a místních policajtů. Ať už ji sem odtáhnul, kdo chtěl, dal si záležet, aby po sobě uklidil. Uprostřed pole ležela ulomená jalovcová větev, pravděpodobně z toho velkýho keře u dveří; myslím, že s ní za sebou zametal podlahu, když odcházel. Uvidíme, jestli na ní v laborce najdou krev nebo otisky. A když už mluvíme o otiscích…“

Podal mi další igelitový sáček. „Není ti na ní něco divnýho?“

Byla to peněženka z bílé koženky s motýlem vyšitým stříbrnou nití, s nezřetelnými stopami krve. „Je až moc čistá,“ řekla jsem. „Podle tebe ji měla v přední kapse kalhot a klín měla celej od krve. Měla by na ní bejt všude krev.“

„Bingo. Kapsa je celá ztvrdlá, prosáklá krví, ale na peněžence kupodivu není skoro ani skvrnka? A baterka s klíčema to samý – ani kapička krve, jenom tu a tam šmouha. Vypadá to, že jí prohledal kapsy, všechny ty věci očistil a strčil je zpátky. Laborka tady bude muset sejmout otisky ze všeho, co připadá v úvahu, ale vsadil bych se, že to k ničemu nepovede. Někdo tady byl velice, velice opatrnej.“

„Nějaké známka sexuálního násilí?“ zeptala jsem se. Sam sebou trhnul. Byla jsem z nejhoršího venku.

„Cooper to bude vědět nabeton až po pitvě, ale předběžně na to nic neukazuje. Třeba budeme mít kliku a najdeme na ní něčí krev,“ – hodně vrahů, kteří zabíjejí nožem, se přitom pořeže –, „ale já bych v DNA moc nedoufal.“

Ten můj první dojem – neviditelný vrah, který po sobě nezanechal jedinou stopu – nebyl tedy od pravdy daleko. Po několika měsících strávených na oddělení vražd už vycítíte podobné případy na míli daleko. S posledním zbytkem jasné mysli, který mi zbýval, jsem si připomenula, že ať už to vypadá, jak chce, není to můj problém. „Skvělý,“ řekla jsem. „A co teda máte? Víte o ní něco jinýho než to, že je z Trinity a že běhala po světě pod falešným jménem?“

„Strážmistr Byrne tvrdí, že je místní,“ odpověděl Sam. „Bydlí na Hlohovci, necelej kilometr odtud, s partou studentů. To je všechno, co o ní ví. Ještě jsem s jejími spolubydlícími nemluvil, protože…“ Ukázal na Franka.

„Protože jsem ho poprosil, ať s tím počká,“ dodal Frank smířlivě. „Mám takovej nápad, kterej bych s váma dvěma chtěl probrat, než se vyšetřování rozběhne na plný obrátky.“ Zvednul obočí a pokynul hlavou ke dveřím a policistům. „Co takhle se projít venku?“

„Proč ne,“ řekla jsem. Tělo té dívky dělalo s atmosférou v místnosti zvláštní věci – vzduch tu slabounce šuměl, jako když u televize vypnete zvuk; bylo těžké se tu soustředit. „Jestli v týhle místnosti zůstaneme ještě chvilku, moh by se vesmír změnit v antihmotu.“ Vrátila jsem Frankovi igelitový sáček a utřela si ruce do kalhot.

Ještě ve dveřích, než jsem vyšla ven, jsem se otočila a podívala se na ni. Frank už zhasnul baterku, ale jak odhrnoval ostružiní, pustil dovnitř záplavu jarního sluníčka a na zlomek okamžiku, než jsem ji znovu zastínila svou postavou, zazářila ze tmy, bradu nachýlenou, zaťatou pěst a krk divoce zvrácený do oblouku, průzračná, zakrvavená a neúprosná jako můj vlastní zbědovaný duch.

Tak jsem ji viděla naposledy. Tenkrát mě to vůbec nenapadlo – měla jsem hlavu plnou jiných myšlenek – a dnes se mi to zdá až nemožné, ale těch deset minut, ostrých jako vyžehlený puk, táhnoucí se přes celý můj život, to byla jediná chvíle, kdy jsme byly spolu.

Místní policisti pořád schlíple postávali tam, kde jsme je zanechali. Byrne hleděl strnule kamsi do dálky; Doherty zkoumal svůj prst způsobem, který mě vedl k názoru, že se šťoural v nose.

„Tak jo,“ vypadlo z Byrna, jakmile se probudil z transu a zaregistroval, že jsme zpátky. „Tak my teda jdeme. Je jenom vaše.“

Místní policisti jsou občas k nezaplacení – vysypou z rukávu podrobnosti o všech, kdo bydlí v okruhu několika kilometrů, vyjmenují půl tuctu možných motivů a předloží vám hlavního podezřelého jako na talíři. Jindy netouží po ničem jiném, než vám tu polízanici hodit na záda a vrátit se ke svému mariáši. Tohle měl být evidentně ten druhý případ.

„Potřebovali bychom, abyste tu ještě chvíli vydrželi,“ řekl Sam, což jsem vzala jako dobré znamení – byla jsem trochu nervózní z toho, že celé představení režíruje jenom Frank. „Technici možná budou potřebovat, abyste jim pomohli s hledáním, a taky bych od vás rád co nejvíc informací o místních.“

„Tahle ale není místní,“ odpověděl Doherty a utřel si prst o kalhoty. Znovu zíral na mě. „Ti z Hlohovce jsou náplava. Ti nemaj s Glenskehy nic společnýho.“

„To maj z pekla štěstí,“ zamumlal si Byrne do límce.

„Ale bydlela tady,“ pokračoval Sam trpělivě. „A tady taky zemřela. To znamená, že budeme muset vyslechnout místní. Asi byste nám s tím měli pomoct, protože tady ty lidi znáte.“

Byrne zasunul hlavu hlouběji mezi ramena. „Tady v okolí je to samej cvok,“ řekl nevrle. „Samej pošahanej cvok, to je jediný, co vám k tomu řeknu.“

„Pár mých nejlepších přátel jsou taky cvoci,“ odpověděl Frank zvesela. „Musíte to brát jako výzvu.“ Zamával jim a zamířil do pole. Vlhká tráva mu pod nohama šustila.

Vydali jsme se se Samem za ním. Aniž bych Samovi viděla do tváře, cítila jsem mezi jeho obočím nepatrnou starostlivou vrásku, ale neměla jsem sílu ho uklidňovat. Teď, když jsem z toho domu vypadla, pociťovala jsem pouze rozhořčení, čisté a upřímné. Moje tvář a moje staré jméno – jako byste jednoho dne přišli domů a našli tam jinou holku, jak si v klidu vaří večeři ve vaší kuchyni, má na sobě vaše nejlepší džíny, z přehrávače zní vaše oblíbené cédéčko a ona si při něm prozpěvuje. Měla jsem takový vztek, že jsem sotva dýchala. Myslela jsem na tu fotku a chtělo se mi vymlátit jí ten můj úsměv z ciferníku.

„Tak jsme se pobavili,“ řekla jsem, když jsme dohonili Franka na konci pole. „A teď už můžu konečně do práce, ne?“

„Na domácím násilí je to nejspíš mnohem větší vzrůšo, než jsem si myslel,“ zatvářil se Frank udiveně, „když se tam tak těšíš. Sluneční brýle.“

Nechala jsem je zastrčené za košilí. „Pokud ta holka není obětí domácího násilí, a já nevidím nic, co by tomu nasvědčovalo, mám s tím společnýho velký kulový. Můžete mi teda říct, co tady dělám?“

„Prostě jsem tě chtěl vidět, zlatíčko. Byla to záminka.“ Frank se na mě zakřenil a já se na něj zamračila. „Tak ty si vážně myslíš, že to má s tebou společnýho velký kulový? Počkáme si, jak začneš mluvit, až budeme zjišťovat její totožnost a všichni tvoji známí budou jančit a volat nám tvoje jméno.“

Veškerý vztek ze mě vyprchal a zůstalo po něm jen nechutné prázdno na dně žaludku. Ten mizera Frank měl pravdu. Jakmile se v novinách objeví její fotka s výzvou, že chceme znát její pravé jméno, přižene se hotová záplava lidí, kteří mě znali jako Lexii, kteří znali ji jako Lexii a mě jako mě, a všichni budou chtít vědět, která z nás je tedy vlastně mrtvá a kdo vlastně jsme, pokud ve skutečnosti ani jedna nejsme Lexie Madisonová, nehledě na efekt zrcadlového bludiště, který celou záležitost zamotá ještě víc. Věřte mi nebo ne, ale došlo mi to teprve teď – z tohohle se v žádném případě jen tak nevykroutím stylem Neznám ji, nechci ji znát, díky, že jste mě připravili o celý dopoledne, a zase někdy.

„Same,“ řekla jsem. „Mohl bys na den dva tu fotku nějak podržet, než se dostane do novin? Jenom abych stačila upozornit známý.“ Neměla jsem potuchy, jak jim to budu vysvětlovat. Víš, tetičko Louiso, našli jsme jedno mrtvý děvče a…

„Když už jsi to nakousla,“ ozval se Frank, „něco podobnýho jsem vám právě chtěl navrhnout.“ V cípu pole ležela hromada kamenů porostlých mechem; posadil se na ni a pohupoval jednou nohou sem a tam.

Ten lesk v jeho očích už jsem znala. Vždycky to znamenalo, že se okázale nenuceně chystá přijít s něčím naprosto absurdním. „Copak, Franku?“ zeptala jsem se.

„No,“ začal Frank, pohodlně se opřel zády o kameny a dal si ruce za hlavu, „tohle je přece jedinečná příležitost, ne? Byla by hanba ji promarnit.“

„Příležitost?“ zeptal se Sam.

„Příležitost?“ zopakovala jsem.

„No jasně, kristepane.“ V koutcích úst začal Frankovi pohrávat ten jeho hrozivý úsměv. „Nabízí se nám možnost,“ řekl a na chvíli se odmlčel, „nabízí se nám možnost vyšetřit případ vraždy zevnitř. Nabízí se nám možnost nahradit oběť zkušenou policistkou a nechat ji žít jejím životem.“

Oba jsme na něj zírali.

„Setkali jste se už někdy s něčím takovým? Byla by to paráda, Cass. Hotový umělecký dílo.“

„Ty jseš taky dílo,“ řekla jsem. „O čem to do háje meleš, Frankie?“

Frank rozhodil rukama, jako by to bylo nad slunce jasné. „Koukni, Lexie Madisonová jsi přece byla předtím ty, ne? Tak bys jí mohla bejt znovu. Mohla bys… ne, počkej, poslouchej mě… dejme tomu, že nezemřela a byla jenom zraněná, chápeš? Mohla by ses vydávat za ni a navázat tam, kde skončila.“

„Panebože,“ řekla jsem. „Takže proto tady nejsou technici ani lidi z patologie? Proto jsem se musela oblíknout jako idiot? Aby nikdo neviděl, že máš přichystanej záskok?“ Strhla jsem si baret a nacpala ho do tašky. Tohle byl výkon i na Franka. Jistě se mu to vylíhlo v hlavě už pár vteřin poté, co přijel na místo činu.

„Můžeš se dozvědět věci, který by se žádnej policajt nikdy nedozvěděl, můžeš se dostat do bezprostřední blízkosti každýho, s kým se stýkala, můžeš identifikovat podezřelý…“

„Chceš ji použít jako návnadu,“ řekl Sam až příliš klidným tónem.

„Chci ji použít jako policistu. Což ona je, pokud si dobře pamatuju.“

„Chceš ji nastrčit, aby se vrah pokusil dokončit svoji práci. Jako návnadu.“

„No a? Agenti přece fungujou jako návnada v jednom kuse. Nechci po ní nic, co bych sám neudělal bez mrknutí oka, kdybych…“

„Ne,“ řekl Sam. „V žádným případě.“

Frank zvedl obočí. „A ty jseš co, její máma?“

„Jsem v tomhle případu hlavní vyšetřovatel a říkám v žádným případě.“

„Co kdyby ses nad tím na minutku zamyslel, než…“

Skoro jako bych tam nebyla. „Haló?“

Otočili se a hleděli na mě. „Promiň,“ řekl Sam, částečně nesměle a částečně vzdorovitě.

„Ano, prosím?“ zakřenil se na mě Frank.

„Franku,“ řekla jsem, „tohle je bezkonkurenčně ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšela. Tys musel spadnout z višně. Straší ti ve věži nebo co? Tobě snad…“

„A v čem je to pitomost?“ zeptal se Frank dotčeně.

„Ježíši,“ prohrábla jsem si rukama vlasy a otočila se kolem dokola, abych zjistila, kde začít. Kopce, pole, postávající policisti, dům s tou mrtvou holkou – ne, tohle nebyl žádný zmatený sen. „Fajn, tak zaprvé je to nemožný. O ničem podobným jsem nikdy ani neslyšela.“

„Ale v tom je přece to kouzlo,“ vysvětloval Frank.

„Vydávat se za někoho, kdo skutečně existuje, to jde tak maximálně na půl hodiny, Franku, a za nějakým konkrétním účelem. Třeba něco předat nebo převzít od někoho cizího. Jenže ty chceš, abych rovnýma nohama skočila do života téhle holky, jenom proto, že jsem jí trochu podobná…“

„Trochu?“

„Víš vůbec, jakou má barvu očí? Co když je má modrý, nebo…“

„Mohla bys mi trochu důvěřovat. Má je hnědý.“

„Anebo co když je to programátorka nebo hraje tenis? Co když je levák? Tohle nejde. Do hodiny bych shořela jak papír.“

Frank vytáhl z kapsy bundy zmačkaný balíček cigaret a jednu vylovil. Už zase měl ten lesk v očích; miluje nemožné. „Máš moji plnou důvěru. Chceš si zapálit?“

„Ne,“ odpověděla jsem, přestože jsem cigaretu potřebovala. V jednom kuse jsem popocházela tam a zpět a kolem drnu vysoké trávy, který byl mezi námi. Navíc je mi ta holka protivná, chtělo se mi říct, což nedávalo žádný smysl.

Frank pokrčil rameny a zapálil si. „Je dost možný, že to nepůjde, to ti neberu. Ale na to, jestli to půjde, nebo ne, přijdeme, až to probereme. A za druhý?“

Sam se díval jinam, ruce zastrčené hluboko do kapes, a nechával mě v tom samotnou. „Zadruhý,“ řekla jsem, „je to poněkud za hranicí etiky. Ta holka má jistě rodinu, přátele. Ty bys jim klidně řekl, že je naživu, spraví to pár stehů, zatímco ji bude Cooper řezat na pitevním stole? Ježíši, Franku.“

„Žila pod falešným jménem, Cass,“ odpověděl Frank oprávněně. „Vážně si myslíš, že je v kontaktu se svojí rodinou? Než se nám podaří vystopovat její příbuzný, bude po všem. Ani se o tom nedozvědí.“

„A co její kámoši? Ti policajti říkali, že bydlí s nějakou partou. Co když má přítele?“

„Lidi, kterým na ní záleží,“ řekl Frank, „by jistě chtěli, abychom chytili toho, kdo jí to udělal. Za každou cenu. Já na jejich místě bych to chtěl.“ Vyfouknul kouř k obloze.

Sam trhnul rameny. Měl Franka za chytrolína, ale Sam nikdy na tajných operacích nepracoval, takže nemohl vědět, že agenti přemýšlejí jinak. Aby dosáhli svého, jsou schopní čehokoli, ať už sami, nebo prostřednictvím kohokoli jiného. Nemělo smysl se o tom s Frankem hádat, protože to, co řekl, myslel vážně – pokud by někdo zabil jeho dítě a policie by jeho smrt zatajila, aby dostala vraha, bral by to bez mrknutí oka. Tohle je jedno z největších lákadel práce agenta – ta drsnost, nekompromisnost, síla, která vám bere dech. A jeden z důvodů, proč jsem toho nechala.

„A co potom?“ zeptala jsem se. „Až bude po všem. Potom na ně vybalíš: ‚Jo a málem jsem vám zapomněl říct, že tohle je jenom dvojnice; vaše skutečná kámoška je už tři týdny pod drnem?‘ Anebo budu muset zůstat jako Lexie Madisonová navěky?“

Frank zamyšleně mžoural do slunce. „Třeba bys pak do rány chytila infekci,“ rozjasnil se najednou. „Odvezli by tě do nemocnice, doktoři by zkoušeli všechno možný, ale marně.“

„Ježkovy voči,“ řekla jsem. Měla jsem pocit, jako bych to ráno neříkala nic jiného. „Pro všechno na světě, a tobě tohle přijde jako dobrej nápad?“

„A zatřetí?“ zeptal se Frank. „No tak, jenom do mě.“

„Zatřetí,“ řekl Sam s pohledem stále odvráceným k cestě, „je to zatraceně nebezpečný.“

Frank zvedl obočí, kývnul hlavou směrem k Samovi a spiklenecky se na mě zašklebil. Taktak jsem se udržela, abych se na něj nezašklebila taky.

„Začtvrtý,“ řekla jsem, „už je stejně pozdě. O té holce vědí jak Byrne s Dohertym, tak ten chlap se psem. To mi chceš říct, že budou všichni tři držet jazyk za zuby jenom proto, že se ti to hodí do krámu? Ten chlap už to nejspíš vyžvanil půlce Wicklow.“

„Ten chlap se jmenuje Richard Doyle a nemám v úmyslu ho přesvědčovat, aby držel jazyk za zuby. Jakmile tu budeme hotoví, poblahopřeju mu, že jí zachránil život. Kdyby neprokázal tolik duchapřítomnosti a okamžitě nás nezavolal, mohlo to skončit tragicky. Je to hrdina a klidně o tom může vykládat každýmu na potkání. A Byrna jsi viděla, zlato. Jako pěšák našeho skvostnýho policejního sboru tu spokojeností zrovna nezáří. Když naznačím, že by se dalo uvažovat o jeho přeložení, tak nejenom že bude držet jazyk za zuby, ale postará se, aby ho držel i Doherty. Zapáté?“

„Zapáté je to zbytečný,“ řekla jsem. „Sam dělal na desítkách vražd, Franku, a většinu z nich vyřešil i bez podobných pitomostí. Příprava takový komedie by zabrala celý týdny…“

„Jenom pár dní,“ přerušil mě Frank.

„… a do té doby už Sam dávno bude mít vraha. Pokud se mu teda nebudeš srát do vyšetřování a nutit všechny okolo, aby se tvářili, že k žádný vraždě nedošlo. Bude to akorát ztráta času. Pro tebe, pro mě, pro všechny.“

„Vadilo by ti to při vyšetřování?“ zeptal se Frank Sama. „Čistě hypoteticky. Kdybys oznámil veřejnosti – řekněme na pár dní –, že to bylo těžký ublížení na těle, a ne vražda?“

Sam nakonec vzdychnul. „Ne,“ odpověděl. „Ani ne. Mezi vyšetřováním pokusu o vraždu a vyšetřováním skutečný vraždy žádnej velkej rozdíl není. A jak řekla Cassie, stejně to budeme muset pár dní držet pod pokličkou, než zjistíme pravou totožnost oběti, takže by to vyšlo skoro nastejno. Ale o to tu nejde.“

„Fajn,“ řekl Frank. „Takže já navrhuju tohle. Většinou dopadnete pachatele do dvaasedmdesáti hodin, správně?“

Sam nic neříkal.

„Správně?“

„Správně,“ odpověděl Sam. „A není důvod, proč by to mělo bejt tentokrát jinak.“

„Vůbec žádnej,“ souhlasil Frank ochotně. „Dneska je čtvrtek. Nechme to otevřený jenom do konce víkendu. Nebudeme to prezentovat jako vraždu. Cassie bude doma, aby ji vrah náhodou někde nezahlídnul, a pokud budeme chtít, můžeme ji vytáhnout jako eso z rukávu. Já mezitím o té holce zjistím, co budu moct, jenom pro jistotu – to bychom museli tak jako tak, nemám pravdu? A nebudu se ti plést do vyšetřování, máš moje slovo. Jak říkáš, vraha budeš mít do neděle večer. Jestli jo, zařadím zpátečku, Cassie půjde zpátky na svoje milovaný oddělení domácího násilí, všechno se vrátí do starých kolejí, nic se nestalo. Ale jestli ho náhodou mít nebudeš… máme pořád ještě k dispozici tuhle možnost.“

Nikdo z nás neodpovídal.

„Žádám vás jenom o tři dny, lidi,“ řekl Frank. „Naprosto nezávazně. Co tím můžete ztratit?“

Sam se tvářil, že ho to víceméně přesvědčilo, ale mě vůbec, protože já věděla, jak Frank postupuje – po drobných krůčcích, každý vyhlíží naprosto nevinně a neškodně a najednou, bác!, jste až po uši namočení v něčem, s čím jste rozhodně nechtěli mít nic společného. „Ale proč, Franku?“ zeptala jsem se. „Odpověz mi na to, a fajn, proč ne, klidně pak budu v tomhle nádherným jarním počasí vysedávat celej víkend doma u blbý televize, místo abych si vyrazila se svým klukem jako normální člověk. Ty chceš vrhnout neskutečný množství času a úsilí do něčeho, z čeho se může vyklubat naprostej nesmysl. Proč?“

Frankova ruka vystřelila vzhůru, aby si zastínil oči před sluncem, a pohlédnul na mě. „Proč?“ zopakoval. „Ježíši, Cassie! Protože můžeme. Protože ještě nikdo v historii policie neměl tuhle možnost. Protože by to byl dokonalej husarskej kousek! Copak ty to nechápeš? Co se to s tebou do hajzlu stalo? To ti ten kancl tak zatemnil mozek?“

Měla jsem pocit, jako by mě udeřil vší silou pěstí do žaludku. Přestala jsem popocházet a zahleděla se do dálky přes úbočí kopce, zády k Frankovi a Samovi i policistům, kteří nakukovali do domu a civěli na moje promočené mrtvé dvojče.

Po chvíli Frank za mými zády řekl přívětivěji: „Promiň, Cass. Prostě jsem to jenom nečekal. Od lidí z oddělení vražd jo, ale ne zrovna od tebe. Myslel jsem, že si to chceš jenom promyslet. Tohle mě fakt nenapadlo.“

Tvářil se opravdu překvapeně. Moc dobře jsem věděla, že to na mě jenom hraje a byla jsem si vědoma všech zbraní, které proti mně použil, ale bylo to k ničemu; protože měl pravdu. Před pěti lety, nebo třeba ještě před rokem, bych s ním skočila do tohohle neuvěřitelného dobrodružství rovnou po hlavě, už bych dávno zjišťovala, jestli má ta holka propíchané uši a jak měla sestříhané vlasy. Hleděla jsem na pole a hlavou mi běželo, velmi zřetelně a nezaujatě, Co se to se mnou do hajzlu stalo?

„Dobře,“ odpověděla jsem nakonec. „Co oznámíš tisku, to není můj problém; to si vyřiďte vy dva mezi sebou. Přes víkend budu zalezlá doma. Ale, Franku, nic víc ti neslibuju. Bez ohledu na to, jestli Sam najde vraha, nebo ne. To neznamená, že do toho jdu. Je to jasný?“

„Hodná holčička,“ řekl Frank. Zaslechla jsem v jeho hlase ten jeho úšklebek. „Na chvilku mě napadlo, jestli li mimozemšťani neimplantovali do mozku nějakej čip.“

„Běž do hajzlu, Franku,“ obrátila jsem se k nim. Sam nevypadal nijak nadšeně, ale to jsem zrovna řešit nemohla. Potřebovala jsem odtud vypadnout a promyslet si to v klidu a o samotě.

„Ještě jsem neřekl, že do toho jdeme,“ ozval se Sam.

„Rozhodnutí je samozřejmě na tobě,“ odpověděl Frank. Nevypadal příliš znepokojeně. Věděla jsem ale, že to možná bude mít těžší, než čekal. Sam je dobrák, ale čas od času si postaví hlavu, a snažit se ho potom přesvědčit, ať změní názor, je jako donutit dům, aby vám uhnul z cesty. „Ale rychle. Protože pokud do toho půjdeme, tak v každým případě tu teď potřebujeme co nejdřív sanitku.“

„Dej mi vědět, jak ses rozhodnul,“ řekla jsem Samovi. „Jdu domů. Uvidíme se večer?“ Frankovo obočí vystřelilo vzhůru. Oddělení tajných operací je známé úctyhodnou zpravodajskou činností, ale veřejné drby většinou okázale ignoruje, a nám se to se Samem navíc dařilo poměrně slušně držet pod pokličkou. Frank se na mě pobaveně podíval a přejel si jazykem zevnitř po tváři. Dělala jsem, že to nevidím.

„Netuším, kdy skončím,“ odpověděl Sam.

Pokrčila jsem rameny. „Já jsem stejně doma.“

„Brzy na shledanou, zlatíčko,“ procedil Frank spokojeně přes další cigaretu a zamával na mě.

Sam mě vyprovodil zpátky přes pole. Kráčel vedle mě tak blízko, že se ramenem jemně dotýkal mého. Měla jsem pocit, že nechce, abych kolem té mrtvé musela procházet sama. Ve skutečnosti jsem cítila silné nutkání se na ni ještě jednou podívat, nejraději o samotě, dlouze a tiše, ale cítila jsem v zádech Frankův pohled, a tak když jsme dům míjeli, ani jsem se na něj nepodívala.

„Chtěl jsem tě varovat,“ řekl Sam náhle. „Mackey byl proti. Trval na tom a mně to nedoklaplo, že bys… Byla to chyba. Promiň.“

Frank, stejně jako všichni ostatní v tom mém zatraceném soukromém vesmíru, evidentně zaslechnul drby o operaci Vestálka. „Chtěl vidět, jak to vezmu,“ odpověděla jsem. „Ověřit si, jak mám silný nervy. A on vždycky dosáhne toho, co chce. To je v pořádku.“

„Tenhleten Mackey. Je to dobrej policajt?“

Nevěděla jsem, co na to říct. „Dobrej policajt“ – to není výraz, který by vyjadřoval něco jednoznačného. Zahrnuje celou obrovskou a spletitou konstelaci vlastností, která se u každého policisty liší. Vůbec jsem si nebyla jistá, jestli Frank zapadá do Samovy definice dobrého policisty, a když o tom tak přemýšlím, ani do mojí. „Je mazanej jak opice,“ odpověděla jsem nakonec. „A když po někom jde, tak ho dostane. Tak či onak. Dáš mu ty tři dny?“

Sam vzdychnul. „Jestli ti nevadí, že strávíš tenhle víkend doma, tak jo, řekl bych, že mu je dám. Ničemu to neublíží, když s tím případem nějakou dobu nepůjdeme na veřejnost, dokud nezjistíme, o co tu jde, a nebudeme mít v ruce totožnost, podezřelýho, prostě něco. Bude na to víc klidu. Nejsem nijak nadšenej z toho, že budeme jejím známým dávat falešnou naději, ale na druhý straně si myslím, že to pak pro ně bude menší rána – budou mít pár dní na to, aby se připravili i na možnost, že to nemusí přežít…“

Začínalo to vypadat na nádherný den; slunce sušilo trávu a bylo takové ticho, že jsem slyšela, jak si to mezi polními květinami šněruje vzduchem drobný hmyz. Na těch zelených stráních mě cosi popuzovalo, cosi sveřepého a uzavřeného, jako když se k vám někdo otočí zády. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co to je – byly prázdné. Z celého Glenskehy se nepřišel podívat vůbec nikdo na to, co se tu děje.

Jakmile jsme byli na cestě, kde nás před zraky ostatních skryly stromy a keře, Sam mě silně objal.

„Já myslel, že jseš to ty,“ řekl mi do vlasů. Mluvil potichu a hlas se mu třásl. „Já myslel, že jseš to ty.“

2

Musím říct, že jsem následující tři dny nestrávila koukáním na televizi, jak jsem Frankovi tvrdila. Zaprvé mi moc nejde jen tak sedět, a když jsem nervózní, musím se hýbat. A tak jsem se – já, která mám na své práci nejraději právě napětí – pustila do úklidu. Vysmejčila jsem, vyluxovala a vyleštila každý kout bytu, včetně vnitřku trouby. Sundala jsem závěsy, vyprala je ve vaně a nechala je sušit rozvěšené po požárním schodišti. Přehodila jsem peřinu přes okenní římsu a vyprášila ji vařečkou. Nejspíš bych i vymalovala, kdybych měla barvu. Nejdřív mě napadlo, že se v těch maskovacích drsňáckých zrcadlovkách vypravím do nějakého krámu pro kutily, ale slíbila jsem Frankovi, že zůstanu doma, a tak jsem místo toho vyčistila zezadu nádržku na splachování.

A pořád jsem myslela na to, co mi řekl Frank. Zrovna od tebe jsem to nečekal… Po operaci Vestálka jsem požádala o přeložení z oddělení vražd. Oddělení domácího násilí se sice s oddělením vražd nedá srovnat, pokud jde o prestiž, ale je tam svatý klid, i když je mi jasné, že to možná zní podivně. Na domácím násilí je vaším hlavním úkolem zjistit, jestli někdo někoho mlátí, nebo ne, a pak už stačí jenom přijít na to, jak dotyčného případně donutit, aby toho nechal. Jde o přímočarou a nezpochybnitelně užitečnou práci a přesně takovou jsem potřebovala. Nutně. Všemi těmi riziky, etickými dilematy a spletitostmi jsem byla už k smrti unavená.

Zrovna od tebe jsem to nečekal. To ti ten kancl tak zatemnil mozek? Z mého pracovního obleku, vyžehleného a přehozeného přes dveře skříně, kde byl připravený na pondělí, se mi obracel žaludek. Nakonec jsem se na něj už nemohla ani podívat. Hodila jsem ho do skříně a zabouchla za ním dveře.

A samozřejmě jsem celou tu dobu musela myslet na tu mrtvou holku. Měla jsem pocit, že v její tváři musela být nějaká stopa, nějaký tajný vzkaz, zašifrovaný tak, že jsem ho mohla rozluštit jenom já, kdybych ovšem byla dostatečně důvtipná a stihla ho přečíst. Kdybych byla stále na oddělení vražd, zabavila bych jednu fotku z místa činu, nebo bych si okopírovala její průkaz totožnosti a doma, o samotě, bych nad ním přemýšlela. Sam by mi jednu fotku vzal, kdybych mu o ni řekla, ale já to neudělala.

Tam někde venku, během těch tří dnů, Cooper provede pitvu. Nemohla jsem to dostat z hlavy.

Dosud jsem nepotkala nikoho, kdo by se mi třeba jen vzdáleně podobal. Dublin se jenom hemží strašidelným množstvím dívek, které jsou přisámbohu jedna jako druhá, nebo jsou přinejmenším vysolárkované do stejného odstínu. Já sice možná nejsem zrovna modelka, ale určitě nejsem ani tuctový typ. Otec mé matky byl Francouz a francouzská krev s irskou se ve mně nějakým způsobem smísila v cosi zvláštního a dost osobitého. Nemám sourozence; jenom tetičky, strýčky a hordy srdečných bratránků a sestřenek z druhého kolena, a nikdo z nich se mi ani trochu nepodobá.

Rodiče mi zemřeli, když mi bylo pět. Máma byla kabaretní zpěvačka, táta novinář, a když ji jednoho deštivého prosincového večera vezl domů z představení v Kilkenny, dostal na kluzké vozovce smyk. Auto udělalo trojitý kotrmelec – pravděpodobně jel rychle – a zůstalo ležet na střeše v poli, dokud nějaký sedlák nezahlédl světla a nezašel se podívat, co se stalo. Táta zemřel druhý den; máma ještě před příjezdem sanitky. Říkám to lidem hned zpočátku, abych to měla za sebou. Všichni na to reagují buď zaraženě nebo přehnaně sentimentálně („Určitě ti musejí hrozně chybět“), a čím lépe se známe, tím silnější mají pocit, že je nutné tuhle sentimentální fázi co nejvíc protahovat. Nikdy nevím, co na to mám říct, vzhledem k tomu, že mi bylo pět let a stalo se to před více než pětadvaceti lety; myslím, že jsem se s tím více či méně vyrovnala. Ráda bych se na ně pamatovala víc, aby mi vůbec mohli chybět, ale chybí mi pouze to, že si na ně nevzpomínám, a občas písničky, které mi matka zpívala, a s tím se lidem nesvěřuju.

Měla jsem štěstí. Tisíce jiných dětí byly v takové situaci odsouzeny k tomu, aby vyrůstaly v pěstounské péči nebo v nějakém příšerném dětském domově. Ale rodiče mě předtím, než odjeli na představení, nechali přes noc u sestry mého otce a jejího manžela ve Wicklow. Pamatuju se na to, jak uprostřed té noci vyzváněl telefon, na rychlé kroky po schodech a naléhavý hovor na chodbě, startující auto, na to, jak se u nás celé věky střídali různí lidé a jak mě teta Louisa posadila v tmavém obývacím pokoji a vysvětlila mi, že u nich zůstanu trochu déle, protože máma s tátou se už nevrátí.

Byla o hodně starší než můj otec a se strýcem Gerardem neměli děti. Strýc Gerard je historik; hodně spolu hrají bridž. Myslím, že si ve skutečnosti nikdy nezvykli na to, že u nich bydlím – dostala jsem pokoj pro hosty s velikou dvojitou postelí, vyzdobený samými křehkými předměty a nepatřičnou kopií Zrození Venuše, a tvářili se mírně znepokojeně, když jsem vyrostla a chtěla si tam vylepit svoje vlastní plakáty. Ale dvanáct a půl roku mě živili, posílali mě do školy, na hodiny gymnastiky a do klavíru, zběžně, ale laskavě mě pohladili po hlavě, kdykoli jsem byla v dosahu, a jinak mě nechávali na pokoji. Výměnou za to jsem si dávala pozor, aby se nikdy nedozvěděli, že jsem byla za školou, spadla odněkud, kde jsem neměla co dělat, zůstala po škole nebo že jsem začala kouřit.

Bylo to šťastné dětství – přestože to lidi neustále šokuje. Prvních pár měsíců jsem strávila z velké části na konci zahrady, brečela jsem, až jsem z toho zvracela, a na děti od sousedů, které se se mnou chtěly kamarádit, jsem sprostě křičela. Ale děti uvažují pragmaticky, vylížou se i z daleko horších ran, než je smrt rodičů, a po nějakém čase jsem pochopila, že mi nic rodiče nevrátí a že kolem jsou tisíce báječných věcí, přes zeď se naklání Emma od vedle, na slunci se červeně třpytí moje nové kolo, v zahradní kůlně jsou polodivoká koťata, a to všechno se mi neodbytně nabízelo a čekalo to, až se zase probudím a půjdu si ven hrát. Brzy mi došlo, že upínat se na něco, o co jsem přišla, je cesta do pekel.

Našla jsem si ve svém zármutku jakousi obdobu metadonu (méně návykovou, méně nápadnou a šetrnější k duševnímu zdraví) – upnula jsem se na něco, co jsem nikdy neměla. Když jsme si s dětmi kupovali čokoládové tyčinky, půlku té své jsem vždycky schovala pro svou imaginární sestru (měla jsem je dole ve skříni, kde se roztekly a zapatlaly mi boty); pokud u nás nespala Emma nebo jiná kamarádka, nechávala jsem jí ve své obrovské posteli místo. Když si to prase Billy MacIntyre, který seděl ve škole za mnou, utíral do mých copů soply, můj imaginární bratr ho vždycky zmlátil, aspoň do té doby, než jsem se to naučila sama. Představovala jsem si, jak dospělí při pohledu na naše tři stejné tmavovlasé hlavičky říkají: Panebože, to je hned poznat, že jsou to sourozenci; jako by si z oka vypadli.

Netoužila jsem po náklonnosti, po ničem takovém. Potřebovala jsem jenom někoho, ke komu bych patřila, jednoznačně a bez pochybností; někoho, s kým bych byla už od pohledu spojena na celý život, aniž by bylo třeba to nějak dokazovat. Podobná jsem byla jenom své matce, nikdy nikomu jinému. Nevím, jestli si to dokážete představit. Každá z mých kamarádek ve škole měla nos jako všichni v rodině, vlasy po otci nebo stejné oči jako sestry. Dokonce i Jenny Baileyová, kterou adoptovali, mohla být klidně sestřenka kohokoli ze třídy – tohle byla osmdesátá léta a všichni v Irsku byli více či méně příbuzní. Když jsem se jako dítě začínala rozkoukávat, absence jakékoli mé alespoň přibližné kopie ve mně probouzela pocit, že tu snad ani nemám co pohledávat. Neexistoval jediný důkaz, že mám právo tu být. Mohla jsem přijít odkudkoli, mohli mě tu vysadit mimozemšťané, mohli mě podstrčit elfové, mohla jsem pocházet z nějaké zkumavky v CIA, a kdyby se tu jednoho dne objevili, aby si mě odvedli, nic na světě mě tu nemohlo zadržet.

Kdyby tehdy tahle tajemná dívka jednoho dne ráno přišla do naší třídy, zbláznila bych se štěstím. Jelikož nepřišla, vyrostla jsem, přešlo mě to a přestala jsem na to myslet. Najednou jsem tu zčistajasna měla tu nejdokonalejší kopii, jakou jsem si mohla přát, ale ani trochu se mi to nezamlouvalo. Už jsem si zvykla na to, že jsem unikát, bez jakéhokoli pouta ke komukoli jinému. Tahle holka byla poutem pevným jako policejní želízka, která se mi zničehonic přicvakla na zápěstí a zařezávala se mi do kosti.

A bylo mi jasné, že dostat se k totožnosti Lexie Madisonové pro ni nemuselo být až tak těžké. Měla jsem to přímo před očima, bylo to průzračné a tvrdé jako rozbité sklo, jasné jako by se to stalo mně, a ani trochu se mi to nezamlouvalo. Kdesi ve městě vysedává v baru, v přeplněné hospodě, či se prohrabuje mezi šaty v nějakém obchodě, a najednou se za ní ozve: Lexie? Lexie Madisonová? Panebože, neviděla jsem tě celou věčnost! A potom už šlo jen o to, trochu kličkovat a občas položit tu správnou otázku (Je to už tak dávno, ani si nevzpomínám, odkud že se známe?) a krůček po krůčku se dostala ke všemu, co potřebovala vědět. Tahle holka nebyla žádný pitomec.

Z případu vraždy se často stává skutečná šachová partie, ale tohle bylo něco jiného. Tohle bylo poprvé, kdy jsem měla pocit, že mým skutečným protivníkem není vrah, ale oběť – vyzývavá, dokonale na mě připravená po všech stránkách, zcela nevypočitatelná, se svým tajemstvím ukrytým v křečovitě zaťatých pěstích.

V sobotu v poledne už mi z toho začalo tak strašit ve věži, že jsem vylezla na kuchyňskou linku, sundala z horní skříňky krabici od bot s úředními lejstry, vysypala je na podlahu a pustila se do hledání svého rodného listu. Maddoxová, Cassandra Jeanne, pohlaví ženské, 3,3 kg. Jednočetné těhotenství.

„Huso blbá,“ řekla jsem nahlas a vylezla znovu na linku.

Odpoledne se zastavil Frank. Tou dobou už mi to pomalu začínalo lézt na mozek – mám malý byt a nebylo tu už co uklízet –, takže jsem jeho hlas uslyšela v domácím telefonu ráda.

„Co se píše za rok?“ zeptala jsem se, když došel po schodech nahoru. „Kdo je prezident?“

„Přestaň prskat,“ řekl a objal mě jednou rukou kolem krku. „Rozvalovat se v takovým krásným bejváku. Co bys říkala, kdybys byla ostřelovač, zašitej v nějaký díře, celý dny by ses nemohla ani hnout a čůrat bys musela do flašky? Přinesl jsem ti nějaký zásoby.“

Podal mi tašku Tesco. Bylo tam to nejdůležitější – čokoládové sušenky, cigarety, mleté kafe a dvě láhve vína. „Ty jseš poklad, Franku,“ řekla jsem. „Znáš mě jak svý boty.“ To tedy znal. I po čtyřech letech si pamatoval, že kouřím lehké Lucky Strike. Nebyl to zrovna uklidňující pocit, ale to neměl ani v úmyslu.

Frank zvedl chladně obočí. „Máš vývrtku?“

V hlavě mi zasvítila varovná kontrolka, ale umím se ovládat a Frank musel vědět, že nejsem tak hloupá, abych se s ním opila. Hodila jsem po něm vývrtkou a začala hledat skleničky.

„Máš to tu pěkný,“ řekl a pustil se do otevírání první láhve. „Měl jsem strach, že tě najdu v nějakým odporným snobským bejváku, kde je všechno pochromovaný.“

„To jako za policajtskej plat?“ Ceny nájmů v Dublinu se podobají těm newyorským, až na to, že v New Yorku máte za tyhle peníze opravdu New York. Můj byt je vlastně jeden středně velký pokoj v posledním patře přestavěného georgiánského domu. Je v něm původní krb s dvířky z tepaného železa, dost místa pro futon a pohovku a všechny moje knížky, podlaha v jednom rohu je nakřivo, na půdě bydlí soví rodinka a výhled mám na sandymountskou pláž. Líbí se mi tu.

„Za dva policajtský platy. Copak nechodíš s tím svým kolegáčkem?“

Sedla jsem si na futon a nastavila sklenice, aby je naplnil. „Teprve pár měsíců. Do fáze společnýho života v hříchu jsme se ještě nedostali.“

„Já myslel, že jste spolu dýl. Ve čtvrtek se tvářil jako tvůj ochránce. Je to opravdická láska?“

„Do toho ti nic není,“ odpověděla jsem a cinkla skleničkou o jeho. „Na zdraví. A teďka vyklop, co tady chceš?“

Frank se zatvářil dotčeně. „Myslel jsem, že by se ti mohla hodit společnost. Měl jsem výčitky svědomí, že tady musíš trčet sama…“ Podívala jsem se na něj kysele. Došlo mu, že tohle nezabralo, a zakřenil se. „Chtěl jsem si pojistit, že nás nedostaneš do průšvihu. Nechtěl jsem, aby sis to namířila do krámu, protože ti kručí v břiše, koušeš se nudou nebo si zoufale potřebuješ zapálit. Pravděpodobnost, že by tě viděl někdo, kdo zná tu holku, je sice jedna k tisíci, ale proč to riskovat?“

To znělo věrohodně, ale Frank měl vždycky ve zvyku nahazovat návnady najednou několika směry, aby odvrátil vaši pozornost od háčku uprostřed. „Pořád ještě nemám v úmyslu do toho jít, Frankie,“ řekla jsem.

„V pohodě,“ odpověděl Frank klidně. Pořádně si lokl vína a uvelebil se na pohovce. „Mimochodem, dal jsem řeč s papalášema a oficiálně ten případ už vyšetřuje oddělení vražd spolu s oddělením tajných operací. Ale to ti ten tvůj pravděpodobně už řekl.“

Neřekl. Sam spal poslední noci u sebe („Musím teď vstávat v šest ráno, nemá smysl, abych tě budil. Leda bys chtěla, abych byl s tebou? Zvládneš to sama?“); neviděla jsem ho od toho čtvrtka. „Z toho jsou všichni určitě štěstím bez sebe,“ odpověděla jsem. Mezirezortní vyšetřování jsou jenom k vzteku. Vždycky uvíznou v nekonečných, nesmyslných tahanicích napumpovaných testosteronem.

Frank pokrčil rameny. „Budou to muset vydržet. Nechceš slyšet, co jsme zatím zjistili o té holce?“

Samozřejmě jsem chtěla. Chtěla jsem to stejně, jako alkoholik prahne po chlastu – tak moc, že jsem zaplašila i to nepříjemné tušení, že mě to bude mrzet. „No tak teda povídej. Když už jseš tady.“

„Bezva,“ odpověděl Frank, zahrabal v igelitce Tesco a vytáhnul cigarety. „Dobře, takže poprvé vstupuje na scénu v únoru 2002, když si s rodným listem Alexandry Madisonové přichází otevřít bankovní účet. S pomocí rodnýho listu, výpisu z účtu a svojí tvářičky se pak dostala k tvým starým záznamům na Dublinský univerzitě a díky nim se dostala na Trinity, kde studovala angličtinu.“

„Schopná,“ řekla jsem.

„To jo. Schopná, nápaditá a přesvědčivá. Zvládla to dokonale; sám bych to nesvedl líp. Nikdy nezažádala o podporu, což bylo chytrý; sehnala si práci v kavárně ve městě, v létě tam dělala na plnej úvazek, potom na začátku října začala chodit na Trinity. Název její dizertace zní – to se ti bude líbit – ‚Druhý hlas: Identita, utajení a pravda‘. Je o ženských, co psaly pod jinou identitou.“

„Roztomilé,“ řekla jsem. „Takže měla smysl pro humor.“

Frank se na mě potutelně zadíval. „Není nutný, aby nám byla sympatická, zlatíčko,“ řekl po chvíli. „Musíme akorát najít toho, kdo ji oddělal.“

„Vy musíte. Já ne. To je všechno?“

Strčil si do pusy cigaretu a vytáhnul zapalovač. „Takže pokračujeme. Je na Trinity. Skamarádí se se čtyřmi dalšími postgraduálními studenty angličtiny, tráví čas skoro výlučně s nimi. Minulej rok v září jeden z nich zdědil po prastrýci velkej starej dům a všichni se do něj nastěhovali. Říká se mu Hlohovec. Je u Glenskehy, něco přes půl kilometru od místa, kde jsme ji našli. Ve středu večer se šla projít a už se nevrátila. Ostatní čtyři si vzájemně dosvědčili alibi.“

„Což jsi mi mohl říct po telefonu,“ přerušila jsem ho.

„To bych ti ale nemohl ukázat tohle,“ pokračoval Frank a zahrabal v kapse u bundy. „Tady je máme – tohle je ta Fantastická čtyřka. Její spolubydlící.“ Vytáhnul hrst fotografií a rozložil je na stole.

Jedna z nich byla zimní momentka, obloha byla bledě šedá a na zemi ležel sněhový poprašek – pět lidí před velkým georgiánským domem, hlavy nakloněné k sobě, vlasy odváté poryvem větru na stranu. Lexie byla uprostřed, zabalená do toho stejného tmavomodrého kabátu, rozesmátá, a mně se to v hlavě začalo znovu divoce zmítat a obracet: Kdy jsem to…? Frank mě sledoval jako honící pes. Položila jsem fotku zpět.

Další snímky pocházely z nějakých domácích video záběrů – vypadaly tak, pohybující se postavy měly rozmazané obrysy – a vytiskli je na oddělení vražd: tamní tiskárna dělá v pravém horním rohu šmouhu. Čtyři snímky celých postav, čtyři detaily tváře, všechny vyfotografované ve stejném pokoji, před tou samou nevkusnou tapetou s drobnými květovanými proužky. Na dvou fotkách stála natěsnaná v rohu obrovská jedle, bez ozdob – bylo chvíli před Vánocemi.

„Daniel March,“ ukázal Frank na jednu z fotek. „Ne Dan a už vůbec ne Danny, chraň Bůh. Prostě Daniel. To on zdědil ten barák. Jedináček, sirotek, ze starý anglicko-irský rodiny. Dědeček přišel o většinu rodinných peněz podivnýma kšeftama v padesátých letech, ale pořád ještě zbylo na malý kapesný pro Danečka. Má stipendium, takže neplatí školný. Dělá na doktorský práci, a to se podrž, na téma vypravěč v raně středověký epický poezii. Nic nezáživnějšího už ho nenapadlo.“

„Takže žádnej idiot,“ řekla jsem. Daniel byl vysoký, hodně přes metr osmdesát, k tomu měl odpovídající statnou postavu, lesklé černé vlasy a hranatou dolní čelist. Seděl v lenošce, opatrně vytahoval z krabice jakousi skleněnou cetku a hleděl do fotoaparátu. Jeho šaty – bílá košile, černé kalhoty, měkký šedý svetr – vypadaly draze. Jeho oči za kovovými obroučkami brýlí byly šedé a chladné jako kámen.

„Idiot rozhodně ne. To z nich nikdo, ale o něm to platí tuplem. Na tohohle ptáčka si dej pozor.“

Přešla jsem to mlčením. „Justin Mannering,“ pokračoval Frank. Justin stál zamotaný do kabelu s bílými elektrickými vánočními svíčkami a bezradně na ně hleděl. I on byl vysoký, ale měl takový ten úzkoprsý, předčasně profesorský vzhled – krátké, bezbarvé vlasy, které začínaly ustupovat dozadu, drobné brýle bez obrouček, dlouhý obličej s jemnými rysy. „Z Belfastu. Píše doktorskou práci o duchovní a světské lásce v renesanční literatuře, ať už si pod tou světskou láskou představuje, co chce; mám pocit, že tu, co přijde na pár liber za minutu. Matka mu zemřela, když mu bylo sedm, otec se znovu oženil, má dva nevlastní bratry, Justin moc domů nejezdí. Ale taťka – taťkův právník – mu dosud platí školný a každej měsíc hezky pošle penízky. Ty mu nesmrdí, zvláštní, co?“

„Když mají rodiče peníze, tak proč toho nevyužít,“ řekla jsem nepřítomně.

„Mohli by si přece sakra najít nějakou práci, ne? Lexie doučovala, známkovala písemky, dělala dozor při zkouškách – pracovala v kavárně, než se přestěhovali do Glenskehy, odkud by se jí blbě dojíždělo. Copak tys na škole nepracovala?“

„Sklízela jsem v baru sklo ze stolů a byl to vopruz. Rozhodně bych to nedělala, kdybych nemusela. Nechat se štípat do zadku opilýma úředníkama, to není nic, co bys potřeboval pro život.“

Frank pokrčil rameny. „Nemám rád lidi, co dostanou všecko zadarmo. Když už o tom mluvíme – Raphael Hyland, řečený Rafi. Povedenej hošánek. Taťka je obchodní bankéř, původně z Dublinu, v sedmdesátých letech se přestěhoval do Londýna; máma je z nóbl rodiny. Rozvedli se, když mu bylo šest, strčili ho rovnou na internátní školu a každý dva roky s ním šibovali na jinou, kdykoli taťku povýšili a mohli si dovolit nějakou ještě prestižnější. Rafiho živí jeho svěřeneckej fond. Dělá doktorskou práci o rebelství v jakubovským dramatu.“

Rafi v čepici Santy Clause seděl roztažený na pohovce se sklenicí vína, byl tam čistě na ozdobu a šlo mu to dobře. Byl až absurdně krásný, tím způsobem, který ve spoustě chlápků probouzí panické nutkání vyrukovat s nějakou sarkastickou poznámkou, pronesenou co nejhlubším hlasem. Byl zhruba stejné výšky a postavy jako Justin, ale tvář měl kostnatou, plnou ostrých křivek, a vypadal jako celý pozlacený – husté, tmavě blond vlasy, pleť, která vždy vyhlíží jako lehce opálená, měl úzké oči barvy ledového čaje a pohled jestřába. Vypadal jako maska z hrobky nějakého egyptského panovníka.

„Páni,“ řekla jsem. „Ten podnik se mi začíná zamlouvat.“

„Když budeš hodná, tak tomu tvýmu nepovím, co z tebe právě vypadlo. Ale nejspíš je to stejně buzna,“ řekl Frank se zarážející předvídatelností. „A v neposlední řadě – Abigail Stoneová, řečená Abby.“

Abby nebyla vyloženě pěkná – malá, měla hnědé vlasy po ramena a lehce tupý nos –, ale na její tváři něco bylo: linka obočí a křivka úst jí propůjčovaly onen zvláštní výraz, od kterého nemůžete odvrátit pohled. Seděla před krbem, vyráběla ozdobné řetězy z popcornu, ale na fotografující osobu – patrně Lexii – se dívala nevraživě a rozmazaný pohyb rukou mě vedl k myšlence, že právě hodila po fotoaparátu popcornem.

„To je úplně jinej příběh,“ řekl Frank. „Je z Dublinu, otec neznámej, matka ji strčila do pěstounský péče, když jí bylo deset. Střední školu zvládla se samýma jedničkama, dostala se na Trinity, dřela jako magor a vystudovala s vyznamenáním. Píše doktorskou práci o společenských třídách ve viktoriánský literatuře. Dřív si vydělávala úklidem v kancelářích a doučovala děti angličtinu; teď, když nemusí platit nájem – Daniel jim nic neúčtuje –, má nějaký drobný za semináře na škole, a taky pomáhá svýmu profesorovi s výzkumem. Budete si rozumět.“

I když byli všichni čtyři evidentně focením zaskočeni, musela jsem na ně neustále hledět. Částečně to bylo tou ryzí rozzářenou atmosférou – skoro jsem cítila vůni perníku a v pozadí slyšela zpívat koledníky, byla to skoro dokonalá vánoční pohlednice. Částečně to bylo tím, jak byli oblečení, prostě, skoro puritánsky – klukům bílé košile jenom svítily, na kalhotách ostré puky, Abby měla kolena rezervovaně zakrytá vlněnou sukní, nikde žádné logo ani nápis. Jako studenti jsme si oblečení prali v tom nejlevnějším prášku, v těch nejpochybnějších prádelnách, a podle toho taky vypadalo. Tihle působili tak staromilsky, až to skoro nahánělo hrůzu. Uprostřed Dublinu, který byl posedlý značkovým oblečením, by možná jednotlivě vyhlíželi nezajímavě, snad i nudně, ale dohromady z nich vyzařovala jakási klidná vyzývavost, díky níž působili nejen výstředně, ale jako z jiného století, nepřístupně a cize. Jako většina detektivů – a Frank to věděl, samozřejmě, že to věděl – jsem nikdy nedokázala odtrhnout zrak od něčeho, co mi nešlo do hlavy.

„Povedená partička,“ řekla jsem.

„Zvláštní, to teda jo, aspoň podle ostatních z katedry anglistiky. Ti čtyři se dali dohromady už v prvním ročníku na univerzitě, to už je skoro sedm let. Od té doby se nehnuli jeden od druhýho; nikdo jinej je nezajímal. Na katedře nejsou zrovna dvakrát oblíbení – není nic překvapivýho, že podle ostatních studentů mají nos nahoru. Ale té holce se nějak podařilo mezi ně dostat, skoro hned, jak nastoupila na Trinity. Chtěli se s ní kamarádit i ostatní, ale neměla zájem. Upnula se čistě na tuhle partu.“

Věděla jsem proč a pocítila jsem k ní náznak sympatie. Ať už byla, jaká chtěla, neměla špatný vkus. „Cos jim řekl?“

Frank se usmál. „Když v tom rozbořeným baráku omdlela, ze šoku a chladu upadla do hypotermickýho kómatu. To zpomalilo srdeční činnost – takže ten, kdo ji našel, ji mohl snadno považovat za mrtvou, ne? –, zastavilo krvácení a zabránilo poškození orgánů. Podle Coopera je to ‚z klinického hlediska absurdní, ale těm, kdo nemají o medicíně potuchy, to může znít hodnověrně‘, což mi stačí. Zdá se, že doposud s tím nikdo neměl problém.“

Zapálil si a vyfouknul ke stropu prstýnky kouře. „Je pořád v bezvědomí a vypadá to s ní bledě, ale pořád je tu šance. Nikdy nevíš.“

To mě zrovna neuspokojilo. „Budou ji chtít vidět,“ řekla jsem.

„Už se na to ptali. Bohužel, v současnosti nemůžeme z bezpečnostních důvodů prozradit, kde se nachází.“

Vyžíval se v tom. „Jak na to reagovali?“ zeptala jsem se.

Frank chvíli přemýšlel, hlavu zakloněnou, opřenou o pohovku, a pomalu kouřil. „Vzalo je to,“ odpověděl nakonec, „docela přesvědčivě. Ale těžko říct, jestli je všechny čtyři vzalo to, že ji někdo pobodal, nebo to, že nám teď může povědět, co se stalo. Jsou ochota sama, odpovídají na všechny otázky, žádná nevraživost, nic takovýho; teprve později ti dojde, že ti toho ve skutečnosti moc neřekli. Je to divná parta, Cass; člověk do nich nevidí. Rád bych viděl, jak si s nima poradíš.“

Shrnula jsem fotky na hromádku a podala je zpátky Frankovi. „Hele, proč mi ty fotky vůbec ukazuješ?“

Pokrčil rameny, v modrých očích měl nevinný pohled. „Jestli někoho z nich neznáš. To by na ten případ vrhlo úplně jiný světlo…“

„Neznám. Kápni božskou, Frankie. O co ti jde?“

Frank vzdychl. Metodicky sklepal fotky o stůl a strčil je zpátky do kapsy u bundy.

„Chci vědět,“ řekl tiše, „jestli jenom marním čas. Potřebuju vědět, jestli jseš si stoprocentně jistá, že se chceš v pondělí ráno vrátit zase na oddělení domácího násilí a na tohle všecko zapomenout.“

Veškerý úsměv a pozlátko, to všechno mu teď z hlasu zmizelo, a já znala Franka dost dobře na to, abych věděla, že právě v téhle podobě je nejnebezpečnější. „Nejsem si jistá, jestli bych na něco takovýho vůbec dokázala zapomenout,“ odpověděla jsem opatrně. „Dost to se mnou zamávalo. Nelíbí se mi to a nechci s tím mít nic společnýho.“

„A víš to jistě? Protože já poslední dva dny lítal jako magor a ze všech kolem tahal všechny možný informace o životě Lexie Madisonové…“

„Což bys musel tak jako tak. Chceš ve mně vyvolat pocit viny.“

„…a pokud jseš už rozhodnutá, tak nemá smysl, abys tu plýtvala svým i mým časem a tahala mě za nos.“

„Sám jsi chtěl, abych tě tahala za nos,“ zdůraznila jsem. „Jenom tři dny, nezávazně, bla bla bla.“

Zadumaně přikývl. „Takže to je všecko, o co ti jde – tahat mě za nos. Domácí násilí ti vyhovuje. Jseš tam spokojená.“

Frank měl každopádně nadání zasáhnout vás přímo do slabiny. Možná to bylo tím, že ten jeho úsměv a rychlý rytmus jeho hlasu mě vracel zpátky do doby, kdy mě tahle práce neodolatelně lákala a já toužila skočit do ní po hlavě a s rozběhem. Možná to bylo tím, že ve vzduchu to svůdně šumělo jarem, možná to bylo jenom tím, že mi nikdy nešlo uchovat si mizernou náladu po delší dobu. Ale ať to bylo, čím chtělo, měla jsem pocit, jako bych se po měsících poprvé probudila, a při pomyšlení na to, že v pondělí budu muset na oddělení domácího násilí, mi náhle naskočila husí kůže – přestože jsem neměla v úmyslu se s tím Frankovi chlubit. Pracovala jsem ve dvojici s jistým Kerrymanem, přezdívaným Maher, který chodil v golfovém svetru, jakýkoli cizí přízvuk ho dokázal nekonečně pobavit a při datlování do klávesnice dýchal ústy, a já si najednou nebyla jistá, jestli dokážu snést další hodinu jeho společnosti bez toho, že bych mu hodila na hlavu sešívačku.

„Co to má co dělat s tímhle případem?“ zeptala jsem se.

Frank pokrčil rameny a zamáčknul cigaretu. „Jenom se divím. Ta Cassie Maddoxová, kterou jsem znal, by se určitě nespokojila s teplým místečkem, kde se může od devíti do pěti zašívat. To je celý.“

Náhle jsem pocítila intenzivní touhu, aby Frank vypadl z mého bytu. Měla jsem kvůli němu najednou pocit, že je příšerně malý, přeplněný a hrozivý. „No jo,“ řekla jsem, zvedla sklenice na víno a odnesla je ke dřezu. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Cassie,“ ozval se Frank za mnou co nejvlídněji. „Co je to s tebou?“

„Nalezla jsem cestu k Ježíši Kristu,“ odpověděla jsem a třískla sklenicemi do dřezu, „a ten není zrovna fanda do oblbování lidí. Transplantovali mi mozek, mám nemoc šílených krav, pobodal mě ten dealerskej blbeček, zestárla jsem a dostala rozum, můžeš tomu říkat, jak chceš, já netuším, co se stalo, Franku. Vím akorát, že bych ráda pro změnu v životě trochu toho podělanýho klidu a míru, a tenhle kreténskej případ a ten tvůj kreténskej nápad mi ho dopřejou jenom stěží. Jasný?“

„Dobře, beru to,“ řekl Frank klidným hlasem, díky kterému jsem se cítila jako idiot. „Je to na tobě. Ale když slíbím, že už o tom případu nepadne ani slovo, dostanu ještě sklenku vína?“

Ruce se mi třásly. Otočila jsem kohoutkem a neodpověděla.

„Popovídáme si. Jak říkáš, dlouho jsme se neviděli. Můžeme poklábosit o počasí, já ti ukážu fotky svýho prcka a ty mi můžeš zase říct něco o tom svým novým frajerovi. Co se stalo s tím jaksejmenoval, co jsi s ním chodila předtím, s tím právníkem? Vždycky jsem si říkal, že na tebe je to až moc velkej slušňák.“

Aidan nevydýchal moji práci. Nechal mě, když jsem neustále rušila schůzky bez udání důvodu a nechtěla mu prozradit, co jsem celý den dělala. Řekl mi, že práce je pro mě důležitější než on. Opláchla jsem skleničky a položila je na odkapávač.

„Ale jestli potřebuješ čas na rozmyšlenou o samotě, pochopím to,“ dodal Frank starostlivě. „Je to důležitý rozhodnutí.“

Nemohla jsem si pomoct a po vteřině jsem se zasmála. Frank dokáže být potvora, když chce. Kdybych s ním teď vyrazila dveře, bylo by to, jako bych mu řekla, že o tom jeho praštěném plánu uvažuju. „Fajn,“ řekla jsem. „Dobře. Dostaneš vína, co hrdlo ráčí. Ale stačí slovo o tom případu a dostaneš pěstí. Bereš?“

„Paráda,“ odpověděl Frank spokojeně. „Jinde si tyhle služby ještě musím platit.“

„U mě to pořídíš kdykoli a zdarma.“ Hodila jsem mu sklenice zpátky, jednu po druhé. Utřel je do košile a sáhl po láhvi s vínem.

„Takže,“ řekl. „Jakej je ten tvůj Sammy v posteli?“

Dopili jsme první láhev a pustili se do druhé. Frank mi vyprávěl drby z oddělení tajných operací, které se jinak ven nikdy nedostanou. Bylo mi jasné, co tím sleduje, ale i tak to bylo příjemné, slyšet zase ta stará jména, interní hantýrku, černý humor pro zasvěcené a poslouchat rychlý, úsporný, profesionální rytmus jeho slov. Hráli jsme spolu hru na „Pamatuješ?“ – jak jsem byla na nějakém večírku a Frank mi potřeboval sdělit jistou informaci, tak tam poslal jiného agenta, aby hrál odmítnutého nápadníka a vyřvával pod oknem hlasem Stanleyho Kowalskiho („Lexíííííí!“) tak dlouho, až jsem vyšla ven; jak jsme měli schůzku na lavičce na Merrion Square a já si všimla, že se k nám blíží někdo z univerzity, tak jsem na Franka z plných plic zařvala, že je starej prasák, a práskla jsem do bot. Uvědomila jsem si, ať už proti své vůli či dobrovolně, že je prima tu Franka mít. Dříve u mě byl pořád někdo – přátelé, můj předešlý přítel, povalovali jsme se na pohovce, všichni trochu líznutí, dlouho do noci jsme poslouchali hudbu –, ale už dlouho jsem žádnou návštěvu neměla, když nepočítám Sama, a ještě déle jsem se takhle nenasmála a nebylo mi tak dobře.

„Hele,“ řekl Frank zadumaně o hodně později a mhouřil oči do své sklenice, „pořád jsi ještě neřekla ne.“

Neměla jsem sílu se tvářit otráveně. „Řekla jsem snad něco, co by aspoň vzdáleně připomínalo ano?“

Lusknul prsty. „Mám nápad. Zítra večer budeme projednávat ten případ. Co kdybys přišla? Třeba by ti to pomohlo se rozhodnout, jestli do toho jít, nebo ne.“

A bingo, bylo to tady – háček mezi všemi těmi návnadami, pravý cíl jeho návštěvy schovaný za všemi těmi pamlsky a drby a zájmem o moje duševní zdraví. „Ježíši, Franku,“ odpověděla jsem, „copak tobě nedochází, jak jseš průhlednej?“

Frank se zakřenil beze stopy zahanbenosti. „Nemůžeš zazlívat chlapovi, že to zkusí. Vážně, měla bys přijít. Asistenti na tom začnou dělat až v pondělí ráno, takže zatím jde o to probrat čistě se Samem, co jsme zjistili. Ty nejseš zvědavá?“

Jasně, že jsem byla zvědavá. Frank mi řekl všechno možné, kromě toho jediného, co mě zajímalo – co to bylo za holku. Položila jsem hlavu na opěradlo futonu a zapálila si další cigaretu. „Ty vážně věříš tomu, že by se tohle mohlo povést?“ zeptala jsem se.

Frank chvíli přemýšlel. Nalil si další sklenici vína a zamával na mě láhví; zakroutila jsem hlavou. „Za normálních okolností bych řekl, že pravděpodobně ne,“ odpověděl nakonec a posadil se znovu na pohovku. „Ale tohle nejsou normální okolnosti a kromě hlavního trumfu hrajou v náš prospěch ještě další věci. Zaprvé, tahle holka prakticky existovala pouhý tři roky, takže se nebudeš muset potýkat s celou její minulostí od narození. Nepřijdeš do styku s rodiči ani sourozenci, nenarazíš na žádnýho kamaráda z dětství, nikdo se tě nezeptá, jestli si vzpomínáš na první taneční. Zadruhé, její život během těch tří let byl nejspíš poměrně úzce vymezenej – čas trávila se skupinkou přátel, studovala na malý katedře, chodila do jedinýho zaměstnání. Nečekají tě žádný kvanta rodinných příslušníků, přátel a kolegů.“

„Studovala anglickou literaturu,“ namítla jsem. „Já vím o anglický literatuře prd, Franku. Na střední jsem z ní měla jedničku, ale to je tak všechno. Odbornou terminologii neovládám.“

Frank pokrčil rameny. „To ani Lexie, pokud víme, a přitom jí to procházelo. Když to svedla ona, tak ty taky. Máme velikou kliku, taky mohla studovat medicínu nebo strojárnu. A pokud s tou její dizertací nepohneš ani o píď, no a, co by čekali? Ta bodná rána nám teď paradoxně přijde vhod, díky ní to můžeme uhrát na posttraumatickej stres, amnézii, cokoli nás napadne.“

„Má přítele?“ To, co jsem pro tu práci byla ochotná udělat, mělo svoje meze.

„Ne, takže o svou čest se bát nemusíš. A další věc, co nám hraje do karet – vzpomínáš na ty fotky? Ta holka měla mobil s kamerou a vypadá to, že celá pětka na něj vesele natáčela. Kvalita záznamu není nic moc, ale měla slušně velkou paměťovou kartu, a ta je plná video souborů – večerní jízdy někde v hospodě, pikniky, stěhování do toho jejich novýho bejváku, zařizování, všecko možný. Takže máš k dispozici hotovej manuál jejího výraziva, řeči těla, chování, vztahů – všecko, po čem jenom holka může prahnout. A ty jseš dobrá, Cassie. Jako agent jseš zatraceně dobrá. A když si dáš všecko tohle dohromady, tak máme, řekl bych, slušnou šanci, že se to povede.“

Hodil do sebe poslední kapku vína a sáhnul po bundě. „Rád jsem s tebou zase poklábosit, zlatíčko. Telefon na mě máš. Dej vědět, jak ses rozhodla ohledně toho zítřka.“

A odešel. Až když jsem slyšela, jak za ním zaklaply dveře, přistihla jsem se, že se mi chce říct: A co na škole, žádnej přítel? Jako bych v tom plánu hledala skuliny; jako bych už přemýšlela tak, že do toho půjdu.

Frank měl vždycky nos na to, kdy se přesně zvednout. Když odešel, dlouho jsem seděla na okenním parapetu a nepřítomně zírala přes střechy. Teprve když jsem vstala, abych si nalila další sklenku vína, všimla jsem si, že mi něco nechal na stolku.

Byla to fotka Lexie a jejích kamarádů před Hlohovcem. Stála jsem tam, s láhví vína v jedné ruce a se sklenicí v druhé, a přemýšlela, že ji položím lícem dolů a nechám ji tam tak ležet, dokud to Frank nevzdá a nepřijde si pro ni; na chvíli mě taky napadlo, že ji strčím do popelníku a zapálím. Potom jsem ji vzala do ruky a vrátila se s ní na parapet.

Byla neurčitého věku. Vydávala se za šestadvacetiletou, ale věřila bych jí i devatenáct, nebo třicet. Na tváři neměla jedinou skvrnu, ani vrásku či jizvičku, ani znaménko po neštovicích. Ať už předtím, než jí spadla do klína identita Lexie Madisonové, vedla život, jaký chtěla, přenesl se přes ni a rozplynul se jako pára, zanechal ji nedotčenou a bez poskvrnky. Vypadala jsem starší než ona – operace Vestálka mi obstarala první vrásky a kruhy pod očima, které už nemizí, ani když se do sytosti vyspím. Úplně jako bych Franka slyšela: Ztratila jsi spoustu krve a celý dny jsi byla v kómatu, ty pytle pod očima jsou dokonalý, ne aby ses na noc patlala nočním krémem.

Po jejím boku stáli její spolubydlící, usmívali se do objektivu oblečení v rozevlátých, dlouhých, tmavých kabátech, Rafiho šátek karmínově zářil. Záběr byl trochu nakřivo; fotoaparát měli na něčem položený a vyfotili se samospouští. Nebyl tam žádný fotograf, který by jim řekl „sýr“. Jejich úsměvy byly důvěrné, určené jen pro sebe navzájem, pro jejich pozdější vzpomínání, pro mě.

A skoro celý prostor za nimi vyplňoval Hlohovec. Byl to obyčejný dům – široké, šedivé georgiánské sídlo se třemi patry a posuvnými okny, které se s každým vyšším patrem zmenšovaly, aby se dům jevil co nejvyšší. Dveře byly tmavě modré, lak se odlupoval ve velkých kusech; z obou stran k nim stoupaly kamenné schody. Tři úhledné řady komínů, husté záplavy břečťanu, který se šplhal po zdech téměř až ke střeše. Po stranách dveří byly antické sloupy, nad nimi okno ve tvaru pavího ocasu, ale jinak byl dům zcela bez ozdob.

Posedlost majetkem mají lidé v této zemi v krvi natolik, že je silná stejně jako pohlavní pud. Staletí, kdy byli lidé bezmocně vyháněni na ulici z rozmaru domácího pána, jim vštípila, že to nejdůležitější v životě je vlastnit dům. Z toho důvodu jsou ceny domů takové, jaké jsou – stavební podnikatelé vědí, že si můžou dovolit chtít za mrňavou pastoušku půl milionu, a pokud se mezi sebou domluví a postarají se, aby se neobjevila žádná levnější nabídka, Irové jim ty peníze dají, i kdyby museli prodat vlastní ledvinu nebo pracovat týdně sto hodin. Tento gen mě nějakým způsobem minul – možná je to tou francouzskou krví. Z představy, že mám na krku hypotéku, mi běhá mráz po zádech. Radši bydlím v pronajatém bytě s měsíční výpovědní lhůtou – stačí pár igelitových pytlů a můžu zmizet, kdy se mi zachce.

Kdybych ale někdy chtěla dům, podobal by se do velké míry tomuto. Neměl nic společného s těmi bezpohlavními pseudodomy, které si kupovali mí přátelé, s těmi krabicemi od bot stojícími v naprosté pustině, opěvovanými velkolepě trapnými eufemismy („architektonicky promyšlené útulné bydlení ve zbrusu nové luxusní rezidenční lokalitě“), prodávanými za dvacetinásobek vašeho ročního příjmu a stavěnými tak, aby vydržely jen tak dlouho, dokud se jich developer nezbaví. Tohle nebyla žádná ubohá náhražka, ale skutečný dům, jehož důkladnost, hrdost a vznešenost měly přežít každého, kdo ho spatřil. Drobné poletující sněhové vločky rozmazávaly břečťan a svítily proti tmavým oknům a ticho té fotografie bylo tak obrovské, až jsem měla pocit, že můžu natáhnout ruku skrz lesklý povrch do její chladné hloubky.

Co to bylo za holku a proč se jí to stalo, to jsem se mohla dozvědět, aniž bych mezi ně chodila. Sam by mi dal vědět, až by zjistili její totožnost a našli podezřelého; pravděpodobně by mi dovolil i sledovat vyšetřování. Ale někde v hloubi srdce jsem věděla, že to by bylo všechno, co by kdy zjistil, jméno její a jméno jejího vraha, a všechno ostatní by mi po zbytek života zůstalo utajeno. Ten dům se mihotal v mé mysli jako nějaký pohádkový hrad, který se objeví jedenkrát za život na jediný den, svůdný a elektrizující, a ony čtyři upjaté postavy strážily uvnitř tajemství příliš neurčité na to, aby mohlo být vysloveno. A moje tvář byla oním klíčem, který měl otevřít bránu. Hlohovec byl připraven se rozplynout v okamžiku, kdy bych řekla ne.

Uvědomila jsem si, že držím fotku asi deset centimetrů od nosu; seděla jsem tam tak dlouho, že se mezitím začalo stmívat a sovy na půdě začaly provádět své zahřívací prostocviky. Dopila jsem víno a sledovala tmavnoucí moře, blikání majáku daleko na obzoru. Když jsem si řekla, že jsem dost opilá na to, aby mi bylo fuk, jestli bude mít Frank škodolibou radost, nebo ne, napsala jsem mu esemesku: V kolik je zítra ta schůzka?

Telefon mi zapípal už po přibližně deseti vteřinách: Přesně v 19.00, uvidíme se tam. Měl mobil připravený po ruce a čekal, až řeknu ano.

Ten večer jsme se se Samem poprvé pohádali. Mělo to pravděpodobně přijít už dávno, vzhledem k tomu, že jsme spolu chodili tři měsíce bez sebemenší neshody, ale teď právě na hádku nebyla ta nejvhodnější doba.

Dali jsme se se Samem dohromady pár měsíců poté, co jsem odešla z oddělení vražd. Nevím úplně přesně, jak k tomu došlo. Nepamatuju se z té doby na spoustu věcí; zjevně jsem si koupila pár vskutku příšerných svetrů, takových, které si vezmete na sebe pouze v případě, že byste se nejraději stočili pod postelí do klubíčka a leželi tam takhle několik let, což mě příležitostně nutilo přemýšlet i o smyslu vztahu, který jsem přibližně ve stejné době navázala. Sblížili jsme se během operace Vestálka a zůstalo nám to i po jejím neslavném konci – při kritických případech se stává právě tohle nebo pravý opak. Dlouho před ukončením toho případu jsem už věděla, že Sam je poklad, ale vztah, s kýmkoli, bylo to poslední, co jsem měla v úmyslu.

Ukázal se u mě kolem deváté. „Ahoj,“ řekl, políbil mě a procítěně mě objal. Tvář měl studenou od větru. „Tady něco voní.“

Celý byt byl provoněný rajčaty, česnekem a kořením. Na sporáku bublala exkluzivní omáčka, vařila se voda a vedle leželo připravené obrovské balení raviol, přesně podle návodu, jakým se ženy řídí od samého úsvitu dějin – pokud mu chcete sdělit něco, co se mu nebude líbit, připravte mu něco k jídlu. „Stává se ze mě hospodyňka,“ řekla jsem mu. „Vysmejčila jsem a uklidila. Ahoj, zlato, jak bylo dneska v práci?“

„Ale jo,“ odpověděl Sam vyhýbavě. „Nakonec to nějak zvládneme.“ Když si svlékal kabát, oči mu zabloudily ke stolku – láhve od vína, špunty, sklenice. „Že ty si sem zveš milence, když nejsem doma?“

„To byl Frank,“ řekla jsem na to. „Ten má k milenci daleko.“

Sam se krátce zasmál. „Aha. A co chtěl?“

Doufala jsem, že s tím vyrukuju až po večeři. Na detektiva umím uklidit místo činu opravdu mizerně. „Chtěl, abych zítra večer přišla na tu vaši poradu,“ odpověděla jsem co nejlhostejněji a zamířila ke kuchyňské lince zkontrolovat česnekový chléb. „Vzal to oklikou, ale šlo mu o tohle.“

Sam pomalu složil kabát a přehodil ho přes opěradlo pohovky. „A cos mu na to řekla?“

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ odpověděla jsem. „Chtěla bych jít.“

„Na to neměl právo,“ řekl Sam tiše. Do tváří se mu začínala hrnout krev. „Objevit se tady, když tu nejsem, a tlačit na tebe…“

„Rozhodla bych se stejně, i kdybys tu byl. Jsem velká holka, Same. Nepotřebuju, aby mě někdo chránil.“

„Mně se ten chlap nelíbí,“ řekl Sam zprudka. „Nelíbí se mi jeho nápady, ani styl práce.“

Práskla jsem s dveřmi od trouby. „Snaží se ten případ vyřešit. Je možný, že nesouhlasíš s tím, jak na to jde, ale…“

Sam si rázně předloktím odhrnul vlasy z očí. „Ne. Nesnaží. Jemu nejde o to, vyřešit tenhle případ. Tenhleten Mackey… má s tím případem prd společnýho, o nic víc než s jakoukoli jinou vraždou, na který jsem dělal, akorát že u těch ostatních se neobtěžoval tahat za nitky, aby se dostal do hry. Jemu jde akorát o ten fór. Má pocit, že je to úžasná prdel – předhodit tě partě potenciálních vrahů, jenom proto, že může, a čekat, co se bude dít. Ten chlap je magor.“

Vytáhla jsem ze skříňky talíře. „Tak je magor, no a? Chci akorát na tu poradu. Co ti na tom tak vadí?“

„Ten cvok tě zneužívá, to mi vadí. Od toho případu loni jseš jako vyměněná…“

Ta slova mnou projela jako nůž, jako bych dostala ránu od elektrického ohradníku. Pocítila jsem nutkání hodit Samovi ty talíře na hlavu. „Ne, Same, přestaň. Tohle sem netahej.“

„Dyť to sem patří. Tomu tvýmu Mackeymu stačil jedinej pohled a bylo mu jasný, že s tebou něco je a že nebude mít problém podsunout ti ten svůj praštěnej nápad…“

Ta jeho sobeckost, to, jak tam stál, uprostřed mého bytu, rozkročený a pěsti zuřivě napěchované do kapes – můj případ, moje holka! Praštila jsem s talíři o linku. „Je mi naprosto u prdele, co mu bylo jasný, do ničeho mě netlačí. Tohle nemá s tím, co Frank chce, nic společnýho – nemá to s Frankem společnýho vůbec nic, tečka. Fajn, snažil se mě ukecávat, ale poslala jsem ho do háje.“

„Děláš přesně to, co po tobě chce. Tohle je podle tebe poslat někoho do háje?“

Na jeden krátký potřeštěný okamžik mě napadlo, jestli ve skutečnosti na Franka nežárlí, a jestli ano, co s tím sakra můžu dělat. „Jenže když na tu poradu nepůjdu, tak budu dělat přesně to, co po mně chceš ty. A znamenalo by to, že se od tebe nechám komandovat? Tohle je moje rozhodnutí, že tam zítra chci. Myslíš si, že nejsem schopná se rozhodovat samostatně? Ježíšikriste, Same, mně přece nevyoperovali mozek!“

„To taky neříkám. Akorát říkám, že už to nejseš ty, od tý doby, co…“

„Tohle jsem já, Same. Dobře se na mě podívej, tohle jsem do hajzlu já. Dělala jsem agentku roky předtím, než přišla nějaká operace Vestálka. Tak to sem netahej.“

Hleděli jsme jeden na druhého. Po chvíli Sam tiše řekl: „Jo, jo, asi máš pravdu.“

Klesl na pohovku a promnul si obličej. Najednou vypadal zničeně a při představě, jaký den má právě za sebou, jsem pocítila výčitky. „Promiň,“ řekl. „Že jsem o tom začal mluvit.“

„Já se s tebou nechci hádat,“ odpověděla jsem. Kolena se mi třásla a neměla jsem potuchy, jak jsme se mohli začít hádat právě kvůli tomuhle, když jsme byli prakticky na stejné lodi. „Jenom… nechme toho. Prosím, Same. Udělej to pro mě.“

„Cassie,“ řekl Sam. Jeho kulatá, příjemná tvář v sobě měla výraz bolesti, který tam nepatřil. „Já to nemůžu dovolit. Co kdyby… panebože, co kdyby se ti něco stalo? Během vyšetřování případu, kterej se tě vůbec netýká? Kvůli tomu, že nebudu schopnej najít vraha? S tím bych nedokázal žít. Nedokázal.“

Hlas mu zněl napjatě, jako bez dechu. Nevěděla jsem, jestli ho mám obejmout, nebo nakopnout. „Kde jsi vzal to, že se mě to netýká?“ zeptala jsem se. „Ta holka je můj dvojník, Same. Ta holka se tu do hajzlu producírovala s mým ksichtem. Jak víš tak jistě, že vrah chtěl oddělat právě ji? Zamysli se nad tím. Postgraduální studentka, co tráví veškerej čas ponořená do Charlotte Brontëový, nebo policistka, která dostala do chládku desítky lidí – koho pravděpodobně bude někdo chtít oddělat?“

Bylo ticho. Sam pracoval na operaci Vestálka taky. Oba jsme znali minimálně jednoho člověka, který by mě s radostí nechal zabít bez mrknutí oka a který by toho taky byl schopný. Cítila jsem, jak mi buší srdce.

Sam řekl: „Ty myslíš…“

„O konkrétní případy tu nejde,“ přerušila jsem ho příliš odměřeně. „Jde o to, že už teď jsem do toho nejspíš namočená až po uši. A nemám zájem se po zbytek života ohlížet přes rameno. Já bych zase nedokázala žít s tímhle.“

Trhnul sebou. „Nebylo by to po zbytek života,“ řekl tiše. „Doufám, že aspoň tohle jsem ti schopnej zaručit. Mám totiž v úmyslu toho vraha dostat.“

Opřela jsem se o linku a nadechla se. „Já vím, Same. Promiň. Nemyslela jsem to tak.“

„Pokud fakt šel po tobě, Bože chraň, tak tím spíš by ses do toho neměla míchat, a nechat mě, abych ho našel.“

Příjemná vůně linoucí se ze sporáku začala dostávat štiplavou, ostrou příchuť – něco se pálilo. Vypnula jsem sporák, odstrčila hrnce stranou – nikdo z nás teď stejně neměl na jídlo pomyšlení – a posadila se se zkříženýma nohama na pohovku čelem k Samovi.

„Ty se ke mně chováš jako ke svojí holce, Same,“ řekla jsem. „Já nejsem tvoje holka, aspoň ne, pokud jde o tohle. Jsem policajt jako ty.“

Smutně se na mě usmál koutkem úst. „To nemůžeš bejt obojí?“

„Ráda bych,“ odpověděla jsem. Litovala jsem, že jsem celou tu láhev vína vypila; tenhle chlap se potřeboval napít. „Vážně bych ráda. Ale ne takhle.“

Po chvíli Sam zhluboka vydechl a položil hlavu na opěradlo pohovky. „Takže jseš pro. Pro ten Mackeyho plán.“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Jenom se chci o té holce něco dozvědět. Proto jsem řekla, že na tu poradu půjdu. S tím Frankovým praštěným nápadem to nemá nic společnýho. Chci ji poznat.“

„Proč?“ zeptal se Sam. Posadil se, chytil mě za obě ruce a přinutil mě podívat se mu do očí. Hlas mu zněl rozedraně, trochu zklamaně a skoro úpěnlivě. „Co má s tebou společnýho? Není to tvoje příbuzná, ani kamarádka, nic. Tohle je náhoda, Cassie, nic víc. Nějaká holka chtěla začít novej život a jenom chytila příležitost za pačesy.“

„Já vím,“ řekla jsem. „Já vím, Same. Ani nevypadá na bůhvíjakou sympaťačku; kdybychom se potkaly, asi by se mi nelíbila. A o to právě jde. Já ji ve svý hlavě nechci. Nechci na ni myslet. Doufám, že když toho o ní zjistím víc, nechám to celý plavat a zapomenu, že vůbec existovala.“

„Taky mám dvojníka,“ vypadlo ze Sama. „Žije ve Wexfordu, je to inženýr, a to je všechno, co o tom chlapovi vím. Zhruba jednou za rok za mnou někdo přijde a poví mi, že jsem jako bych mu z oka vypadl – půlka z těch lidí mě osloví Brendane. Vždycky se tomu zasmějeme, občas si mě vyfotí mobilem, aby mu tu fotku ukázali, a tím to končí.“

Zakroutila jsem hlavou. „To je něco jinýho.“

„V čem?“

„Zaprvé, jeho nezavraždili.“

„Nebylo proč,“ odpověděl Sam, „ale kdyby jo, bylo by mi to fuk. Pokud bych to nemusel vyšetřovat, nebyl by to můj problém.“

„Tahle holka je ale můj problém,“ řekla jsem na to. Samovy ruce byly velké a teplé, pevně mě svíraly a vlasy mu padaly do čela jako vždycky, když mu něco dělalo starosti. Byl jarní sobotní večer; normálně bychom se procházeli po pláži někde za městem, obklopeni tmou, vlnami a kolihami, nebo bychom zkoušeli připravit k večeři něco netradičního a přitom bychom měli hudbu puštěnou pořádně nahlas, nebo bychom se usadili do koutku v nějaké té vzácné zapadlé hospůdce, kde lidi dodnes po zavírací době zpívají balady. „Ráda bych, aby nebyla, ale je.“

„Jednu věc na tom pořád nechápu,“ řekl Sam. Nechal naše ruce klesnout na má kolena, mračil se na ně dolů a palcem mi hladil jeden kloub na ruce ve vytrvalém, automatickém rytmu. „Já v tom vidím akorát tuctovou vraždu a náhodu, která se může stát komukoli. Jasně, taky to pro mě byl šok, když jsem ji uviděl, ale jenom protože jsem si myslel, že jseš to ty. Jakmile se to vyjasnilo, měl jsem dojem, že je všechno zase v pořádku. Jenže vy se s Mackeym oba chováte, jako by pro vás ta holka něco znamenala; jako by to bylo nějak osobní. Uniká mi tu něco?“

„Jo, svým způsobem to osobní je. Frank to částečně bere tak, jak říkáš – považuje to celý za úžasný dobrodružství. Ale to není všechno. Lexie Madisonová vznikla z jeho odpovědnosti, byl za ni odpovědnej osm měsíců, kdy jsem fungovala pod jejím jménem, a je za ni odpovědnej i teď.“

„Ale tahle holka není Lexie Madisonová. Ona si tuhle identitu jenom přivlastnila. Když zítra ráno zaskočím na oddělení majetkový trestný činnosti, najdu ti takových stovky. Žádná Lexie Madisonová neexistuje. Vymysleli jste si ji s Mackeym.“

Stiskl mi ruce silněji. „Já vím,“ odpověděla jsem. „O to asi právě jde.“

Sam pokřivil koutek úst. „Jak jsem řekl. Ten chlap je cvok.“

Ne, že bych s ním úplně nesouhlasila. Vždycky jsem měla pocit, že jedním z důvodů té Frankovy legendární neohroženosti je fakt, že kdesi hluboko ve svém nitru nestojí tak úplně nohama na zemi. Každou operaci bere jako válečnou hru Pentagonu, jen ještě lákavější, protože v sázce je toho víc a výsledky jsou hmatatelné a trvalé. Je to jen drobná vada v jeho povaze a Frank je dost chytrý na to, aby ji nikdy neukázal v plné kráse; ale přestože vždycky počítá s každou eventualitou a všechny situace má dokonale, s přehledem pod kontrolou, někde v koutku duše opravdu věří, že jeho postavu hraje Sean Connery.

Poznala jsem to na něm, protože to znám z vlastní zkušenosti. Ani moje hranice mezi tím, co je skutečné a co je neskutečné, nebyla nijak zvlášť pevná. Podle mé kamarádky Emmy, která vždycky všechno ráda rozebírá do hloubky, je to z toho důvodu, že mi rodiče zemřeli, když jsem byla ještě příliš malá na to, abych to pochopila – jeden den tu byli, druhý den už ne, a prořítili se přes tu hranici s takovou silou a prudkostí, že ji nadobro rozbili. Když jsem tehdy po osm měsíců byla Lexií Madisonovou, stala se pro mě skutečnou osobou, sestrou, kterou jsem ztratila někde cestou; stínem kdesi ve mně, jako stín zmizelého dvojčete, které se vstřebalo ještě v děloze matky. Dávno předtím, než se vrátila, aby mě vyhledala, jsem věděla, že jí něco dlužím, protože z nás dvou jsem zůstala naživu právě já.

Tohle však Sam zrovna slyšet nechtěl; už takhle toho měl na talíři naloženo dost a nepotřeboval do toho mišmaše přidávat ještě další porci výstřednosti. Místo toho – nic lepšího mě nenapadlo – jsem se mu snažila vyprávět o práci agenta. Vyprávěla jsem mu o tom, jak to navždy změní vaše smysly, barvy získají takovou ostrost, že se o ně můžete pořezat, a vzduch má chuť tak výraznou a peprnou jako ta kořalka, ve které plavou drobounké zlaté šupinky; jak to změní vaši chůzi a vybaví vás to dokonalou rovnováhou jako surfaře neustále balancujícího na vratké hraně řítící se vlny. Vyprávěla jsem mu o tom, jak jsem si potom už nikdy nedala s kamarády brko, jak jsem si už nikdy nevzala v klubu éčko, protože tomuhle už se prostě žádný rauš nemohl vyrovnat. Vyprávěla jsem mu o tom, jak jsem v tom byla dobrá a že na oddělení domácího násilí nikdy tak dobrá nebudu, i kdybych tam dělala milion let.

Když jsem skončila, Sam na mě hleděl s tou znepokojenou drobnou brázdou mezi obočím. „Co tím chceš říct?“ zeptal se. „Chceš tím říct, že chceš zpátky na oddělení tajných operací?“

Pustil moje ruce ze svých. Dívala jsem se na něj, jak tam sedí na pohovce s vlasy zcuchanými na stranu a mračí se na mě. „Ne,“ odpověděla jsem, „to ne.“ A sledovala jsem, jak se mu tvář rozjasnila úlevou. „To vůbec ne.“

Jednu věc jsem Samovi neřekla – agentům se děje leccos nepěkného. Někteří přijdou o život. Většina přijde o přátele, o manželství, o vztahy. Několika se to vymkne z ruky a přecházejí na druhou stranu barikády tak nenápadně, že si to uvědomí, až když je příliš pozdě, načež je nutné je diskrétně, spletitě odklidit do předčasného důchodu. Někteří, zvláště ti, do nichž byste to neřekli, ztratí nervy – bez varování, prostě se jednoho rána probudí, najednou jim docvakne, do čeho se to pustili, a ztuhnou jako provazochodec, který se podíval do hloubky pod sebe. Jistý McCall se infiltroval do jedné odštěpenecké buňky IRA. Všichni žili v domnění, že neví, co je to strach, do té chvíle, než zatelefonoval z uličky před jednou hospodou. Říkal, že se tam nemůže vrátit a nohy se mu třesou tak, že ani nezvládne odejít. Brečel. Přijeďte pro mě, říkal, já chci domů. Když jsem ho potkala později, pracoval v archivu. A některým se stává přesný opak, a to je ještě horší – když už ten tlak neunesou, neztrácejí nervy, ale strach. Přicházejí o schopnost bát se, a to i v situacích, kdy by se bát měli. Tihle se domů už nikdy nevrátí. Jsou jako letci z první světové války, ti nejlepší, výkvět statečnosti a neporazitelnosti, kteří se vrátili domů, aby zjistili, že oni už sem nepatří. Někteří se stávají agenty do morku kostí; ta práce je celé pohltí.

Nikdy jsem se nebála, že přijdu o život, a nikdy jsem se nebála ani toho, že ztratím nervy. Moje odvaha obstojí nejlépe právě pod palbou; mně dělají vrásky jiná nebezpečí, rafinovanější a zákeřnější. Právě ta mě znepokojují. Frank mi kdysi pověděl – netuším, jestli měl pravdu, či ne, a ani jsem to Samovi neřekla –, že všichni nejlepší agenti mají hluboko do duše vetkáno jakési temné vlákno.

3

A tak jsme v neděli večer vyrazili se Samem na válečnou poradu na Dublinský hrad. Na Dublinském hradě sídlí oddělení vražd. Tady jsem jednoho dlouhého chladného večera na podzim vyklidila svůj stůl, papíry jsem srovnala do úhledných hromádek a každou z nich označila nalepovací cedulkou, strhala jsem z počítače všechny kreslené obrázky, ze zásuvek vyhodila rozžvýkané propisky, staré vánoční pohlednice a ztvrdlé lentilky, zhasla světlo a zavřela za sebou dveře.

Sam se pro mě stavil. Byl zamlklý. Ráno vstával brzo, tak brzo, že když se nade mnou sklonil, aby mě políbil na rozloučenou, byla ještě tma. Na případ jsem se ho neptala. Kdyby něco objevil, třeba i nepatrnou stopu, řekl by mi to.

„Nedej se od něj nutit,“ řekl mi v autě. „Nenech se uvrtat do ničeho, co nechceš.“

„No tak,“ odpověděla jsem. „Kdy jsem se od někoho nechala do něčeho uvrtat?“

Sam si pečlivě upravil zpětné zrcátko. „Jasně. Já vím.“

Když odemknul dveře, jako by na mě zakřičel pach budovy – starý, nepopsatelný, vlhko a cigarety a citron, něco naprosto jiného, než byl dezinfikovaný smrad na oddělení domácího násilí v nové budově ve Phoenix Park. Nesnáším nostalgii, je to pouhá lenost, poněkud úhledněji zabalená, ale na každém kroku mě tu bombardovaly vzpomínky – jak běžím z těchhle schodů s hromadou spisů v každé ruce a s jablkem v zubech, jak jsme si před dveřmi téhle výslechové místnosti s parťákem plácli, když jsme uvnitř dostali z podezřelého naše první přiznání, jak jsme se v téhle chodbě oba pověsili na vrchního komisaře a z obou stran jsme do něj hučeli, že potřebujeme ještě nějaký čas navíc. Jako by ty chodby kreslil Escher, stěny se nakláněly v mírných úhlech, až se z toho člověku dělalo nevolno, ale nebyla jsem schopná přijít na to, čím to je.

„Jak to zvládáš?“ zeptal se Sam tiše.

„Mám hlad,“ odpověděla jsem. „Čí to byl nápad, scházet se v době večeře?“

Sam se usmál, s úlevou, podal mi ruku a krátce ji stisknul. „Nemáme ještě vyšetřovací místnost,“ řekl. „To až se rozhodneme… no, jak na to, kdo všechno na tom bude dělat.“ Potom otevřel dveře služebny oddělení vražd.

Frank seděl v čele místnosti před velkou bílou tabulí obkročmo na židli s opěradlem obráceným dopředu a veškeré jeho ujišťování, že půjde o neformální pokec mezi ním, mnou a Samem, byly samozřejmě žvásty. U stolů na druhé straně místnosti seděli Cooper, patolog, a O’Kelly, vrchní komisař oddělení vražd. Oba měli ruce založené na prsou a ve tváři naprosto stejný nabručený výraz. Vypadalo to komicky – Cooper vypadá jako volavka a O’Kelly zase jako buldok s přehazovačkou –, ale ve skutečnosti jsem z toho neměla dobrý pocit. Cooper a O’Kelly se nesnášejí; pokud je chcete dostat spolu aspoň na chvíli do jedné místnosti, musíte přesvědčovat dlouho a rafinovaně a investovat do několika láhví opravdu kvalitního vína. Z nějakého záhadného důvodu Frank nasadil všechny páky, aby je sem dostal oba. Sam na mě vrhnul obezřetný, varovný pohled. Ani on to nečekal.

„Maddoxová,“ řekl O’Kelly a podařilo se mu do toho dostat tón ublíženosti. Když jsem dělala na oddělení vražd, považoval mě O’Kelly za páté kolo u vozu, ale jakmile jsem požádala o přeložení, rázem ze mě byla nevděčná šéfova chráněnka, která zahodila roky obětavého předávání zkušeností a zdekovala se na oddělení domácího násilí. „Jak se vede v nižší lize?“

„Jako v ráji, pane,“ odpověděla jsem. Když jsem nervózní, bývám přidrzlá. „Brejvečer, doktore Coopere.“

„Rád vás vidím, Maddoxová,“ odpověděl Cooper. Sama ignoroval. Cooper nesnáší i Sama, jako víceméně všechny ostatní. Já to zatím u něj měla dobré, ale kdyby se dozvěděl, že chodím se Samem, vyfičela bych z jeho seznamu oblíbenců rychlostí světla.

„U nás na oddělení si aspoň může každej dovolit slušnej vohoz,“ odsekl O’Kelly a znechuceně se podíval na moje rozedrané džíny – z nějakého důvodu jsem se nedokázala přinutit obléknout si šaty přiměřeného vzezření, pro tuhle příležitost ne. „Jak se vede Ryanovi?“

Nebyla jsem si jistá, jestli je ta otázka míněna zle, či ne. Rob Ryan byl můj parťák na oddělení vražd. Nějakou dobu jsem ho už neviděla. Stejně jako O’Kellyho a Coopera; od chvíle, kdy jsem přešla na jiné oddělení. Všechno to proběhlo rychle a nekontrolovaně. „Srdečně všechny pozdravuje,“ řekla jsem.

„Nemůžu říct, že jsem to netušil,“ ušklíbnul se O’Kelly na Sama, který odvrátil zrak.

Služebna je pro dvacet lidí, ale bylo tu prázdno jako v neděli večer – počítače vypnuté, na stolech poházené papíry a krabice od pizzy – uklízečky chodily až v pondělí ráno. V zadním rohu u okna byly stoly, kde jsem seděla já a Rob, stále přiražené k sobě v pravém úhlu, jak nám to vyhovovalo, abychom mohli sedět blízko u sebe. Teď tam seděl někdo jiný, pravděpodobně někdo úplně nový, koho vzali místo nás. Ten, kdo seděl u mého stolu, měl dítě – stál tu stříbrný rámeček s fotkou rozesmátého malého kluka, kterému chyběly přední zuby – a ležela tu hromada hlášení, na které dopadalo slunce.

V tuhle denní dobu mi tu vždy svítívalo do očí.

Špatně se mi dýchalo; vzduch jako by tu byl až příliš hustý, jako by byl téměř pevného skupenství. Jedna ze zářivek jen problikávala a dodávala celé místnosti jakýsi mihotavý, epileptický svit, jako v horečnatém snu. Na hřbetech několika velkých šanonů, srovnaných na katalogových skříních, byl stále můj rukopis. Sam si přisunul židli ke svému stolu a hleděl na mě s nepatrnou vráskou mezi obočím, ale neříkal nic, za což jsem mu byla vděčná. Soustředila jsem se na Frankovu tvář. Měl kruhy pod očima a byl pořezaný od holení, ale vyhlížel čile, ostražitě a plný energie. Nemohl se dočkat.

Všiml si, že si ho prohlížím. „Tak jaký to je, vrátit se?“

„Jsem v sedmým nebi,“ odpověděla jsem. Najednou mě napadlo, jestli mě do téhle místnosti nalákal záměrně, s vědomím, že by to na mě mohlo zabrat. Hodila jsem brašnu na jeden ze stolů – Costellův; rukopis na těch papírech jsem znala –, opřela se zády o zeď a ruce vrazila do kapes bundy.

„Je to jistě velice milé setkání,“ ozval se Cooper a odsedl si od O’Kellyho ještě o něco dál, „ale ocenil bych, kdybychom přešli k věci.“

„Fajn,“ řekl Frank. „Případ Madisonová – tedy, případ Jane Doeová alias Madisonová. Jakej je oficiální název?“

„Operace Zrcadlo,“ odpověděl Sam. Zvěsti o podobě oběti se evidentně dostaly až na ústředí. Paráda. Napadlo mě, jestli už není příliš pozdě na to, abych si to mohla rozmyslet, utéct domů a objednat si pizzu.

Frank přikývl. „Operace Zrcadlo. Po třech dnech nemáme jedinýho podezřelýho, žádnou stopu, ani totožnost. Jak všichni víte, jsem toho názoru, že je na čase zkusit na to jít odjinud…“

„Zpomalte, žádnej spěch,“ vpadl mu do toho O’Kelly. „K tomu vašemu ‚odjinud‘ se za moment dostaneme, buďte bez obav. Nejdřív mám ale jeden dotaz.“

„Sem s ním,“ odpověděl Frank velkomyslně a doprovodil to dostatečně rozmáchlým gestem.

O’Kelly se na něj zle podíval. Místnost byla nabitá testosteronem. „Pokud mi něco neušlo,“ pokračoval, „tak ta holka byla zavražděná. Opravte mě, jestli se pletu, Mackey, ale nevidím tu ani náznak domácího násilí, a taky nic, co by nasvědčovalo, že to byla tajná agentka. Takže z jakýho důvodu jste se do toho navrtali vy dva?“ A ukázal bradou na mě a Franka.

„Já se nikam nenavrtala,“ odpověděla jsem. „Nemám zájem.“

„Oběť používala identitu, kterou jsem vytvořil pro jednoho z mých agentů,“ řekl Frank. „A beru to dost osobně. Takže já v tom jedu v každým případě. Jestli v tom pojede i detektiv Maddoxová, to tu právě musíme vyřešit.“

„To ti můžu říct už teď,“ ozvala jsem se.

„Udělejte mi laskavost,“ řekl Frank. „Nechte mě nejdřív domluvit. Když mě vyslechnete a potom mě pošlete do háje, ani nepípnu. No nezní to rozumně?“

Vzdala jsem to. Tohle je další z Frankových schopností – umí všechno navléct jako obrovský ústupek ze své strany, takže pak vypadáte jako namyšlený pitomec, pokud mu nejste schopni vyjít vstříc. „Úplně fantasticky,“ odpověděla jsem.

„Takže berete?“ zeptal se Frank všech. „Až skončím, můžete mi říct, ať si dám odchod, a já už s tím nápadem nebudu obtěžovat. Ale nejdřív mě vyslechněte. Vyhovuje to takhle všem?“

O’Kelly cosi zabručel; Cooper pokrčil rameny, jako že to není jeho problém; Sam po chvíli přikývnul. Začínala jsem mít ten známý pocit, že Frankovi neuniknu.

„A dřív, než dáme průchod emocím,“ pokračoval Frank, „si ověříme, jestli se skutečně jedná o dokonalou podobu. Jestli ne, pak nemá smysl, abychom se tu hádali, že?“

Nikdo neodpovídal. Vyskočil ze židle, vytáhl ze složky pár fotografií a začal je lepit na bílou tabuli. Fotka ze studentského průkazu, zvětšená do velikosti 20 x 25 cm; promodralá tvář mrtvé dívky z profilu, s očima zavřenýma; snímek celé postavy na pitevním stole – oblečené, díkybohu – s pěstmi zaťatými na oné tmavé krvavé hvězdě; detail rukou, sevřených a pokrytých černohnědými skvrnami, pod krví prosvítal stříbrný lak na nehty. „Cassie, mohla bys pro mě něco udělat? Postavila by ses sem na minutku?“

Šmejde, pomyslela jsem si. Odlepila jsem se od zdi, přešla k bílé tabuli a stála tam, jako by mě fotili pro policejní kartotéku. Byla bych se vsadila o pořádný balík, že Frank si vytáhnul z archivu moji fotku a obě je porovnával s lupou v ruce. S oblibou klade otázky, na které už zná odpověď.

„Ideální by bylo mít tu přímo tělo,“ oznámil nám Frank zvesela a překousnul na půl kousek lepicí hmoty, „ale měl jsem pocit, že by to mohlo působit poněkud morbidně.“

„Bože chraň,“ vypadlo z O’Kellyho.

Do háje, zastesklo se mi po Robovi. Nestýskalo se mi po něm, ani jedinkrát za těch několik měsíců od doby, kdy jsme spolu přestali mluvit, i když jsem byla třeba k smrti unavená a bylo pozdě v noci. Zprvu jsem cítila tak silnou potřebu nakopat ho do zadku, až mi to začalo lézt na mozek a pravidelně jsem házela o zeď vším možným. A tak jsem ho úplně pustila z hlavy. Jenže teď jsem tu stála ve služebně, ti čtyři na mě zírali, jako bych byla nějaký prvotřídní důkaz, a fotky mi visely tak blízko u tváře, že jsem je přímo cítila; ten halucinogenní pocit, který jsem měla celý týden, narůstal v divokou, obrovskou vlnu, a já pocítila bolest někde pod hrudní kostí. Dala bych pravou ruku za to, kdyby tu Rob byl aspoň na jediný okamžik, kdyby na mě za O’Kellyho zády cynicky zvedl obočí a ironicky poznamenal, že s tou záměnou to neklapne, protože ta mrtvá holka byla na rozdíl ode mě pohledná. V jeden krutý okamžik bych byla téměř přísahala, že jsem ucítila jeho vodu po holení.

„Obočí,“ poklepal Frank na fotku ze studentského průkazu – tak tak, že jsem nenadskočila –, „obočí souhlasí. Oči taky. Lexie má trochu kratší ofinu, ale ta se dá zastřihnout; jinak vlasy souhlasí. Uši – otočila bys na vteřinku hlavu? – uši souhlasí. Máš je propíchnutý?“

„Třikrát,“ řekla jsem.

„Ona jenom dvakrát. Ukaž…,“ Frank se ke mně naklonil. „To by neměl bejt problém. Dírky nejsou skoro ani vidět, pokud je člověk přímo nehledá. Nos souhlasí. Ústa souhlasí. Brada souhlasí. Dolní čelist taky.“ Sam zamrkal a očima rychle přejel ostatní, jednoho po druhém.

„Lícní a klíční kosti máte trochu výraznější než oběť,“ ozval se Cooper a prohlížel si mě s mírně děsivým profesionálním zájmem. „Můžu se zeptat, kolik vážíte?“

Nikdy se nevážím. „Něco přes padesát. Padesát pět, šest?“

„Jseš o něco hubenější než ona,“ řekl Frank. „To je v pohodě; po jednom dvou týdnech nemocniční stravy není divu. Šaty měla číslo třicet osm, džíny v pase čtyřiasedmdesát, podprsenku 75B, boty osmatřicítky. Mohlo by bejt?“

„Více méně,“ odpověděla jsem. Přemýšlela jsem, jak jsem se sem jenom dostala. Kdybych tak měla po ruce nějaké kouzelné tlačítko, kterým bych mohla všechno přetočit zpátky rychlostí světla do dob, kdy jsem se tu spokojeně poflakovala vzadu v koutě a kopala Roba do nohy pokaždé, když z O’Kellyho vypadlo nějaké klišé, místo abych tu trčela jako nějaký maňásek, ukazovala všem uši a snažila se, aby se mi netřásl hlas při debatě, jestli se vejdu do podprsenky té mrtvé holky, nebo ne.

„Kompletně novej šatník,“ zakřenil se na mě Frank. „Kdo říká, že tahle práce nemá svoje výhody?“

„Hodil by se jí,“ poznamenal O’Kelly zlomyslně.

Frank se přesunul k fotografii celé postavy, jel po ní prstem od ramen dolů a hleděl střídavě na mě. „Postava souhlasí, plus mínus nějaký to deko.“ Prst mu po fotografii pomalu a vytrvale skřípal; Sam se na židli zprudka zavrtěl.

„Šířka ramen se zdá v pořádku, to samý poměr pasu k bokům – můžeme to ještě pro jistotu proměřit, ale díky tomu rozdílu ve váze si můžeme menší odchylku dovolit. Délka nohou vypadá, že souhlasí.“

Poklepal na detail rukou. „Tohle je důležitý; lidi si rukou všímají. Můžeme se podívat, Cassie?“

Natáhla jsem ruce před sebe, jako by mi měl nasadit pouta. Nebyla jsem schopná se na tu fotku podívat; skoro jsem nedýchala. Byla to jediná otázka, na kterou Frank nemohl znát předem odpověď. To by mohlo být ono – odlišnost, která mě od téhle holky osvobodí, jediným švihem rozsekne pouto, kterým jsem k ní byla připoutaná, a já budu moct domů.

„Tohle jsou možná nejkrásnější ruce, jaké jsem kdy viděl,“ řekl Frank uznale po dlouhé chvíli.

„Pozoruhodné,“ řekl Cooper s obdivem a v předklonu civěl přes brýle střídavě na mě a na bezejmennou dívku na fotografii. „Pravděpodobnost je tak jedna k milionu.“

„Vidí někdo z vás nějaké odchylky?“ zeptal se Frank všech v místnosti.

Nikdo nic neříkal. Sam seděl se zaťatými zuby.

„Pánové,“ řekl Frank s rozmáchlým gestem, „máme dokonalou dvojnici.“

„Což ještě neznamená, že s tím budeme něco podnikat,“ ozval se Sam.

O’Kelly sarkasticky pomalu zatleskal. „Blahopřeju, Mackey. Dokonalý estrádní číslo. A teď, když všichni víme, jak Maddoxová vypadá, mohli bychom se vrátit k případu?“

„A můžu už od té tabule?“ zeptala jsem se. Nohy se mi třásly, jako bych právě běžela, a ze všech přítomných, včetně mě samé, mi bylo nanic. „Pokud mě tu nepotřebuješ pro inspiraci.“

„Samozřejmě můžeš,“ odpověděl Frank a vzal do ruky fix. „Takže koho tu máme. Alexandra Janet Madisonová, neboli Lexie, narozená 1. března 1979 v Dublinu – to vím přesně, protože jsem ji sám zapisoval do matriky. V říjnu 2000“ – rychlými tahy začal kreslit časovou osu – „začala postgraduálně studovat psychologii na Dublinské univerzitě. V květnu 2001 odešla ze školy z důvodu postresové traumatické poruchy, odjela se léčit za rodiči do Kanady, a tím to mělo skončit…“

„Počkej, já jsem se měla nervově zhroutit?“ užasla jsem.

„Dizertace ti začala přerůstat přes hlavu,“ zakřenil se na mě Frank. „Univerzita je krutej svět; kolotoč začínal nabírat na obrátkách, tak jsi z něj vyskočila. Musel jsem se jí nějak zbavit.“

Znovu jsem se opřela o zeď a zašklebila jsem se na něj; mrknul na mě. Hrál té holce přímo do karet, celé roky předtím, než vůbec vstoupila na scénu. Jakékoli přeřeknutí, když se snažila tahat informace z toho dotyčného, který ji měl za Lexii, jakákoli podezřelá odmlka, jakákoli neochota sejít se znovu, to všechno bylo možné omluvit: No jo, víte, ona se přece tenkrát nervově zhroutila…

„Nicméně, v únoru 2002 se Alexandra Madisonová objevuje znovu,“ pokračoval Frank a místo modré fixy si vzal červenou. „Dostává se ke svým záznamům na Dublinské univerzitě a s jejich pomocí to dotáhne až k postgraduálnímu studiu angličtiny na Trinity. Nemáme nejmenší ponětí, co to bylo za holku, co dělala předtím ani jak se dostala k identitě Lexie Madisonové. Projeli jsme její otisky prstů – v systému ji nemáme.“

„Co takhle projet i jiný databáze?“ zeptala jsem se. „Je tu solidní pravděpodobnost, že to není Irka.“

Frank se na mě zostra podíval. „Proč?“

„Když se Ir chce ukrýt, tak se nepoflakuje přímo v Irsku, ale odjede do ciziny. Kdyby to byla Irka, do týdne by tu narazila na někoho z mámina bingo klubu.“

„Ne nevyhnutelně. Vedla poměrně uzavřenej život.“

„A kromě toho,“ pokračovala jsem stále nevzrušeným tónem, „mám v sobě dost francouzský krve. Nikdo mě za Irku nepovažuje, dokud neotevřu pusu. Pokud tenhle vzhled nemám odtud já, tak pravděpodobně ani ona.“

„Paráda,“ vzdychnul O’Kelly. „Oddělení tajných operací, domácí násilí, přistěhovalecká policie, Angláni, Interpol, FBI. Ještě někdo by se rád zapojil? Třeba Spolek žen irskýho venkova? Nebo Vincenc z Pauly?“

„Je šance, že bychom zjistili její totožnost podle zubů?“ zeptal se Sam. „Nebo třeba odkud byla? Nedá se zjistit, v který zemi jí spravovali zuby?“

„Dotyčná mladá žena měla chrup v prvotřídním stavu,“ odpověděl Cooper. „Nejsem samozřejmě odborník v tomhle oboru, ale neměla jedinou plombu, korunku, vytrženej zub, na chrupu nebyla patrná žádná zubařská práce.“

Frank na mě tázavě zvedl obočí. Věnovala jsem mu pohled tak prázdný, jakého jsem jen byla schopná.

„Dva spodní přední zuby se mírně překrývají,“ pokračoval Cooper, „A jedna horní stolička je trochu křivá, což poukazuje na to, že v dětství nechodila ani na ortodoncii. Vsadil bych se, že možnost identifikace podle chrupu je prakticky nulová.“ Sam zklamaně zakroutil hlavou a znovu se zahleděl do svého bloku.

Frank na mě stále civěl, což mi začínalo lézt na nervy. Odskočila jsem od zdi, otevřela na něj pusu dokořán a ukázala prstem dovnitř. Cooper a O’Kelly na mě pohlédli oba s toutéž hrůzou v očích.

„Ne, nemám žádný plomby,“ oznámila jsem Frankovi. „Vidíš? Ne že by na tom záleželo.“

„Hodná holčička,“ odpověděl Frank spokojeně. „Tak si hezky dál čisti zoubky.“

„To je od vás milé, Maddoxová,“ řekl O’Kelly. „Díky, že jste se nám s tím svěřila. Takže na podzim 2002 Alexandra Madisonová nastupuje na Trinity a v dubnu 2005 se objeví zavražděná u Glenskehy. Víme, co dělala mezitím?“

Sam se pohnul, vzhlédnul a položil propisku. „Většinou psala doktorskou práci,“ odpověděl. „Cosi na téma spisovatelky a pseudonymy; úplně jsem to nepochopil. Vedla si skvěle, říká vedoucí její dizertace – byla s ní trochu pozadu, ale to, co už přinesla, bylo v pořádku. Do září bydlela v garsonce u South Circular Road. Na nájem brala ze studentských půjček, grantů, pracovala na katedře anglistiky a v kavárně Caffeine ve městě. Nedopustila se, pokud víme, žádné trestné činnosti, nemá dluhy, kromě půjčky na školné, na jejím účtu se neděly žádné podezřelé transakce, žádná závislost, žádnej přítel, ani bývalej,“ – Cooper zvedl obočí –, „žádní nepřátelé ani žádné neshody v poslední době.“

„Takže žádnej motiv,“ řekl Frank zamyšleně, čelem k tabuli. „A žádní podezřelí.“

„Jejími nejbližšími přáteli byla skupinka postgraduálních studentů,“ pokračoval Sam klidně. „Daniel March, Abigail Stoneová, Justin Mannering a Raphael Hyland.“

„Pěkně pitomý jméno,“ ozval se O’Kelly. „To je buzerant nebo Anglán?“ Cooper nakrátko zavřel znechuceně oči jako kočka.

„Je napůl Angličan,“ odpověděl Sam; O’Kelly cosi samolibě zavrčel. „Daniel dostal dvakrát pokutu za rychlou jízdu, Justin jednou, jinak jsou všichni čistí jak slovo boží. Netuší, že Lexie žila pod falešnou identitou – anebo jestli tuší, tak o tom ani nepípli. Podle nich na svoji rodinu zanevřela a nerada mluvila o minulosti. Dokonce ani nevědí, odkud je; Abby si myslí, že možná z Galway, podle Justina je z Dublinu, Daniel se na mě jenom arogantně podíval a řekl, že se ‚o nic takového nezajímal‘. S její rodinou se to má stejně. Justin si myslí, že jsou rodiče mrtví, Rafi tvrdí, že rozvedení, podle Abby byla nemanželské dítě…“

„Anebo nic z toho,“ dodal Frank. „Víme už, že jí nedělalo obtíže si vymýšlet.“

Sam přikývnul. „V září Daniel zdědil Hlohovec blízko Glenskehy po prastrýci Simonu Marchovi a všichni se tam nastěhovali. Tuhle středu večer byli všichni doma a hráli poker. Lexie vypadla ze hry jako první a kolem půl dvanácté se šla projít – chodívala často pozdě v noci na procházky, v okolí je bezpečno, v té době ještě nepršelo, tak nikdo nic nenamítal. Dohráli chvíli po půlnoci a šli spát. Všichni popisují průběh hry stejně, kdo kolik vyhrál, na jaké karty – tu a tam s menšími odlišnostmi, ale nic zásadního. Vyslechli jsme je všechny několikrát a neuhnuli ani o píď. Buď jsou nevinní, nebo se zatraceně dobře domluvili.“

„A druhej den ráno,“ přerušil ho Frank a rozmáchle zakončil časovou osu, „byla nalezena mrtvá.“

Sam vytáhl z hromady na svém stole hrst papírů, přistoupil k tabuli a jeden nalepil do rohu – byla to mapa okolí, vyvedená podrobně se všemi domy a hranicemi pozemků, s úhlednými křížky a značkami vyznačenými barevným fixem. „Tady je vesnice Glenskehy. Hlohovec je necelej kilometr na jih od ní. Tady, asi v polovině cesty mezi vesnicí a domem, trochu na východ, stojí ten rozbořenej barák, kde jsme ji našli. Vyznačil jsem všechny obvyklé trasy, po kterých se tam mohla dostat. Lidi z laborky a místní policie je prohledává – pořád nic. Podle spolubydlících vycházela na procházky vždycky zadní brankou, asi hodinu se potulovala po cestách a pěšinách – je jich tam kolem hotové bludiště – a zpátky se vracela buď předním vchodem, nebo zadem, podle toho, z jakého směru přišla.“

„Uprostřed noci?“ chtěl se ujistit O’Kelly. „Byla na palici, nebo co?“

„Vždycky si brala s sebou baterku, tu, kterou jsme u ní našli,“ odpověděl Sam, „pokud nebylo v noci tak jasno, že bylo vidět i bez ní. Byla do těch starých cest v okolí hotovej blázen, chodila ven skoro každou noc; i když lilo jako z konve, většinou se jenom teple oblíkla a šla. Neřekl bych, že jí šlo o kondici, spíš o soukromí – žila s těmi čtyřmi v tak těsné blízkosti, že tohle byly jediné chvíle, které měla sama pro sebe. Nevědí ani to, jestli k tomu domu někdy chodívala, ale říkali, že se jí tam líbilo. Hned jak se nastěhovali, všech pět si jich vyšlo společně na procházku po okolí Glenskehy. Když uviděli ten dům, Lexie nedala jinak, než že se musí podívat dovnitř a prohledat to kolem, i když ji ostatní upozorňovali, že se pravděpodobně každou chvíli ukáže majitel s brokovnicí. Líbilo se jí, že tam ten dům zůstal stát, i když v něm už nikdo nebydlel – Daniel říkal, že se jí ‚líbí zbytečnosti‘, ať už tím myslel, co chtěl. Takže nemůžeme vyloučit, že tam při procházkách chodila pravidelně.“

Rozhodně to nebyla Irka, nebo přinejmenším nevyrůstala tady. Domy opuštěné během hladomoru v 19. století najdete po irském venkovu rozeseté všude, skoro nikdo si jich tu už ani nevšímá. Jediný, kdo si jich všímá a vnímá je jako břemeno, jsou turisté – většinou turisté z mladších zemí, jako je Amerika či Austrálie.

Sam přidal na tabuli další papír – půdorys domu, dole s měřítkem, napsaným úhledným, drobným písmem. „Ať už se sem dostala, jak chtěla,“ přilepil poslední roh náčrtku, „tak zemřela právě tady – opřená o zeď v místnosti, kterou označujeme jako venkovní. Chvíli po smrti, ale dříve, než začala tuhnout, ji někdo přemístil do vnitřní místnosti. Tam byla nalezena ve čtvrtek časně ráno.“

Pokynul Cooperovi.

Cooper hleděl v jakémsi důstojném transu do prázdna. Dal si načas – rezervovaně si odkašlal a rozhlédl se kolem sebe, jestli mu všichni věnují pozornost. „Oběť byla zdravá žena, běloška, 165 centimetrů vysoká, váha šedesát kilogramů. Žádné jizvy, tetování ani jiná identifikační znamení. Měla v krvi 0,3 promile alkoholu, což odpovídá dvěma až třem sklenkám vína pár hodin před smrtí. Jinak byl toxikologický rozbor negativní – těsně před smrtí neužila žádnou drogu, jed ani léky. Všechny orgány fungovaly normálně; neobjevil jsem žádnou poruchu ani náznak nemoci. Epifýzy dlouhých kostí jsou srostlé a vnitřní švy lebečních kostí vykazují prvotní znaky srůstu, což svědčí o stáří těsně před třicítkou. Podle pánve lze s jistotou říci, že nikdy neporodila.“ Sáhl po sklenici s vodou a rozvážně usrknul, ale já věděla, že ještě neskončil; ta odmlka byla jen na efekt. Cooper měl ještě něco v rukávu.

Položil sklenici a pečlivě ji postavil přesně do rohu stolu. „Nicméně,“ pokračoval, „byla v raném stadiu těhotenství.“ Opřel se zády a sledoval, jaký mají jeho slova účinek.

„A do háje,“ ulevil si Sam tiše. Frank se opřel o zeď a hvízdnul, dlouze a nízko. O’Kelly obrátil oči v sloup.

To v tomhle případu ještě chybělo. Proklínala jsem se, že jsem neměla dostatek rozumu a raději se předtím neposadila. „Zmínil se o tom někdo ze spolubydlících?“ zeptala jsem se.

„Ani jeden,“ odpověděl Frank a Sam zakroutil hlavou. „Ta holka měla důvěrný přátele, ale svoje tajemství brala ještě důvěrněji.“

„Nemusela to vědět,“ řekla jsem. „Pokud neměla pravidelnou menstruaci…“

„Ježkovy voči, Maddoxová,“ zhrozil se O’Kelly. „Ušetřete nás toho. Napište to třeba do zprávy.“

„Je šance, že bychom mohli zjistit otce podle DNA?“ zeptal se Sam.

„Nevidím důvod, proč ne,“ odpověděl Cooper, „pokud budeme mít vzorek od domnělého otce. Zárodek byl zhruba čtyři týdny starý a necelého půl centimetru dlouhý a byl…“

„Kristeježíši,“ ozval se O’Kelly; Cooper se samolibě zašklebil. „Přeskočte ty zatracený detaily a přejděte k věci. Jak zemřela?“

Cooper se dlouze odmlčel, aby všem ukázal, že si od O’Kellyho nenechá rozkazovat. „Někdy během středeční noci,“ pokračoval, když měl pocit, že byla pauza dostatečně dlouhá, „utrpěla bodnou ránu do pravé části hrudníku. Útok byl veden pravděpodobně zepředu – zezadu by bylo obtížné zasadit ránu v takovém úhlu. Objevil jsem jemné odřeniny na dlaních a koleni, které odpovídají pádu na tvrdou zem, ale žádné rány, které by svědčily o tom, že by se bránila. Zbraň byla čepel nejméně deset centimetrů dlouhá, s ostřím na jedné straně, ostrým hrotem a bez charakteristických prvků – mohl to být klidně i velký kapesní nůž nebo ostrý kuchyňský nůž. Čepel pronikla ve střední klavikulární linii, v úrovni osmého žebra, směrem vzhůru, a zasáhla plíci, což způsobilo tlakový pneumotorax. Jednoduše řečeno,“ vrhnul koutkem oka sarkastický pohled na O’Kellyho, „čepel vytvořila v plíci jakýsi klapkový ventil. Pokaždé, když se nadechla, vzduch unikal z plíce do pohrudničního prostoru; když vydechla, ventil se uzavřel a vzduch zůstal uvnitř. Rychlý lékařský zásah by jí skoro jistě zachránil život. Jelikož k němu nedošlo, vzduch se postupně hromadil a tlačil na ostatní orgány v hrudní dutině. Když srdce už nebylo schopné nadále pumpovat krev, zemřela.“

Následovalo krátké ticho, bylo slyšet jen bzučení zářivek. Představovala jsem si ji, jak sedí v tom studeném rozbořeném domě, nad hlavou jí noční ptáci pějí pohřební písně, všude kolem jemně prší a ona dodýchává.

„Jak dlouho to trvalo?“ zeptal se Frank.

„Progrese závisí na různých faktorech,“ odpověděl Cooper. „Pokud by například oběť poté, co byla pobodána, běžela, dech by se jí zrychlil a prohloubil, což by tlakový pneumotorax uspíšilo. Čepel taky v hrudi mírně nařízla jednu z hlavních tepen; tělesnou aktivitou by se ta ranka zvětšila, až by postupně začala velice silně krvácet. Nezávazně bych odhadnul, že dvacet až třicet minut poté, co ji někdo bodnul, upadla do bezvědomí a zemřela o nějakých deset patnáct minut později.“

„Jak daleko během té půlhodiny mohla doběhnout?“ zeptal se Sam.

„Nejsem médium, detektive,“ odpověděl Cooper sladce. „Adrenalin má na lidské tělo fascinující účinek a je evidentní, že oběť byla skutečně značně citově rozrušená. Posmrtná křeč – v tomto případě ruce v okamžiku smrti zaťaté v pěst, které zůstaly sevřené i při rigor mortis – je všeobecně spojována s extrémním citovým vypětím. Pokud by byla dostatečně motivovaná, což si za těchto okolností dokážu představit, pak by v tomhle stavu mohla uběhnout i kilometr a půl. Zároveň je ale samozřejmě možné, že se mohla zhroutit už po pár metrech.“

„Fajn,“ řekl Sam, vzal z jednoho ze stolů zvýrazňovač a nakreslil kolem domu na mapě široký kruh, který zahrnoval vesnici i Hlohovec a celé akry holých strání. „Takže primární místo činu může bejt kdekoli tady.“

„Byla schopná utéct tak daleko i přes tu bolest?“ zeptala jsem se. Všimla jsem si, jak po mně Frank šlehnul pohledem. Obvykle se neptáme, zda oběť trpěla. Pokud ji vrah vyloženě nemučil, tak nás to nezajímá – city člověku pouze brání v objektivitě, mívá díky nim noční můry, a pozůstalým jsme tak jako tak vždycky říkali, že oběť zemřela, aniž by trpěla.

„Kroťte svou představivost, Maddoxová,“ řekl mi Cooper. „Tlakový pneumotorax je často poměrně bezbolestný. Stále hůř se jí dýchalo a srdce jí tlouklo silněji; jakmile se dostavil šok, kůže jí začala chladnout, potila se a měla závratě, ale nic nenasvědčuje tomu, že by cítila nějakou nesnesitelnou bolest.“

„Jakou silou byl ten úder veden?“ zeptal se Sam. „Zvládl by to kdokoli, nebo by toho byl schopnej jenom silnej chlap?“

Cooper vzdychnul. Ptáme se na to vždycky – dokázal by to nějaký střízlík? A co ženská? A dítě? Jak velké dítě? „Podle tvaru rány v příčném řezu,“ řekl, „a vzhledem k tomu, že kůže kolem bodu průniku neměla ani známku natržení, šlo o čepel s velmi ostrým hrotem. Při bodnutí čepel nenarazila na kost ani na chrupavku. Jelikož šlo o poměrně prudký výpad, řekl bych, že ránu mohl zasadit větší muž, menší muž, větší žena, menší žena, nebo silnější dítě v pubertálním věku. Stačí to jako odpověď?“

Sam mlčel. „Doba úmrtí?“ zeptal se O’Kelly.

„Mezi jedenáctou a jednou hodinou,“ odpověděl Cooper a zkoumal si nehet. „Jak je uvedeno v mojí předběžné zprávě.“

„To můžeme trochu upřesnit,“ ozval se Sam. Vzal fix a začal kreslit novou časovou osu pod tou Frankovou. „V té oblasti začalo pršet zhruba deset minut po půlnoci a laborka podle míry promočení odhaduje, že na něm byla maximálně patnáct dvacet minut, takže dovnitř ji vrah odtáhl kolem půl jedné. V té době už byla mrtvá. Podle toho, co říká tady doktor Cooper, utržila bodnou ránu nejpozději o půlnoci, pravděpodobně dřív – řekl bych, že už byla pomalu v bezvědomí, když začalo pršet, protože jinak by se šla schovat dovnitř. Pokud spolubydlící mluví pravdu, že odešla z domu živá a zdravá o půl dvanácté, muselo k tomu dojít někdy během následující půlhodiny. Pokud lžou, mohlo se to stát kdekoli mezi desátou a dvanáctou.“

„A to je všechno, co máme,“ dodal Frank a přehodil nohu přes židli. „Žádné stopy ani krev – všechno smyl déšť. Žádné otisky prstů – někdo jí prohledal kapsy a otřel všechny její věci. Podle laborky neměla nic moc ani pod nehty; vypadá to, že si na vraha ani nesáhla. Pročesávají pořád ještě cestu, ale zatím nemají nic, co by stálo za pozornost. Všechny vlasy a mikrostopy patří buďto jí, jejím spolubydlícím, nebo je to nejrůznější materiál z domu, kterej nic nedokazuje. Pořád prohledáváme okolí, ale zatím jsme neobjevili ani vražednou zbraň, ani místo, kde číhal vrah, ani známky zápasu. V podstatě máme akorát jednu mrtvou holku a to je všechno.“

„No skvělý,“ vydechnul O’Kelly ztěžka. „To mi něco připomíná. Nenosíte náhodou v podprsence magnet na průsery, Maddoxová?“

„Tenhle není můj, pane,“ připomněla jsem mu.

„Tak co tady děláte? A jaký máme teda možný motivy?“

Sam odložil fix a zvedl palec. „Zaprvé, náhodné přepadení.“ Na oddělení vražd se naučíte všechno číslovat; O’Kelly číslování zbožňuje. „Šla na procházku a někdo ji přepadl – kvůli penězům, chtěl ji znásilnit, anebo čistě jenom vyhledával nějakej konflikt.“

„Kdyby měla na sobě jakékoli známky sexuálního násilí,“ řekl Cooper otráveně s pohledem upřeným na své nehty, „myslím, že bych se o nich už zmínil. Nenašel jsem nic, co by svědčilo o jakémkoli pohlavním styku z poslední doby.“

Sam přikývnul. „Nevypadá to ani na loupežné přepadení – měla u sebe peněženku, peníze v ní zůstaly, kreditní kartu nevlastnila a mobil nechávala doma. To ale neznamená, že to nebyl motiv. Třeba se bránila, bodnul ji, dala se na útěk, on ji pronásledoval a potom zpanikařil, když mu došlo, co udělal…“ Rychle, tázavě se na mě podíval.

O’Kelly má na psychologii zcela jednoznačný názor a s oblibou předstírá, že nic takového neexistuje. Musela jsem opatrně. „Myslíš?“ zeptala jsem se. „Nevím, ale napadá mě… potom, co zemřela, ji přece někdo odtáhnul, ne? Jestli zemřela až po půlhodině, pak ji buď dotyčnej celou tu dobu hledal a proč by to zloděj nebo násilník dělal? –, nebo ji později našel někdo jinej, odtáhnul ji a neobtěžoval se nám to oznámit. Řekla bych, že obojí je možný, ale nemyslím, že jedno či druhý je pravděpodobný.“

„Naštěstí, Maddoxová,“ ozval se O’Kelly škodolibě, „nás vaše názory už nemusejí zajímat. Jak jste správně zdůraznila, tohle není váš případ.“

„Zatím,“ řekl Frank jen tak do větru.

„Jenže ani scénář, že šlo o někoho cizího, není úplně bez chybičky,“ pokračoval Sam. „V těch končinách je dost pusto i přes den, natož v noci. Kdyby někdo chtěl někoho přepadnout, poflakoval by se po venkovské cestě, kde široko daleko nic není, v naději, že tam náhodou na někoho natrefí? Nenamířil by si to spíš do města jako je Wicklow, Rathowen, nebo aspoň do Glenskehy?“

„Nějaký podobný případy v okolí?“ zeptal se O’Kelly.

„Žádné přepadení s nožem, ani pokus o znásilnění,“ odpověděl Sam. „Glenskehy je malá vesnice; kromě chlastání po zavírací době a řízení pod vlivem alkoholu tam prakticky trestná činnost neexistuje. Jediné pobodání nožem za minulej rok má na svědomí parta kluků, co v opilosti dělali blbiny. Pokud se neobjeví nějakej podobnej případ, dal bych zatím eventualitu, že šlo o někoho cizího, k ledu.“

„Beru,“ řekl Frank a zašklebil se na mě. V případě náhodného přepadení by život oběti neskýtal žádné vodítko, nemělo by smysl mě do toho namáčet, protože by tímhle způsobem nebylo možné objevit žádný důkaz ani motiv. „Beru všemi deseti.“

„Proč ne,“ zabručel O’Kelly. „Jestli to byla náhoda, tak jsme v hajzlu tak jako tak. Vsadil bych všecko na jednu kartu.“

„Fajn. Takže, zadruhé,“ vztyčil Sam ukazovák, „nějakej nepřítel z nedávný doby; myslím někoho, kdo ji znal jako Lexii Madisonovou. Pohybovala se v docela omezeném okruhu lidí, takže by nemělo být těžké zjistit, jestli s ní někdo měl neshody. Začali jsme u spolubydlících a pokračujeme dál – profesoři na Trinity, studenti…“

„Zatím neúspěšně,“ doplnil Frank spíš pro sebe.

„Je ještě brzo,“ prohlásil Sam rozhodně. „Jsme teprve u předběžných výslechů. A teď víme, že byla těhotná, máme tu úplně novej směr vyšetřování. Musíme najít otce.“

O’Kelly si odfrknul. „Tak to přeju hodně štěstí. Ty dnešní holky, nejspíš to bude někdo, s kým se seznámila na diskotéce a rozdala si to s ním v parku.“

Pocítila jsem náhlý, nejasný nával vzteku – Lexie taková nebyla. Uvědomila jsem si ale, že moje informace už nejsou aktuální, protože tohle vydání, to byla prvotřídní potvora. „Diskotéky vyšly z módy ještě před logaritmickým pravítkem, pane,“ pronesla jsem líbezně.

„I kdyby to byl někdo z nějakého nočního podniku,“ zasáhl Sam, „musíme ho najít a vyloučit jako podezřelého. Možná to bude trvat nějakou dobu, ale zvládneme to.“ Hleděl přitom na Franka, který vážně přikyvoval. „Pro začátek požádám o vzorky DNA ty kluky z domu.“

„Možná bychom s tím měli nějakej čas počkat,“ řekl Frank mírným tónem, „samozřejmě podle toho, jak se rozhodneme. Pokud by se náhodou podařilo v jejích známých vyvolat dojem, že je živá a zdravá, nebylo by dobrý je takhle plašit. Potřebujeme, aby se uklidnili, aby polevili v ostražitosti a žili v domnění, že vyšetřování bylo zastaveno. Jejich DNA nám pár týdnů nikam neuteče.“

Sam pokrčil rameny. Znovu začínal být nervózní. „To ještě dořešíme. Zatřetí, nepřítel z jejího předešlého života, někdo, kdo proti ní něco měl a vystopoval ji až sem.“

„Na tuhle možnost bych si vsadil já,“ zvednul se Frank. „Nemáme ani náznak jediného problému během jejího života pod identitou Lexie Madisonové, ne? Ale ať už dřív dělala, co chtěla, do něčeho se určitě namočila. Nepobíhala tu přece pod falešným jménem jen tak pro nic za nic. Buď se schovávala před policií, nebo před někým jiným. Já bych si vsadil na tu druhou možnost.“

„To se mi nezdá,“ řekla jsem. Čert vem O’Kellyho. Bylo mi naprosto jasné, kam tím Frank míří, a já nesnáším, když mnou někdo manipuluje. „Ta vražda je hotová fušeřina: jediná bodná rána, která navíc ani nemusela bejt smrtelná, a potom – místo aby ji dorazil, nebo ji aspoň chytil, aby nemohla běžet pro pomoc nebo ho prozradit – ji nechá utéct tak daleko, že mu potom trvá půl hodiny, než ji znovu najde. To mi říká, že v tom nebyl úmysl, možná ji ani nechtěl zabít.“

O’Kelly se na mě zhnuseně zašklebil. „Tý holce někdo vrazil kudlu do břicha, Maddoxová. Podle mě dotyčnej dobře věděl, že to nejspíš nepřežije.“

S O’Kellyho ironickými poznámkami jsem měla letitou zkušenost. „Jasně, nejspíš. Ale pokud by někdo roky přemýšlel, jak ji zabít, naplánoval by to do posledního detailu. Pamatoval by na každou eventualitu, měl by scénář a přesně by se ho držel.“

„Třeba scénář opravdu měl,“ řekl Frank, „ale neměl v plánu násilí. Dejme tomu, že důvodem, proč ji hledal, nebyla nenávist, ale neopětovaná láska. Vzal si do hlavy, že jsou si souzeni, vysnil si, jak si po letech padnou kolem krku a budou spolu šťastně navěky, a ona ho místo toho pošle do hajzlu. Nehraje podle jeho scénáře a on se s tím nedokáže srovnat.“

„Jo, stalkeři se k násilí uchylují,“ odpověděla jsem, „ale jdou do toho s daleko větším nasazením. Popadne je záchvat zuřivosti, takže bych čekala záplavu ran, zohyzděnou tvář, hotový jatka. Místo toho tu máme jediný bodnutí, navíc tak slabý, že po něm ani hned nezemřela. To nesedí.“

„Třeba se k tomu nedostal,“ ozval se Sam. „Bodne ji, ona uteče, a když ji konečně najde, je už mrtvá.“

„Ale i tak,“ nedala jsem se. „Mluvíme tu o někom, kdo je tak posedlej, že čeká celý roky a pronásleduje ji až bůhvíodkud. Tak silný emoce, když nakonec dostanou volnej průchod, nevyprchají jenom proto, že dotyčná je už mrtvá. Naopak, to, že mu zase unikla, by ho dohnalo k ještě větší zuřivosti. Čekala bych, že ji ještě několikrát bodne, dá jí pár kopanců do obličeje, něco takovýho.“

Takhle do případu pomalu pronikat bylo fajn, jako bych byla znovu detektiv z oddělení vražd a ona byla pouze oběť jako každá jiná; ten silný, lahodný a konejšivý pocit se šířil mým tělem jako svařená whiskey po dlouhém dni stráveném na větru a dešti. Frank seděl na židli pohodlně rozvalený, ale cítila jsem, že mě pozoruje, a uvědomila jsem si, že začínám vypadat až příliš zaujatě. Pokrčila jsem rameny, opřela hlavu znovu o zeď a zírala do stropu.

„Každopádně jde o to,“ pronesl Frank podle očekávání, „že jestli je to cizinka a on ji z jakéhokoli důvodu pronásledoval až sem, tak jakmile bude mít jistotu dobře odvedený práce, zmizí ze země jako pára nad hrncem. Jedině pokud si bude myslet, že je pořád naživu, zůstane tu tak dlouho, abychom ho mohli chytit.“

Krátké, tíživé ticho.

„Můžeme dělat kontroly na hranicích,“ řekl Sam.

„Kontroly koho?“ zeptal se Frank. „Nemáme potuchy, koho hledáme, kam má dotyčnej nebo dotyčná namířeno, nic. Tyhle věci budeme vědět, až získáme její totožnost.“

„Na tom už se pracuje. Jak jsem řekl. Pokud se ta holka vydávala za Irku, její rodnej jazyk byl nejspíš angličtina. Začneme v Anglii, USA, Kanadě…“

Frank zakroutil hlavou. „To nás bude stát čas. Potřebujeme tady dotyčnýho – nebo dotyčnou – zdržet, dokud sakra nebudeme vědět, koho hledáme. A já vím o způsobu, jak to udělat.“

„Začtvrté,“ pokračoval Sam neochvějně. Ukázal další prst a na zlomek vteřiny na mě pohlédl. „Záměna totožnosti.“

Nastalo další krátké ticho. Coopera to vytrhlo z transu a zatvářil se zřetelně zaujatě. Tvář mě začala nesnesitelně pálit. Jako když to přeženete s očními stíny nebo si obléknete tričko s příliš hlubokým výstřihem a vzápětí toho litujete.

„Nasrala jste někoho v poslední době?“ zeptal se O’Kelly. „Víc než obvykle?“

„Asi tak stovku násilníků a pár tuctů násilnic,“ odpověděla jsem. „Nikdo z nich mě nepronásleduje, ale pošlu vám složky případů a označím ty, co byli nejagresivnější.“

„A co v době, kdy jsi dělala agentku?“ zeptal se Sam. „Mohl si někdo na Lexii Madisonovou zasednout?“

„Kromě toho idiota, co mě pobodal?“ odpověděla jsem. „Nikdo mě nenapadá.“

„Ten je teď na rok v chládku,“ řekl Frank. „Držení omamných látek za účelem prodeje. Chtěl jsem ti to říct. Ten má ale hlavu tak vykouřenou, že by tě nejspíš ani nepoznal. A prošel jsem všechny naše zprávy z té doby – nikde nic, co by stálo za řeč. Detektiv Maddoxová nikoho nenasrala, pokud víme, nikdo ji nepodezíral, že je od policie, a jakmile přišla k tomu zranění, v tichosti jsme ji stáhli a místo ní jsme poslali někoho jinýho, kdo začal zase od nuly. Přímo ve spojitosti s její prací nebyl nikdo zatčenej a nikdy nemusela svědčit. V podstatě nikdo neměl důvod ji zabíjet.“

„Copak ten idiot nemá žádný kamarády?“ vyzvídal Sam.

Frank pokrčil rameny. „Pravděpodobně jo, ale jak říkám, nevidím důvod, proč by je měl na Maddoxovou posílat. Za to napadení nebyl vůbec obviněnej. Vyslechli jsme ho, blekotal cosi o tom, že to byla sebeobrana, tvářili jsme se, že mu to věříme, a pustili jsme ho. Byl pro nás daleko užitečnější venku než zašitej.“

Sam rychle zvedl hlavu a chystal se něco říct, ale potom se kousnul do rtu a soustředěně začal mazat z tabule šmouhu. O tom, jestli je v pořádku nechat běžet grázla, který se pokusil zabít policistu, si myslel svoje, ale na tomhle případu dělali s Frankem společně a vypadalo to na dlouhé vyšetřování.

„A co na oddělení vražd?“ zeptal se mě Frank. „Znepřátelila sis někoho?“ O’Kelly se suše zasmál.

„Všichni, který jsem poslala do chládku, ještě pořád sedí,“ odpověděla jsem, „ale mají přátele, kamarády, komplice. A taky jsou tu podezřelí, který se nám nepodařilo usvědčit.“ Slunce už se stáhlo z mého starého stolu; náš kout potemněl. Služebna najednou působila chladně a prázdně, proháněl se v ní jakýsi táhlý, truchlivý vítr.

„Postarám se o to,“ nabídnul se Sam. „Prověřím je.“

„Pokud někdo šel po Cassii,“ navázal Frank čile, „bude v daleko větším bezpečí na Hlohovci než u sebe doma o samotě.“

„Můžu tam bejt s ní,“ ozval se Sam, aniž by se na něj podíval. Neměli jsme v úmyslu se svěřovat, že u mě stejně tráví polovinu svého času, a Frank to věděl.

Frank pobaveně zvedl obočí. „Čtyřiadvacet hodin, sedm dní v týdnu? Jestli do toho půjde, bude mít štěnici, někdo bude muset bejt ve dne v noci u odposlechu…“

„Z mýho rozpočtu to teda rozhodně nepůjde,“ odsekl O’Kelly.

„Žádnej problém. Pokryjeme to z našeho. Budeme mít základnu na stanici v Rathowenu; když po ní někdo vyjede, do pár minut tam budeme mít svoje lidi. Měla by stejnej servis i doma?“

„Pokud jsme toho názoru, že se někdo chystá zabít policistku,“ odpověděl Sam, „tak by sakra měla dostat stejnej servis i doma.“ Hlas mu začínal znít přiškrceně.

„Budiž. Zaplatíte čtyřiadvacetihodinovou ochranu ze svýho rozpočtu?“ zeptal se Frank O’Kellyho.

„Leda tak velký kulový,“ odpověděl O’Kelly. „Maddoxová je z domácího násilí, takže to je jejich problém.“ Frank rozhodil rukama a zazubil se na Sama.

Cooper se bavil až příliš dobře. „Já čtyřiadvacetihodinovou ochranu nepotřebuju,“ ozvala jsem se. „Ať už měl spadeno na mě, nebo na Lexii, kdyby byl opravdu posedlej touhou nás zlikvidovat, nezůstal by u jednoho bodnutí. Takže klid.“

„Fajn,“ řekl Sam po chvíli. Neznělo to příliš spokojeně. „To by bylo, myslím, všechno.“ Posadil se ztěžka a odsunul se se židlí ke svému stolu.

„Každopádně ji nikdo nezabil ani kvůli penězům,“ dodal Frank. „Všech pět mělo společné finance – dávali do společné kasičky na hlavu stovku liber týdně, na jídlo, benzín, účty, údržbu domu a na všechno ostatní. Z jejího výdělku jí moc nezůstalo. Na účtu měla osmaosmdesát liber.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se mě Sam.

Ptal se mě na můj názor z psychologického hlediska. Psychologická analýza má k absolutní spolehlivosti daleko a ve skutečnosti často sama nemám potuchy, jak jsem k výsledku došla, ale všechno zatím ukazovalo na to, že ji zabil spíš někdo, koho znala, někdo, kdo jednal z náhlého popudu, než někdo, kdo v sobě dlouho nosil nenávist. V úvahu připadal otec toho dítěte, někdo ze spolubydlících, nebo obojí.

Kdybych to ale řekla nahlas, tahle porada by skončila, alespoň pokud jde o mě; pouhá myšlenka, že budu sdílet dům s hlavními kandidáty na podezřelého, by Sama dováděla k nepříčetnosti. A to jsem nechtěla. Snažila jsem se namluvit sama sobě, že se chci rozhodnout nezávisle a nechci za sebe nechat rozhodovat Sama, ale dobře jsem si uvědomovala skutečnost – zabíralo to na mě, tahle místnost, tahle společnost, tenhle rozhovor, to vše na mě jemně naléhalo, a Frank to dobře předvídal. Nic na světě vám tak nezalézá pod kůži jako případ vraždy, nic si nenárokuje vaši mysl i tělo tak silným, naléhavým a neodolatelným hlasem. Bylo to teprve pár měsíců, co jsem to dělala naposledy, co jsem se snažila skládat k sobě důkazy a nitky a teorie, ale znenadání, jako by to byly celé roky.

„Já bych si vsadila na tu druhou možnost,“ odpověděla jsem nakonec. „Někdo, kdo ji znal jako Lexii Madisonovou.“

„Pokud se zaměříme na tuhle variantu,“ řekl Sam, „tak poslední, kdo ji viděl živou, byli její spolubydlící, a ti k ní měli taky nejblíž. To z nich dělá hlavní podezřelé.“

Frank zakroutil hlavou. „Tím si nejsem tak jistej. Měla na sobě kabát a nikdo jí ho nenavlíknul až po smrti – na pravé straně vpředu je díra, která dokonale odpovídá bodné ráně. To mi říká, že byla venku, daleko od spolubydlících, když ji někdo bodnul.“

„Mimo podezření nejsou,“ odpověděl Sam. „Nevím, z jakého důvodu by ji kdokoli z nich mohl chtít zabít ani proč by to udělal mimo dům, vím jenom to, že při téhle práci je často správná odpověď ta, která se sama nabízí – a ať na to koukáte z jakékoli strany, nejvíc se nabízejí právě oni. Dokud nenajdeme svědka, kterej ji viděl vycházet z domu živou a zdravou, tak jsou pro mě podezřelí.“

Frank pokrčil rameny. „Proč ne. Dejme tomu, že to byl jeden ze spolubydlících – potom všichni ukázkově drží basu, vyslýchali jsme je celé hodiny a ani nehnuli brvou. Šance, že se nám podaří najít v tom jejich alibi nějakou škvíru, je prakticky nulová. Anebo dejme tomu, že to byl někdo cizí – nemáme nejmenší tušení, kdo to je, odkud Lexii znal ani kde ho hledat. Některé případy jednoduše zvenku nevyřešíte. Pro tyhle účely je tady oddělení tajných operací. Čímž se dostáváme zpátky k mému návrhu.“

„Předhodit policistku partě potenciálních vrahů,“ namítl Sam.

„Zpravidla to tak bývá,“ odpověděl Frank a lehce pobaveně nadzvednul obočí, „že neposíláme agenty mezi neviňátka. Pracujeme mezi zločinci, to je prostě fakt.“

„A obvykle je to IRA, gangsteři, dealeři,“ přidal se O’Kelly. „Tohle je hrstka pitomejch studentů. Ty by pravděpodobně zvládla i Maddoxová.“

„No právě,“ nesouhlasil Sam. „No právě. Oddělení tajných operací vyšetřuje organizovanej zločin – drogy, gangy. Do tuctových vražd se neplete. Tak k čemu je potřebujeme v tomhle případě?“

„Zrovna od detektiva z oddělení vražd mě to udivuje,“ řekl Frank. „Chceš tím říct, že život tady kolegyně má menší cenu než kilo heroinu?“

„Ne,“ odpověděl Sam klidně. „Chci tím říct, že jsou jiné způsoby, jak vyšetřovat vraždu.“

„Jako například?“ zvedl hlas Frank a chystal se na konečný úder. „V případě téhle konkrétní vraždy, jaké jiné způsoby tu jsou? Nemáš totožnost oběti,“ naklonil se k Samovi a rychle odpočítával prsty, „podezřelého, motiv, zbraň, primární místo činu, otisky prstů, svědky, ani jedinou pořádnou stopu. Nemám pravdu?“

„Vyšetřování běží teprve tři dny,“ bránil se Sam. „Kdo ví, co budeme mít za…“

„A teď se podíváme na to, co máš.“ Frank se chytil za palec. „Prvotřídní, vyškolenou, zkušenou agentku, která jako by oběti z oka vypadla. Nic víc. Máš nějakej důvod, proč ji nechceš využít?“

Sam se zasmál, krátce a vztekle, a zhoupnul se na židli. „Proč ji nechci předhodit jako návnadu pro žraloky?“

„Je policistka,“ odpověděl Frank velmi mírně.

„Jo,“ řekl Sam po dlouhé chvíli. Dopadl se židlí pomalu zase na všechny čtyři nohy. „To je.“ Pohled mu zabloudil od Franka přes celou služebnu – k prázdným stolům v potemnělých koutech, ke změti čmáranic, map a fotek Lexie na tabuli, ke mně.

„Na mě se nekoukejte,“ ozval se O’Kelly. „Je to váš případ, vaše věc.“ Kdyby se to celé mělo zvrtnout, a O’Kelly si očividně myslel, že k tomu dojde, chtěl být z obliga.

Začínala jsem mít všech tří až po krk. „Nezapomněli jste náhodou na mě? Co kdybys zkusil nejdřív přesvědčit mě, Franku, protože se mi zdá, že je to tak trochu i moje věc.“

„Vy půjdete, kam vás pošlou,“ odsekl O’Kelly.

„Jasně že je to i tvoje věc,“ zatvářil se Frank vyčítavě. „K tobě se dostaneme. Měl jsem pocit, že je slušnost nejdřív to probrat s detektivem O’Neillem, když na tomhle případu děláme spolu. Nebo se pletu?“

To je důvod, proč jsou mezirezortní vyšetřování na levačku – nikdo nikdy neví jistě, kdo je tu šéf, a nikdo to ani nehodlá zjišťovat. Oficiálně měli Sam a Frank přijímat všechna hlavní rozhodnutí spolu, ale kdyby došlo na lámání chleba, všechno, co souviselo s tajnými operacemi, bylo Frankovo pole působnosti. Sam by si nejspíš prosadil, aby bylo po jeho, protože to byl původně jeho případ, ale musel by využít všechny svoje konexe a musel by k tomu mít zatraceně dobrý důvod. Frank to chtěl pouze Samovi připomenout – Měl jsem pocit, že je to slušnost. „To máš teda zatraceně pravdu,“ řekla jsem. „Jenom nezapomínej, že to musíš probrat taky se mnou. Do téhle chvíle jsem neslyšela nic, co by mě nějak zvlášť přesvědčilo.“

„Jak dlouho by to trvalo?“ zeptal se Sam. Ptal se Franka, ale očima visel na mě a jeho výraz mě znepokojoval – byl soustředěný a vážný, skoro smutný. V tom okamžiku mi došlo, že se Sam chystá říct ano.

Frank si toho všimnul taky; nezměnil tón hlasu, ale napřímil se a ve tváři se mu objevila nová jiskra, jakási ostražitost a dravost. „Dlouho ne. Maximálně měsíc. Nevyšetřujeme tu organizovanej zločin, aby bylo nutný nasadit někoho na řadu let. Pokud to k ničemu nepovede do několika týdnů, končíme.“

„Ale budete ji krýt.“

„Čtyřiadvacet hodin denně.“

„Při sebemenším náznaku nebezpečí…“

„Okamžitě Maddoxovou stahujeme nebo v případě nutnosti zasáhneme. To samé, pokud získáte informaci, díky které už jí při vyšetřování nebude třeba – tentýž den ji stahujeme.“

„To abych sebou hodil,“ řekl Sam tiše, když se zhluboka nadechl. „Dobře, pokud souhlasí detektiv Maddoxová, jdeme do toho. Pod podmínkou, že budu informován o všem, co se bude dít. Bez výjimky.“

„Prima,“ odpověděl Frank a rychle sklouznul ze židle, než si to Sam stačí rozmyslet. „Nebudeš toho litovat. Momentík, Cassie – než cokoli řekneš, chci ti ukázat tohle. Slíbil jsem ti video záběry, a já svoje slovo držím.“

O’Kelly si odfrknul a zamumlal něco o amatérském pornu, jak se od něj dalo čekat, ale já ho skoro neslyšela. Frank zalovil ve svém velkém černém tlumoku, zamával na mě dívídíčkem, na kterém bylo cosi načmáráno popisovačem, a vrazil ho do laciného přehrávače, kterým byla služebna vybavena.

„Na datumovce je uvedeno dvanáctého září loňského roku,“ řekl a zapnul televizi. „Desátého dostal Daniel klíče od domu. Odpoledne se tam s Justinem zajeli podívat, jestli v domě není propadlá střecha nebo něco v tom smyslu, jedenáctého všichni strávili celej den balením, dvanáctého odevzdali klíče od bytů a v cuku letu byli na Hlohovci. Tahle parta nedělá s ničím zbytečný cavyky.“ Vyšvihl se na Costellův stůl vedle mě a zmáčknul na ovladači Play.

Tma; byl slyšet cvakot a řinčení, jako když se otáčí klíč ve starém zámku; dupání nohou po dřevěné podlaze. „Panenko skákavá,“ ozval se někdo. Jemně intonující hlas s belfastským přízvukem – Justin. „To je smrad.“

„Co tě na tom překvapuje?“ zeptal se hlubší hlas, upjatý a skoro bez přízvuku. („To je Daniel,“ řekl Frank vedle mě.) „Věděl jsi, do čeho jdeš.“

„Vytěsnil jsem to z paměti.“

„Funguje to?“ zeptala se nějaká holka. „Rafi, nevíš?“

„To je ona,“ ozval se Frank tiše, ale já ji poznala. Oproti mně měla hlas jasnější, altový, čistší, a první slabika z jejích úst mě zasáhla zezadu přímo do šíje.

„Panebože,“ byl slyšet pobavený hlas kluka s anglickým přízvukem – Rafi. „Ty to natáčíš?“

„Jasně že jo. Náš novej domov. Až na to, že nevím, jestli to vůbec jede, protože zatím točím jenom tmu. Funguje ta elektrika?“

Další rychlé kroky; zaskřípěly dveře. „Tohle by měla bejt kuchyně,“ řekl Daniel. „Pokud si pamatuju.“

„Kde je vypínač?“

„Já mám zapalovač,“ ozvala se jiná holka. Abigail; Abby.

„Teď se připravte,“ řekl Justin.

Malý plamínek, třepotající se uprostřed záběru. Byla vidět jen polovina Abbyiny tváře, s obočím zvednutým a s pusou pootevřenou.

„Ježkovy voči, Danieli,“ zvolal Rafi.

„Já vás varoval,“ řekl Justin.

„Jo, varoval,“ ozvala se Abby. „Pokud si pamatuju, říkal, že je to něco mezi archeologickým nalezištěm a těmi nejnechutnějšími záběry z hororu podle Stephena Kinga.“

„Já vím, ale myslel jsem, že přehání jako obvykle. Netušil jsem, že to naopak eufemizuje.“

Někdo – Daniel – vzal Abby zapalovač z ruky a zastínil si při zapalování cigaretu rukou; odněkud táhlo. Jeho tvář na chvějící se obrazovce byla klidná, nevzrušená. Vzhlédnul od plamene a významně na Lexii mrknul. Možná proto, že jsem si tak dlouho prohlížela tu fotografii, bylo úžasné vidět je tu všechny živé. Jako bych byla dítě, to z pohádky, které najde kouzelný dalekohled, s jehož pomocí může vstoupit do tajného světa oživlého starého obrazu, fascinujícího a nebezpečného.

„Nech toho,“ řekl Justin, vzal mu zapalovač a opatrně šťoural do čehosi na rozviklané polici. „Jestli chceš kouřit, tak běž ven.“

„Proč?“ zeptal se Daniel. „Aby nezažloutly tapety, nebo aby nezasmrádly záclony?“

„Má pravdu,“ přidala se Abby.

„Vy jste ale strašpytlové,“ řekla Lexie. „Podle mě je to tady úplná senzace. Připadám si jako ve Správné pětce.“

„Správná pětka objevuje prehistorickou zříceninu,“ ozval se Daniel.

„Správná pětka objevuje plesnivou díru,“ připojil se Rafi. „Hotový žůžo.“

„Teď bychom si měli dát taky perník a lančmít jako oni,“ řekla Lexie.

„Obojí naráz?“ zeptal se Rafi.

„A sardinky,“ dodala Lexie. „Co je to vůbec lančmít?“

„Mletý maso v konzervě,“ odpověděla Abby.

„Fujtajbl.“

Justin přešel ke dřezu, podržel u něj zapalovač a otočil kohoutky. V jednom to zaprskalo, zabublalo a nakonec z něj vytekl slabý proud vody.

„Hm,“ řekla Abby. „Tyfovej čaj, dá si někdo?“

„Já chci bejt Georgina,“ navázala Lexie. „Ta byla fajn.“

„Mně je to jedno, pokud nebudu muset bejt Anna,“ řekla Abby. „Ta vždycky myla nádobí, jenom proto, že byla holka.“

„A co je na tom špatnýho?“ zeptal se Rafi.

„Ty bys mohl bejt pes Tim,“ zasmála se Lexie.

Rytmus jejich rozhovoru byl rychlejší, než jsem čekala, pohotový a rázný jako nějaký divoký tanec a začínalo mi být jasné, proč si o nich ostatní na katedře anglistiky říkali, že se s nikým jiným nebaví. Vlastně ani nebylo možné s nimi mluvit; ty nahuštěné, cizelované synkopy nenechávaly ani ten nejmenší prostor nikomu jinému. Lexii se nějakým způsobem podařilo mezi ně zapadnout; buď se sama přizpůsobila, nebo tu jejich mozaiku kousek po kousku přeskládala, až v ní pro sebe vytvořila místo a hladce mezi ně vklouzla. Ať už tahle holka hrála hru, jakou chtěla, byla v ní dobrá.

Nepatrný hlásek mi kdesi v hlavě jasně říkal: Stejně jako já jsem dobrá v té své.

Obrazovka se jako zázrakem jakžtakž rozzářila, když se jim nad hlavou rozsvítila čtyřicetiwattová žárovka – Abby našla vypínač na místě, kde by ho nikdo nehledal, v koutě, vedle sporáku pokrytého vrstvou mastnoty. „Paráda, Abby,“ zvolala Lexie a rozhlížela se objektivem kolem sebe.

„To si nejsem jistá,“ odpověděla Abby. „Teď, když to vidím, vypadá to ještě hůř.“

Měla pravdu. Stěny byly sice kdysi vytapetovány, ale dávno je opanovala nazelenalá plíseň, která se plížila ze všech rohů téměř až doprostřed. Přes strop se táhly monstrózní pavučiny jako dokonalá halloweenská výzdoba a jemně povlávaly v průvanu. Linoleum bylo zašedlé a pokroucené, se zlověstnými tmavými šmouhami; na stole stála skleněná váza se svazkem přeschlých květin se zlámanými stonky, které visely zplihle v těch nejpodivnějších úhlech. Na všem bylo několik centimetrů prachu. Abby se tvářila dokonale skepticky; Rafi se tvářil pobaveně, i když zároveň trochu vyděšeně; Daniel vyhlížel mírně zmateně; Justin vypadal, že bude zvracet.

„A sem mě chceš poslat?“ zeptala jsem se Franka.

„Teď už to tam vypadá jinak,“ odpověděl vyčítavě. „Odvedli tam vážně kus práce.“

„Srovnali ten dům se zemí a postavili ho znovu?“

„Je krásnej. Bude se ti tam líbit. Pššt.“

„Na,“ řekla Lexie; kamera sebou škubla, prudce se zhoupla a zachytila záplavu příšerných oranžových závěsů ze sedmdesátých let, plných pavučin. „Podrž to. Jdu na průzkum.“

„Doufám, že jseš očkovaná,“ řekl Rafi. „Co s tím mám dělat?“

„Hlavně mě pořád nestrašit,“ odpověděla Lexie, vskočila do záběru a zamířila ke kuchyňské lince.

Pohybovala se s větší lehkostí než já, drobnými dívčími krůčky, váhu přenášela na špičky – neměla působivější křivky než já, ale při chůzi se mírně pohupovala, což přitahovalo váš zrak. Vlasy měla tenkrát delší než já, takže si je mohla po stranách stáhnout do dvou kudrnatých rozpustilých culíků, na sobě měla džíny a upnutý krémový svetr, podobný tomu, jaký jsem nosívala i já. Stále jsem nedokázala říct, jestli bychom se jedna druhé líbily, kdybychom měly možnost se potkat – pravděpodobně ne –, ale o to tu stejně nešlo, bylo to tak nepodstatné, že jsem ani nevěděla, co si mám myslet.

„Fíha,“ zvolala Lexie s pohledem upřeným do jedné ze skříněk. „Co je tohle? Je to živý?“

„Možná bylo,“ odpověděl Daniel, který se jí nahýbal přes rameno. „Kdysi dávno.“

„Já myslím, že přesně naopak,“ řekla Abby. „Dřív to živý nebylo, ale teď už jo. Má to už vyvinutý končetiny?“

„Já chci zpátky do svýho bytu,“ pronesl Justin truchlivě z bezpečné vzdálenosti.

„Ale nechceš,“ odpověděla mu Lexie. „Tvůj byt měl tři čtvereční metry, byl celej z papundeklu a nenáviděl jsi to tam.“

„V mém bytě nebyly neidentifikovatelné formy života.“

„A co ten magor nad tebou s těma obrovskýma reprobednama, co si myslel, že je Ali G?“

„Já myslím, že je to nějakej druh plísně,“ řekl Daniel a se zájmem nahlížel do skříňky.

„Tak to by stačilo,“ ozval se Rafi. „Tohle natáčet nebudu. Až budeme staří a šediví a budou nás přepadat záchvaty nostalgie, nemám zájem o to, aby naše první vzpomínky na domov měly cokoli společnýho s plísní. Jak se to vypíná?“

Vteřinový záběr na linoleum; potom obrazovka zčernala.

„Podobných záznamů máme dvaačtyřicet,“ oznámil mi Frank při mačkání tlačítek na ovladači, „všechny od jedné do pěti minut. K tomu přidej další několikadenní intenzivní výslechy jejích spolubydlících a jsem si jistej, že máme dost informací na to, abychom dali dohromady bezchybnou kopii Lexie Madisonové. Tedy za předpokladu, že budeš souhlasit.“

Zastavil záznam na záběru Lexie, dívala se přes rameno a chystala se něco říct. Oči měla rozzářené a napůl se usmívala, s lehce otevřenými ústy. Pohlédla jsem na ni, jak se tam s nejasnými obrysy třepotala, jako by se chystala každou vteřinou odletět z obrazovky, a pomyslela jsem si: Byla jsem přesně taková. Sebejistá a suverénní, připravená vletět po hlavě do všeho, co mi přišlo do cesty. Ještě před pár měsíci jsem byla přesně taková.

„Cassie,“ řekl Frank tiše. „Je to na tobě.“

Na okamžik, který mi připadal dlouhý, jsem přemýšlela, že řeknu ne. Že se vrátím na oddělení domácího násilí, kde mě čeká obvyklá pondělní sklizeň úrody z víkendu, všude samá modřina a roláky až ke krku a sluneční brýle i v tmavé místnosti, pravidelné zákaznice budou vyplňovat trestní oznámení na svoje partnery, aby je do úterý večer zase stáhly, Maher bude sedět vedle mě jako obrovská růžová kýta, navlečená do svetru, a spolehlivě se zařehtá, kdykoli nám přistane na stole nějaký případ s cizokrajně znějícími jmény.

Pokud se tam druhý den ráno vrátím, už nikdy odtamtud neodejdu. Bylo to stejně tak jasné, jako kdyby mi někdo dal pěstí do žaludku. Tahle holka byla jako výzva, kterou mi někdo hodil zprudka a se smrtící přesností neopakovatelná šance, a chyť si ji, jestli to svedeš.

O’Kelly natáhnul nohy a okázale vzdychnul; Cooper zkoumal praskliny na stropě. Podle strnulosti Samových ramen jsem poznala, že ani nedýchá. Jenom Frank na mě hleděl, vytrvale a bez mrknutí oka. Vzduch ve služebně mě zraňoval všude, kde se mě dotýkal. Lexie v tmavě zlatém světle na obrazovce byla temným jezerem, do kterého jsem mohla skočit šipku, zamrzlou řekou, po níž jsem odtud mohla zmizet na bruslích, byla dálkovým letem, který se právě odbavoval.

„Doufám, že ta holka kouřila,“ vypadlo ze mě.

Žebra se mi rozevřela jako okna, úplně jsem zapomněla, že člověk může dýchat tak zhluboka. „Ježíši, ale trvalo vám to,“ utrousil O’Kelly, zvedl se ze židle a povytáhnul si kalhoty přes břicho. „Podle mě jste zatracenej cvok, ale to není nic novýho. Až vás oddělaj, tak za mnou nechoďte.“

„Vzrušující,“ prohlížel si mě Cooper přemýšlivě; kdesi v hloubi duše očividně propočítával pravděpodobnost, že skončím na jeho stole. „Informujte mě, jak to probíhá.“

Sam si promnul ústa, silně, a všimla jsem si, jak mu poklesla hlava. „Lehký marlborka,“ řekl Frank, zmáčknul Eject a na tváři se mu pomalu začal objevovat široký úsměv. „Hodná holka.“

Dříve jsem věřila, Bůh mi odpusť mou naivitu, že mám zavražděnému co nabídnout. Ne pomstu – na světě není pomsty, která by jim vrátila třeba jenom zlomek toho, o co přišli –, ani spravedlnost, ať už to znamená, co chce, ale to jediné, co jim náleží – pravdu. Byla jsem v tom dobrá. Měla jsem přinejmenším jednu vlastnost, která dělá dobrého detektiva – cit pro pravdu, jakýsi vnitřní magnet, jehož přitažlivá síla vám beze vší pochybnosti prozradí, co je struska, co slitina a co je čistý, ryzí kov. Vyhrabávala jsem tyhle valouny ze země, bez ohledu na to, jestli si při tom rozedřu prsty, a přinášela jsem je v dlaních na hroby, dokud mi nedošlo – znovu se vracím k operaci Vestálka –, jak jsou kluzké, jak snadno se rozdrolí, jak hluboko se mi zařezávají do rukou a jak velmi nízkou mají cenu.

Na oddělení domácího násilí se to má jinak – pokud přesvědčíte jedinou zbitou holku, aby na toho svého podala trestní oznámení, nebo aby vyhledala ochranu, pak ji alespoň na jednu noc zachráníte před mlácením. Bezpečí je sice daleko méně hodnotná měna, obyčejné měďáky v porovnání ke zlatu, po kterém jsem pátrala na oddělení vražd, ale svou hodnotu si stále drží. Naučila jsem se to nebrat na lehkou váhu. Pár hodin v bezpečí a několik telefonních čísel, na které je možné se ozvat – tolik jsem žádné oběti vraždy nikdy nabídnout nedokázala.

Neměla jsem ponětí, jakou měnu můžu nabídnout Lexii Madisonové – bezpečí očividně ne, a ani pravda se nejevila jako jedna z jejích hlavních priorit –, ale našla si mě, zaživa i po smrti se ke mně blížila po špičkách, až okázale zabušila na mé dveře; něco chtěla. A to, co jsem od ní na oplátku chtěla já – v té chvíli jsem tomu opravdu věřila –, bylo prosté: aby koukala vypadnout z mého života. Věděla jsem, že se s ní nebude vyjednávat snadno, ale byla jsem v tom dobrá; měla jsem v tom praxi.

Obvykle to lidem neříkám, nikomu do toho nic není, ale svou práci beru skoro jako náboženství. Detektiv vidí boha v pravdě a těžko byste hledali boha vyššího a nemilosrdnějšího. Obětí, kterou mu přinášíte, alespoň na oddělení vražd a tajných operací – a to byla ta jediná, kam jsem chtěla, protože proč se pachtit za nějakými lacinými šmuky, když můžete mít skutečné, úchvatné drahokamy? – je cokoli anebo všechno, co máte, váš čas, vaše sny, vaše manželství, váš rozum, váš život. Tohle jsou ti nejkrutější a nejnevyzpytatelnější bohové ze všech, a pokud vás přijmou do svých služeb, nevezmou si to, co jste jim ochotni nabídnout, ale to, co si sami vyberou.

Oddělení tajných operací si vybralo mou upřímnost. Mohla jsem to asi čekat, ale byla jsem tak uchvácená absolutistickou povahou té práce, že mi na ní uniklo to nejpodstatnější – lžete od rána do večera. Nemám lež ráda, nerada lžu a nemám ráda lidi, kteří lžou, a připadalo mi naprosto zvrhlé hledat pravdu tím způsobem, že se z vás stanou lháři. Celé měsíce jsem se snažila kličkovat na ostré hraně prázdných tlachů a mlžení, žehlila jsem si to u toho obchodníčka s drogami a hýřila vtípky a sarkasmy, abych odvedla jeho pozornost od holé pravdy. Jenže jednoho dne si napumpoval obě svoje mozkové buňky speedem, vytáhnul na mě nůž a zeptal se, jestli to na něho jenom hraju, abych se přes něj dostala k jeho dodavateli. Zdálo se mi, jako bych na té ostré hraně balancovala celé hodiny – Klídek, o co ti jde? Jak jsi na to přišel, že tě chci oblafnout? –, vykračovala jsem se a modlila se, aby Frank seděl u odposlechu. Ten můj dealerskej kámoš mi přiložil nůž na žebra a zavřeštěl mi do obličeje: Tak hraješ to? Hraješ to? Žádný kecy. Jo, nebo ne. Hraješ to na mě? Když jsem zaváhala – protože jsem to na něj samozřejmě hrála, i když ne z toho důvodu, který si myslel, a protože tahle chvíle mi připadala až příliš zásadní na to, abych lhala –, bodnul mě. Potom se rozbrečel, po chvíli přijel Frank a diskrétně mě dopravil do nemocnice. Ale já věděla svoje. Měla jsem přinést oběť a já to odmítla. Těch třicet stehů mě mělo varovat: Tohle už nikdy nedělej.

Na oddělení vražd mi to sedlo. Rob se mi kdysi svěřil, že při svém prvním vyšetřování musel pořád myslet na to, jak to zmastí, jak se mu podaří kýchnout na nějaký vzorek DNA, jak uctivě propustí z výslechu podezřelého, z kterého právě vypadla nějaká zásadní, usvědčující informace, jak projde bez povšimnutí kolem každé stopy, každého výstražného světla. To já nikdy nezažila. Můj první případ vraždy byl tak banální a deprimující, jak u těch prvních bývá zvykem – mladý feťák, ubodaný nožem na schodišti jednoho odporného činžáku. Po špinavých schodech se táhly velké krvavé šmouhy, zpoza dveří, zamčených na řetěz, hleděly cizí oči, a všude byla cítit moč. Stála jsem tam na odpočívadle schodiště s rukama v kapsách, abych omylem na nic nesáhla, hleděla jsem na oběť, roztaženou na schodech, na tepláky shrnuté po pádu či zápase až ke kolenům, a říkala jsem si: Takže to je ono. Tohle je to, po čem jsem celou tu dobu toužila.

Dodnes si pamatuju tvář toho feťáka – vyzáblou, nepatrné chmýří světlého strniště, ústa pootevřená, jako by se tomu všemu divil. Jeden přední zub měl nakřivo. Navzdory všem mizivým vyhlídkám a neustálým O’Kellyho černým předpovědím jsme ten případ vyřešili.

Při operaci Vestálka si bůh oddělení vražd vybral mého nejlepšího přítele a mou upřímnost, a výměnou mi nedal nic. Nechala jsem se přeložit i s vědomím, že za dezerci budu muset zaplatit. Kdesi hluboko uvnitř jsem byla připravená na to, že má úspěšnost při řešení případů půjde rapidně ke dnu, že každý mizera ze mě bude chtít vymlátit duši a každá vzteklá ženská se mi pokusí vyškrábat oči. Neměla jsem strach; těšila jsem se, až to budu mít za sebou. Když se ale nic nedělo, došlo mi, tak pozvolna, jako by mě zaplavoval pomalý, studený příliv, že trest je právě tohle – byla jsem propuštěna, bylo mi dovoleno jít si po svých, můj Bůh ochránce mě opustil.

A právě v té chvíli mi zavolal Sam, na vrcholku toho kopce mě očekával Frank, a dvě silné, neúprosné paže si mě táhly zpět. Můžete to všechno připsat na vrub nějakému mému sklonu k pověrčivosti, jestli vám to vyhovuje, anebo jakémusi intenzivnímu vnitřnímu životu, který vede spousta sirotků a jedináčků; je mi to fuk. Ale snad jsem tím alespoň částečně vysvětlila, proč jsem řekla ano a proč mi bylo jasné, jakmile jsem se operaci Zrcadlo upsala, že mě dost možná bude stát i život.

4

Příští týden jsme s Frankem strávili vytvářením třetí verze Lexie Madisonové. Přes den o ní tahal z lidí informace, o jejích zvyklostech, jejích náladách, jejích vztazích, potom přicházel ke mně domů a celý večer mi tuhle denní sklizeň bušil do hlavy. Už jsem zapomněla, jak je v tom dobrý, jak systematický a důkladný a jak rychle jsem se měla podle jeho představ učit. V neděli večer, než jsme odešli ze služebny, mi předal Lexiin týdenní časový rozvrh a svazek okopírovaného materiálu pro její doktorskou práci; v pondělí přinesl tlustou složku s jejím OZ – okruhem známých –, s fotografiemi, záznamy hlasu, podrobnými informacemi a samolibými komentáři, kterou jsem se měla našprtat zpaměti. V úterý přišel s leteckou mapou okolí Glenskehy, procházel se mnou každý detail tak dlouho, až jsem ji byla schopná nakreslit zpaměti, a postupně se propracovával směrem dovnitř, až jsme se dostali k prostorovému uspořádání a fotografiím Hlohovce. Dát tenhle materiál dohromady muselo zabrat spoustu času. Frank, ten mizera, věděl už dlouho před nedělním večerem, že řeknu ano.

Znovu a znovu jsme spolu procházeli video záběry z telefonu, Frank každou chvíli zmáčknul pauzu, aby namířil prstem na nějaký detail: „Vidíš to? Jak naklání hlavu doprava, když se směje? Zkus to… Vidíš, jak se kouká na Rafiho, a tady na Justina? Flirtuje s nimi. Na Daniela a Abby se dívá zpříma; ale na ty dva ze strany a jakoby zespodu. Zapamatuj si to… Vidíš ji s tou cigaretou? Nedává si ji do pusy zprava jako ty. Ale dává si ji pravou rukou do levýho koutku. Zkus to jako ona… Vidíš to? Jakmile Justin zase začne vyšilovat kvůli té plísni, Abby a Lexie na sebe jenom juknou a začnou se bavit o kachličkách, aby odvedly jeho pozornost jinam. Ty dvě jsou sehraný…“ Viděla jsem ty záběry tolikrát, že když jsem nakonec šla spát – většinou tak v pět ráno, zatímco Frank se natáhnul oblečený na pohovku –, promítaly se mi nepřetržitě a neklidně na pozadí snů: ostrý břit Danielova hlasu proti Justinovu mírnému obligátu, vzory na tapetě, rychlá salva Abbyina smíchu.

To jejich soužití mělo pevně daná pravidla, která mě děsila. Můj studentský život byly samé hurá večírky, šprtání přes celou noc na poslední chvíli a k ránu jsem se cpala všemi možnými blafy, včetně okoralých sendvičů. Ale tahle parta: holky každé ráno o půl osmé připravily snídani, kolem deseti byli ve škole – Daniel a Justin měli auto, takže vozili ostatní – a ať někdo z nich po škole ještě doučoval, nebo ne, doma byli kolem půl sedmé a kluci udělali večeři. O víkendech pracovali na domě; příležitostně, pokud bylo pěkně, si vyšli někam na piknik. I volný čas trávili společně, Rafi hrál na klavír, Daniel předčítal Danteho a Abby opravovala výšivku na podnožce z 18. století. Neměli televizi, o počítači ani nemluvě – Daniel s Justinem se dělili o psací stroj a zbylá trojice, která byla v dostatečném kontaktu s 21. stoletím, používala počítač ve škole. Byli jako špehové z jiné planety, kteří se ve svých výzkumech vydali poněkud špatným směrem a skončili u četby Edith Whartonové a sledování filmů pro pamětníky. Frank musel vyhledat pravidla piketu na internetu, abych se ho naučila hrát.

Všechno tohle samozřejmě lezlo Frankovi krkem a nechával se unášet k novým a novým výbuchům rozhořčení („Podle mě je to nějaká praštěná sekta, která pokládá techniku za výplod ďábla a za úplňku prozpěvuje žalmy. Kdyby se chystali na nějaký orgie, žádný strachy, dostanu tě z toho; nejspíš by to nebylo nic příjemnýho, stačí se na ně podívat. Co je to za lidi, když dneska nemají televizi?“). Nesvěřila jsem se mu s tím, ale čím víc jsem o tom přemýšlela, tím méně bizarní mi jejich život připadal a tím víc mě okouzlovali. Dublin je dnes rychlé město, rychlé, přecpané a divoké, všichni se bojí, aby nezůstali pozadu, a tak se snaží být co nejhlasitější, aby byli vidět. I já jsem se od operace Vestálka hnala v rychlém tempu, bez rozmyslu a zarputile, bez chvíle oddechu, a zpočátku mi nestoudná, uhlazená neuspěchanost těch čtyř – výšivka, kristeježíši – připadala stejně šokující, jako bych dostala úder do obličeje. Úplně jsem zapomněla, že jsou na světě i pomalé věci, vláčné, proložené dlouhými pauzami, kolébající se ve svém vlastním, líném rytmu. Ten dům a jeho život mě v duši chladil jako voda ze studně, svěží jako stín dubu za horkého odpoledne.

Přes den jsem cvičila: Lexiin rukopis, její chůzi, její přízvuk – naštěstí pro mě mluvila s mírným, staromilským dublinským přízvukem, pravděpodobně odposlouchaným od nějakého televizního či rozhlasového moderátora, který se od mého příliš nelišil –, melodii jejího hlasu, jejího smíchu. Když se mi poprvé povedl – radostné, bezstarostné zahihňání, stoupající po stupnici vzhůru, jako když polechtáte dítě –, vyděsilo mě to k smrti.

Útěchou mi bylo, že její verze Lexie Madisonové se od té mé trochu lišila. Ještě na Dublinské univerzitě jsem hrála Lexii jako veselou, bezproblémovou, společenskou holku, která je ráda v centru dění; bez čehokoli nepředvídatelného, bez jakýchkoli záludností, bez čehokoli, co by dealeři či zákazníci mohli vnímat jako riziko. Přinejmenším zpočátku jsme ji s Frankem koncipovali jako přesný nástroj, vyrobený na zakázku tak, aby vyhovoval našim potřebám a směřoval k naprosto konkrétnímu cíli. Lexie v podání téhle neznámé dívky byla rtuťovitější, rozmarnější, svéhlavější a nevypočitatelnější. Přišla s touhle dívčinou dvou tváří, která mezi přáteli byla samý smích a škádlení, zatímco k cizím byla rezervovaná a ledově chladná, a mě štvalo, že jsem ji nebyla schopná vysledovat do minulosti a nedokázala říct, jaký cíl měla ona, k jakému účelu stvořila toto nové já.

Brala jsem v úvahu i tu možnost, že vše dělám složitější, než to ve skutečnosti bylo, a že nikdy žádný cíl neměla; že alespoň pokud jde o osobnost, byla prostě jen sama sebou. Koneckonců, není to nic jednoduchého být měsíce bez přestání navlečena v kůži někoho jiného; to jsem věděla z vlastní zkušenosti. Ale pouhá představa, že bych ji brala pouze jako nominální hodnotu, bez jakéhokoli skrytého úmyslu, mě znepokojovala. Cosi mi říkalo, že podceňovat tuhle holku by byla veliká, veliká chyba.

V úterý večer jsme s Frankem seděli u mě na podlaze vedle otlučené dřevěné truhly, kterou používám místo stolku, a na změti map a fotek jsme večeřeli čínu přinesenou z krámu přes ulici. Venku se ženili všichni čerti, vítr se opíral o okno v nepravidelných, silných nárazech jako nějaký pobuda zbavený rozumu, a oba jsme byli nervózní. Celý den jsem se šprtala informace z OZ a nahromadila takový přebytek energie, že když ke mně Frank přijel, dělala jsem právě stojku, aby mě to nevymrštilo stropem ven. Frank vtrhnul dovnitř, shrnul papíry ze stolu a za neustálého vykládání začal vytahovat mapy a krabice s jídlem, a já si říkala – nemělo smysl se ho na to ptát –, co se to zase děje v té jeho počítačové hře, kterou má místo mozku, a co mi zamlčuje.

Tou kombinací geografie a jídla jsme se trochu uklidnili – možná proto Frank skočil pro čínu; člověk je méně podrážděný, když má v žaludku kuře na citronu. „A tady,“ řekl Frank, jednou rukou pomáhal poslednímu soustu rýže na vidličku a druhou ukazoval, „to je ta benzínka u silnice na Rathowen. Mají otevřeno od sedmi ráno do tří v noci, cigarety a benzín tam nakupují hlavně místní, a to ve stavu, kdy by jim správně nic z toho prodat neměli. Občas tam zaskočíš pro cigarety. Chceš ještě přidat?“

„Panebože, ne,“ odpověděla jsem. Znepokojovalo mě, že jsem v poslední době skoro necítila hlad – normálně toho spořádám jako kůň, Roba neustále fascinovalo, kolik jsem toho schopná zkonzumovat, ale operace Vestálka mě připravila o chuť k jídlu. „Kafe?“ V konvici na sporáku začínala vřít voda; Frank měl pod očima tak obrovské kruhy, že by mohl chodit strašit malé děti.

„Sem s ním. Je před náma hromada práce. Čeká nás další dlouhá noc, zlatíčko.“

„To je mi novinka. A co si Olivia myslí o tom, že u mě spíš?“

Jenom jsem to tak plácla, ale podle chvíle ticha, která následovala, když Frank odstrčil talíř, mi bylo jasné, že jsem uhádla – oddělení tajných operací si vybralo další oběť. „Promiň,“ řekla jsem. „Nechtěla jsem…“

„Ale chtěla. Olivii konečně přetekly nervy a minulej rok ode mě odešla. Mám Holly jeden víkend v měsíci a dva týdny v létě. A co si myslí ten tvůj Sammy o tom, že u tebe spím?“

Hleděl na mě klidně, bez mrknutí oka, nezněl ani otráveně, jen rozhodně, a vysílal jasný signál: zařaď zpátečku. „Nevadí mu to,“ odpověděla jsem a vstala, abych udělala kávu. „Pro práci cokoli.“

„Myslíš? V neděli se mi nezdálo, že by pro něj práce byla na prvním místě.“

Takže přece jenom ho ta moje poznámka o Olivii naštvala. Omluvami bych to jenom zhoršila. Než jsem si stačila rozmyslet, co řeknu, abych ho uklidnila, zazvonil zdola zvonek. Nedala jsem na sobě nic znát, cestou jsem se po způsobu inspektora Clouseaua elegantně praštila do holeně o roh pohovky a zachytila Frankův rychlý, zvídavý pohled.

Byl to Sam. „Tady máme odpověď,“ zakřenil se Frank a zvedl se ze země. „Tobě věří ve všem, ale na mě si radši dohlídne. Já se postarám o kafe; ty se běž muchlat.“

Sam byl k smrti unavený; poznala jsem to podle těžkopádnosti, s jakou mě políbil, podle toho, jak jakoby s úlevou vydechnul. „Panebože, tak rád tě vidím,“ řekl, a když si všimnul Franka, který na něj zamával z kuchyně, vypadlo z něj: „Jo tak…“

„Vítej v laboratoři pro vývoj Lexie,“ ozval se Frank zvesela. „Kafe? Vepřový na sladkokyselo? Krevetový chipsy?“

„Jo,“ zamrkal Sam. „Teda ne; jenom kafe, dík. Jestli máte práci, tak poběžím. Chtěl jsem jenom… Máte toho hodně?“

„Klidně zůstaň,“ řekla jsem mu. „Zrovna večeříme. Jedl jsi dneska něco?“

„To je dobrý,“ odpověděl Sam vyhýbavě, shodil brašnu na zem a vysoukal se z kabátu. „Můžu si tě na pár minutek vypůjčit, jestli zrovna něco neprobíráte?“

Ta otázka směřovala na mě, ale Frank bodře zahlaholil; „No jasně, posaď se, jenom se posaď,“ a máchl rukou k futonu. „Mlíko? Cukr?“

„Bez mlíka, dvě kostky,“ odpověděl Sam a svalil se na futon. „Díky.“ Bylo mi naprosto jasné, že má hlad, že by se ničeho, co přinesl Frank, nikdy ani nedotknul, že v brašně má ingredience na nějakou mnohem větší pochoutku, než je kuře na citronu, a že kdybych mu mohla sáhnout na ramena, do pěti minut bych z něj to napětí vymasírovala. Práce agentky mi v porovnání s touhle situací začala připadat jako hotová hračka.

Posadila jsem se vedle Sama tak blízko, jak to jen šlo, aniž bychom se vzájemně dotýkali. „Jak to jde?“ zeptala jsem se.

Zběžně mi stisknul ruku a sáhnul po kabátě, který předtím odhodil na opěradlo pohovky, aby z něj vytáhnul zápisník. „Jo, myslím, že dobře. Hlavně prověřujeme výpovědi. Richard Doyle, ten chlap, co tu holku našel, má neprůstřelný alibi. Prošli jsme všechny složky případů z oddělení domácího násilí, který jsi označila; na zbytku ještě děláme, taky na tvých případech z oddělení vražd, ale zatím nic.“ Při pomyšlení, že na oddělení vražd se prohrabávají mými složkami, hlavu mají plnou všech těch drbů a před sebou vidí moji tvář jako tvář oběti, mi přeběhl mráz po zádech. „Vypadá to, že internet vůbec nepoužívala – na počítačích ve škole se nikdo pod jejím přihlašovacím jménem ani jednou nepřihlásil, neměla žádnej profil na MySpace ani nikde jinde, nepoužívala ani svou e-mailovou adresu na Trinity – takže tady nic, čeho bychom se mohli chytit. A taky ani náznak toho, že by měla ve škole s někým nějaký neshody. Na katedře anglistiky je drben jako na pavlači, takže kdyby měla s někým problémy, dozvěděli bychom se to.“

„Nerad to připomínám,“ řekl sladce Frank, který právě přinášel hrnky, „ale já jsem ti říkal, že v životě občas musíme dělat věci, který jsou nám proti srsti.“

„Jo,“ utrousil Sam nepřítomně. Frank se sehnul, aby mu s mírně servilním gestem podal kávu, a za jeho zády na mě mrknul. Ignorovala jsem ho. Jednou ze Samových zásad je, že se s nikým, s kým pracuje na případu, nehádá, ale vždycky se najdou lidé jako Frank, kteří mají dojem, že je prostě jenom příliš tupý na to, aby si všimnul, že si z něj někdo dělá dobrý den. „Napadlo mě, Cassie… Věc se má tak, že to prověřování může taky trvat celou věčnost, ale dokud nemám ani motiv, ani žádnou stopu, nemám na vybranou; vůbec netuším, kde začít. A tak mě napadlo, že kdybych měl aspoň nějakou představu, koho hledáme… zkusila bys mi udělat psychologickej profil vraha?“

Na okamžik jsem měla pocit, jako by vzduch v místnosti potemněl čistým smutkem, hořkým a dusivým jako dým. Ať jsme dělali na jakémkoli případu vraždy, vždy jsem sestavovala psychologický profil vraha přímo tady, u mě doma – pozdě do noci, nad sklenkou whiskey, Rob ležel roztažený na pohovce, hrál si s gumičkou a snažil se hledat skuliny ve všem, s čím jsem přišla. Při operaci Vestálka se k nám připojil Sam. Ostýchavě se na mě usmíval, na okenní tabuli vířila hudba a můry, a já pomyslela na to, jak jsme byli všichni tři navzdory všemu šťastní a jak fatálně, tragicky nevinní. Tohle nervózní, dusné ovzduší – mastný zápach studené číny, holeň, která mě bolela jako čert, Frank a ten jeho kradmý, pobavený pohled – to bylo něco jiného, jako groteskní odraz v nějakém zdeformovaném zrcadle, a jediné, co mě napadlo, byla absurdní myšlenka já chci domů.

Sam odsunul hromadu map na stranu – opatrně na nás pohlédl a zkoumal, jestli nás při něčem nevyrušil – a odložil hrnek. Frank se posunul na samý kraj pohovky, opřel bradu o propletené prsty na rukou a předstíral ohromený výraz. Já hleděla dolů, aby neviděli výraz v mé tváři. Na stole ležela fotka Lexie, napůl schovaná pod krabicí od rýže; Lexie na štaflích v kuchyni v Hlohovci, na sobě montérky, obyčejné tričko a celá od bílé barvy. Vůbec poprvé jsem při pohledu na ni měla příjemný pocit – to pouto zahryznuté do zápěstí mě stahovalo k zemi, ten chladný úder do tváře mi vyrazil z hlavy všechny ostatní myšlenky. Skoro jsem natáhla ruku, abych tu fotku přikryla.

„Jasně, můžu to zkusit,“ odpověděla jsem. „Ale je ti jasný, že z jednoho zločinu ti toho moc neřeknu?“ Sestavování psychologického profilu většinou vychází ze vzorců chování. U samostatného zločinu nemůžete tušit, co je pouhá náhoda a co skutečná stopa, otisk života vraha či nepravidelných obrysů jeho duše. Jediná vražda ze středečního večera vám toho příliš neřekne; tři další ve stejném duchu už vám prozradí, že vrah mívá ve středu večer volno, a pokud najdete podezřelého, jehož žena chodí hrát o středečních večerech bingo, pak zbystříte. Věta pronesená při jednom znásilnění nemusí znamenat nic; při čtyřech znásilněních už se z ní stává podpis, který může rozpoznat pachatelova přítelkyně, manželka nebo bývalá partnerka.

„Budu vděčnej za cokoli,“ řekl Sam. Otevřel si zápisník, vytáhnul propisku, nahnul se dopředu a odhodlaně na mě upřel zrak. „Úplně za cokoli.“

„Fajn.“ Nepotřebovala jsem se ani dívat do složky. Strávila jsem přemýšlením o případu dostatek času, zatímco Frank na pohovce chrápal jako vodní buvol a černé okno se postupně barvilo do šeda a dále do zlatova. „Zaprvé, je to pravděpodobně muž. Ženu úplně vyloučit nemůžeme – pokud kápneš na solidní podezřelou, proklepni ji –, ale ze statistickýho hlediska útočí nožem obvykle muži. Takže prozatím budeme hledat muže.“

Sam přikývnul. „Taky myslím. Nemáš představu, jak může bejt starej?“

„Nebude to teenager; na to je příliš ukázněnej a chladnokrevnej. Taky to ale nebude žádnej stařec. Ne že by se jednalo o bůhvíjakej sportovní výkon, ale pronásledovat ji po těch cestách, přelízat přes zídky, vléct tělo, to předpokládá aspoň základní tělesnou kondici. Řekla bych, že to byl někdo od pětadvaceti do čtyřiceti, plus mínus.“

„A myslím,“ zapisoval si Sam, „že se vyzná v okolí.“

„Jasně. Buď je místní, nebo tráví spoustu času v okolí Glenskehy, jedno, nebo druhý. Zná to tam moc dobře. Poté, co ji bodnul, se tam až příliš dlouho zdržoval; pachatelé mimo svůj rajón spíš znervózní a koukají co nejrychleji zmizet. Podle mapy je to tam hotový bludiště, ale on ji našel, když mu utekla – uprostřed noci, bez pouličního osvětlení.“

Z nějakého důvodu to bylo těžší než jindy. Rozebrala jsem do poslední nitky všechna fakta, která jsme měli, prohledala všechna svá skripta, ale vrah se mi pořád ne a ne zhmotnit. Kdykoli jsem po něm natáhla ruku, proklouznul mi mezi prsty jako dým, rozplynul se nad obzorem a jediná silueta, která mi zůstala před očima, byla Lexie. Snažila jsem si namluvit, že sestavovat psychologický profil je jako každá jiná dovednost, kotoul vzad, jízda na kole – chvíli ji nepoužíváte a vyjdete ze cviku; ale to neznamená, že jste ji ztratili navěky.

Sáhla jsem po balíčku cigaret – myslí mi to lépe, když mám co dělat s rukama. „Takže zná Glenskehy a skoro jistě znal i tu holku. Máme tu jednak polohu těla – tvář měla obrácenou ke zdi. Pokud se vrah jakkoli věnuje tváři oběti – přikryje ji, zohyzdí, otočí na druhou stranu –, obvykle je v tom něco osobního; vrah a oběť se znali.“

„Anebo,“ vyšvihnul Frank nohy na pohovku a položil si hrnek s kávou na břicho, „je to čistě náhoda – prostě jí hlava spadla směrem ke zdi, když ji pokládal.“

„Možná,“ souhlasila jsem. „Ale taky je tu ten fakt, že ji našel. Ten dům stojí poměrně daleko od cesty; ve tmě ho tam člověk ani nevidí, pokud ho přímo nehledá. To časový rozmezí svědčí o tom, že se za ní nevydal okamžitě, proto pochybuju, že ji tam viděl vcházet, a pokud seděla, nebylo ji za zdí z cesty vidět. Pokud neměla zapnutou baterku, takže vrah zahlídnul světlo – ale kdo by zapínal baterku, když by se schovával před ozbrojeným šílencem? –, neměl důvod se tam dívat. Podle mě věděl, že do toho domu chodívala.“

„Nic z toho ale nedokazuje, že znala i ona jeho,“ řekl Frank. „Jenom to, že znal on ji. Jestli ji nějakej čas sledoval, mohl mít pocit, že je mezi nimi nějakej osobní vztah, a taky by dobře znal její zvyky.“

Zakroutila jsem hlavou. „Stalkera úplně nevylučuju, ale pokud to byl stalker, tak ho aspoň zběžně znala. Bodnul ji zepředu, na to nezapomínej. Neutíkala před ním, a ani na ni neskočil zezadu; stál jí tváří v tvář, věděla, že tam je, možná se spolu i chvíli bavili. A neměla žádný rány, který by svědčily o tom, že by se bránila. Z toho soudím, že se cítila v bezpečí. Ten člověk stál přímo u ní a ona byla v klidu až do okamžiku, kdy ji bodnul. Na jejím místě bych tak v pohodě nebyla, kdyby se v tuhle hodinu přede mnou zničehonic objevil někdo úplně cizí.“

„A tohle všechno pro nás bude mít daleko větší cenu,“ přerušil mě Frank, „jakmile budeme vědět, co byla ta holka zač.“

„Napadá tě ještě něco?“ nevšímal si ho Sam – viděla jsem, že s jistým vypětím. „Řekla bys, že by mohl mít záznam?“

„Nejspíš už má nějakou trestnou činnost za sebou,“ odpověděla jsem. „Zatraceně dobře po sobě odstranil stopy. Je dost pravděpodobný, že ho nikdy nechytili, pokud je takhle opatrnej, ale taky je možný, že se to naučil až potom, co se jednou spálil. Až budeš projíždět záznamy, hledala bych něco jako krádeže aut, vloupání, žhářství – cokoli, kde je potřeba umět zahladit stopy, ale nevyžaduje to přímej kontakt s obětí. Žádný násilí, ani sexuální. Jelikož zabíjet mu jde jako psovi pastva, řekla bych, že neměl s násilím dosud žádnou zkušenost, nebo prakticky žádnou.“

„Zas tak špatně mu to nešlo,“ hlesnul Sam. „Nakonec to zvládnul.“

„Ale jenom tak tak,“ řekla jsem. „Protože měl víc štěstí než rozumu. A taky si nemyslím, že ji původně měl v plánu zabít. Na té vraždě mi pár věcí nesedí. Jak jsem říkala už v neděli, to bodnutí mi připadá jako neplánovaný, spontánní; ale všechno ostatní už dělal s daleko větší rozvahou. Vrah věděl, kde ji najde – nechce se mi věřit, že na ni prostě jen tak narazil uprostřed noci na nějaký zapadlý cestě. Buď věděl, kudy chodívá, nebo si domluvili schůzku. A když ji pak bodnul, zachoval chladnou hlavu a nepospíchal – našel ji, prohledal, smazal svoje otisky prstů a utřel všechno, co u sebe měla… takže neměl rukavice. Což potvrzuje, že neměl v úmyslu vraždit.“

„Měl u sebe nůž,“ poznamenal Frank. „Co s ním chtěl dělat? Vyřezávat z kůry lodičky?“

Pokrčila jsem rameny. „Třeba ji chtěl jenom zastrašit, vylekat, přinutit ji k něčemu, netuším. Ale někdo důkladnej by to takhle nezpackal, kdyby tam šel přímo s úmyslem ji zabít. Ten útok přišel zčistajasna, byla z něj v šoku, takže kdyby měl v úmyslu ji dorazit, mohl to udělat. Místo toho zareagovala jako první ona – dala se na útěk, a než se z toho vzpamatoval, měla už slušnej náskok. Proto si myslím, že z toho byl v šoku skoro stejně jako ona. Podle mě se tam měli sejít kvůli úplně něčemu jinýmu, ale potom se to nějak zvrtlo.“

„Ale proč ji pronásledoval?“ zeptal se Sam. „Proč odtud potom, co ji bodnul, neutekl?“

„Když ji potom našel a zjistil, že je mrtvá, odtáhnul ji a prohledal jí kapsy. Takže bych se vsadila, že ji pak hledal kvůli něčemu, co měla u sebe. Nechtěl tělo ukrýt, ani naopak vystavit, a přece nebudeš někoho hledat půl hodiny jenom proto, abys ho pro nic za nic odtáhnul jen o pár metrů dál. Takže to, že ji odtáhnul, mělo nějakej účel – buď chtěl mít jistotu, že je fakt mrtvá, nebo ji chtěl prohledat –, a kvůli tomu ji potřeboval dostat pod střechu, aby nebylo vidět světlo baterky, nebo ji chtěl odnést do sucha.“

„Jestli máš pravdu v tom, že ji znal,“ řekl Sam, „a že ji původně nechtěl zabít, nemohl ji odtáhnout jenom proto, že mu na ní záleželo? Už tak měl černý svědomí a nechtěl ji nechat venku na dešti…“

„To mě taky napadlo. Ale tenhle člověk je chytrej, myslí dopředu a dělal všechno proto, abychom ho nechytili. Odtáhnout ji, to znamenalo zašpinit se od krve, nechat v hlíně stopy podrážek, zdržet se tam déle, možná i nechat na těle nějakej ten vlas nebo mikrostopu… nedokážu si představit, že by takhle riskoval čistě ze sentimentality. Musel k tomu mít pádnej důvod. Jen se ujistit, že je opravdu mrtvá, to by mu netrvalo dlouho – rozhodně ne tak dlouho, jako ji odtáhnout –, takže bych řekla, že ji hledal a odtáhnul, protože ji potřeboval prohledat.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Sam. „Víme přece, že mu nešlo o peníze.“

„Napadají mě jenom tři důvody. Zaprvé u ní mohl hledat něco, co by ho mohlo prozradit – třeba jestli si něco nezapsala do deníku, nebo chtěl z jejího mobilu vymazat svoje číslo, něco na ten způsob.“

„Žádnej deník si nevedla,“ oznámil Frank s pohledem upřeným do stropu. „Ptal jsem se na to té naší Fantastické čtyřky.“

„A mobil nechala doma, na stole v kuchyni,“ doplnil ho Sam. „Spolubydlící říkají, že to bylo normální; vždycky si ho chtěla vzít na procházku s sebou, ale většinou ho zapomněla. Pracujeme na něm – zatím nic podezřelýho.“

„Ale to on nemusel vědět,“ odpověděla jsem. „Anebo hledal něco konkrétního. Třeba mu měla něco dát a potom si to rozmyslela – to mohl bejt ten důvod, proč ji bodnul… Buď si to od ní vzal až po smrti, nebo to u sebe vůbec neměla.“

„Mapu se zakopaným pokladem?“ zeptal se Frank bezelstně. „Korunovační klenoty?“

„Ten barák je plnej starýho harampádí,“ řekl Sam. „Pokud tam bylo něco cennýho… Byl při dědickým řízení sepsanej inventář?“

„Pchá,“ vyprsknul Frank. „Vždyť jsi to tam viděl. Kdo by se tam sepisoval s inventářem? Ty lepší kousky byly uvedený v závěti Simona Marche – většinou starožitnej nábytek, pár obrazů –, ale to všecko je pryč. Dědická daň dělala slušnou sumičku, na zaplacení bylo potřeba střelit všecko, co mělo cenu víc než pár liber. Pokud můžu soudit, tak zbyla jenom veteš, kterou najdeš na každý druhý půdě.“

„Druhá možnost je,“ pokračovala jsem, „že hledal její průkaz totožnosti. Je jasný, že kolem totožnosti té holky je zmatků až až. Třeba si myslel, že mluví se mnou, a potom začal mít pochybnosti, anebo mu naznačila, že Lexie Madisonová není její pravý jméno – vrah si potom třeba chtěl ověřit totožnost, aby věděl, koho vlastně zabil.“

„Takže ze všech těch tvých scénářů vyplývá tohle,“ řekl Frank. Hleděl na nás zabořený do pohovky, s rukama složenýma za hlavou a lesk v jeho očích nyní působil arogantněji. „Vrah měl v úmyslu se s ní setkat, což znamená, že mohl mít v úmyslu setkat se s ní i znovu, kdyby k tomu měl příležitost. Neměl v úmyslu ji zabít, takže je vysoce nepravděpodobný, že by tu hrozilo nějaký další nebezpečí. A není to nikdo z Hlohovce.“

„Ne nevyhnutelně,“ odpověděl Sam. „Pokud to udělal někdo ze spolubydlících, mohl vzít Lexii mobil, aby si ověřil, že nevolala záchranku ani na něj nic nenahrála. Víme, že na něj často natáčela video. Taky mohli mít strach, že do mobilu uložila jméno vraha.“

„Už přišly výsledky rozboru těch otisků z mobilu?“ zeptala jsem se.

„Dneska odpoledne,“ odpověděl Frank. „Lexiiny a Abbyiny. Abby i Daniel vypověděli, že to ráno, než šli do školy, podávala Abby mobil Lexii, a otisky to dosvědčují. Nejmíň na dvou místech jsou Abbyiny otisky pod těmi Lexiinými – vzala telefon do ruky až po Abby. Lexii ten telefon nikdo po smrti z kapsy nevzal. Když umírala, ležel doma na kuchyňským stole, a kdokoli ze spolubydlících ho tam mohl najít, aniž by ji musel jít hledat ven.“

„Nebo jí mohli vzít deník,“ řekl Sam. „To, že si žádnej nevedla, víme jenom od nich.“

Frank obrátil oči v sloup. „Jestli to bereš takhle, tak to, že tam vůbec bydlela, víme taky jenom od nich. Stejně tak je možný, že se s nimi před měsícem pohádala a přestěhovala se do apartmá v hotelu Shelbourne jako milenka saudskýho prince, i když nemáme jedinej důkaz, kterej by tomu nasvědčoval. Výpovědi všech čtyř dokonale sedí, ani jednoho jsme nepřistihli při lži, byla bodnutá někde jinde, než v tom baráku…“

„Cassie, co myslíš?“ skočil mu do toho Sam. „Pasuje na ně ten profil?“

„Jo, Cassie,“ ozval se Frank sladce. „Jakej máš na to názor?“

Sam tak zoufale chtěl, aby to byl někdo z nich. Na okamžik jsem zatoužila říct ano bez ohledu na to, jak to ovlivní vyšetřování, jenom aby mu zmizel z tváře ten vyčerpaný výraz a v očích se mu zajiskřilo. „Ze statistickýho hlediska jo,“ řekla jsem, „zhruba to na ně sedne. Věk by odpovídal, navíc jsou místní, inteligentní, znali se s ní – nejen to, znali ji nejlíp ze všech, a mezi takovými lidmi nejčastěji najdeš vraha. Nikdo z nich nemá záznam, ale jak jsem řekla, někdo z nich může mít něco za sebou, aniž bychom o tom věděli. Jo, zprvu jsem si na ně taky myslela, ale čím víc toho o nich vím…“ Projela jsem si rukou vlasy a přemýšlela, jak to říct. „I když se mi taky nechce spolíhat jenom na jejich slovo. Máme to potvrzený nezávisle ještě od někoho jinýho, že běžně chodila na procházky sama? Že s ní nechodil nikdo ze spolubydlících?“

„Vlastně máme,“ odpověděl Frank a zašátral po cigaretách na podlaze. „Postgraduální studentka angličtiny Brenda Grealeyová, má stejnýho vedoucího dizertace jako Lexie.“ Brenda Grealeyová byla na seznamu OZ – velká, s vypoulenýma angreštovýma očima, kyprými tvářemi, které už začínaly vadnout, a záplavou zrzavých loken. „Je zvědavá jako opice. Když se jich všech pět nastěhovalo do toho baráku, ptala se Lexie, jestli tam má aspoň trochu soukromí, v tý mužský společnosti. Mám pocit, že Brenda to mínila jako dvojsmysl a čekala nějaký drby o sexuálních orgiích, ale Lexie se na ni podle všeho jenom netečně podívala a řekla jí, že chodí každej večer sama na procházky, že víc soukromí nepotřebuje a zaplaťpámbů se stýká jenom s lidmi, jejichž společnost jí není nepříjemná. Pak se otočila a odešla. Brendě podle mě vůbec nedošlo, že jí tím naznačila, ať se stará sama o sebe.“

„Fajn,“ řekla jsem. „V tom případě si myslím, že z toho spolubydlící můžeme vynechat. Moc mi to na ně nesedí. Kdyby chtěl někdo z nich s Lexií probrat mezi čtyřma očima něco důležitýho, udělal by to nenápadně, pozval by ji na kafe do školního bufetu nebo tak něco, a nešel by s ní v noci na procházku, ani by za ní nevyrazil ven. V obou případech by tím narušil zaběhnutej řád – pro těch pět byl zaběhnutej řád svatej – a dal by všem jasně najevo, včetně Lexie, že má něco za lubem. A potom by si musel vzít s sebou nůž. Tahle partička, to jsou intelektuálský středostavovský neviňátka…“

„Chce tím říct, že jsou to buzíci,“ informoval Sama Frank přes cvaknutí zapalovače.

„Ale no tak,“ položil Sam propisku. „Počkej, nemůžeš je vyloučit jenom proto, že jsou ze střední třídy. V kolika případech, na kterých jsme dělali, byl vrah nějakej slušnej, roztomilej…“

„Já nevylučuju, že by ji mohli zabít, Same,“ odpověděla jsem. „Ale tady teďka jde o to jakým způsobem. Kdyby ji někdo uškrtil, nebo jí rozbil hlavu o zeď, klidně by mohl bejt pachatelem jeden z nich. Dokonce si umím představit, že by ji kdokoli z nich i bodnul, kdyby měl zrovna v té chvíli po ruce nůž. Chci tím říct, že nikdo z nich by ten nůž v první řadě u sebe neměl – pokud ji ovšem neměl v plánu zabít, což ale nesedí, jak jsem už říkala. Jsem ochotná vsadit slušnej obnos na to, že ti čtyři nemají ve zvyku nosit u sebe nože; a kdyby třeba chtěli někomu pohrozit nebo ho k něčemu přinutit, tak by je ani nenapadlo použít k tomu nůž. Jejich svět je jinej. Tihle když se na někoho chystají, nehledají nůž, ale argumenty.“

„Fajn,“ řekl Sam po chvíli. Zhluboka se nadechl, znovu zvednul propisku a nechal ji viset ve vzduchu nad zápisníkem, jako by zapomněl, co si chtěl zapsat. „Nejspíš máš pravdu.“

„I kdybychom připustili, že někdo z nich šel za ní,“ pokračovala jsem, „a vzal si s sebou nůž, aby ji z nějakýho důvodu postrašil, tak co by čekal, že bude potom? Vážně by si mohl myslet, že mu to projde? Patřili všichni do stejný party, úzce propojený a uzavřený. Klidně by mu mohla slíbit cokoli, pak si to namířit nejkratší cestou domů a vyzvonit ostatním třem, co se stalo. Byl by z toho pořádnej poprask a náš hrdina s nožem by dost možná letěl z Hlohovce, pokud by to nebyl Daniel. Tohle jsou kultivovaní lidi, Same. Něco takovýho by jenom tak nepřešli.“

„Upřímně řečeno,“ ozval se Frank a poposednul – zjevně se začínal nudit –, „kultivovaní lidi dělají často pěkný voloviny.“

„Ale ne takovýhle,“ odpověděl Sam. Nechal propisku ležet na zápisníku a ukazováčky si promnul koutky očí. „Voloviny, to jo. Ale ne věci, který vůbec nedávají smysl.“

Cítila jsem se pod psa, protože za ten výraz v jeho tváři jsem mohla já. „Nejedou v drogách?“ zeptala jsem se. „Třeba lidem na kokainu to často logicky nemyslí.“

Frank vyfouknul kouř. „To pochybuju,“ odpověděl Sam, aniž by se na mě podíval. „Tahle parta, to jsou normální suchaři. Jasně, napijou se, ale od pohledu je jasný, že nikdy nezkusili ani hašiš, natož něco tvrdšího. Koneckonců, toxikologický testy té holky byly čistý jako lilium.“

Vítr se opřel do okna, zařinčel okenní tabulí, a zase utichnul. „Potom to na ně nevypadá,“ řekla jsem. „Pokud jsme nepřehlédli něco důležitýho.“

Po chvíli Sam řekl: „Dobře.“ Opatrně zavřel zápisník a připnul na desky propisku. „Asi bych se měl tedy po něčem důležitým poohlídnout.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozval se Frank. „Proč sis na ty čtyři tak zasedl?“

Sam si přejel dlaněmi tváře a unaveně zamrkal, jako by se snažil soustředit. „Protože se to samo nabízí,“ odpověděl po chvíli. „A nikoho jinýho nemáme, aspoň pokud vím. Protože pokud to nejsou oni, tak zatím nemáme v ruce vůbec nic.“

„Máš přece ten báječnej profil,“ připomněl mu Frank.

„Já vím,“ řekl Sam ztěžka. „A jsem za něj rád, Cassie, vážně. Jenže v současnosti tu není nikdo, kdo by mu odpovídal. Mám spoustu místních chlapů – i ženských –, který by odpovídali věkem, někteří mají i záznam a řekl bych, že pár jich je i dost chytrých a umí se ovládat, ale nic nenaznačuje tomu, že by kdokoli z nich tu holku vůbec znal. Mám spoustu jejích spolužáků a známých ze školy a na několik z nich by tohle všechno sedlo skoro do puntíku, až na to, že pokud vím, tak nikdo z nich v Glenskehy v životě nebyl, natož aby se tam vyznal. Nemám nikoho, kdo by vyhovoval ve všech ohledech.“

Frank zvedl obočí. „Nechci se opakovat, ale to je přece ten důvod, proč do toho tady s Maddoxovou jdeme.“

„Jo,“ odpověděl Sam, aniž by na něho pohlédnul. „Ale když ho najdu, tak nebudete muset.“

„Tak to bys sebou měl hodit,“ řekl Frank. Stále ležel opřený na pohovce a hleděl na Sama línýma, přimhouřenýma očima přes spirály kouře. „Mám v plánu to v neděli spustit.“

Následovala vteřina absolutního ticha; i vítr jako by se venku zastavil. Frank dosud ještě žádné určité datum nezmínil. Koutkem oka jsem viděla, jak se mapy a fotografie na stole začínají kroutit, krystalizovat, jak se mění ve sluncem pozlacené listí, zčeřené sklo, ohlazený kámen, jak se mění ve skutečnost.

„Tuhle neděli?“ vypadlo ze mě.

„Nekoukej se na mě tak vyjeveně,“ řekl mi Frank. „Budeš dobrá, zlatíčko. A vem to z týhle stránky – aspoň už se nebudeš muset koukat na můj otravnej ksicht.“ V ten okamžik se to opravdu jevilo jako velice podstatná výhoda.

„Tak jo,“ ozval se Sam. Hlubokými doušky dopil kafe a trhnul sebou. „Měl bych už jít.“ Vstal a nepřítomně se poplácal rukama po kapsách.

Sam bydlí na jednom příšerném sídlišti na samém kraji Dublinu, padal únavou, venku se znovu zvedal vítr a vytrhával tašky ze střechy. „Přece teď nepojedeš tu dálku, Same,“ řekla jsem. „V tomhle počasí? Zůstaň. My sice budeme do noci pracovat, ale…“

„Jasně, zůstaň tu s náma,“ přidal se Frank, roztáhnul ruce a zakřenil se na něj. „Můžeme si udělat pyžamovej večírek, opékat si marshmallow, zahrát si na fanty.“

Sam zvednul kabát z opěradla futonu a hleděl na něj, jako by nevěděl, co s ním. „Ale kdepak, nejedu domů. Skočím na chvilku na služebnu, pročíst si pár spisů. Nedělejte si starosti.“

„Tak fajn,“ řekl Frank zvesela a zamával mu na rozloučenou. „Příjemnou zábavu. A až najdeš hlavního podezřelýho, tak brnkni.“

Vyprovodila jsem Sama dolů. Když jsem ho u domovních dveří políbila na dobrou noc, zamířil zarputile k autu, ruce v kapsách a hlavu skloněnou proti větru. Možná to bylo jenom tím průvanem, který se se mnou hnal po schodišti vzhůru, ale bez něj mi můj byt najednou připadal chladnější, tak nějak prázdnější, jako by se ve vzduchu vznášela jakási ostrá, tenká čepel. „Šel by tak jako tak, Franku. Nemusel ses zrovna chovat jako buran.“

„Možná ne,“ vyhoupnul se Frank do vertikální polohy a začal skládat krabice od číny. „Ale pokud můžu soudit z těch video záběrů v mobilu, tak Lexie by termín ‚buran‘ nikdy nepoužila. V podobných situacích používala ‚hovado‘ – případně ‚hovado pitomý‘ – anebo ‚kretén‘ nebo ‚pitomec‘. To jenom tak pro pořádek. Umyju nádobí, když mi bez nápovědy řekneš, kudy se dostaneš z Hlohovce k tomu rozbořenýmu baráku.“

Od té chvíle už se u mě Sam s večeří neukázal. Občas se na chvíli zastavil v nějakou nezvyklou hodinu, spával u sebe doma, a když u mě na pohovce našel Franka, nic neříkal. Většinou se zdržel jen na tak dlouho, aby mi stihnul dát pusu, tašku s jídlem a v rychlosti mi sdělit, co je ve vyšetřování nového. Moc toho ke sdělení nebylo. Laborka a asistenti pročesali každý centimetr pěšin, po nichž se Lexie pozdě v noci procházívala – ani stopa po krvi, ani jediný identifikovatelný otisk prstu, ani náznak zápasu nebo že by někde někdo na někoho číhal – všechny stopy prý zahladil déšť – a žádná vražedná zbraň. Sam s Frankem se ze všech sil snažili opít média rohlíkem, aby kolem případu nezačala příliš čmuchat; poskytli tisku opatrné, nic neříkající prohlášení o útočném napadení v Glenskehy, utrousili pár nejasných narážek na to, že oběť byla převezena do nemocnice ve Wicklow, a nechali nemocnici nenápadně střežit, ale nikdo se tam po ní nepřišel ptát, dokonce ani její spolubydlící. Od mobilního operátora žádné užitečné informace o Lexiiných telefonátech nepřišly, výslechy sousedů obnášely jenom netečná krčení rameny, neověřitelná alibi („…když skončil Milionář, šli jsme si s manželkou lehnout…“), pár nakvašených poznámek o těch zazobaných děckách z Hlohovce, hromadu nakvašených poznámek o Byrnovi s Dohertym a o tom, že předtím je Glenskehy vůbec nezajímalo, jinak vůbec nic, co by k něčemu vedlo.

Vzhledem k jejich vztahu s místními a jejich všeobecnému nadšení byli Doherty a Byrne raději pověřeni úkolem shlédnout triliony hodin záznamu z místního kamerového systému, zda na nich neuvidí kohokoli podezřelého, ale kamery nebyly v Glenskehy rozmístěny za tímto účelem, proto na nich neobjevili nic zajímavého. Alespoň si však byli jistí, že mezi desátou večer a druhou ranní hodinou v noc vraždy nikdo do Glenskehy nepřijel ani neodjel po hlavní silnici. Kvůli tomu Sam opět zaměřil pozornost na spolubydlící, na což Frank reagoval výčtem způsobů, kterými se někdo může do Glenskehy dostat, aniž by byl zachycen kamerovým systémem, což zase v Byrnovi přiživovalo odpor ke kravaťákům, kteří se sem sjíždějí z Dublinu a otravují člověka kvůli nesmyslům. Měla jsem pocit, jako by vyšetřovací místnost byla změtí slepých uliček, tahanic o kompetence a nepříjemně depresivní atmosféry.

Frank oznámil spolubydlícím, že se Lexie brzy vrátí domů. Poslali jí její věci – přáníčko, ať se brzy uzdraví, půltucet čokoládových tyčinek, bledě modré pyžamo, šaty na doma, zvlhčující krém – ten byl jistě od Abby –, dvě knížky od Barbary Kingsolverové, walkmana a hromadu nejrůznějších kazet. Když pominu, že kazetu jsem viděla naposledy zhruba tak ve dvaceti, tyhle byste sháněli poměrně těžko – byl tu Tom Waits, Bruce Springsteen a výběry pro noční jízdu po dlouhé dálnici do neznáma s Edith Piaf, Guillemots a jakousi ženskou, která se jmenovala Amalia a zpívala chraptivou portugalštinou. Aspoň to byla všechno dobrá muzika; kdyby mezi tím byl nějaký Eminem, musela bych rázně zakročit. Na přáníčku stálo „Uzdrav se!“ a pod tím čtyři jména, nic víc; ta stručnost tomu všemu dodávala na tajuplnosti a přímo z ní sršely vzkazy, jež jsem nedokázala přečíst. Čokoládové tyčinky snědl Frank.

Oficiální zpráva byla taková, že se Lexii kvůli kómatu narušila krátkodobá paměť – vůbec si nevzpomínala, jak k tomu útoku došlo, a z předchozích dnů si pamatovala jen málo. „Což má svoje světlý stránky,“ upozornil mě Frank. „Pokud zvořeš nějakou drobnost, stačí udělat zmatenej kukuč, zamumlat bezradně něco o kómatu a všem to bude jako vysvětlení stačit.“ Já mezitím hezky připravovala tetičku, strýčka a svoje známé na to, že se chystám na výcvikový kurz – snažila jsem se mlžit – a pár týdnů budu pryč. Sam vyžehlil mou nepřítomnost v práci tím, že zašel na slovíčko s Quigleym, rezidentním blbem oddělení vražd, a důvěrně mu sdělil, že jsem sekla se zaměstnáním, abych si dokončila vysokou školu, což mě mělo krýt, pokud by mě kdokoli viděl poflakovat se po městě s partou studentů. Quigley je obdařený především malým mozkem a velkou hubou a nikdy mě moc nemusel. Do čtyřiadvaceti hodin už všichni na oddělení věděli, že jsem mimo službu, a pravděpodobně to zaslechli opepřené ještě nějakou tou pikantností (těhotenství, psychóza, závislost na cracku).

Do čtvrtka mě Frank bombardoval dotazy – kde je tvoje místo u snídaně? kde máte v kuchyni sůl? kdo tě ve středu vozí autem do školy? kde má kancelář vedoucí tvé dizertace? Pokud jsem na něco odpověděla špatně, zaměřil se na tu oblast ze všech možných úhlů – fotky, zápisky, video záběry z mobilu, audio nahrávky výslechů –, dokud jsem neměla pocit, že jsou to moje vlastní vzpomínky a odpověď mi nepřišla na jazyk automaticky. Potom se znovu vrátil k palbě otázek – kde jsi strávila předminulý Vánoce? kterej den v týdnu je na tobě řada s nákupem? Bylo to, jako by u mě na pohovce seděla jakási lidská obdoba tenisového nahrávacího stroje.

Samovi jsem o tom neřekla – cítila jsem se kvůli tomu jaksi provinile –, ale ten týden jsem si užívala. Mám ráda výzvy. Občas jsem si uvědomovala, že jsem v poměrně velmi neobvyklé situaci a že zakrátko bude pravděpodobně ještě neobvyklejší. Tenhle případ byl jako Möbiova páska a bylo těžké se v něm vyznat – všude samá Lexie, přelévaly se na hranách jedna do druhé, až jste ztráceli přehled, o které z nich je řeč. Každou chvíli jsem se přistihla, že se už už chystám Franka zeptat, jak se jí vede.

Frankova sestra Jackie byla kadeřnice, a tak ji ke mně v pátek večer přivedl, aby mě ostříhala. Jackie byla hubená, odbarvená blondýna, bez špetky respektu ke svému staršímu bratrovi. Líbila se mi.

„Jo, nějakej sestřih by se ti hodil,“ profesionálním pohybem mi projela ofinu dlouhými, fialovými nehty se zručností profesionálky. „Jak bys to chtěla?“

„Takhle,“ řekl Frank, vytáhnul jednu fotku z místa činu a podal jí ji. „Svedla bys to?“

Jackie chytla fotku dvěma prsty a podezíravě se na ni podívala. „Hele, ta ženská je mrtvá?“

„To je tajný,“ odpověděl Frank.

„Leda tak prdlajs. To je tvoje sestra, drahoušku?“

„Na mě se nekoukej,“ odpověděla jsem. „Tohle je Frankův výmysl. Mně do něho jenom zatáhnul.“

„Nemáš se od něj nechat. Na,“ ještě jednou se na fotku podívala a znechuceně ji podala nataženou rukou Frankovi zpět. „Tohle je teda fakt humus. Co kdyby ses začal raděj zabývat něčím pořádným, Francisi? Třeba zkusil něco udělat s dopravníma zácpama nebo prostě něco užitečnýho. Trvalo mi to dvě hodiny, než jsem sem…“

„Co kdyby ses do toho už pustila, Jackie?“ vyjel na ni Frank netrpělivě a prohrábnul si rozhořčeně vlasy, že mu zůstaly stát. „A přestala mě přivádět k šílenství?“ Jackie po mně hodila stranou okem a vyměnily jsme si neznatelný, spiklenecký úsměv.

„A pamatuj, budeš o tom držet jazyk za zuby,“ řekl Frank nakvašeně. „Jasný? Je to důležitý.“

„Jo, jasně,“ odpověděla Jackie a vytáhla z tašky hřeben a nůžky. „Důležitý. Běž nám radši udělat čaj. Teda jestli můžu prosit, drahoušku,“ dodala ke mně.

Frank zakroutil hlavou a vykročil ke kuchyňské lince. Jackie mi učesala vlasy přes oči a mrkla na mě.

Když byla hotová, vypadala jsem jinak. Ještě nikdy jsem neměla ofinu takhle nakrátko; byla to drobnost, ale dělala mi tvář mladší a obnaženější, dodávala jí tu klamnou nevinnost okaté modelky. Čím déle jsem se na sebe tu noc dívala do zrcadla, když jsem se chystala do postele, tím méně jsem vypadala jako já. Když jsem se dostala do fáze, že jsem si nemohla vzpomenout, jak jsem vypadala předtím, vzdala jsem to, ukázala do zrcadla vztyčený prostředník a šla spát.

V sobotu odpoledne Frank řekl: „Myslím, že jsme připravení.“

Seděla jsem opřená zády na pohovce, ruce propletené pod koleny, naposledy se probírala fotografiemi studentů, které měla Lexie v semináři a snažila jsem se tvářit znuděně. Frank chodil kolem mě tam a zpět čím víc se blíží začátek nějaké operace, tím méně toho nasedí.

„Zítra,“ odpověděla jsem. To slovo mě pálilo na jazyku, ostře a čistě jako sníh, a vyráželo mi dech.

„Zítra odpoledne – dostaneš ještě půlden k dobru, ať se stačíš naladit. Dneska večer dám spolubydlícím vědět, ať jsou všichni určitě doma a připraví ti srdečné přivítání. Myslíš, že jseš připravená?“

Nedokázala jsem si představit, co při operaci jako tahle může znamenat „připravená“. „Vždy připravena,“ odpověděla jsem.

„Takže ještě jednou – jakej je tvůj úkol pro první týden?“

„Hlavně se nenechat prokouknout,“ řekla jsem. „A nenechat se oddělat.“

„Ne hlavně; pouze.“ Frank mi lusknul prsty před očima, když kolem mě procházel. „Hele, soustřeď se. Tohle je důležitý.“

Položila jsem si fotky na břicho. „Já se soustředím. Co je?“

„Jestli tě bude někdo podezřívat, bude to během prvních několika dní, kdy teprve budeš hledat pevnou půdu pod nohama, a všichni na tobě budou viset očima. Takže první týden si jenom zlehka připravuj terén. Bude to dřina, zprvu to bude únavný. Jestli to přeženeš, začneš dělat chyby – a stačí jedna jediná. Takže hezky zvolna. Pokud to bude možný, moc se do ničeho nezapojuj – choď spát brzy, a když budou ostatní hrát karty, čti si. Jestli to vydržíš do příštího víkendu, tak se to zlomí, všichni si zvyknou, že jseš zpátky, přestanou si tě všímat a tobě se bude dýchat daleko líp. Do té doby se ale drž při zemi – žádný riskování, žádný slídění, nic, co by mohlo vzbudit podezření. Na případ vůbec nemysli. Je mi jedno, jestli pro mě za týden touhle dobou nebudeš mít vůbec nic, pokud budeš pořád ve hře. Jestli to zvládneš, vyhodnotíme to a začneme na tom pracovat dál.“

„Ale nemyslíš si doufám, že to zvládnu, že ne?“ zeptala jsem se.

Frank přestal popocházet a dlouze, klidně se na mě podíval. „Posílal bych tě tam, kdybych si myslel, že se to nedá zvládnout?“

„Jasně že jo,“ odpověděla jsem. „Kdybys měl pocit, že výsledky budou tak jako tak stát za to, vůbec by ses nerozpakoval.“

Opřel se zády o okenní rám a zjevně se nad tím zamyslel; kvůli světlu za ním jsem mu neviděla do obličeje. „To je možný,“ řekl, „ale je to vedlejší. Jo, jasně, je to o hubu. To jsi věděla od první chvíle. Ale dá se to zvládnout, pokud budeš opatrná, nenecháš se vyvést z míry a neztratíš trpělivost. Pamatuješ, jak jsem ti před lety říkal, že se máš ptát?“

„Jo. Hraj naivku a ptej se na všecko možný, pokud víš, že ti to projde.“

„Tentokrát to bude jinak. Budeš dělat pravej opak – na nic se neptej, leda by sis byla absolutně jistá, že nemáš znát odpověď. Což v podstatě znamená, neptej se nikoho vůbec na nic.“

„A co mám teda dělat, když se nemůžu ptát?“ zeptala jsem se udiveně.

Frank rychle přešel přes pokoj, shodil ze stolku papíry, posadil se na něj, nahnul se ke mně a upřel na mě svoje modré oči. „Budeš mít oči a uši dokořán. Hlavní problém tohohle případu je, že nemáme podezřelýho. Ty máš za úkol nějakýho najít. Pamatuj, že cokoli přineseš, soud to jako důkaz neuzná, protože nemůžeš podezřelýho předem poučit o jeho právech, takže nám nejde o přiznání ani o nic podobnýho. To nechej na mě a na tom tvým Sammym. Když nás nasměruješ, my už se postaráme o důkazy. Stačí, když zjistíš, jestli tu není někdo, kdo uniknul naší pozornosti – buď někdo z předešlýho života té holky, nebo někdo, s kým se seznámila v poslední době a nechala si to pro sebe. Pokud tě bude kontaktovat někdo, kdo není na seznamu OZ – telefonicky, osobně, jakkoli – hraj to na něj, snaž se zjistit, o co mu jde a co jste spolu měli, a pokud to půjde, zjisti jeho celý jméno a telefon.“

„Jasně,“ odpověděla jsem, „náš tajemnej.“ Znělo to docela přijatelně, ale s Frankem je to tak vždycky. Byla jsem si naprosto jistá, že Sam má pravdu a Frank to všechno dělá nikoli proto, že je tu podle něj aspoň mizivá šance na úspěch, ale protože ho prostě láká všechno, co smrdí rizikem, nebezpečím a absurditou. Rozhodla jsem se, že to hodím za hlavu.

„Přesně. Tajemnej pro naši tajemnou. A mezitím nespustíš oči ze spolubydlících a zkusíš z nich něco vytáhnout. Já je za podezřelý nepovažuju – vím, že ten tvůj Sammy na ně má pifku, ale souhlasím s tebou, nesedí to na ně –, jenom si nejsem jistej, jestli nám řekli všechno. Však uvidíš sama, až je poznáš. Může to bejt úplná hovadina, třeba jenom podvádějí při zkouškách nebo načerno pálí kořalku anebo vědí, kdo je taťka toho dítěte, jen bych to rád posoudil sám, co je hovadina a co není. Policajtům to nevyklopí, ale když na to půjdeš šikovně, je tu slušná šance, že tobě jo. Ohledně ostatních z OZ si moc starosti dělat nemusíš – nemáme nic, co by ukazovalo na kohokoli z nich, a já se Sammym je budeme tak jako tak mít pod dozorem –, ale kdyby se kdokoli z nich choval třeba jenom trochu podezřele, tak mi to samozřejmě budeš hlásit. Jasný?“

„Jasný.“

„A ještě poslední věc,“ vypadlo z Franka. Odlepil se od stolku, vzal hrnky a odnesl je ke kuchyňské lince. Dostali jsme se do fáze, kdy na sporáku stála ve dne v noci nepřetržitě obrovská konvice plná silné kávy; ještě týden, a nejspíš bychom vyjídali lžičkou i lógr. „Už nějakou dobu bych ti chtěl říct pár slov.“

Cítila jsem už pár dní, že tohle přijde. Projížděla jsem si fotky jako kartotéční lístky a snažila se v duchu sypat jedno jméno za druhým: Cillian Wall, Chloe Nelliganová, Martina Lawlorová… „Sem s tím,“ řekla jsem.

Frank postavil hrnky, začal si hrát se solničkou a opatrně ji otáčel mezi prsty. „Nerad o tom mluvím, ale co dělat, život je někdy pes. Jseš si vědomá, že jseš v poslední době – jak to říct – trochu nervózní, že jo?“

„Jo,“ odpověděla jsem se zrakem stále upřeným na fotografie. Isabella Smythová, Brian Ryan – rodiče buď neměli všech pět pohromadě, nebo měli zvláštní smysl pro humor –, Mark O’Leary… „Jsem si toho vědomá.“

„Netuším, jestli je to kvůli tomuhle případu, nebo jsi to tak měla už předtím, ale to je vedlejší. Jestli je to jenom tréma, tak ta bude možná fuč, jakmile vstoupíš do toho baráku. Ale chtěl bych ti říct jednu věc – jestli to tréma není, žádnou paniku. Nemysli na to, jestli jsi něco neudělala špatně, nebo začneš ztrácet nervy. A nesnaž se nervozitu skrývat. Využij ji. Není důvod, proč by Lexie po tom všem nemohla být trochu roztřesená, a není důvod, proč bys to nemohla obrátit ve svůj prospěch. Využij to, co máš, i kdyby to nebylo nezbytně to, cos chtěla. Všechno je zbraň, Cass. Všechno.“

„Budu na to myslet,“ odpověděla jsem. Z pouhé představy, že bych mohla nějak ve svůj prospěch využít operaci Vestálka, se mi svírala hruď a krátil se mi dech. Věděla jsem, že Frank by si všimnul každého mého zamrkání.

„Myslíš, že to zvládneš?“

Lexie, pomyslela jsem si, Lexie by mu neřekla, ať si hledí svýho a nechá to na ní, což už jsem měla na jazyku, ani by mu na to neodpověděla. Lexie by mu zívla do tváře, nebo by odsekla, ať ji přestane komandovat a poučovat jako její babička, nebo by řekla, že má chuť na zmrzlinu. „Došly nám sušenky,“ protáhla jsem se, až mi fotky sklouzly z břicha a rozsypaly se všude po zemi. „Skoč pro nějaký. Ty s citronovou příchutí.“ A potom jsem vyprskla smíchy při pohledu na výraz Frankovy tváře.

Frank mi dal milostivě na sobotu večer volno – hotovej miláček, ten náš Frankie –, abych se mohla rozloučit se Samem. Sam udělal k večeři kuřecí tikka; já se pokusila o tiramisu, které se k tomu jako zákusek příliš nehodilo, navíc v mém podání vypadalo příšerně, ale chutnalo dobře. Mluvili jsme o normálních, bezvýznamných věcech, dotýkali se vzájemně rukama na stole a vyměňovali si maličkosti, které si čerství milenci předávají a schovávají jako poklady vyplavené mořem – příběhy z dětství, koniny, které jsme vyváděli v pubertě. Lexiiny šaty, pověšené na dveřích skříně, se tetelily v rohu jako slunce na rozpáleném písku, ale vůbec jsme se o nich nezmínili, ani jednou.

Po večeři jsme se schoulili na pohovku. Zapálila jsem v krbu, Sam pustil cédéčko; byl to jako kterýkoli jiný večer a mohl být celý náš, kdyby nebylo těch šatů a mého zrychleného, odhodlaného tepu.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Sam.

Začínala jsem doufat, že zvládneme celý večer, aniž bychom se jedinkrát zmínili o zítřku, ale to bych pravděpodobně chtěla příliš. „V pohodě,“ odpověděla jsem.

„Jseš nervózní?“

Zamyslela jsem se. Tahle situace byla totálně na hlavu hned z tuctu různých důvodů. Nejspíš bych měla být zkoprnělá hrůzou. „Ne,“ řekla jsem. „Zvědavá.“

Cítila jsem, jak Sam přikývnul a dotknul se bradou mé hlavy. Jednou rukou mě v pomalém, konejšivém rytmu hladil po vlasech, ale hruď měl oproti mé strnulou jako kámen, jako by zadržoval dech.

„Tobě se ten nápad nelíbí, že ne?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ odpověděl Sam tiše. „Nelíbí.“

„Tak proč jsi to nezastavil? Je to tvoje vyšetřování. Mohl sis dupnout, kdykoli.“

Samova ruka znehybněla. „Chceš, abych to zastavil?“

„Ne,“ řekla jsem. Aspoň to jsem věděla jistě. „Ani náhodou.“

„V téhle fázi už by to nebylo tak jednoduchý. Teď, kdy už v tom naplno jede oddělení tajných operací, je to Mackeyho dítě; v tom nemám žádnou pravomoc. Ale jestli sis to rozmyslela, najdu způsob, jak to…“

„Nerozmyslela, Same. Vážně. Jenom mě zajímá, proč jsi s tím souhlasil.“

Pokrčil rameny. „Mackey má v něčem pravdu – nemáme v tomhle případě v ruce nic jinýho. Tohle je možná jedinej způsob, jak ho vyřešit.“

Sam má na svém kontě pár nevyřešených případů, stejně jako každý detektiv, a byla jsem si jistá, že by klidně přežil o jeden víc, pokud by měl jistotu, že vrah nešel po mně. „Ale minulou sobotu jsi taky neměl nic,“ řekla jsem. „A tenkrát jsi byl zásadně proti.“

Znovu mě začal nepřítomně hladit. „Ten první den,“ začal po chvíli, „když jsi přijela na místo činu, tak jste se s Mackeym začali dobírat, pamatuješ? On se do tebe navážel kvůli těm tvým šatům a ty ses zase navážela do něj, skoro jako tenkrát s… když jsi byla ještě na oddělení vražd.“

Měl na mysli Roba. Rob byl pravděpodobně nejdůvěrnější kamarád, jakého jsem kdy měla, ale tenkrát jsme se strašlivě pohádali kvůli jisté záležitosti, a tím to skončilo. Otočila jsem se a opřela se Samovi o prsa, abych mu viděla do očí, ale zíral do stropu. „Dlouho jsem tě takhle neviděl,“ pokračoval. „Úplně jsi ožila.“

„Asi jsem jako společník stála poslední měsíce za starou bačkoru.“

Usmál se, jenom trošku. „Nestěžuju si.“

Snažila jsem se rozpomenout, jestli jsem slyšela Sama vůbec někdy si na cokoli stěžovat. „Ne,“ řekla jsem. „Já vím.“

„A potom v sobotu. Já vím, že jsme se pohádali“ – zmáčknul mi krátce ruku a políbil mě na čelo –, „ale stejně. Došlo mi to až potom – že ve skutečnosti v tom jedeme oba, v tom případu. Že ti na něm záleží. Bylo to jako…“ Zakroutil hlavou a hledal vhodná slova. „Na domácím násilí je to jiný, že jo?“

Většinou jsem mu o oddělení domácího násilí nic neříkala. Až teď mi došlo, že veškeré to mlčení mohlo svým způsobem mnohé prozrazovat. „Je taky zapotřebí,“ řekla jsem. „Není to jako na oddělení vražd, ale domácí násilí je v pohodě.“

Sam přikývnul a na vteřinu mě pevněji sevřel v náručí. „A pak na té poradě,“ pokračoval. „Až do té doby jsem si říkal, že si prostě dupnu a Mackeymu řeknu, ať si dá odchod. Tenhle případ začal vraždou a vyšetřováním jsem byl pověřenej já, takže kdybych řekl ne… Ale to, jak jsi tam mluvila, zaujatě, jak jsi domýšlela ty možnosti… Prostě mě napadlo, proč bych to měl ničit?“

Tohle jsem nečekala. Sam má tvář, která vás zmate, i když ho znáte dobře – zarudlou tvář venkovana, v koutcích světle šedých oči se mu rýsují jemné vrásky, tvář tak prostou a upřímnou, že byste za ní nehledali nic skrytého. „Díky, Same,“ řekla jsem. „Děkuju.“

Ucítila jsem, jak se mu nadzvedl hrudník a s výdechem zase klesnul. „Třeba to dopadne dobře, tenhle případ. Nikdy nevíš.“

„Ale i tak bys byl radši, kdyby se ta holka nechala oddělat kdekoli jinde.“

Sam nad tím chvíli přemýšlel a jemně si omotával kolem prstu pramen mých vlasů. „Jo,“ řekl. „Jasně, to bych byl. Jenže na ‚kdyby‘ se nehraje. Když se ti něco takovýho přihodí, nezbývá ti nic jinýho než se s tím nějak vypořádat.“

Pohlédl na mě. Stále se usmíval, ale kolem očí měl ještě něco jiného, skoro smutného. „Tenhle týden jsi vypadala šťastná. Je hezký vidět tě znovu šťastnou.“

Nedokázala jsem pochopit, jak se mnou tenhle chlap dokázal vydržet. „A kromě toho víš, že bych ti nakopala zadek, kdybys začal rozhodovat za mě,“ řekla jsem.

Sam se zazubil a cvrnknul mi prstem do nosu. „To taky, ty moje malá fúrie.“ Ale ten stín mu z očí nezmizel.

Neděle po těch dlouhých deseti dnech přišla rychle, jako přílivová vlna z přehrady, která se plnila tak dlouho, až se nakonec protrhla. Frank se měl stavit ve tři, aby mi zapojil štěnici a do půl páté mě měl hodit na Hlohovec. Do té doby jsme to se Samem brali jako každé jiné nedělní ráno – nenucené pročítání novin a popíjení čaje v posteli, pak sprcha, topinky s vajíčkem a plátkem slaniny –, ale viselo to nad námi jako obrovský budík, který odtikává vteřiny do okamžiku, kdy s řinčením ožije. Kdesi daleko od nás, u Lexiiných spolubydlících, právě probíhaly přípravy na její uvítání.

Po brzkém obědě jsem si na sebe vzala šaty. Oblékla jsem se v koupelně; Sam byl ještě pořád u mě a já se do nich chtěla navléct o samotě. Jako by to nebyly pouhé šaty, ale jemná drátěná košile, vyrobená mi na míru, nebo roucho připravené pro nějaký přísně tajný obřad. Úplně mě pálily dlaně, když jsem se jich dotýkala.

Jednoduché bílé bavlněné spodní prádlo, na němž byly ještě visačky z Penney’s; vybledlé džíny, obnošené do měkka a na obrubě lehce roztřepené; hnědé ponožky, hnědé kotníkové boty; bílé tričko s dlouhými rukávy; bledě modrý semišový kabátek, ošoupaný, ale čistý. Jeho límec voněl konvalinkami a ještě čímsi, jakýmsi teplým tónem, tak slabým, že ho skoro nebylo možné rozeznat – Lexiinou pletí. V jedné z kapes jsem našla několik týdnů starý účet z Dunne’s Stores za kuřecí filety, šampon, máslo a láhev zázvorového piva.

Když jsem se oblékla, podívala jsem se na sebe do velkého zrcadla zevnitř na dveřích. Na vteřinu mi nedocházelo, co vidím. A potom, to bylo na tom to absurdní, jsem dostala chuť se rozesmát. Byla to ironie – celé měsíce jsem se strojila jako Barbie-manažerka, a teď, když jsem měla být pracovně někdo jiný, jsem se nakonec měla oblékat téměř na vlas jako já. „Sluší ti to,“ řekl Sam s mírným úsměvem, když jsem vyšla ven. „Vypadáš dobře.“

Věci jsem měla sbalené a položené u dveří, jako bych se chystala na nějakou dalekou cestu; skoro jsem měla chuť si zkontrolovat pas a letenky. Frank mi koupil pěkný, nový kufr, takový ten tvrdý, s nenápadným dvojitým dnem, s důkladným zámkem na heslo; dovnitř by se dostal jenom kasař. Uvnitř byly Lexiiny věci – peněženka, klíče, mobil, všechno přesné duplikáty; věci od spolubydlících; umělohmotná tuba tablet s vitaminem C, označená cedulkou z lékárny AMOXYCILLIN, 3 X DENNĚ JEDNU TABLETU, kterou jsem si měla postavit na nějaké nápadné místo. Moje výbava byla skrytá pod falešným dnem – latexové rukavice, můj mobil, náhradní baterky do mikrofonu, zásoba umně zakrvavených obvazů, které jsem měla každé ráno a večer odhazovat do odpadkového koše v koupelně, zápisník, můj průkaz totožnosti a moje nová pistole – Frank mi sehnal osmatřicítku s krátkou hlavní, která mi dobře sedla do ruky a dala se mnohem lépe schovat než moje služební Smith & Wesson. Dále tu byl – zcela vážně – podvazkový pás, takový ten průmyslově vyráběný, elastický, který vám má zaručit v upnutých šatech ladné křivky. Je to jedna z alternativ pouzdra na pistoli, kterou agent hojně využívá. Není to pohodlné – po jedné dvou hodinách máte pocit, jako byste měli v játrech vytlačený důlek ve tvaru pistole –, ale dokonale zakryje všechny obrysy. Už jen představa, jak ji Frank vybírá v oddělení s dámským prádlem v Marks & Sparks, stála za to.

„Vypadáš příšerně,“ prohlížel si mě spokojeně, když se objevil u dveří mého bytu. Měl plnou náruč nejrůznějších aparátů jako vystřižených z bondovky, kabelů a reproduktorů a bůhví čeho všeho, co je potřeba pro zapojení štěnice. „Ty kruhy pod očima jsou neodolatelný.“

„Spávala tři hodiny denně,“ ozval se za mnou Sam naježeně. „Stejně jako ty a já. Ani my nevypadáme zrovna nejlíp.“

„Hele, já to přece nemyslím ve zlým,“ odpověděl mu Frank, prošel kolem nás a vysypal náruč na stolek. „Naopak jsem z ní nadšenej. Vypadá, jako by ležela deset dní na jednotce intenzivní péče. Ahoj, zlato.“

Mikrofon byl maličký, velikosti knoflíku od košile. Přichytil mi ho zepředu na podprsenku, mezi prsa: „Máme kliku, že ta holka neměla v oblibě hlubokej výstřih,“ řekl Frank a podíval se na hodinky. „Zkus se předklonit před zrcadlem, jestli není vidět.“ Modul s baterkami přišel tam, kde jsem měla mít ránu po noži, přilepený náplastí k boku, pod tlustou vrstvou gázy, jenom pár centimetrů pod jizvou, kterou Lexie Madisonová I. schytala od toho dealerskýho frajírka. Zvuková kvalita přenosu, jakmile Frank provedl na zařízení pár složitých úprav, byla křišťálově čistá: „Pro tebe jenom to nejlepší, zlatíčko. Vysílačka má dosah skoro dvanáct kilometrů, podle situace. Přijímače máme na stanici v Rathowenu a na oddělení vražd, takže budeš krytá doma i na Trinity. Neuslyšíme tě jenom na cestě do města a zpátky, ale neočekávám, že by tě někdo chtěl vyhodit z jedoucího auta. Nebudeme tě mít na očích, takže pokud bychom měli vědět cokoli, co nebude slyšet, sdělíš nám to. Kdybys potřebovala v případě nějakýho průseru nenápadně zavolat o pomoc, řekneš ‚bolí mě v krku‘ a do několika minut bude na místě pomoc se vším všudy – takže si dávej majzla, aby tě nezačalo bolet v krku doopravdy, protože jestli začne, nebudeš si moct ani postěžovat. Budeš se mi hlásit co nejčastěji, v ideálním případě každej den.“

„Mně taky,“ dodal Sam, aniž by se otočil od dřezu. Frank, který dřepěl na podlaze a mžoural na jakýsi displej na přijímači, se ani neobtěžoval mi věnovat uštěpačný pohled.

Sam domyl nádobí a začal ho s až přílišnou pečlivostí utírat. Roztřídila jsem materiály o Lexii – s oním pocitem, který má člověk těsně před závěrečnými zkouškami, když konečně odkládá sešity a říká si Co jsem se nenaučila doteď… –, naskládala je na hromádky a nacpala do igelitových tašek, které si měl Frank odvézt. „Takže to bychom měli,“ řekl Frank a s rozmáchlým gestem odpojil reproduktory. „Můžeme jít?“

„Připravena,“ odpověděla jsem a zvedla igelitové tašky. Frank vzal do jedné ruky reproduktory s přijímačem, druhou rukou chytil můj kufr a zamířil ke dveřím.

„Já to vezmu,“ řekl Sam nekompromisně. „Ty toho neseš dost.“ Vzal Frankovi kufr z ruky, zamířil s ním dolů a táhnul ho, kolečka na každém schodu tupě duněla.

Na odpočívadle se Frank otočil, ohlédnul se přes rameno a počkal na mě. Měla jsem ruku ještě na klice, když se mě znenadání na zlomek vteřiny zmocnila hrůza, čistá hrůza, padnul na mě strach jako nějaký rozeklaný, černý balvan. Ten pocit už jsem znala z přelomových okamžiků dřívějška – když jsem se stěhovala od tety, když jsem přišla o panenství, když jsem jako policistka skládala služební slib –, z těch okamžiků, kdy se něco nezvratného, po čem jste tak toužili, náhle zhmotní ve skutečnost, žene se na vás a je vám na dosah, jako rozbouřená bezedná řeka, kterou když překročíte, není cesty zpět. Musela jsem se držet, abych jako vyděšené malé dítě nezakřičela: Já už nechci!

Jediný způsob, jak takový okamžik přečkat, je zatnout zuby a počkat, až přejde. Dost mi pomohla i představa, co by mi asi řekl Frank, kdybych z toho teď opravdu vycouvala. Naposledy jsem se rozhlédla po svém bytě – světla zhasnutá, bojler vypnutý, koš vysypaný, okna zavřená; pokoj se už uzavíral sám do sebe, ticho se šířilo do míst, kde jsme před chvílí stáli, vířilo v rozích jako prach. Potom jsem zavřela dveře.

5

Jízda do Glenskehy trvala skoro hodinu, i když nebyl žádný hustý provoz a řídil Frank, a vůbec nebyla tak nesnesitelná, jak jsem čekala. Sam seděl sklesle na zadním sedadle, vedle těch odposlouchávacích aparátů; Frank se snažil projasnit atmosféru tím, že pořádně nahlas pustil 98FM, pohvizdoval si, pokyvoval hlavou a vyťukával rytmus na volantu. Já si ani jednoho z nich skoro nevšímala. Bylo nádherné odpoledne, slunečné a svěží, poprvé po týdnu jsem byla venku z bytu, okénko jsem měla celou dobu stažené a vítr mi čechral vlasy. Ten obludný černý balvan strachu zmizel, jakmile Frank nastartoval auto, změnil se v cosi sladkého, citronově zbarveného a divoce opojného.

„Takže,“ řekl Frank, když jsme dorazili do Glenskehy, „teď uvidíme, jak dobře ses učila zeměpis. Ukazuj mi cestu.“

„Přes vesnici rovně, čtvrtá odbočka doprava, ta cesta je zatraceně úzká, není divu, že Danielovo a Justinovo auto vypadá, jako by v něm jezdili terénní závody, není nad starej dobrej, špinavej Dublin,“ napodobila jsem jeho přízvuk. „Domů, Žán.“ Byla jsem jako opilá. Ten kabátek mě vyváděl z míry celé odpoledne – ona vůně konvalinek v bezprostřední blízkosti mě nutila se neustále otáčet, jestli za mnou někdo nestojí –, skutečnost, že mě dokáže znervóznit něco takového jako kabát, mi připadala k smíchu a cítila jsem se jako nějaká postavička z knížky od Dr. Seusse. Nevystřízlivěla jsem z toho ani poté, co jsme odbočili na cestu vedoucí k rozbořenému domu, kde jsem se toho prvního dne setkala s Frankem a Samem.

Cesta byla nedlážděná a samý výmol. Stromy hustě porostlé břečťanem tu ztratily tvar, větve živého plotu škrábaly o boky auta a šlehaly okýnkem dovnitř; a náhle se objevila obrovská tepaná brána, oprýskaná a rezavá, zavěšená vratce na pantech. Kamenné sloupy byly téměř celé porostlé zdivočelým hlohem. „Jsme na místě,“ řekla jsem.

Frank přikývnul a zabočil a před námi se otevřela nekonečná, půvabná třešňová alej se stromy obsypanými záplavou květů v rozpuku. „To mě poser,“ ulevila jsem si. „Můžete mi říct, proč se mi sem nechtělo? Nemohla bych dovnitř v kufru propašovat Sama a žít tu s ním na věčný časy?“

„Na to nadšení hezky rychle zapomeň,“ řekl Frank. „Než dojedeme ke dveřím, budeš se tvářit patřičně znuděně. Ten dům je stejně barabizna, tak se můžeš zase uklidnit.“

„Říkal jsi, že ho spravili. Očekávám kašmírový závěsy a v šatně bílý růže, nebo volám svýmu agentovi.“

„Říkal jsem, že ho dali trochu dokupy. Neříkal jsem, že umějí zázraky.“

Příjezdová cesta se mírně stáčela stranou a ústila na rozlehlé, půlkruhové nádvoří, vysypané bílým štěrkem, prorostlým plevelem a sedmikráskami, a já poprvé spatřila Hlohovec. Na fotografiích neměl šanci vyniknout v plné kráse. Georgiánské domy můžete vidět po celém Dublinu, většinou přestavěné na kanceláře a znásilněné depresivními zářivkami, které jsou vidět přes okna i zvenku, ale tohle bylo něco jiného. Každá proporce byla vyvážená tak dokonale, že dům vypadal, jako by tu vyrostl, usazený zády ke kopcům, a před ním se v dáli prostíralo Wicklow, pohledné a vlídné, schoulené mezi bledým obloukem nádvoří a nejasnými, temně zelenými křivkami kopců, jako poklad skrytý v dlaních.

Slyšela jsem Sama, jak krátce, ztěžka vzdychnul. „Vítej doma,“ řekl Frank a vypnul rádio.

Čekali na mě přede dveřmi, seřazení na plošině nad schody. V duchu je tak stále vidím, pozlacené večerním sluncem a pronikavě rozzářené jako zjevení, každý záhyb na jejich šatech a každá křivka na jejich tvářích byla čistá a až bolestivě jasná. Rafi se s rukama v kapsách opíral o zábradlí; uprostřed se na špičkách natahovala Abby a rukou si stínila oči; Justin měl nohy u sebe, ruce sepnuté za zády. A vzadu za nimi se rýsoval Daniel, orámovaný dveřmi, s hlavou vzpřímenou a v brýlích se mu odráželo světlo. Nikdo se ani nehnul, když Frank se zaskřípěním zastavil na štěrku. Byli jako postavy z nějakého středověkého vlysu, rezervovaní, tajemní, jako by předávali poselství v nějaké zapomenuté a tajné šifře. Pouze Abbyina sukně se občas zatřepotala ve vánku.

Frank se na mě podíval přes rameno. „Připravená?“

„Jo.“

„Hodná holka. Zlom vaz. Jdeme na to.“ Vystoupil z auta a šel dozadu, aby mi podal kufr.

„Dávej na sebe pozor,“ řekl Sam. Nedíval se na mě. „Miluju tě.“

„Brzo budu doma,“ odpověděla jsem. Nepřicházelo v úvahu, abych ho pod dohledem všech těch pátravých očí třeba jen pohladila po ruce. „Zkusím ti zítra zavolat.“

Přikývnul. Frank zavřel vzadu kufr – s obrovským bouchnutím, které se odrazilo od průčelí domu a vyplašilo vrány na stromech – a otevřel mi dveře.

Vystoupila jsem, a jak jsem se narovnávala, na vteřinu jsem si přiložila ruku k boku. „Děkuju vám,“ řekla jsem Frankovi. „Děkuju za všechno.“

Potřásli jsme si rukama. „Bylo mi potěšením,“ odpověděl Frank. „A nebojte se, slečno Madisonová, my ho chytíme.“

Obratně s klapnutím vytáhnul rukojeť kufru, podal mi ji a já ho táhla přes nádvoří ke schodům a k ostatním.

Nikdo z nich se dosud ani nepohnul. Jak jsem se blížila a měnila se perspektiva pohledu, tak mi to najednou došlo. Ta napřímená záda, ty zvednuté hlavy – mezi těmi čtyřmi to jen sršelo jakýmsi napětím, tak silným, že bylo skoro slyšet bzučení. Skřípot koleček kufru o štěrk zněl v tom tichu jako střelba z kulometu.

„Ahoj,“ pozdravila jsem pod schody a vzhlédla k nim.

Na vteřinu jsem měla pocit, že vůbec neodpoví, že mě prokoukli hned na začátku, a horečnatě jsem přemýšlela, co teď mám do háje dělat. Potom Daniel o schod sestoupil a celý obraz se zachvěl a rozbil se. Na Justinově tváři se objevil úsměv, Rafi se narovnal, zvedl ruku a zamával mi a Abby seběhla po schodech a silně mě objala.

„Nazdárek,“ smála se na mě, „vítej doma.“ Vlasy jí voněly heřmánkem. Položila jsem kufr a objala ji taky; byl to zvláštní pocit, jako bych se dotýkala někoho z nějakého starého obrazu, a s údivem zjišťovala, že její lopatky jsou stejně teplé a pevné jako moje. Daniel na mě přes její hlavu vážně pokývnul a prohrábnul mi vlasy, Rafi vzal můj kufr a táhnul ho s drncáním po schodech ke dveřím, Justin mě plácal po zádech, znovu a znovu, a já se taky smála, a ani jsem neslyšela, že Frank nastartoval a odjel.

Jakmile jsem do Hlohovce vstoupila, napadlo mě: Tady už jsem někdy byla. Projelo to celým mým tělem a vyburcovalo mě to jako třísknutí do činelů. Ten dům mi samozřejmě musel připadat zatraceně povědomě, po všech těch hodinách strávených koukáním na fotky a video záběry, ale nebylo to jenom tím. Bylo to tou vůní, vůní starého dřeva, čaje a skoro neznatelným závanem sušené levandule; bylo to tím, jak světlo dopadalo na poškrabaná prkna na podlaze; bylo to tou slabou ozvěnou našich kroků, která se šplhala vzhůru po schodišti a jemně se rozléhala chodbami nahoře. Bylo to, jako bych – a řekli byste, že se mi to bude líbit, ale nelíbilo se mi to, v hlavě mi začala výstražně blikat červená kontrolka – jako bych přišla domů.

Ten večer si pamatuju jenom jako jakýsi rozmazaný kolotoč, v němž se barvy a obrazy a hlasy točily ve víru tak jasném, že z něj skoro bolely oči. Růžice na stropě a prasklá porcelánová váza, stolička ke klavíru a mísa s pomeranči, kroky dupající po schodech a sílící smích. Abbyiny drobné a silné prsty na mém zápěstí mě vedou ven, na dlážděnou terasu za domem, kovové židle zdobené kudrlinkami, prastará proutěná zahradní houpačka, mírně se kolébající v jemném vánku; obrovský travnatý lán, obehnaný vysokou kamennou zdí, z poloviny zakrytou stromy a břečťanem, přes dlažbu se mihnul stín nějakého ptáka. Daniel mi zapaluje cigaretu, rukama cloní zápalku a hlavu má skloněnou jen pár centimetrů od mé. Jejich hlasy na mě nyní, po zploštělém zvuku video nahrávek, dopadaly v plném spektru a jejich oči byly tak jasné, že mě pálily na těle. Dodnes se občas probouzím ze spaní, když mi jeden z těch hlasů přímo do ucha řekne něco, co jsem slyšela onoho dne: Pojďte sem, volá Justin, pojďte ven, venku je tak krásnej večer; nebo Abby povídá: Musíme vymyslet, co uděláme s tou bylinnou zahradou, ale čekali jsme na tebe, co bys… A potom se probudím, a jsou pryč.

I já jsem tenkrát jistě něco říkala, ale většinu toho si nedokážu vybavit. Pamatuju si jenom, že jsem se snažila přenášet váhu na špičky jako Lexie, ladit hlas výš, do jejího rejstříku, dávat pozor na oči, ramena i cigaretu, snažila jsem se příliš se kolem nerozhlížet a nedělat příliš rychlé pohyby bez mrknutí oka a neříkat pitomosti a nenarážet na nábytek. A, panebože, znovu jsem na jazyku cítila vzrušující chuť téhle práce, až se mi ježily chloupky na rukách. Myslela jsem, že si pamatuju, jaké to je, každý detail, ale mýlila jsem se – vzpomínky nejsou nic, jsou měkké jako gáza v porovnání s nemilosrdností toho ostří, nádherného a smrtícího, stačí jediný chybný krok a zařízne se vám až do kosti.

Ten večer mi vyrazil dech. Pokud jste někdy snili o tom, že budete na vlastní kůži prožívat svou nejmilovanější knihu, film či televizního pořad, pak možná máte představu, co to pro mě znamenalo – jak všechno kolem vás ožívá, zvláštní a nové a přitom důvěrně známé; jak vám srdce bije jako zvon, když procházíte místnostmi, které dosud žily ve vaší mysli tak jasně a nedotknutelně, a nyní se vaše nohy dotýkají koberce a dýcháte zdejší vzduch; jak vás zaplavuje zvláštní, tajemný pocit srdečnosti, když lidé, které jste tak dlouho znali jen zpovzdálí, otevřou svou náruč a přijmou vás mezi sebe. Kolébaly jsme se s Abby líně na houpačce; kluci se trousili francouzským oknem rozděleným do malých okenních tabulí mezi terasou a kuchyní tam a zpět a připravovali večeři – vůně pečených brambor, syčení masa, najednou jsem začala mít hlad – a volali na nás. Rafi vyšel ven, aby si sednul mezi nás, opřel se o opěradlo houpačky a potáhnul si z Abbyiny cigarety. Růžově zlaté nebe tmavlo, velká nadýchaná mračna po něm plynula jako dým z nějakého vzdáleného požáru, chladný vzduch byl prosycený trávou a zeminou a vším, co v ní rostlo. „Večeře!“ zakřičel Justin přes řinčení talířů.

Dlouhý, obtěžkaný stůl byl oděn do těžkého rudého, damaškového ubrusu, na něm ležely sněhobílé ubrousky; svícny byly ovinuté úponky břečťanu, miniatury jejich plamínků se chvěly v křivkách skleniček, odrážejících všechno to stříbro, a vábily v potemnělých oknech jako bludičky. A když všichni čtyři usedali na židle s vysokými opěradly ke stolu, pleť se jim hladce leskla v mihotavém, zlatavém světle a v očích jim tančily stíny. Daniel v čele stolu a Abby na jeho konci, Rafi vedle mě a Justin naproti. Ta obřadnost, kterou jsem dosud znala jen z video záběrů a Frankových poznámek, se tu ve skutečnosti vznášela silná jako kadidlo. Jako bychom zasedali k nějaké slavnostní hostině, k válečné radě, jako bychom se v nějaké odlehlé pevnosti chystali hrát ruskou ruletu.

Byli tak krásní. Rafi byl z nich jediný, jehož bylo možné považovat za pohledného; ale i tak, když na ně vzpomenu, vybaví se mi pouze ta krása.

Justin rozděloval na talíře steaky a posílal je dál – „Speciálně pro tebe,“ a zlehka se na mě usmál, Rafi na ně naběračkou přidával pečené brambory a Daniel naléval červené víno do sklenic různých tvarů.

Ten večer si vyžadoval každou mozkovou buňku, kterou jsem měla k dispozici; opít se bylo to poslední, co jsem potřebovala. „Mám alkohol zakázanej,“ řekla jsem. „Kvůli antibiotikům.“

Bylo to vůbec poprvé, kdy kdokoli z nás to zranění zmínil, třeba i nepřímo. Na zlomek vteřiny – nebo se mi to aspoň zdálo – jako by vše v pokoji naprosto znehybnělo, nakloněná láhev se zastavila, ruce se zarazily uprostřed gestikulace. Potom Daniel pokračoval v nalévání a zručným pohybem zápěstí mi do sklenice odměřil necelé tři centimetry. „Na,“ řekl klidně. „Pár kapek ti nemůže uškodit. Jenom na přípitek.“

Podal mi sklenici a nalil i sobě. „Na návrat domů,“ pronesl.

V okamžiku, kdy sklenice putovala z jeho ruky do mé, cosi hluboko ve mně divoce varovně zakřičelo. Vzpomněla jsem na jadérko granátového jablka podané Persefoně, Neber žádné ovoce od cizích; na staré příběhy, v nichž jediný doušek či jediné sousto navždy kouzlem uzavírá brány, cesta domů mizí v mlze a je rozprášena ve větru. A potom představa ještě divočejší: Co když to byli přece jenom oni, a v tom víně je jed; panebože, co teď? A téměř jako bych dostala ránu elektrickým proudem, mi došlo, že by toho byli schopní. To ledově klidné kvarteto, které mě strnule očekávalo u dveří s chladnýma, ostražitýma očima, bylo zcela schopné hrát tu hru po celý večer, a s dokonalou ukázněností a bez jediného zaváhání čekat na svůj okamžik.

Ale všichni se na mě usmívali, sklenice pozvednuté, a já neměla na výběr. „Na návrat domů,“ řekla jsem a nahnula se přes stůl, abych si s nimi přiťukla mezi lístky břečťanu a plameny svíček – s Justinem, Rafim, Abby, Danielem. Usrkla jsem si vína – bylo hřejivé, plné a lahodné, chutnalo po medu a ovoci a já ho pocítila až do konečků prstů – a potom jsem vzala do ruky nůž s vidličkou a pustila se do steaku.

Možná to bylo jenom tím, že jsem se potřebovala najíst – steak byl vynikající, začínala se mi vracet chuť k jídlu, jako by si chtěla vynahradit ztracený čas, a nepřidala jsem si jenom proto, že se nikdo bohužel nikdy ani slovem nezmínil o tom, že by Lexie jedla za dva –, ale právě tehdy, u večeře, jsem je začala vidět konkrétněji; právě od toho okamžiku se mi vzpomínky začínají řadit souvisle za sebe jako skleněné korálky navlečené na nit, a večer se z barevné rozmazané skvrny mění v hmatatelnou skutečnost. „Abby má voodoo loutku,“ řekl Rafi, když si nakládal na talíř brambory. „Původně jsme ji chtěli upálit jako čarodějnici, ale řekli jsme si, že na tebe počkáme, ať o tom můžeme demokraticky hlasovat.“

„Upálit Abby, nebo tu loutku?“ zeptala jsem se.

„Obě.“

„Není to žádná voodoo loutka,“ rýpla Abby Rafiho do ruky. „Je to panna z pozdně viktoriánský doby a Lexie ji určitě ocení, protože není žádnej šosák.“

„Na tvým místě bych ji oceňoval z úctyhodný vzdálenosti,“ řekl mi Justin. „Podle mě je posedlá ďáblem. Ty její oči mě pořád sledujou.“

„Tak ji polož na záda a ona je zavře.“

„Ani na ni nesáhnu. Co kdyby mě uštknula? Na věky věků bych pak bloudil temnotou a hledal svoji duši…“

„Panebože, ještě že už jseš zpátky,“ řekla mi Abby. „Neměla jsem si tu s kým povídat kromě tady těch ustrašenců. Je to jenom obyčejná panenka, Justine.“

„Je to voodoo loutka,“ procedil Rafi přes brambory. „No fakt. Je vyrobená z kůže obětovanýho kozla.“

„Nemluv s plnou pusou,“ napomenula ho Abby a obrátila se ke mně: „Z kozinky. Hlavu má z porcelánu. Našla jsem ji v krabici na klobouky v tom pokoji, co je naproti mýmu. Šaty má nadranc, a tu podnožku jsem už spravila, tak jsem si řekla, že bych jí mohla vyrobit novej šatník. Různejch odstřižků látky je tam fůra…“

„A co ty její vlasy?“ ozval se Justin a posunul ke mně přes stůl zeleninu. „Nezapomeň na ty vlasy. Jsou příšerný.“

„Má vlasy někoho mrtvýho,“ informoval mě Rafi. „Když do té panny píchneš špendlíkem, uslyšíš, jak někdo na hřbitově zakřičí. Vyzkoušej to.“

„Tak vidíš?“ podívala se na mě Abby. „Ustrašenci. Má skutečný lidský vlasy. Nechápu, z jakýho důvodu si myslí, že jsou to vlasy někoho mrtvýho…“

„Protože ta tvoje loutka byla vyrobená někdy kolem roku 1890 a já umím počítat.“

„A na jakým hřbitově? Žádnej hřbitov tu není.“

„Někde tady je. Pokaždý, když na tu pannu sáhneš, někdo se tam někde venku obrátí v hrobě.“

„Dokud nedáš pryč tu svoji Hlavu, tak nemáš právo říkat o mé panně, že je odporná,“ odpověděla Abby klidně.

„To je něco úplně jinýho. Ta Hlava je vzácná vědecká pomůcka.“

„Mně se ta Hlava líbí,“ zatvářil se Daniel překvapeně. „Co je na ní hroznýho?“

„Hroznýho je na ní to, že něco podobnýho by u sebe přechovával jenom Aleister Crowley. No tak zastaň se mě, Lex.“

Frank se Samem mi neřekli, možná si toho nevšimli, o těch čtyřech to nejdůležitější – jak moc si byli blízcí. Ty video záběry nebyly schopné zachytit tu intenzitu o nic víc než v případě domu. Vzduch mezi nimi jako by se doslova chvěl, jako by byli vzájemně propletení třpytivými vlákny jemnými jako pavučina, díky nimž mezi nimi rezonoval každý pohyb a každé slovo – Rafi podával Abby její cigarety skoro ještě předtím, než se po nich začala rozhlížet, Daniel se otočil s rukama připravenýma převzít mísu se steaky ve stejném okamžiku, kdy se s ní Justin objevil ve dveřích, věty mezi nimi létaly bez sebemenší odmlky jako při bleskovém šachu. I my s Robem jsme byli tenkrát stejní – dokonale vyladění.

Můj hlavní pocit byl ten, že jsem v háji. Ti čtyři spolu zpívali v tak čistých harmoniích jako to nejdokonalejší pěvecké kvarteto na světě a já se k nim měla přidat se svým partem a improvizovat bez jediného zaváhání v rytmu. Do jisté míry mě sice omlouvala slabost, léky a to zranění celkově – v ten okamžik se ještě spokojili s tím, že jsem doma a že vůbec mluvím, a co jsem povídala, bylo víceméně vedlejší –, ale nemohlo mi to vystačit nadlouho, a o nějaké Hlavě mi nikdo neřekl ani slovo. Bez ohledu na Frankův optimismus jsem si byla jistá, že na služebně se – když ne za Frankovými zády, tak za Samovými určitě – čile uzavírají sázky, za jak dlouho se vší parádou vybouchnu, a že většina tipuje dobu kratší než tři dny. Neměla jsem jim to za zlé. Na jejich místě bych si přisadila deset liber na to, že to bude do čtyřiadvaceti hodin.

„Chci slyšet novinky,“ řekla jsem. „Co se mezitím stalo? Ptal se po mně někdo? Přišly mi nějaký přáníčka brzkýho uzdravení?“

„Přišel ti obludnej pugét,“ odpověděl Rafi, „z katedry anglistiky. Takový ty obrovský, zmutovaný, nevkusně obarvený chudobky. Díkybohu zvadly.“

„Rafiho se snažila utěšovat Kozatá Brenda,“ ušklíbla se Abby. „V nouzi poznáš přítele.“

„Panebože,“ řekl Rafi s hrůzou, odložil nůž s vidličkou a přikryl si rukama tvář. Justin se začal řehtat. „To teda jo. Zašpuntovala mě tím svým poprsím u kopírky a ptala se, jak mi prý je.“

To musela být Brenda Grealeyová. Nedokázala jsem si představit, že by mohla být Rafiho typ. Zasmála jsem se taky – snažili se ze všech sil nezávazně vtipkovat, a Brenda byla evidentně pěkná husa. „Podle mě se mu to ve skutečnosti líbilo, hluboko v podvědomí,“ řekl Justin rezervovaně. „Když odtamtud vyšel, celej smrděl levnou voňavkou.“

„Skoro jsem se udusil. Přišpendlila mě ke kopírce…“

„Hrála vám k tomu havajská kytara?“ zeptala jsem se. Nebylo to nic moc, ale snažila jsem se, jak jsem mohla, a všimla jsem si Abbyina krátkého úsměvu stranou a náznaku úlevy v Justinově tváři. „Na cos v tom špitále propánakrále koukala?“ chtěl vědět Daniel.

„…a pak na mě dýchla,“ pokračoval Rafi. „Vlhce. Bylo to, jako by na mě dotíral mrož, vyválenej ve vůni na záchod.“

„Tvoje představy bych teda mít nechtěl,“ řekl mu Justin.

„Chtěla mě pozvat na skleničku, abychom si prý popovídali. Říkala, že se prý potřebuju otevřít. Co tím vůbec myslela?“

„To vypadá, že se spíš chtěla otevřít ona,“ poznamenala Abby. „Smím-li to tak říct.“ Rafi udělal obličej, jako by se chystal zvracet.

„Ty jseš taky nechutná,“ zatvářil se Justin zhnuseně.

„Díkybohu, že aspoň já se tu chovám civilizovaně,“ řekla jsem. Stále jsem měla pocit, jako bych při každém slově balancovala na laně.

„Tak to si jenom myslíš,“ soustrastně se na mě usmál Justin. „Ale máme tě rádi i tak. Dej si ještě steak; jíš jako vrabec. Copak ti nechutná?“

Aleluja – zjevně jsme s Lexií měli, kromě všeho ostatního, taky stejný metabolismus. „Je skvělej, trumbero,“ odpověděla jsem. „Ale teprve se mi vrací chuť k jídlu.“

„Tady máš, musíš zase nabrat sílu.“ Justin se naklonil přes stůl a naložil mi řízek na talíř.

„Justine,“ řekla jsem, „tebe jsem měla stejně vždycky nejradši.“

Zčervenal až ke kořínkům vlasů, a než se stačil schovat za svoji skleničku, zahlédla jsem, jak se mu přes tvář mihnul jakýsi bolestivý výraz, který jsem nedokázala blíže rozluštit. „Nemluv nesmysly,“ odpověděl. „Chyběla jsi nám.“

„Vy mně taky,“ zakřenila jsem se na něj uličnicky. „To jídlo v nemocnici se nedalo jíst.“

„Typické,“ řekl Rafi.

Na okamžik jsem si byla jistá, že se Justin chystá říct ještě něco jiného, ale potom Daniel sáhnul po láhvi, aby si dolil víno, Justin zamrkal, červeň mu z tváře zmizela a znovu vzal do ruky nůž a vidličku. Následovalo typické spokojené, soustředěné ticho, jaké doprovází dobré jídlo. Cosi rozčeřilo vzduch kolem stolu – uvolňující, uklidňující, dlouhý vzdech, příliš tichý na to, aby byl slyšet. Un ange passe, řekl by můj francouzský dědeček – prolétá kolem nás anděl. Kdesi nahoře jsem slyšela slabý, konejšivý zvuk odbíjejících hodin.

Daniel hodil okem stranou po Abby, tak nenápadně, že jsem si toho sotva všimla. Mluvil z nich celý večer nejmíň. Byl nemluvný i na video záběrech, ale tohle mlčení jako by mělo jinou příchuť, jako by bylo koncentrované, a já si nebyla jistá, jestli na kameře prostě jenom nebylo dobře patrné, nebo jestli to bylo něco zcela nového. „No, a jak se cítíš, Lex?“ zeptala se Abby.

Všichni přestali jíst. „Dobře,“ odpověděla jsem. „Pár týdnů nesmím zvedat nic těžkýho.“

„Cítíš nějakou bolest?“ zkoumal Daniel.

Pokrčila jsem rameny. „Dali mi nějaký senzační léky proti bolesti, ale většinou je ani nepotřebuju. Dokonce ani nebudu mít velkou jizvu. Museli mi sice zašít celý břicho, ale navenek mám jenom šest stehů.“

„Ukaž,“ řekl Rafi.

„Panebože,“ zděsil se Justin a odložil vidličku. Vypadal, jako by se chystal každým okamžikem odejít od stolu. „Ty jseš ale perverzní. Já teda nemám nejmenší chuť to vidět, děkuju pěkně.“

„Rozhodně nemám zájem si je prohlížet u večeře,“ přidala se Abby. „Bez urážky.“

„Nikdo si je nebude prohlížet u večeře, ani nikde jinde,“ odsekla jsem Rafimu zamračeně – na tohle jsem byla připravená. „Šťourali do mě a rýpali celej týden, takže pokud mně někdo odteďka sáhne na stehy, ukousnu mu prst.“

Daniel si mě pořád zkoumavě prohlížel. „To říkej jim,“ ohradila se Abby.

„A určitě to nebolí?“ Justin byl kolem úst a nosu celý pobledlý, jako by mu už jen pouhá ta představa působila bolest. „Ze začátku to přece bolet muselo. Bolelo to hodně?“

„Cítí se dobře,“ odpověděla za mě Abby. „Právě vám to řekla.“

„Jenom se ptám. Ti policajti pořád říkali…“

„Nezačínej s tím.“

„Co?“ zeptala jsem se. „Co říkali policajti?“

„Myslím,“ otočil se Daniel na židli klidně, ale rozhodně k Justinovi, „že bychom to sem neměli tahat.“

Další ticho, tentokrát méně příjemné. Rafiho nůž zaskřípal o talíř; Justin sebou trhnul; Abby se natáhla po pepřence, silně s ní poklepala o stůl a krátce s ní zatřásla.

„Policie se ptala,“ řekl Daniel náhle a pohlédnul na mě přes svou sklenici, „jestli sis vedla deník, nebo diář, něco takovýho. Myslel jsem, že bude lepší jim říct, že ne.“

Deník?

„Tos udělal dobře,“ odpověděla jsem. „Nemám zájem, aby se hrabali v mých věcech.“

„Už se v nich hrabali,“ řekla Abby. „Promiň. Prohledali tvůj pokoj.“

„A do hajzlu,“ udělala jsem znechucený obličej. „A vy jste jim to dovolili?“

„Jaksi jsme neměli na výběr,“ odpověděl Rafi suše.

„Co kdybych tam měla milostný dopisy, nebo sadomaso porno, nebo něco soukromýho?“

„Přesně to taky pravděpodobně hledali.“

„Byli naprosto úchvatní,“ řekl Daniel. „Ti policajti. Většina z nich se tvářila dokonale znuděně – úplná rutina. Hrozně rád bych je při té prohlídce pozoroval, ale pak jsem si řekl, že by to nebyl nejlepší nápad, se jich na to ptát.“

„Aspoň, že nic nenašli,“ zatvářila jsem se spokojeně. „Kde je, Danieli?“

„Nemám potuchy,“ odpověděl Daniel mírně překvapeně. „Nejspíš tam, kam sis ho schovala,“ a vrátil se ke svému steaku.

Kluci odnesli talíře; my s Abby jsme seděly u stolu a kouřily, v tichu, které začínalo působit přátelsky. Slyšela jsem, jak někdo něco dělá v obývacím pokoji, skrytém za širokými posuvnými dvoukřídlými dveřmi, kterými se k nám začala linout vůně hořícího dřeva. „Dneska večer piánko?“ hleděla na mě Abby přes cigaretu. „Jenom čtení?“

Po večeři mívali zábavu – karty, hudba, čtení, debaty, práce na domě, aby ho postupně dali do pořádku. Čtení se zdálo být zdaleka tou nejlepší možností. „Paráda,“ odpověděla jsem. „Jsem příšerně pozadu s dizertací.“

„Klídek,“ řekla Abby – opět s tím neznatelným uličnickým úsměvem. „Teprve ses vrátila. Máš moře času.“ Zamáčkla cigaretu a rozevřela posuvné dveře dokořán.

Obývací pokoj byl obrovský a nečekaně krásný. Fotky dokázaly zachytit jenom omšelost, ale úplně opominuly atmosféru. Vysoký strop se štukováním po krajích; podlaha ze širokých nelakovaných a sukovitých prken; příšerná potrhaná tapeta s květinami, jíž vystupovaly staré vrstvy růžové a zlaté proužky, jakási nejasně krémově zbarvená lesklá tkanina jako hedvábí. Nábytek byl starý a každý pes jiná ves – odřený karetní stolek z vykládaného růžového dřeva, lenošky se zašlým brokátem, dlouhá, nepohodlně vyhlížející pohovka, knihovna přeplněná potrhanými koženými vazbami a pestrými brožovanými výtisky. Nebyl tu žádný lustr, pouze stojící lampy, a v ohromném zdobeném krbu praskal oheň, který vrhal divoké stíny, tančící mezi pavučinami v rozích u stropu. V pokoji byl nepořádek a já se do něj zamilovala, ještě než jsem vůbec prošla dveřmi.

Lenošky vypadaly útulně a já už se chystala zamířit k jedné z nich, když vtom cosi ve mně silně duplo na brzdu. Slyšela jsem, jak mi bije srdce. Netušila jsem, na kterém místě mám sedět; hlava mi vypověděla službu. Ta večeře, nenucené vtipkování, uklidňující mlčení s Abby – přestala jsem být ve střehu.

„Hnedka jsem zpátky,“ řekla jsem a schovala se na záchodě, než se ostatní usadí na svých místech a než se mi přestanou třást kolena. Když jsem zase byla schopná normálně dýchat, v hlavě se mi rozsvítilo a já si vzpomněla, že moje místo je to nízké viktoriánské kojící křeslo blízko krbu. Frank mi ho ukazoval na hromadách fotografií. Věděla jsem to.

Už mohlo být po všem – stačilo si sednout na špatné místo. Shořela bych za necelé čtyři hodiny.

Když jsem se vrátila do obývacího pokoje, Justin vzhlédnul s neznatelnou, znepokojenou vráskou mezi obočím, ale nikdo nic neříkal. Mé knihy byly rozložené na nízkém stolku u mého křesla – tlustá historická pojednání, ohmataná Jana Eyrová, položená na linkovaném zápisníku textem dolů, jakýsi zažloutlý brakový román s názvem Sexy zabiják od Ripa Corelliho – který pravděpodobně neměl nic společného s dizertací, i když kdo ví –, na obalu s prsatou kráskou v sukni s rozparkem a s pistolí zastrčenou za podvazkem („Muži se na ni lepili jako vosy na med… a ona je zamačkávala jednoho po druhém!“). Moje propiska – modré kuličkové pero s rozhryzaným koncem – stále ležela tam, kde jsem ji té středeční noci odložila uprostřed věty.

Sledovala jsem ostatní přes okraj své knihy, jestli u nich neobjevím náznak nervozity, ale všichni se usadili ke čtení s odhodlanou, školenou soustředěností, která téměř naháněla strach. Abby byla usazená v lenošce, s nohama na malé vyšívané podnožce – pravděpodobně jejím restauračním projektu –, rychle převracela stránky a namotávala si na prst pramen vlasů. Rafi seděl v jiné lenošce, na opačné straně krbu než já, každou chvíli odložil knihu a nahnul se, aby prohrábnul oheň nebo aby přihodil poleno. Justin ležel na pohovce se zápisníkem položeným na prsou, něco do něj zapisoval, příležitostně něco zamumlal či zavrčel pod vousy nebo nespokojeně mlasknul. Na zdi za ním visel roztřepený nástěnný koberec s loveckou scénou; člověk by čekal, že pod ním bude vypadat v těch manšestrácích a s drobnými brýlemi bez obrouček nepřiměřeně, ale z nějakého důvodu tomu tak vůbec nebylo. Daniel seděl u karetního stolku, potemnělou tvář skloněnou v záři vysoké lampy, a pohnul se pouze, když uvážlivě a beze spěchu otočil stránku. Těžké zelené sametové závěsy byly rozhrnuté a já si představovala, jak bychom asi vypadali z pohledu někoho, kdo by nás pozoroval z tmavé zahrady za oknem, bezpečně zahaleni do svého světla z krbu a do své soustředěnosti, průzrační a nehybní jako nějaká scéna ze snu. Na krátký, závratný okamžik jsem Lexii Madisonové záviděla.

Daniel si všiml, že ho pozoruju; zvedl hlavu a usmál se na mě přes stůl. Bylo to poprvé, kdy jsem ho viděla se usmívat, a v tom úsměvu byla jakási obrovská, důstojná laskavost. Potom znovu sklonil hlavu nad knihou.

Spát jsem šla brzy, kolem desíti, částečně podle scénáře a částečně proto, že Frank měl pravdu, byla jsem úplně mrtvá. Hlava jako by právě absolvovala triatlon. Zavřela jsem za sebou dveře od Lexiina pokoje (vůně konvalinek, po rameni a kolem límce trička mi proběhlo nepatrné mravenčení, zvědavé a ostražité) a opřela se o ně zády. Na vteřinu jsem měla pocit, že ani nedojdu k posteli, že se jenom svezu po dveřích a usnu, než dosednu na koberec. Bylo to těžší než dřív, ale nebylo to podle mě tím, že bych byla starší nebo že bych vyšla ze cviku nebo z jakéhokoli jiného důvodu, který by mi milerád vmetl do tváře O’Kelly. Předtím jsem si psala partituru sama, já sama jsem si rozhodovala, s kým se budu stýkat, jak dlouho, jak důvěrně. Tentokrát ji pro mě celou napsala Lexie a já neměla na vybranou – musela jsem hrát podle ní do poslední noty, v jednom kuse bedlivě naslouchat a nechat se od ní vést, jako by mi z nějakého praskajícího sluchátka našeptávala pokyny přímo do ucha.

Podobný pocit – že tuhle hru diriguje někdo jiný – jsem už znala z některých mých předešlých, méně oblíbených případů. Většina z nich neskončila dobře. Jenže tenkrát to byl vždycky vrah, kdo kráčel neustále tři kroky před námi. Dosud jsem neměla případ, v němž by tuto roli hrála oběť.

Na druhé straně to ale bylo snazší. Naposledy, na Dublinské univerzitě, mi po každém slovu zůstávala v ústech odporná pachuť, cosi zkaženého, jako po plesnivém chlebu. Jak jsem řekla, nerada lžu. Ale tentokrát všechno, co jsem řekla, chutnalo jako čistá, neposkvrněná pravda. Měla jsem pro to pouze následující vysvětlení: že jsem dokázala obalamutit sama sebe – vykrucování je jedna ze základních schopností, jež patří do výbavy dobrého agenta –, anebo že svým způsobem, který je jaksi složitější a hlubší povahy než upjatá, strohá skutečnost, ve skutečnosti nelžu, a že skoro všechno, co jsem řekla, byla pravda, přestože pravda Lexiina, a ne moje. Došla jsem k názoru, že bude nejspíš nejlepší odlepit se od dveří a jít spát, než začnu kteroukoli z těch možností příliš rozebírat.

Její pokoj byl v horním patře, v zadní části domu, naproti Danielovu a nad Justinovým. Byl středně veliký, s nízkým stropem, s jednoduchými bílými záclonami a s rozhrkanou kovovou postelí, která zaskřípala jako starý mandl, jen jsem na ni sedla – pokud Lexie dokázala otěhotnět na něčem takovém, měla můj obdiv. Někdo mi povlékl postel modrým, vyžehleným prádlem. Neměla tu mnoho nábytku – malou knihovnu, úzkou dřevěnou skříň s užitečnými cínovými cedulkami na jednotlivých policích, které prozrazovaly, kam co patří (ČEPICE, PUNČOCHY), lacinou umělohmotnou lampičku na laciném nočním stolku a dřevěný toaletní stolek se zaprášenými ozdobnými kudrlinkami a trojstranným zrcadlem, jež odráželo mou tvář ve zmatených úhlech a z kterého mi pochopitelně běhal mráz po zádech. Napadlo mě ho přikrýt prostěradlem, ale to by se neobešlo bez vysvětlování, a stejně jsem se nemohla zbavit pocitu, že ten odraz by tam zůstal, i když zakrytý.

Odemkla jsem svůj kufr, s ušima našpicovanýma, jestli na schodech nezaslechnu nějaký zvuk, a vytáhla svoji novou pistoli a roli náplasti. I doma spím s pistolí po ruce – je to starý zvyk a v tomto okamžiku jsem ho rozhodně neměla v plánu měnit. Přilepila jsem pistoli zezadu k toaletnímu stolku, aby nebyla vidět, ale abych na ni snadno dosáhla. Na zadní straně stolku nebyla jediná pavučina, ani stopa prachu – laborka to tam prohledala už přede mnou.

Než jsem si oblékla Lexiino modré pyžamo, odlepila jsem si falešné obinadlo, odpojila mikrofon a celé zařízení zastrčila na dno kufru. Někde v dálce z toho Frank právě dostal záchvat vzteku, ale bylo mi to jedno; měla jsem své důvody.

Na první noc, kterou trávíte jako agent pod falešnou identitou, nikdy nezapomenete. Celý den máte oči navrch hlavy, hlídáte se stejně přísně a nemilosrdně, jako hlídáte všechny a všechno kolem; ale když přijde noc a vy ležíte o samotě na cizí matraci v pokoji, který je cítit jinak, nezbývá vám, než to všechno pustit z hlavy a upadnout do spánku a do života někoho jiného, jako kamínek do chladné zelené vody. I když je to poprvé, je vám jasné, že v ten okamžik se začne dít něco nezvratného, že ráno se vzbudíte jako někdo jiný. Musela jsem tím okamžikem projít bez čehokoli, co by mě jakkoli spojovalo s mým vlastním životem, stejně jako Jeníček a Mařenka našli perníkovou chaloupku až poté, co se ztratili v lese, stejně jako stoupenci starých náboženství vykonávali své zasvěcovací obřady nazí.

Našla jsem v polici nádherné, ilustrované, polorozpadlé staré vydání pohádek bratří Grimmů a vzala si ho s sebou do postele. Lexie ho dostala loni od ostatních k narozeninám. Na předsádce stálo plnícím perem, nakloněným, plynulým rukopisem – Justinovou rukou, tím jsem si byla téměř jistá – „1.3.04. Všechno nejlepší k narozeninám, HOLČIČKO (kdy konečně dospěješ??). S láskou,“ a jejich čtyři podpisy.

Posadila jsem se na postel s knihou na klíně, ale nebyla jsem schopná číst. Každou chvíli se ke mně zdola donesl rychlý, tlumený rytmus hovoru z obývacího pokoje a zahrada za oknem jenom žila – vítr šuměl v listí, ozvalo se zaštěkání lišky a zahoukání sovy na lovu, všude samý šelest a výkřiky a steny. Seděla jsem tam, rozhlížela se po tom podivuhodném pokojíku Lexie Madisonové a poslouchala.

Chvíli před půlnocí zaskřípaly schody a ozvalo se opatrné zaťukání na dveře. Vyskočila jsem skoro až ke stropu, sáhla na kufr, abych se ujistila, že je zavřený, a řekla: „Dále.“

„To jsem já,“ řekl Daniel nebo Rafi nebo Justin těsně za dveřmi, příliš tiše na to, abych poznala, který z nich to je. „Chci ti jenom dát dobrou noc. Jdeme už spát.“

Srdce mi bilo jako zvon. „Dobrou noc,“ zavolala jsem. „A hezký sny.“

Hlasy ke mně dolétaly po dlouhém schodišti shora i zdola, neurčité a propletené jako sbor cvrčků, a jemně mě hladily po vlasech. Dobrou, říkaly, dobrou noc, hezky se vyspi. Vítej zpátky, Lexie. Jo, vítej zpátky. Dobrou noc. Sladký sny.

Mám lehký spánek a mám dobré uši. Někdy v noci jsem se probudila, zčistajasna a úplně. Naproti, v Danielově pokoji, si někdo šeptem povídal.

Zatajila jsem dech, ale dveře byly silné a dokázala jsem ve tmě rozeznat jenom šustění sykavek; žádná slova, žádné hlasy. Natáhla jsem opatrně ruku zpod pokrývky a nahmatala na nočním stolku Lexiin mobil. 3:17.

Sledovala jsem tu nepatrnou dvojí šeptavou stopu, vinoucí se mezi vřískotem netopýrů a nápory větru, dlouho. Byly dvě minuty před čtvrtou hodinou, když jsem zaslechla pomalé zavrzání knoflíku na dveřích a potom jemné klapnutí zavírajících se Danielových dveří. Následoval slaboučký závan pohybu na chodbě, téměř nepostřehnutelný, jako by se stín mihnul na černém pozadí, a potom nic.

6

Vzbudily mě kroky, dupot nohou po schodech dolů. Právě se mi zdálo něco zlověstného a zmateného a trvalo mi celou věčnost, než jsem se vzpamatovala a došlo mi, kde jsem. Moje pistole neležela vedle postele, hmatala jsem po ní, začínala panikařit, ale potom jsem si vzpomněla.

Posadila jsem se v posteli. Nakonec tedy zjevně nic otrávené nebylo; cítila jsem se dobře. Pod dveřmi se ke mně linula vůně smažených vajíček a kdesi daleko dole jsem slyšela čilý ranní rytmus hlasů. Do háje – prošvihla jsem přípravu snídaně. Bylo to už tak dlouho, kdy se mi naposledy podařilo vzbudit se až po šesté, že jsem se vůbec neobtěžovala nařídit Lexiin budík. Přilepila jsem si zpátky obinadlo s mikrofonem, natáhla si džíny a tričko a mamutí svetr, který vypadal, jako by patřil někomu z kluků – vzduch byl ledový – a šla dolů.

Kuchyně byla v zadní části domu a od chvíle, kdy v ní Lexie natočila na mobil ten horor, se její stav výrazně zlepšil. Plíseň, pavučiny i špinavé linoleum byly pryč; místo něj tu byla dlažba, vydrhnutý dřevěný stůl, na okenní římse za dřezem truhlík se střapatými muškáty. Abby, v červeném flanelovém županu s kapucí na hlavě, obracela na pánvi plátky slaniny a klobásy. Daniel seděl oblečený u stolu, četl knihu, stránku měl založenou pod okrajem talíře a se systematickým požitkem jedl smažená vajíčka. Justin si krájel topinku na dva trojúhelníky a nadával.

„No fakt, v životě jsem nic takovýho neviděl. Minulej týden se na hodinu připravili jenom dva; ostatní tam jenom seděli, čuměli a žvýkali jako stádo krav. Fakt si je nechceš vyměnit, jenom pro dnešek? Třeba bys toho z nich dostal víc…“

„Ne,“ odpověděl Daniel, aniž by vzhlédl.

„Ale ti tvoji teď berou sonety. A já sonety ovládám. Jsem v sonetech dobrej.“

„Ne.“

„Dobrý ráno,“ pozdravila jsem ve dveřích.

Daniel mi s vážným výrazem pokývnul a vrátil se k četbě. Abby na mě zamávala vařečkou. „Dobrý ráno.“

„Pojď sem, ty náš drahoušku,“ řekl Justin. „Ať se na tebe kouknu. Jakpak se cítíš?“

„Dobře,“ odpověděla jsem. „Promiň, Abby, já jsem zaspala. Podej mi to…“

Sahala jsem po vařečce, ale schovala ji za zády. „Ani nápad; pořád ještě se počítáš mezi raněný. Zítra tě půjdu osobně vytáhnout z postele. Teď si sedni.“

Znovu ten zlomek vteřiny – raněná: Daniel a Justin jako by na tu chvíli ztuhli a přestali žvýkat. Jakmile jsem se posadila ke stolu, Justin sáhnul po další topince, Daniel otočil stránku a posunul ke mně červenou smaltovanou konvici na čaj.

Abby bez ptaní hodila na talíř tři plátky slaniny a dvě vajíčka a položila ho přede mě. „Brrr,“ zatřásla se zimou a pospíchala zpátky ke sporáku. „Ježíši, Danieli, já vím, jakej máš názor na eurookna, ale vážně, měli bychom o nich aspoň přemýšlet…“

„Eurookna jsou výplodem ďábla. Jsou odporný.“

„Jo, ale nepouští ven teplo. Pokud tady nechceme koberce…“

Justin okusoval topinku, podpíral si bradu a zíral na mě z takové blízkosti, až mě to znervózňovalo. Soustředila jsem se na jídlo. „A určitě se cítíš dobře?“ zeptal se znepokojeně. „Vypadáš bledě. Dneska nejedeš, že ne?“

„Asi ne,“ odpověděla jsem. Na celý den se vším všudy jsem nejspíš připravená ještě nebyla, ještě ne. A taky jsem chtěla mít možnost projít si celý dům o samotě; chtěla jsem ten deník, nebo diář, nebo co to bylo. „Mám bejt ještě pár dní v klidu. To mi ale připomíná – co moje semináře?“ Semináře oficiálně končí velikonočními prázdninami, ale pár jich z nejrůznějších důvodů vždycky pokračuje i v letním semestru. Měla jsem ještě dvě skupiny. Jednu v úterý a jednu ve čtvrtek. Moc jsem se na ně netěšila.

„Rozdělili jsme si je,“ odpověděla Abby, naložila si talíř pro sebe a sedla si k nám ke stolu, „dá-li se to tak říct. Daniel dělal s těma čtvrtečníma Beowulfa. V originále.“

„Paráda,“ řekla jsem. „Jak to zvládali?“

„Docela slušně, fakt,“ odpověděl Daniel. „Zpočátku se tvářili vyděšeně, ale nakonec z nich vypadlo i pár inteligentních myšlenek. Bylo to docela zajímavý.“

Rafi se vpotácel dovnitř, vlasy mu trčely v chumáčích na všechny strany, na sobě měl tričko a pyžamové kalhoty a zjevně měl přepnuto na autopilota. Pozdravil mávnutím celou místnost najednou, sáhnul po hrnku, nalil si pořádné množství černé kávy, chytil jeden Justinův topinkový trojúhelník a znovu odbloumal pryč.

„Dvacet minut!“ zavřeštěl za ním Justin. „Nečekám na tebe!“ Rafi ukázal přes rameno vztyčený prostředník a zmizel.

„Nechápu, proč se vůbec snažíš,“ řekla Abby a ukrojila si klobásu. „Do pěti minut si nebude ani pamatovat, že jste spolu vůbec mluvili. Až po kávě. S Rafim vždycky až po kávě.“

„Jo, jenže pak brečí, že jsem mu nedal čas, aby se mohl nachystat. Hele, dneska ho tady nechám, a pokud přijede pozdě, je to jeho problém. Může si koupit svoje vlastní auto, nebo může do města chodit pěšky, je mi to jedno…“

„Každý ráno to samý,“ řekla mi Abby přes Justina, který se rozhořčeně oháněl nožem na máslo.

Obrátila jsem oči v sloup. Venku, za její hlavou, okusoval králík trávu a zanechával za sebou v bílé rose drobné, tmavé stopy.

O půl hodiny později odjeli Rafi s Justinem – Justin zastavil vůz před domem a houkal na klakson a vykřikoval z okýnka nesrozumitelné výhrůžky tak dlouho, až Rafi nakonec přiskákal do kuchyně. Kabát měl oblečený jen napůl a batoh se mu divoce houpal na jedné ruce. Vzal si další topinku, vrazil si ji mezi zuby a znovu se vyřítil ven, aby cestou prásknul dveřmi tak silně, až to zatřáslo celým domem. Abby umývala nádobí a zpívala si k tomu tlumeně sytým kontraaltem: „Široká je řeka, nemohu ji přejít…“ Daniel pokuřoval cigaretu bez filtru, průhledné obláčky dýmu se odvíjely vzhůru skrze bledé paprsky slunce, které pronikaly dovnitř oknem. Začali se v mé blízkosti chovat uvolněně; přijali mě.

Necítila jsem z toho takové uspokojení, jaké jsem očekávala. Předtím mě nenapadlo, že bych mohla mít tyhle lidi ráda. U Daniela a Rafiho jsem si ještě nebyla tak jistá, ale Justin měl v sobě jakousi srdečnost, která byla díky jeho úzkostlivosti a nemotornosti o to roztomilejší, a pokud jde o Abby, Frank měl pravdu – za jiných okolností bych ji chtěla za kamarádku.

Právě přišli o jednu z nich, ani o tom neměli tušení, navíc tu byla stále možnost, že to bylo kvůli mně; a já si tu seděla v jejich kuchyni, cpala se jejich vajíčky a věšela jim bulíky na nos. Ty obavy ze včerejšího večera – otrávený steak, panebože – se zdály být tak absurdní a nesmyslné, až jsem se styděla.

„Danieli, měli bychom už padat,“ řekla Abby konečně, když se podívala na hodiny a utřela si ruce do utěrky. „Máme ti ze světa něco přivézt, Lex?“

„Cigarety,“ odpověděla jsem. „Už skoro nemám.“

Vylovila z kapsy županu balíček lehkých marlborek a hodila mi je. „Vezmi si moje. Já si koupím cestou jiný. Co tu budeš celej den dělat?“

„Hnípat na pohovce, číst a cpát se. Máme sušenky?“

„Ty s vanilkovým krémem, co máš ráda, jsou v plechovce. A v mrazáku jsou čokoládové.“ Obratně v rychlosti úhledně přeložila utěrku a přehodila ji přes držadlo na sporáku. „A vážně nechceš, aby někdo zůstal doma s tebou?“

Justin se mě na to ptal už asi šestkrát. Upřela jsem zrak ke stropu. „Tos uhodla.“

Zachytila jsem Abbyin rychlý pohled přes mou hlavu na Daniela, ale ten jen obrátil stránku a nevěnoval nám pozornost. „Tak fajn,“ řekla. „Tak ne abys omdlela na schodech nebo něco podobnýho. Pět minut, Danieli?“

Daniel přikývnul, aniž by vzhlédnul od knihy. Abby vyběhla v ponožkách zlehka po schodech; slyšela jsem ji otvírat a zavírat zásuvky a asi minutu nato si zase začala zpívat. „Já zády se o dub opřela, zdálo se, že mě udrží…“

Lexie kouřila víc než já, asi krabičku denně, a začínala už po snídani. Vzala jsem si Danielovy zápalky a zapálila si.

Daniel strčil mezi stránky záložku, zavřel knížku a odložil ji. „Myslíš, že bys měla kouřit?“ zeptal se. „V tomhle zdravotním stavu?“

„Ne,“ odpověděla jsem drze a vyfoukla jsem na něj přes stůl obláček dýmu. „A ty?“

To ho přimělo k úsměvu. „Dnes už vypadáš líp. Včera večer jsi působila hodně unaveně; tak nějak trochu zmateně. To je samozřejmě asi přirozený, ale je fajn vidět, že zase nabíráš síly.“

Udělala jsem si v duchu poznámku, abych během následujících několika dní postupně přidávala na elánu. „Ve špitále v jednom kuse říkali, že to bude chvilku trvat, a abych se nepřepínala,“ odpověděla jsem, „ale to si můžou strčit za klobouk. Mám už po krk toho bejt nemocná.“

Úsměv se ještě rozšířil. „Jo, to si umím představit. Jako pacient jsi určitě byla hotovej andílek.“ Naklonil se ke sporáku a nahnul konvici s kávou, aby se podíval, jestli v ní ještě něco nezůstalo. „Co všechno si vlastně z toho přepadení pamatuješ?“

Naléval si poslední zbytek kávy a přitom na mě hleděl; tvář měl klidnou, zaujatou, vyrovnanou. „Velký kulový,“ odpověděla jsem. „Celej ten den se mi vypařil z hlavy, a s ním i nějaký kousky předtím. Já myslela, že vám to policajti řekli.“

„Jo, řekli,“ přikývnul Daniel, „ale to neznamená, že to tak muselo bejt ve skutečnosti. Mohla jsi jim to z nějakýho důvodu napovídat.“

Zatvářila jsem se netečně. „Z jakýho například?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Daniel a položil konvici zpátky na sporák. „Ale pokud si na něco vzpomeneš a nebudeš si jistá, jestli s tím jít na policii, nebo ne, tak chci, abys věděla, že si o tom můžeš přijít popovídat se mnou nebo s Abby. Uděláš to?“

Seděl a srkal kávu, nohu přes nohu, kotník pohodlně opřený o koleno. Začínala jsem chápat, co Frank myslel tím, že ti čtyři mu toho moc neřekli. Tenhle kluk by měl úplně tentýž výraz, ať už po zkoušce pěveckého sboru, nebo hned poté, co podřezal tucet sirotků. „No, jo, jasně,“ řekla jsem. „Ale pamatuju si akorát to, jak jsme v úterý večer přijeli ze školy, a potom už jenom, jak ležím v nemocnici, pod sebou mám lůžkovou mísu, a je mi hodně, hodně hnusně, ale to všechno už jsem řekla policii.“

„Hmm.“ Daniel posunul popelník na moji stranu stolu. „Paměť je zvláštní věc. Můžu se tě na něco zeptat? Kdybys měla…“ V té chvíli se ale po schodech přihnala s klapáním Abby, stále ještě s písničkou na rtech, proto jen zakroutil hlavou, vstal a začal se plácat po kapsách.

Zamávala jsem jim ze schodů přede dveřmi, Daniel vyrazil z nádvoří rychlým, obratným obloukem a auto zmizelo mezi třešněmi. Když jsem si byla jistá, že se nevrátí, zavřela jsem dveře, stála jsem nehybně ve vstupní hale a naslouchala prázdnému domu. Cítila jsem, jak čeká, s táhlým šeptáním jako tekoucí písek, co budu dělat.

Posadila jsem se dole na schody. Koberec ze schodů zmizel, ale víc toho zatím nestihli; přes celé schodiště vedl široký, nenalakovaný pruh, zaprášený a sešlapaný uprostřed generacemi nohou. Opřela jsem se o sloupek, našla si pohodlnou polohu a přemýšlela o tom deníku.

Kdyby byl v Lexiině pokoji, parta z laborky by ho našla. Zbýval tedy celý dům, celá zahrada a taky otázka, co v deníku bylo, že to skrývala i před svými nejbližšími přáteli. Hlavou mi proletěla slova, která řekl Frank na služebně: Ta holka měla důvěrný přátele, ale svoje tajemství brala ještě důvěrněji.

Další možnost byla, že ho Lexie nosila s sebou, že ho měla v kapse, když zemřela, a vrah ho odnesl. To by vysvětlovalo, proč tolik riskoval a pronásledoval ji (proč ji zatáhnul pod střechu, do černé tmy, kde v rychlosti osahal její nehybné tělo, prohmatal jí kapsy, nasáklé deštěm a krví) – chtěl ten deník.

To souhlasilo s tím, co jsem o Lexii věděla – svoje tajemství brala důvěrně –, ale z praktického hlediska by ten deník musel být hodně malý, aby se vešel do kapsy, a navíc by ho musela přendávat, kdykoli se převlékala. Najít si skrýš by bylo jednodušší a bezpečnější. Někde, kde by na něj nepršelo a zároveň ho nemohl nikdo náhodou objevit; někde, kde by měla soukromí, přestože žila spolu se čtyřmi lidmi; někde, kam by mohla chodit, kdykoli se jí zlíbilo, aniž by tím upoutala něčí pozornost; mimo svůj pokoj.

Záchod byl v přízemí a koupelna s toaletou v prvním patře. Nejdřív jsem prohledala záchod, ale místnost byla velká asi jako průměrná skříň, a v okamžiku, kdy jsem nahlédla do splachovací nádržky, jsem vyčerpala všechny možnosti. Koupelna byla veliká – kachličky ze třicátých let s černobílým kostkovaným okrajem, otlučená vana, okna s čirým sklem a potrhanými záclonami. Dveře se zevnitř zavíraly na zástrčku.

Ve splachovací nádržce nebylo nic, ani za ní. Sedla jsem si na podlahu a vytáhla dřevěný kryt z boku vany. Šel sundat snadno; se slabým zavrzáním, které však bylo možné lehce přehlušit tekoucí vodou nebo spláchnutím. Pod ním byly pavučiny, myší trus, otisky prstů v prachu; a v rohu zastrčený maličký červený zápisníček.

Srdce se mi rozbušilo, jako bych běžela. Nelíbilo se mi to; nelíbila se mi představa, jak to, že jsem v celém tom obrovském prostoru zamířila neomylně přímo k Lexiině skrýši, jako bych neměla na vybranou. Dům kolem mě jako by se smrštil a stáhnul, nakukoval mi přes rameno, pozoroval, soustředil se.

Šla jsem si nahoru, do svého pokoje – Lexiina pokoje – pro rukavice a pilník na nehty. Potom jsem se znovu posadila na podlahu koupelny, opatrně jsem chytila zápisníček za okraje a vytáhla ho. Listovala jsem v něm pilníkem. Laborka z něj dřív nebo později bude muset sejmout otisky prstů.

Doufala jsem, že to bude deníček, kam si vylévala srdce, ale to bylo až příliš naivní. Jednalo se o pouhý diář v červené kožence, s každým dnem na samostatné stránce. Prvních pár měsíců zaplňovaly schůzky a upomínky naškrábané jejím spěšným, zaobleným rukopisem: Salát, plísňový sýr, česneková sůl; 11.00 sem. uč. 3017; účet za el; zeptat se D. kniha o Ovidiovi?? Poznámky, které se týkaly domácnosti a jiných neškodných věcí. Jejich čtení mě popuzovalo víc, než dosud cokoli jiného. Jako kriminalista si zvyknete na to, že lidem všemožně strkáte nos do soukromí. Spala jsem v Lexiině posteli a nosila jsem její šaty, ale tohle, to byly bezvýznamné každodenní úlomky jejího života, byly pouze pro ni a já neměla právo je číst.

Od posledních několika březnových dnů ale nastala změna. Nákupní seznamy a upomínky seminářů zmizely, a stránky zůstávaly prázdné. Byly tu pouze tři poznámky, ve spěchu naškrábané. Posledního března: 10.30 N. Pátého dubna: 11.30 N. A jedenáctého, dva dny předtím, než zemřela: 11 N.

Žádné N v lednu ani v únoru; ani zmínka o něm, až do té schůzky posledního března. Seznam Lexiina OZ nebyl dlouhý, a pokud jsem si pamatovala, žádné jméno v něm nezačínalo na N. Nějaká přezdívka? Místo? Kavárna? Někdo z jejího předešlého života, jak říkal Frank, kdo se objevil zničehonic a naprosto vymazal její současný svět?

Stránky posledních dvou dubnových dnů pokrývala jen písmena a čísla, naškrábaná stejně urputně. AMS 79, LHR 34, EDI 49, CDG 59, ALC 104. Výsledky z nějaké hry, finanční částky, které někomu půjčila, nebo dlužila? Abbyiny iniciály byly AMS – Abigail Marie Stoneová –, ale ostatní neodpovídaly nikomu ze seznamu OZ. Zírala jsem na ně dlouho, jediné, co mi připomínaly, byly staré automobilové poznávací značky, ale za nic na světě jsem nemohla přijít na jediný důvod, proč by se Lexie zajímala o auta, a pokud ano, proč by s tím dělala takové tajnosti.

Nikdo se ani slůvkem nezmínil o tom, že by v posledních několika týdnech byla nervózní nebo se chovala zvláštně. Vypadala normálně, to řekl Frankovi a Samovi každý jednotlivý dotazovaný; vypadala spokojeně; vypadala jako vždycky. Poslední video záběr byl natočený tři dny před smrtí. Šplhala na něm po žebříku dolů z půdy, kolem hlavy uvázaný červený šátek, celá šedivá od prachu, kašlala a smála se a ve volné ruce cosi držela: „Ne, koukej, Rafi, koukej! To je…“ – kýchnutí jako výstřel – „…to je divadelní kukátko, myslím, že je z perleti, no není nádherný?“ Ať už se jí stalo cokoli, skrývala to dobře; až moc dobře.

Zbytek diáře byl prázdný, až na dvaadvacátého srpna: Táta naroz.

Takže přece jenom nebyla ani podvrženým dítětem, ani žádnou kolektivní halucinací. Měla otce, kdesi ve světě, a myslela na jeho narozeniny. Udržovala si tedy alespoň jedno nepatrné pouto se světem, z něhož pocházela.

Začala jsem ty stránky procházet znovu, tentokrát pomaleji, jestli jsem něco nepřehlédla. Na začátku bylo pár dat zakroužkováno – 2. ledna, 29. ledna, 25. února. Na první straně byl stručný kalendář na prosinec 2004 a v něm pochopitelně zakroužkovaný šestý prosinec.

Každých sedmadvacet dní. Lexie byla přesná jako hodinky a stejně tak pečlivá. Koncem března, jelikož tu nezakroužkovala čtyřiadvacátého, už musela tušit, že je těhotná. Někde – ne doma; na Trinity nebo v nějaké kavárně, kde si nikdo nemohl všimnout krabičky v odpadkovém koši – si udělala těhotenský test a potom se něco změnilo. Z jejího diáře se stalo přísně střežené tajemství, objevuje se v něm N, a všechno ostatní mizí.

N. Gynekolog? Porodnice? Otec dítěte?

„O co ti, do háje, holka, šlo?“ zeptala jsem se tiše prázdné koupelny. Za mnou se ozval šepot. Nadskočila jsem o několik metrů, ale to jen vánek rozvlnil záclony.

Napadlo mě, že si diář vezmu k sobě na pokoj, ale nakonec jsem si řekla, že Lexie měla pravděpodobně důvod, proč ho tam nenechávala, a její skrýš zatím zjevně plnila svůj účel. Opsala jsem si důležité pasáže do svého notesu, strčila diář zpátky pod vanu a zasunula kryt na své místo. Potom jsem si procházela dům, seznamovala se s ním důkladněji a přitom ho zběžně, ne příliš pečlivě prohledávala. Frank nejspíš chtěl slyšet, že jsem ten den dělala něco užitečného, a já už věděla, že mu o diáři říkat nebudu, alespoň zatím ne.

Začala jsem dole a pokračovala nahoru. Kdybych třeba i našla něco, čeho bychom se mohli chytit, s největší pravděpodobností bychom to stejně nemohli před soudem použít. Byla jsem členem domácnosti, což znamenalo, že se můžu pohybovat po společných prostorách podle libosti, ale pokoje ostatních jsou pro mě prakticky tabu, a navíc jsem tu byla na zapřenou; právě díky podobným polízanicím si leckterý advokát může dopřát nové porsche. Jakmile ale víte, po čem jdete, skoro vždycky se najde nějaký ten zákonný způsob jak na to.

Dům působil nenuceným dojmem podivuhodného stavení z jakési fantaskní povídky – měla jsem stále obavu, že se každou chvíli můžu pro padnout na nějaké tajné schodiště nebo vyjdu z nějaké místnosti do úplně jiné chodby, která existuje pouze každé druhé pondělí v měsíci. Pracovala jsem rychle – nebyla jsem schopná zpomalit, zbavit se pocitu, že kdesi na půdě nějaké obrovské hodiny odpočítávají čas, že vteřiny tu plynou závratnou rychlostí.

V přízemí byl obývací pokoj s jídelnou, kuchyně, záchod a Rafiho pokoj. V Rafiho pokoji byl nepořádek – hromady šatů v papírových krabicích, ulepené sklenice a všude haldy papírů –, ale nikoli bez systému; dokázala jsem si představit, že obvykle věděl, kde co je, přestože nikdo jiný by se tu nevyznal. Na jednu zeď z dlouhé chvíle načrtnul uhlem poměrně působivou skicu pro jakousi nástěnnou malbu, na níž byl strom, ohař a muž v cylindru. Na krbové římse – heuréka – stála Hlava, porcelánová frenologická busta, hledící vznešeně přes Lexiin červený šátek z okna. Rafi se mi začínal líbit.

V prvním patře byl v přední části Abbyin pokoj a koupelna, v zadní části Justinův pokoj a jeden prázdný pokoj – buď by ho dalo příliš velkou práci vyklidit, nebo dával Rafi přednost tomu, být o samotě v přízemí. Začala jsem volným pokojem. Představa, že vejdu do některého z pokojů ostatních, mi zanechávala v ústech absurdní, nepříjemnou pachuť.

Prastrýc Simon očividně v životě nikdy nic nevyhodil. Pokoj vypadal jako z nějakého schizofrenního snu, jako nějaký ztracený sklad rekvizit paměti – tři děravé měděné konvice, plesnivý cylindr, rozbitý houpací kůň, prohlížející si mě poťouchle s pohledem Kmotra, něco, co vypadalo jako polovina tahací harmoniky. Ve starožitnostech se zrovna nevyznám, ale nic z toho nevypadalo nijak cenně, rozhodně ne tak, že by kvůli tomu byl někdo ochotný zabíjet. Vyhlíželo to spíš jako veteš, kterou byste nejraději odložili před dveře v naději, že si ji odnesou domů opilí studenti se slabostí pro kýče.

Abby a Justin měli uklizeno, každý však v naprosto jiném duchu. Abby si libovala v tretkách – drobounká alabastrová vázička s hrstí fialek, svícen z olověného křišťálu, stará plechovka od bonbónů s obrázkem dívky s rudými rty a ve svérázném egyptském úboru na víku, všechno zářivě čisté a pečlivě rozestavěné skoro všude, kde byla nějaká vodorovná plocha – a v barvách; závěsy byly sešité z proužků staré látky, z červeného damašku, bavlněných ústřižků zdobených zvonečky, jemné krajky, a kusy látky byly nalepené také přes díry ve vybledlých tapetách. Pokoj vyhlížel útulně, bizarně a poněkud neskutečně, jako doupě nějakého lesního zvířátka z dětské knížky, které nosí vyparáděný čepeček a peče koláče s marmeládou.

Z Justina se, tak trochu překvapivě, vyklubal člověk se sklonem k minimalismu. Vedle jeho nočního stolku ležela hromádka knih, ofocených stránek a popsaných listů, a dveře měl zevnitř polepené fotkami té jejich pětky – uspořádanými souměrně, podle všeho chronologicky, a přetřenými jakýmsi průhledným lakem –, ale všechno ostatní bylo úsporné, čisté a praktické: bílé povlečení, povlávající bílé závěsy, nábytek z tmavého dřeva, vyleštěný do lesku, v zásuvkách úhledné řady srolovaných ponožek a dole ve skříni naleštěné boty. V pokoji byla cítit, velmi nepatrně, jakási cypřišová, mužská vůně.

V žádném z pokojů nebylo nic podezřelého, pokud jsem mohla soudit, ale všechny tři mi z nějakého důvodu přišly zvláštní. Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. Zrovna jsem klečela na podlaze Justinova pokoje a koukala mu pod postel jako zloděj (nic, dokonce ani chuchvalce prachu), když jsem na to přišla – byly zařízené natrvalo. Osobně jsem nikdy nebydlela nikde, kde bych si mohla hrát s tapetami nebo na ně něco lepit – moje teta a strýc by asi neměli námitky, ale v jejich domě panovala taková ta upjatá atmosféra, kvůli které mě nikdy nic podobného ani nenapadlo, a všichni mí domácí měli vždycky pocit, že mi pronajímají architektonický skvost od Franka Lloyda Wrighta; trvalo mi měsíce, než jsem přesvědčila svého současného domácího, že cena jeho bytu rozhodně neklesne, pokud tu barvu vyzvracených banánů na zdech přetřu na bílo a pokud ten koberec, z kterého se mi dělaly mžitky před očima, hodím do kůlny na zahradě. Tenkrát mi to ani nevadilo, ale teď, když jsem tu stála obklopena vším tím spokojeným, bezstarostným sebevědomím – napadlo mě, proč bych si doma nemohla vyzdobit zeď nějakou malbou; Sam byl zručný kreslíř –, připadalo mi najednou zvláštní, žít takhle, být trpěna někým cizím a ptát se ho jako malé dítě o svolení, jestli po sobě můžu zanechat nějakou stopu.

Horní patro – můj pokoj, Danielův, dva další prázdné pokoje. Ten vedle Danielova byl plný starého nábytku, navršeného v hromadách bez ladu a skladu, jako by tu vypuklo zemětřesení – taková ta šedivá mrňavá křesílka, jež ve skutečnosti nikdo nepoužívá, nebo zasklená skříň, která vypadala, jako by se na ní vyřádilo rokoko a všechny další styly až do současnosti. Zjevně odtud tu a tam vytáhli nějaký ten kus nábytku – čemuž napovídaly stopy na podlaze, prázdná místa –, patrně když se sem naše pětka nastěhovala a bylo potřeba pokoje zařídit. To, co zde zůstalo, bylo pokryto několik centimetru hlubokou vrstvou ulepeného prachu. V pokoji vedle toho mého byla další změť krámů (prasklá kameninová ohřívací láhev, zablácené zelené holínky, vyšívaný polštář se srnami a květy rozežraný od myší) a halabala na sebe naskládané papírové krabice a staré kožené kufry. Někdo se tím haraburdím začal nedávno probírat – na víku některých kufrů byly čerstvé stopy po prstech, jeden byl dokonce utřený skoro dočista, v rozích a na krabicích byly znatelné záhadné obrysy, kde stály věci, které už odtud kdosi odnesl. Na zaprášené prkenné podlaze byla změť nejasných stop.

Kdybyste chtěli něco schovat – vražednou zbraň, nebo třeba nějaký důkaz, anebo nějakou malou drahocennou starožitnost –, pak tohle nebylo špatné místo. Prohledala jsem všechny kufry, které už byly otevřené, pro jistotu jsem dávala pozor, abych nesetřela žádný z otisků prstů, ale byly až po víko naplněné papíry, zuřivě popsanými plnícím perem. Pokud jsem mohla soudit, kdosi, pravděpodobně prastrýc Simon, sepisoval historii rodiny Marchových napříč generacemi. Marchovi tu už sídlili pěkných pár let – letopočty začínaly od data 1734, kdy byl tento dům postaven –, ale zjevně se v jejich rodině nedělo nic zajímavějšího než svatby, tu a tam se koupil nějaký ten kůň a nakonec postupně přišli o většinu majetku.

Danielův pokoj byl zamčený. K dovednostem, kterým jsem se naučila od Franka, patří i otevírání zámků a tenhle vypadal poměrně jednoduše, ale byla jsem dost nervózní už z toho diáře, a tyhle dveře mě našponovaly ještě o kousek víc. Nemohla jsem vědět, jestli Daniel zamykal pokoj vždycky, nebo jestli to bylo speciálně kvůli mně. Náhle jsem si byla jistá tím, že v něm nastražil nějakou léčku – vlas položený na kliku, sklenici vody hned za dveřmi –, která by mě prozradila.

Na závěr jsem si nechala Lexiin pokoj – byl už prohledaný, ale chtěla jsem to udělat sama. Na rozdíl od strýce Simona, Lexie hromadila leda tak houby s octem. V pokoji nebylo zdaleka dokonale uklizeno – knihy byly na policích v knihovně spíš poházené než seřazené, šaty ležely většinou v hromadách na dně skříně; pod postelí byly tři prázdné krabičky od cigaret, půlka čokoládové tyčinky a zmačkaná stránka poznámek o Villette –, ale bylo toho příliš málo na to, aby se to dalo označit jako nepořádek. Žádné tretky, žádné staré lístky do divadla, přáníčka k narozeninám, ani usušené květiny, žádné fotografie; z minulosti si ponechávala pouze ty video nahrávky v mobilu. Prolistovala jsem všechny knížky, každou kapsu jsem obrátila naruby, ale nenašla jsem v pokoji nic.

Přesto jsem z něj vycítila ty stejné sklony k trvalosti. Na zdi vedle postele zkoušela širokými, rozmáchlými tahy štětce barvy – okrovou, starorůžovou, čínskou modř. Znovu jsem pocítila ten záchvěv závisti. K čertu s tebou, řekla jsem Lexii v duchu, ty jsi tu sice možná bydlela déle, ale já tu za to ještě beru plat.

Sedla jsem si na podlahu, vylovila z kufru svůj mobil a zavolala Frankovi. „Ahoj, zlatíčko,“ řekl do telefonu po druhém zazvonění. „Už jsi shořela jako papír?“

Byl v dobré náladě. „Jo,“ odpověděla jsem. „Je mi líto. Můžete si pro mě přijet.“

Frank se zasmál. „Jak to jde?“

Přepnula jsem ho na reproduktor, položila mobil na podlahu vedle sebe a zastrčila zpátky do kufru rukavice a zápisník. „Dobře, řekla bych. Myslím, že nikdo z nich nic netuší.“

„A proč by taky měli? Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že je něco takovýho možný. Máš pro mě něco?“

„Všichni jsou ve škole, tak jsem se v rychlosti porozhlídla po baráku. Žádnej zakrvavenej nůž, žádný zakrvavený šaty, žádnej Renoir, žádný písemný přiznání. Dokonce ani jedinej joint, ani porno časák. Na studenty jsou to příšerní slušňáci.“ Mé obvazy byly v pečlivě očíslovaných balíčcích a krvavé skvrny na ní postupně slábly tak, jak by se rána teoreticky hojila, jen pro případ, že by někdo patřičně vyšinutý kontroloval koš – při této práci je nutné počítat s vyšinutostí opravdu značného rozsahu. Našla jsem obvaz označený číslem „2“ a rozlepila ho. Ať už ty krvavé skvrny vytvářel, kdo chtěl, nejspíš dělal všechno v životě s elánem.

„Co ten deník?“ zeptal se Frank. „Myslím ten deník, o kterým se nám Daniel jaksi nepovažoval za důležitý zmínit.“

Opřela jsem se o knihovnu, vyhrnula si tričko a odlepila starý obvaz. „Jestli je někde v baráku,“ řekla jsem, „tak ho někdo moc dobře schoval.“

Frank cosi zavrčel. „Anebo jsi měla pravdu a vzal jí ho vrah, když byla už mrtvá. V každým případě je ale zajímavý, že Daniel a spol. cítili potřebu nám ho zatajit. Chová se někdo z nich podezřele?“

„Ne. Ze začátku z nich sice byly trochu cítit rozpaky, ale to je přirozený. V podstatě si ale myslím, že jsou rádi, že se Lexie vrátila.“

„To jsem pochopil z odposlechu. Což mi připomíná… Co to bylo včera večer u tebe na pokoji, když jsi šla spát? Slyšel jsem tě mluvit, ale z nějakýho důvodu jsem měl problém ti rozumět.“

Jeho hlas změnil tón, a ne k lepšímu. Přestala jsem si uhlazovat okraje náplasti na novém obvazu. „Nic. Jenom mi přáli dobrou noc.“

„Jak milé,“ řekl Frank. „Hotová idylka. A já o ni přišel. Kde jsi měla mikrofon?“

„V kufru. Ty baterky mě tlačí při spaní.“

„Tak spi na zádech. Nemůžeš se v pokoji zamykat.“

„Dala jsem před dveře židli.“

„Jo tak to promiň. To je pak jako pojistka naprosto dostačující. Ježíši, Cassie!“ Úplně jsem v duchu viděla, jak chodí sem a tam a volnou rukou si rozčileně prohrabuje vlasy.

„O co ti jde, Franku? Minule jsem měla mikrofon, jenom když o něco šlo. Tenhle případ přece nestojí na tom, co budu mluvit ze spaní.“

„Minule jsi nebydlela s podezřelýma. Ti čtyři sice možná nefigurují v našem seznamu na prvních místech, ale zatím jsme je ještě nevyloučili. Ten mikrofon ze sebe nesundáš, leda bys byla ve sprše. Chceš se bavit o tom, jak to bylo minule? Kdybys měla tenkrát mikrofon v kufru a my tě neslyšeli, bylo by po tobě. Vykrvácela bys, než bychom se k tobě dostali.“

„Dobře, dobře, dobře,“ řekla jsem. „Uznávám.“

„Rozumíš? Ten mikrofon ze sebe nesundáš. A žádný kraviny.“

„Rozumím.“

„Tak fajn,“ uklidnil se Frank. „Mám pro tebe malej dáreček.“ Cítila jsem v jeho hlase pobavený úsměv – měl pro mě po tom kázání schovaného něco příjemnějšího. „Vystopoval jsem kompletní OZ z té naší první komedie o Lexii Madisonové. Vzpomínáš si na holku jménem Victoria Hardingová?“

Ukousla jsem další kus náplasti. „Měla bych?“

„Větší, hubená, dlouhý blond vlasy? Vychrlí asi sto slov za vteřinu? Nic jí neujde?“

„Panebože,“ řekla jsem a přilepila obvaz. „Vlezlá Vicky. Hrozivej přízrak z minulosti.“ Vlezlá Vicky se mnou chodila na Dublinskou univerzitu a studovala cosi blíže neurčitelného. Měla skelné modré oči, hromadu tomu odpovídajícího příslušenství a zběsilou, nekonečnou schopnost přisát se jako chobotnice na kohokoli, kdo by mohl být jakkoli užitečný, především bohaté kluky a holky, které vymetaly večírky. Z nějakého důvodu se rozhodla, že i já stojím za pozornost, nebo možná jenom doufala, že by ze mě mohly kápnout nějaké drogy zadarmo.

„Přesně ta. Kdy jste spolu mluvily naposled?“

Zamkla jsem kufr, hodila ho pod postel a snažila si vzpomenout; Vicky nebyla ten typ, který by vám nadlouho uvíznul v paměti. „Možná pár dní předtím, než jste mě stáhli? Párkrát jsem ji od té doby zahlídla ve městě, ale vždycky jsem se jí vyhnula.“

„To je zvláštní,“ řekl Frank a v hlase mu sílil ten jeho lišácký úsměv, „protože ona s tebou mluvila ještě dlouhou dobu potom. Prý jste si příjemně poklábosily někdy začátkem ledna 2002 – pamatuje si to, protože zrovna byla v zimním výprodeji a koupila si nějakej žůžo značkovej kabátek, kterým se ti chlubila. Údajně byl, cituju, ‚z absolutně fantastickýho šedýho semiše‘, ať už to z hlediska kvality znamená, co chce. Říká ti to něco?“

„Ne,“ odpověděla jsem. Srdce mi bilo pomalu a silně; cítila jsem ho až na chodidlech. „To jsem nebyla já.“

„Myslel jsem si to. Ale Vicky si na ten rozhovor živě vzpomíná, skoro slovo od slova – ta ženská má paměť jako magnet, bude z ní dokonalej svědek, když na to přijde. Chceš slyšet, o čem jste si povídaly?“

Vicky měla vždycky dobrou paměť. Jelikož v její hlavě v podstatě žádná činnost neprobíhala, rozhovory do ní vcházely a zase vycházely ven doslova netknuté. To byl taky jeden z hlavních důvodů, proč jsem s ní vůbec ztrácela čas. „Osvěž mi paměť,“ řekla jsem.

„Vrazili jste do sebe na Grafton Street. Byla jsi podle ní ‚totálně mimo‘, zpočátku sis na ni vůbec nepamatovala, ani na to, kdy jste se viděli naposled. Tvrdila jsi, že máš příšernou kocovinu, ale Vicky slyšela o tom strašlivým nervovým zhroucení, takže jí to nepřipadalo divný.“ Frank se evidentně dobře bavil – jeho hlas měl rychlý, soustředěný rytmus dravce, připraveného k útoku. Já se bavila daleko méně. Tohle všechno jsem už dávno věděla, až na podrobnosti, a to, že jsem se nemýlila, nebylo tak uspokojující, jak byste si mysleli. „Jakmile ti ale došlo, kdo to je, byla jsi velice přátelská. Dokonce jsi ji pozvala na kafe, abyste si popovídaly, co je novýho. Netuším, co to bylo za holku, ale nervy měla ze železa.“

„Jo,“ řekla jsem. Uvědomila jsem si, že jsem přikrčená jako sprinter, připravená každým okamžikem vyskočit. Lexiin pokoj se zdál záludný a plný léček, jako by se jenom hemžil tajnými zásuvkami a skrýšemi pod prkny v podlaze a pastmi. „Jo, to měla.“

„Šly jste do kavárny v Brown Thomas, ukázala ti tam ty svoje módní klenoty a potom jste obě chvilku vzpomínaly na starý časy. Tys kupodivu spíš mlčela. Ale teď poslouchej – v jedný chvíli se tě Vicky zeptala, jestli teď chodíš na Trinity. Jak se zdá, nedlouho před tím svým nervovým zhroucením ses jí svěřila, že máš Dublinský univerzity po krk. Přemýšlela jsi, že bys přestoupila někam jinam, možná na Trinity, možná na nějakou zahraniční školu. Vzpomínáš si na něco takovýho?“

„Jo,“ odpověděla jsem. Opatrně jsem se posadila na Lexiinu postel. „Jo, to sedí.“

Blížil se tenkrát konec semestru a Frank mi nebyl schopen říct, jestli operace bude pokračovat i na podzim; připravovala jsem si únikovou cestu, pro případ, že by byla zapotřebí. To byla další výhoda Vicky – vždycky jste se mohli spolehnout, že každý drb okamžitě rozšíří po celé škole.

V hlavě mi to šrotovalo, všechny ty podivné věci měnily tvar a s tichým klapnutím zapadávaly na své nové místo. Dosud mi běhal mráz po zádech z toho, jak obrovská to byla náhoda – z toho, že ta holka si to namířila přímo na mou předešlou školu a využila všeho, co tam po mně zůstalo –, ale tohle bylo skoro ještě horší. Jediná náhoda na tom všem nakonec byla to, že na sebe v malém městě narazily dvě holky, a navíc to nebylo nic nepochopitelného, protože Vlezlá Vicky se tak jako tak většinu času poflakovala po městě právě za tím účelem, aby se nalepila na lidi, z kterých by měla užitek. Lexie tedy neskončila na Trinity náhodou, ani ji tam nezavlekla nějaká záhadná přitažlivá síla, která by ji vedla v mých stopách a nutila ji prolézt všechny mé kouty. Já sama jí to navrhla. Pracovaly jsme na tom spolu, ruku v ruce, ona a já. To já ji zatáhla do tohohle domu, do tohohle života, a stejně tak sem ona zatáhla mě.

Frank ale pokračoval. „Ta holka odpověděla, že ne, teď zrovna nestuduje, prý cestovala. Neřekla, kde byla, ale Vicky si domyslela, že ve cvokárně. A teď přijde to zajímavý – Vicky má pocit, že to byla nejspíš cvokárna někde v Americe, nebo možná v Kanadě. Zaprvé si pamatovala, že tvoje imaginární rodina žila kdesi v Kanadě, ale především jsi údajně od té doby na Dublinský univerzitě přišla k poměrně silnýmu americkýmu přízvuku. Takže nejenže teď víme, kde ta holka vzala identitu Lexie Madisonové a kdy, ale taky máme slušnou představu o tom, kde ji začít hledat. Mám dojem, že dlužíme Vlezlé Vicky skleničku.“

„Tu poctu si nechám ujít,“ řekla jsem. Uvědomila jsem si, že můj hlas zní divně, ale Frank byl až příliš vzrušený na to, aby si toho všiml.

„Už jsem volal lidem z FBI a právě se jim chystám poslat emailem otisky a fotky. Je tu solidní šance, že ta holka byla tak či onak na útěku, takže by mohli s něčím přijít.“

Ze zrcadla toaletního stolku mě ostražitě trojnásobně sledovala Lexiina tvář. „Tak mě informuj, dobře? O všem, co zjistíte.“

„Si piš. Chceš mluvit s tím svým? Je tady.“

Sam s Frankem ve stejné vyšetřovací místnosti. Ježíši. „Zavolám mu později,“ řekla jsem.

Kdesi vzadu se ozvalo hluboké Samovo huhlání a znenadání, na zlomek vteřiny, jsem pocítila tak silnou potřebu s ním mluvit, že mě to skoro přemohlo. „Říká, že prošel tvý případy na oddělení vražd za poslední půlrok,“ ozval se Frank. „A všichni lidi, který jsi mohla nasrat, jsou tak či onak mimo hru. Projde ještě ty předchozí a dá ti vědět.“

Jinými slovy, nemělo to nic společného s operací Vestálka. Panebože; Sam. Nepřímo a na dálku se mě snažil uklidnit – v tichosti a zarputile šel po stopě jediné hrozby, kterou dokázal pochopit. Napadlo mě, kolik toho asi včera v noci naspal. „Díky,“ řekla jsem. „Vyřiď mu, že mu děkuju, Franku. Vyřiď mu, že mu brzo zavolám.“

Potřebovala jsem vypadnout ven – částečně proto, že mě už bolely oči ze všech těch krámů plných prachu, částečně proto, že mi z toho domu začínala naskakovat husí kůže; jako by vás pobaveně pozoroval někdo vševědoucí, koho nejste schopni oklamat. Otevřela jsem ledničku, udělala jsem si jeden sendvič s krůtím masem – tahle parta měla v oblibě kvalitní hořčici – a druhý s džemem, uvařila do termosky kafe a vyrazila jsem na dlouhou procházku. Už velice brzy jsem se měla pohybovat po Glenskehy za tmy, a dost možná jsem měla mít v patách vraha, který to tu znal jako svoje boty. Přišlo mi jako dobrý nápad se tu co nejdřív zorientovat.

V okolí bylo hotové bludiště úzkých cestiček, vinoucích se mezi živými ploty a poli a lesy odnikud nikam, ale ukázalo se, že se tu vyznám lépe, než jsem čekala; zabloudila jsem jenom dvakrát. Začala jsem Franka oceňovat ve zcela novém ohledu. Když jsem začala mít hlad, sedla jsem si na jednu zídku, vybalila kafe a sendviče, rozhlížela se po kopcích kolem a v duchu ukázala vztyčený prostředník všem na služebně domácího násilí, zvlášť Maherovi, kterému věčně páchlo z pusy. Byl to slunečný, svěží den, mlhavá oblaka plula vysoko po chladném, modrém nebi, ale cestou jsem nepotkala ani živáčka. Kdesi v dálce štěkal pes a někdo na něj zahvízdal, ale to bylo všechno. Vyvinula jsem si teorii, že Glenskehy bylo vyhlazeno nějakým apokalyptickým smrtícím paprskem, a nikdo si toho dosud nevšiml.

Cestou zpátky jsem se chvíli procházela kolem Hlohovce. Marchovi sice možná přišli o většinu majetku, ale to, co jim zůstalo, stále budilo dostatečný respekt. Kolem kamenných zdí vyšších než já rostly stromy – většinou hlohy, které domu propůjčily jméno, ale viděla jsem taky duby, jasany nebo jabloně právě nasazující na květ. V polozbořené stáji, postavené diskrétně dost daleko od domu, aby jeho obyvatele neobtěžoval zápach, měli Daniel s Justinem garážovaná auta. Tehdy se sem mohlo vejít tak šest koní; dnes tu byly všude hromady zaprášeného nářadí a plachet, ale vypadalo to, že na ně dlouho nikdo ani nesáhl, proto jsem se v nich nepřehrabovala.

Za domem byla ta obrovská travnatá plocha, možná sto metrů dlouhá, ohraničená hustým lemem stromů, kamenných zdí a břečťanu. Na konci byla rezivá železná branka – branka, kterou Lexie prošla té noci, kdy se vydala na poslední cestu svého života – a v rohu se rozprostíral rozsáhlý, značně neuspořádaný záhon s keříky. Rozeznala jsem tu rozmarýn a vavřín – byla to ona bylinná zahrada, o které se Abby zmiňovala včera večer. Připadalo mi, jako by to bylo před několika měsíci.

Z té dálky vypadal dům křehce a nedostupně, jako z nějakého starého akvarelu. Potom se přes trávník nakrátko prohnal větřík, rozčechral dlouhé úponky břečťanu a trávník pod mýma nohama se se mnou zapotácel. U jedné z postranních zdí, asi jen dvacet třicet metrů ode mě, jsem někoho spatřila za břečťanem; někoho drobného, tmavého jako stín; jako by tam seděl na jakémsi trůnu. Zvolna se mi naježily všechny chlupy za krkem.

Pistoli jsem měla stále přilepenou izolepou zezadu k Lexiinu nočnímu stolku. Kousla jsem se do rtu a zvedla ze země v bylinné zahradě větev, aniž bych spustila oči z úponku břečťanu, který zase klesnul nevinně zpět – větřík ustal, zahrada byla nehybná a prosluněná jako ve snu. Šla jsem podél zdi, opatrně, ale rychle, potom jsem se postavila proti ní, sevřela větev a jedním rychlým pohybem jsem odhrnula břečťan.

Nikdo tam nebyl. Kmeny stromů a přerostlé větve ovinuté břečťanem u zdi vytvářely jakousi besídku, jakousi sluncem zalitou bublinu. V ní stály dvě kamenné lavice a mezi nimi zurčela dírou ve zdi voda, která stékala po nevysokých schodech do maličkého, kalného jezírka; nic víc. Stíny se opět protnuly a já jsem na vteřinu zahlédla ten přelud znovu – lavice jako by vyrostly do výšky a přede mnou znovu seděla vzpřímená, štíhlá postava. Potom jsem nechala břečťan klesnout zpátky a vše zmizelo.

Dům tu zjevně nebylo to jediné, co mělo vlastní duši. Uklidnila jsem se a rozhlédla se po besídce. Na lavicích se v prasklinách uchytil lišejník, ale většina plochy byla čistá – někdo o tomhle místě věděl. Napadlo mě, že to mohlo být potenciální místo pro dostaveníčka jakéhokoli druhu, ale nacházelo se natolik blízko domu, že mohlo přitahovat i jiné jeho obyvatele, a vrstva listí a větviček kolem jezírka vyhlížela tak, že tu hezkou dobu nikdo nebyl. Odhrnula jsem ji nohou, a objevily se široké, vyhlazené dlažební kameny. Mezi listím se cosi kovově zalesklo a srdce se mi rozbušilo – nůž –, ale bylo to příliš malé. Knoflík se lvem a jednorožcem, otlučený a zprohýbaný. Někdo odsud kdysi dávno sloužil u britské armády.

Díra ve zdi, kterou protékala do zahrady voda, byla ucpaná blátem. Zastrčila jsem knoflík do kapsy, klekla si na dlažební kameny a začala ji klackem a rukama čistit. Trvalo to dlouho; zeď byla silná. Když jsem skončila, spokojeně si tu pro sebe zurčel miniaturní vodopád a ruce mi voněly hlínou a rozkládajícím se listím.

Opláchla jsem si je, na chvíli jsem si sedla na jednu z lavic, zapálila si a poslouchala vodu. Bylo tu hezky; to místo bylo útulné, tiché a skryté jako doupě nějakého zvířete nebo dětská skrýš. Jezírko se naplnilo, nad hladinou se vznášel drobný hmyz. Přebytečná voda odtékala malou stružkou do země. Posbírala jsem z hladiny listí a za chvíli bylo jezírko dost čisté na to, abych v něm viděla svou vlastní, zčeřenou tvář.

Lexiiny hodinky ukazovaly půl páté. Vydržela jsem čtyřiadvacet hodin, a hromada lidí z vyšetřovací místnosti kvůli mně pravděpodobně přišla o sázku. Zastrčila jsem nedopalek z cigarety zpátky do krabičky, protáhla se mezi břečťanem ven a zamířila k domu, abych se podívala na poznámky k dizertační práci. Vchodové dveře se po otočení klíčem zlehka otevřely, a když jsem vešla, vzduch uvnitř se zachvěl, už ne tolik důvěrně; bylo to spíš jako nepatrný úsměv a jemné, letmé pohlazení po tváři, jako přivítání.

7

Tu noc jsem vyrazila na procházku. Potřebovala jsem zavolat Samovi a kromě toho jsme se s Frankem shodli, že bude lepší, když se Lexie vrátí ke svým obvyklým návykům co nejrychleji a nebude se příliš ohánět tím svým zraněním, alespoň zatím ne. I tak se v mém chování vyskytnou menší odchylky, které budou lidé, při troše štěstí, přičítat tomu bodnutí; ale čím víc je budu zdůrazňovat, tím spíš si někdo pomyslí: No páni, z Lexie je teď úplně jinej člověk.

Po večeři jsme seděli v obývacím pokoji. Daniel, Justin a já jsme si četli; Rafi hrál na klavír jakousi rozvláčnou mozartovskou směsku, tu a tam ji přerušil, aby si znovu přehrál pasáž, která se mu líbila, nebo kterou předtím zkazil; Abby vyráběla své panence novou spodničku ze staré výšivky, hlavu měla skloněnou nad stehy tak drobnými, že nebyly skoro vidět. Mně ta panna strašidelná nepřipadala – aspoň, na rozdíl od těch současných, nevypadala jako nějaký otylý mrzák; měla dlouhý, tmavý cop a vážnou, zasněnou tvář s pršákem a pokojnýma hnědýma očima –, ale zároveň jsem dokázala pochopit i kluky. Ty velké smutné oči, které na mě hleděly z ponižující polohy na Abbyině klíně, mě naplňovaly blíže neurčitelným pocitem viny a na těch svěžích, bujných kadeřích bylo něco znepokojivého.

Kolem jedenácti jsem si vzala ze skříně tenisky – ještě před večeří jsem se nasoukala do svého super-sexy podvazkového pásu a zastrčila do něj svůj telefon, abych potom neporušila obvyklou rutinu tím, že bych šla k sobě nahoru; Frank by na mě byl pyšný. Když jsem sedala na rohož před krbem, trhla jsem sebou a nepatrně vyjekla „au“. Justin okamžitě zvednul hlavu. „Jseš v pořádku? Nepotřebuješ ty léky proti bolesti?“

„Ne,“ odpověděla jsem a rozmotávala jsem tkaničky. „Jenom jsem si blbě sedla.“

„Na procházku?“ vzhlédla Abby od panny.

„Jo,“ nazula jsem si první tenisku. Lexiina noha, obtisknutá do vložky uvnitř, byla trochu užší, než byla ta moje.

Celý pokoj se znovu naplnil tím mírným napětím, jako by zatajil dech. Rafiho ruka na klavíru se zastavila a poslední akord zůstal viset ve vzduchu. „Je to rozumný?“ zeptal se Daniel a založil si prstem stránku v knize.

„Cítím se v pohodě,“ odpověděla jsem. „Ty stehy nebolí, pokud se neotáčím do stran; při chůzi nepopraskají, ani nic podobnýho.“

„Myslel jsem tím něco jinýho,“ řekl Daniel. „Ty nemáš strach?“

Všichni se na mě dívali, upíraly se ke mně čtyři nečitelné pohledy o síle vlečného paprsku. Pokrčila jsem rameny a utáhla si tkaničky. „Ne.“

„Jak to, že ne? Jestli se smím zeptat.“

Rafi změnil téma a vystřihnul rychlý, slabý trylek v horní oktávě. Justin sebou cuknul.

„Prostě tak,“ odpověděla jsem. „Nemám.“

„A není strach na místě? Po tom všem, pokud si nepamatuješ…“

„Danieli,“ ozval se Rafi, skoro šeptem. „Nech ji na pokoji.“

„Já bych radši, kdybys nechodila,“ řekl Justin. Vypadal, jako by ho bolelo břicho. „Vážně.“

„Bojíme se o tebe, Lex,“ připojila se Abby tiše. „Ty se možná nebojíš, ale my jo.“

Trylek stále neustával, zněl pořád dokola, jako poplašný zvon. „Rafi,“ zacpal si Justin uši. „Přestaň.“

Rafi si ho nevšímal. „Jako by už tak toho simulování nebylo dost, ještě ji v tom vy tři podporujte…“

Daniel ho neposlouchal. „Divíš se nám?“ zeptal se mě.

„Tak se klidně bojte dál,“ nazula jsem si druhou tenisku. „Je mi to fuk. Když začnu bejt podělaná teďka, budu pak podělaná už celej život, a o to nemám zájem.“

„Gratuluju,“ ukončil Rafi trylek rázným akordem. „Vezmi si baterku. Tak zatím.“ Otočil se zády ke klavíru a začal listovat stránkami.

„A telefon,“ dodal Justin. „Kdyby ti bylo blbě, nebo…“ Hlas mu selhal.

„Pršet asi už nebude,“ vykouknul Daniel z okna, „ale mohlo by bejt zima. Vezmeš si ten plášť?“

Neměla jsem potuchy, o čem to mluví. Dělali, jako bych se chystala na operaci Pouštní bouře. „Neboj,“ řekla jsem.

„Hmm,“ prohlížel si mě Daniel. „Možná bych měl jít s tebou.“

„Ne,“ ozval se Rafi náhle. „Půjdu já. Ty máš práci.“ S prásknutím zavřel víko klavíru a vstal.

„Leda tak kulový!“ odsekla jsem, rozhodila rukama a naštvaně se po všech podívala. „Jdu na procházku. Jako už tisíckrát předtím. Nepotřebuju žádnej ochrannej oděv, nepotřebuju žádný signalizační rakety a rozhodně nepotřebuju ani žádnýho bodyguarda. Je to všem jasný?“ Vidina soukromého rozhovoru s Rafim nebo Danielem byla sice zajímavá, ale to mohlo počkat. Pokud na mě tam někde na cestě někdo čekal, neměla jsem zájem ho vyplašit.

„Buď hodná holčička,“ usmál se Justin nepatrně. „Nic se ti nestane, že ne?“

„Ale aspoň bys měla jít jinudy než tenkrát,“ nenechal se vyvést z míry Daniel. „Slibuješ?“

Sledoval mě s klidem, prst stále zastrčený mezi stránky knihy. Ve tváři neměl nic, kromě mírného znepokojení. „To bych moc ráda,“ odpověděla jsem, „pokud bych si ovšem pamatovala, kudy to bylo. Jelikož ale nemám ani ponětí, budu to prostě muset risknout, jasný?“

„Aha,“ řekl Daniel. „No jasně. Promiň. Kdybys chtěla, aby ti někdo z nás přišel naproti, tak brnkni.“ Vrátil se ke své knize. Rafi znovu žuchnul na stoličku u klavíru a začal hrát Turecký pochod.

Byla jasná noc, měsíc stál vysoko na rozzářené, chladné obloze a jeho bílé světlo se odráželo od drobného, tmavého hlohového listí; zapnula jsem si Lexiin semišový kabátek až ke krku. Paprsek z baterky osvětlil úzký pás ušlapané cesty, a neviditelná pole kolem mě jako by se najednou táhla do nekonečna. S tou baterkou jsem si nepřipadala zrovna bezpečně, ani zrovna chytře, ale nezhasla jsem ji. Pokud tam někde někdo číhal, potřeboval vědět, kde mě hledat.

Nikdo se neobjevil. Cosi se pohnulo na straně, cosi těžkého, ale když jsem tam střelila paprskem baterky, byla to kráva; zírala na mě obrovskýma, smutnýma očima. Šla jsem dál, pěkně pomalu, jako poslušná ovečka, a přemýšlela o tom rozhovoru v obývacím pokoji. Napadlo mě, co si o něm myslí Frank. Daniel se prostě jenom mohl snažit osvěžit mi paměť, anebo mohl mít dost dobrý důvod si ověřit, jestli je moje amnézie skutečná, a já neměla potuchy, která z těch možností je ta pravá.

Ani mi nedošlo, že mířím k tomu polozbořenému domu, dokud přímo přede mnou nevyrostl jako černý obrys oproti tmavé obloze. V jeho oknech blikaly hvězdy jako oltářní svíce. Zhasla jsem baterku – cestu přes pole jsem byla schopná najít i bez ní a světlo v domě by pravděpodobně vyplašilo sousedy, možná až do té míry, že by se sem někdo z nich vypravil. Dlouhá tráva mi měkce a rovnoměrně šustila kolem kotníků. Než jsem vstoupila dovnitř, natáhla jsem ruku a dotkla se kamenného překladu, jako na pozdrav.

Ticho uvnitř bylo jiné – hluboké a tak husté, že jsem kolem sebe cítila jeho slabý tlak. Paprsek měsíčního světla dopadal na křivý kamenný krb ve vnitřní místnosti.

Jedna ze zdí v rohu, kde Lexie zemřela schoulená, byla stržená skoro až k zemi. Vyskočila jsem na ni a opřela se zády o konec štítové zdi. Nejspíš jsem měla být vyděšená – byla jsem tak blízko její smrti, ještě před deseti dny bych se tu nad ní mohla sklonit a dotknout se jejích vlasů –, ale žádný strach jsem necítila. Dům měl za sebou jedno a půl století vlastního ticha, ona v něm představovala pouhé mrknutí oka; už ji dávno vstřebalo a uzavřelo se nad místem, kde ležela.

Tu noc jsem o ní přemýšlela jinak. Do té doby jsem ji vnímala jako vetřelce nebo výzvu, jako něco, z čeho mi vždycky strnula záda a stoupnul adrenalin. Jenže to já se jí zničehonic vetřela do života, do zástavy jí dala Vlezlou Vicky a nabídla jí fantastickou, neodolatelnou šanci. To já představovala výzvu, kterou ona přijala, a to celé roky předtím, než přede mnou tahle mince dopadla do písku rubem nahoru. Měsíc se pomalu sunul po obloze a já myslela na svou tvář na ocelovém stole v pitevně, modrošedou a prázdnou, na to, jak ji s táhlým zahřměním a zařinčením zasunuli samotnou do tmy. Představila jsem si, jak tu na téhle zdi vysedávala celé noci, a cítila jsem se oproti té nejasné, přízračné představě tak živá a tak skutečná, že mi to skoro zlomilo srdce. Zatoužila jsem říct jí všechno, co měla právo se dozvědět – jak studenti z jejího semináře zvládli Beowulfa a co kluci udělali k večeři, jak dnes vypadá nebe; všechno, co jsem si pro ni schovávala.

Prvních pár měsíců po operaci Vestálka jsem hodně přemýšlela o tom, že odjedu pryč. Paradoxně se to jevilo jako jediný způsob, jak být znovu sama sebou – sbalit pas, nějaké šaty, naškrábat vzkaz („Všichni moji drazí, padám odtud. S láskou, Cassie“), skočit na první letadlo kamkoli a nechat za sebou všechno, co mě změnilo k nepoznání. Někdy tenkrát, nikdy jsem nezjistila, kdy přesně, mi život proklouznul mezi prsty a rozbil se na cimprcampr. Všechno, co jsem měla – moje práce, přátelé, byt, šaty, můj odraz v zrcadle –, jako by teď patřilo někomu jinému, nějaké prozíravé, sebevědomé dívce, kterou už nikdy nenajdu. Ve svém vlastním životě jsem byla ztroskotanec, celý zamazaný od tmavých otisků prstů a prošpikovaný nočními můrami, zbavený zde všech práv. Proplouvala jsem svým ztraceným životem jako duch, snažila jsem se svýma krvácejícíma rukama na nic nesahat a snila o tom, jak se učím kormidlovat jachtu v nějakých teplých končinách, na Bermudách nebo u Bondi Beach, a jak vyprávím lidem sladké, bezstarostné lži o své minulosti.

Nevím, proč jsem zůstala. Sam by to pravděpodobně nazval odvahou – kouká se na všechno z té lepší stránky – a Rob by to označil za ryzí tvrdohlavost, ale podle mě jsou obě možnosti až příliš lichotivé. Nemůžete si připisovat zásluhu za své jednání, když jste zahnáni do kouta. To, že se spolehnete na to, co znáte nejlíp, je pouhý instinkt. Podle mě jsem zůstala, protože útěk mi připadal jako něco až příliš neznámého a komplikovaného. Jediné, čeho jsem byla schopná, bylo vrátit se zpátky, najít kousek pevné půdy, zatnout zuby a snažit se začít znovu.

Lexie, na rozdíl ode mě, utekla. Když před ní z čistého nebe spadla sama od sebe nabídka exilu, nesnažila se s tím bojovat jako já, ale skočila po ní, využila ji do poslední kapky a vzala ji za svou. Měla dost rozumu a kuráže na to, aby opustila svoje zničené staré já a prostě odešla, začala nanovo, začala od nuly, s čistým štítem.

A najednou, po tom všem, si někdo přijde a ten těžce zasloužený nový život jí vyrve z těla, jenom tak, jako když utrhnete sedmikrásku. Pocítila jsem náhlý nával rozhořčení – ne proti ní, ale vůbec poprvé jejím jménem.

„Ať už chceš cokoli,“ řekla jsem tiše do tmavého domu, „jsem tady. Jsem tu pro tebe.“

Vzduch kolem mě se pohnul, slaběji než dech; mlčenlivě; spokojeně.

Byla tma, měsíc zakrývala velká mračna, ale já už jsem znala cestu tak dobře, že jsem skoro nepotřebovala ani baterku, a rukou jsem nahmátla přímo závoru zadní branky, aniž bych ji musela ve tmě hledat. Čas života pod falešnou identitou plyne jinak; skoro jsem nemohla uvěřit, že tu bydlím teprve den a půl.

Černý dům se tyčil oproti černé obloze, pouze křivolaká linka z hvězd naznačovala, kde končí střecha a začíná nebe. Zdál se větší a nehmotný, s neurčitými obrysy, a měla jsem pocit, že pokud přijdu blíž, rozplyne se. Osvětlená okna zářila až příliš teplými a zlatými barvami na to, aby byla skutečná, jako by to byly vábivé drobné obrázky ze starého kukátkového kinematografu – nablýskané měděné pánve pověšené na zdech v kuchyni, Daniel a Abby bok po boku na pohovce, s hlavami skloněnými nad jakousi obrovskou starou knihou.

Potom měsíc vykouknul zpoza mraku a já spatřila Rafiho, jak sedí na okraji terasy, jednou rukou si objímal kolena a v druhé držel vysokou sklenici. Hladina adrenalinu se ve mně zprudka zvedla. V žádném případě mě nemohl sledovat, aniž bych si ho všimla, navíc jsem nedělala nic podezřelého, ale stejně, jeho vzezření mě znervózňovalo. To, jak seděl, s hlavou vzhůru, připravený na samém kraji toho obrovského travnatého prostranství – čekal na mě.

Stála jsem pod hlohem u branky a hleděla na něj. Najednou se mi zhmotnilo před očima cosi, co do té doby krystalizovalo kdesi v hloubi mé mysli. Mohla za to ta poznámka o simulování – ten sarkastický tón v jeho hlasu, oči obrácené znechuceně v sloup. Teď, když jsem o tom přemýšlela, od chvíle, co jsem přijela, mi Rafi řekl sotva pár slov, pokud nepočítám „posuň sem omáčku“ a „dobrou noc“; mluvil v mojí blízkosti, o mně, mluvil ke mně, ale nikdy ne přímo na mě. Včera byl jediný, kdo mi nepodal ruku, aby mě přivítal doma, jenom vzal můj kufr a šel. Dával to najevo nenápadně, nijak okatě, ale z nějakého důvodu jsem měla u Rafiho vroubek.

Uviděl mě, jakmile jsem vystoupila ze stínu hlohu. Zvedl ruku – světlo z oken ke mně vyslalo přes trávu dlouhé, matoucí stíny – a bez hnutí čekal, až přijdu po trávě a sednu si vedle něj.

Zdálo se mi nejlepší skočit do toho rovnýma nohama. „Ty se mnou nehraješ?“ zeptala jsem se.

Rafi se znechuceným mlasknutím odvrátil tvář a zadíval se přes trávník do dálky. „Nehraješ?“ zopakoval. „Panebože, Lexie, nejseš přece malý dítě.“

„No dobře,“ odpověděla jsem. „Tak jseš na mě naštvanej?“

Natáhnul nohy před sebe a zkoumal špičky svých tenisek. „Napadlo tě vůbec,“ zeptal se, „jak nám poslední týden bylo?“

Chvíli jsem přemýšlela. Vypadalo to, jako by Lexii vyčítal, že se nechala pobodat. Z mého pohledu to od něj znělo buď velice podezíravě, nebo velice bizarně. U těchhle lidí nebylo jednoduché poznat, co je blíž pravdě. „Hele, já si to v nemocnici taky zrovna neužívala,“ řekla jsem mu.

Zasmál se. „Takže tě to ani nenapadlo, že jo?“

Hleděla jsem na něj. „Takže proto jseš na mě naštvanej? Protože mě někdo málem zabil? Anebo proto, že jsem se vás nezeptala, jak jste se s tím vyrovnali?“ Vrhnul na mě úkosem pohled, který mohl znamenat cokoli. „Ježíši, Rafi. Já z toho, co se stalo, žádnou radost nemám. Proč kolem toho děláš takový dusno?“

Rafi se zhluboka napil ze skleničky – ucítila jsem džin s tonikem. „Zapomeň na to,“ řekl. „To je jedno. Klidně si jdi dovnitř.“

„Rafi,“ zatvářila jsem se ublíženě. Z velké části jsem to hrála – v jeho hlase bylo cosi mrazivého, co mě znepokojilo. „Nech toho.“

Nevšímal si mě. Položila jsem mu ruku na rameno – bylo svalnatější, než jsem čekala, a i přes košili bylo teplé, skoro jako by měl horečku. Ústa měl sevřená do dlouhé, pevné linky, ale ani se nepohnul.

„Pověz mi, jak vám bylo,“ řekla jsem. „Prosím. Chtěla bych to vědět, vážně. Jenom jsem nevěděla, jak se vás na to mám zeptat.“

Rafi uhnul ramenem. „Dobře,“ odpověděl. „Fajn. Bylo to neuvěřitelně příšerný. Stačí ti to jako odpověď?“

Čekala jsem. „Úplně nás to sebralo,“ pokračoval nevrle po chvíli. „Byli jsme v koncích. Samozřejmě kromě Daniela, ten by se nikdy vyvést z míry nenechal, na to je až příliš důstojnej. Ten jenom ležel v jakýsi knížce a občas z něj vypadnul nějakej starej citát ve staronorštině o pažích, co si ve zlých časech zachovají sílu, nebo podobná hovadina. Ale vím na sto procent, že celej týden nespal; kdykoli jsem vstával, měl rozsvíceno. A my ostatní… jsme taky nespali, když už mluvíme o tomhle. Všichni jsme měli zlý sny – bylo to jako nějaká odporná fraška, když už se ti konečně podařilo usnout, někdo jinej se s křikem probudil, a tím samozřejmě vzbudil i všechny ostatní… úplně se nám sesypal pojem o čase; často jsem ani nevěděl, co je za den. Nemohl jsem jíst, jakmile jsem jenom ucítil jídlo, obracel se mi žaludek. A Abby pořád něco pekla – říkala, že musí něco dělat, jenže, panebože, kam se člověk podíval, všude viděl hromady ulepenýho čokoládovýho cukroví a podělaných masových koláčů… Hrozně jsme se kvůli tomu chytli, Abby a já. Hodila po mně vidličkou. Celou tu dobu jsem chlastal, aby mi z toho smradu nebylo blbě, a Daniel mi to samozřejmě dával sežrat… Nakonec jsme ty čokoládový blbosti rozdávali na seminářích. Masový koláče jsou v mrazáku, pokud máš zájem. Nikdo z nás se jich ani nedotkne.“

Vzalo je to, řekl Frank, ale o podobné hysterii nepadlo ani slovo. Teď, když se Rafi rozmluvil, nedokázal přestat. Slova se z něj řinula divoce a neovladatelně, jako by je zvracel. „A Justin,“ pokračoval, „panebože, ten na tom byl zdaleka nejhůř. Celou dobu se jenom třásl, doopravdy třásl… nějakej chytrák z prváku se ho zeptal, jestli nemá Parkinsona. Takhle to zní, jako že o nic nešlo, ale bylo to fakt o nervy; stačilo se na něj jenom podívat, třeba na vteřinu, a naskočila ti husí kůže. A pořád mu padaly věci z ruky, my ostatní jsme z toho měli pokaždé málem mrtvici. S Abby jsme na něj ječeli a on pak začal brečet, jako by tím něčemu pomohl. Abby ho chtěla poslat za školním doktorem, aby mu předepsal Valium nebo něco, ale Daniel říkal, že je to absurdní a že se to Justin musí naučit zvládat stejně jako my – což bylo úplně na hlavu, protože my to nezvládali. Ani ten největší optimista na světě by nemohl říct, že jsme to zvládali. Z Abby se stal náměsíčník – jednou si ve čtyři ráno napustila vanu a v hlubokým spánku si do ní vlezla v pyžamu. Kdyby ji tam Daniel nenašel, mohla se utopit.“

„To je mi líto,“ řekla jsem. Hlas mi zněl cize, vysoko a roztřeseně. Každé slovo, které řekl, mě zasáhlo přímo do žaludku silou koňského kopyta. Probírali jsme to spolu s Frankem a mluvila jsem o tom se Samem, proto jsem měla dojem, že jsem na to připravená, ale až v tomhle okamžiku to na mě dolehlo ve své opravdovosti – jak těm lidem ve skutečnosti ubližuju. „Panebože, Rafi, to je mi vážně líto.“

Rafi se na mě dlouze, nejasně, nečitelně podíval. „A policie,“ pokračoval. Znovu si loknul ze skleničky a zatvářil se, jako by pil něco hořkého. „Měla jsi někdy něco do činění s policajtama?“

„Takhle ne,“ odpověděla jsem. Můj hlas ještě stále zněl napjatě, bez dechu, ale zřejmě si toho nevšiml.

„Šel z nich strach. Tohle nebyli žádní ti pitomečci vedle z vesnice, tohle byli detektivové. Tak kamenný tváře jsem ještě neviděl, nemáš tušení, co si myslí nebo co po tobě chtějí, a nedali nám na chvilku pokoj. Vyslýchali nás celý hodiny, skoro každej den. A třeba i ta nejnevinnější otázka – jako kdy obvykle chodíš spát? – od nich zní jako nějaká léčka, jako by byli připravení rovnou vytáhnout pouta, když odpovíš špatně. Máš pocit, že musíš bejt pořád ve střehu, je to šíleně úmorný… a už i tak jsme byli dost hotoví. Ten chlápek, co tě sem přivezl, Mackey, ten byl z nich nejhorší. Samej úsměv a soucit, ale zjevně si na nás zasednul od samýho začátku.“

„Ke mně byl milej,“ řekla jsem. „Přinesl mi čokoládový sušenky.“

„To je vážně roztomilý,“ odpověděl Rafi. „Určitě si tím získal tvůj nehynoucí vděk. Tady se vždycky objevil, jak se mu zachtělo, ve dne nebo v noci, po bůhvíkolikátý z nás tahal všechny možný podrobnosti o tobě, a k tomu měl ustavičně rýpavý poznámky o tom, jací jsme prominentní mazánci, což je navíc naprostá pitomost. Jenom proto, že máme tenhle barák a děláme vejšku… Ten chlap má komplex jako hrom. S největší radostí by nás všechny strčil za katr. A Justin kvůli tomu pochopitelně hysterčil ještě víc, byl si naprosto jistej, že nás všechny každou chvíli přijdou zatknout. Daniel mu říkal, že je to blbost a ať se kouká dát dohromady, ale Daniel měl sám nejmíň co mluvit, vzhledem k tomu, že byl přesvědčenej…“

Odmlčel se a přimhouřenýma očima zíral do zahrady. „Kdyby ses z toho nakonec nevylízala,“ řekl, „asi bychom se tu pozabíjeli.“

Natáhla jsem prst a dotkla se hřbetu jeho ruky, jenom na vteřinku. „To je mi líto. Vážně, Rafi. Nevím, jak jinak vám to říct. Je mi to líto.“

„No jo,“ odpověděl Rafi, ale vztek se mu z hlasu už vytratil a teď zněl už jenom hrozně, hrozně unaveně.

„O čem byl Daniel přesvědčenej?“ zeptala jsem se po chvíli.

„Neptej se mě na to,“ odpověděl Rafi. Elegantním pohybem zápěstí do sebe obrátil zbylý obsah skleničky. „Došel jsem k závěru, že člověku je většinou líp, když neví všechno.“

„Ne, povídal jsi, že Daniel řekl Justinovi, aby se uklidnil, ale sám měl nejmíň co mluvit, protože byl o něčem přesvědčenej. O čem byl přesvědčenej?“

Rafi si pohrával se skleničkou mezi prsty a sledoval, jak v ní cinkají kostky ledu. Zjevně neměl v úmyslu na to odpovědět, ale ticho je učebnicový policajtský trik, a já ho navíc ovládám nadmíru dobře. Opřela jsem si bradu o loket, sledovala jsem ho a čekala. V okně obývacího pokoje za jeho hlavou Abby ukázala na cosi v knize a oba se s Danielem za sklem rozesmáli, slabě a zřetelně.

„Jednou večer,“ promluvil Rafi nakonec. Pořád se na mě ještě nedíval. Měsíční světlo stříbrně rámovalo jeho profil a zvýrazňovalo jeho lícní kost, takže vypadal jako hlava z nějaké ohmatané mince. „Pár dní potom, co se to stalo… možná to byla sobota, nevím to jistě. Šel jsem ven, sednul si tady na houpačku a poslouchal, jak prší. Myslel jsem, že třeba pak líp usnu, ale nepomáhalo to. Slyšel jsem sovu, jak něco zabila… nejspíš myš. Bylo to hrozný, jak to zaječelo. Člověk slyšel přesně tu vteřinu, kdy to zemřelo.“

Zmlknul. Přemýšlela jsem, jestli tohle mělo být všechno, co mi chtěl říct. „Sovy taky musejí žrát,“ namítla jsem.

Rafi na mě krátce, úkosem pohlédl. „Potom,“ pokračoval, „nevím, kolik bylo hodin, ale začínalo už svítat, jsem v dešti zaslechl tvůj hlas. Znělo to, jako bys byla tam nahoře a vykláněla se.“

Otočil se a ukázal nahoru, k tmavému oknu mého pokoje nad námi. „Říkala jsi ‚Rafi, už jedu domů. Počkej na mě.‘ Neznělo to nijak strašidelně, jenom věcně, jako ve spěchu. Jako tenkrát, když jsi mi volala, protože jsi zapomněla klíče. Vzpomínáš si na to?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Vzpomínám.“ Ucítila jsem ve vlasech lehký, chladný vánek a přeběhl mi mráz po zádech, rychle a samovolně. Nevím, jestli věřím na duchy, ale tahle historka, to bylo něco jiného, cítila jsem ji na těle, jako by se mi přitisklo na tělo ledové ostří. Bylo už příliš pozdě trápit se tím, jestli těmhle čtyřem nemůžu nějak ublížit. Na to jsem měla myslet víc než před týdnem.

„‚Už jedu domů,‘“ zopakoval Rafi. „‚Počkej na mě.‘“ Hleděl na dno skleničky. Uvědomila jsem si, že je nejspíš slušně opilý.

„Co jsi udělal?“ zeptala jsem se.

Zakroutil hlavou. „‚Ozvěno, s tebou si nepovídám,‘“ pronesl s mírně trpkým úsměvem, „‚vždyť jsi mrtvá…‘“*

Vánek odvanul zahradou pryč, pročechral listí a jemně pohladil břečťan.

V měsíčním světle tráva vypadala hebká a bílá jako mlha, jako byste skrz ni mohli prostrčit ruku. Znovu mi přeběhl mráz po zádech.

„Proč?“ zeptala jsem se. „Copak tys to nebral jako znamení, že jsem v pořádku?“

„Ne,“ odpověděl Rafi. „Vůbec ne. Byl jsem si jistej, že jsi v té chvíli zemřela. Můžeš se smát, jestli chceš, ale už jsem ti říkal, v jakým jsme byli všichni stavu. Celej den jsem potom čekal, že se tu u dveří objeví Mackey s vážným a soucitným výrazem ve tváři a sdělí nám, že v nemocnici dělali, co mohli, ale bla bla bla. Když se pak v pondělí objevil, samej úsměv, a řekl nám, že ses probrala z bezvědomí, ze začátku jsem mu nevěřil.“

„Takže o tom byl Daniel přesvědčenej?“ řekla jsem. Netušila jsem, jak jsem to věděla, ale byla jsem si tím naprosto jistá. „Myslel si, že jsem mrtvá.“

Po chvíli Rafi vzdychnul. „Jo. Jo, myslel si to. Od samýho začátku. Myslel si, že zemřeš, než tě dovezou do nemocnice.“

Na tohohle ptáčka si dej pozor, říkal mi Frank. Buď byl Daniel daleko chytřejší, než jsem si chtěla připustit – znovu mě začala znepokojovat ta malá výměna názorů, než jsem vyšla na procházku –, nebo měl své důvody, proč se domníval, že se Lexie nevrátí. „Proč?“ zatvářila jsem se uraženě. „Nejsem žádná padavka. Přece mě nevyřídí takový malý píchnutí.“

Cítila jsem, jak sebou Rafi trhnul, neznatelně a téměř skrytě. „Bůhví,“ odpověděl. „Má nějakou bizarní, zamotanou teorii o tom, že policajti rozhlásili, že jseš naživu, aby tahali lidi za nos… nepamatuju si, jak to přesně myslel, nezajímalo mě to a on se stejně tvářil tajemně.“ Pokrčil rameny. „Prostě Daniel.“

Z několika důvodů jsem se rozhodla, že je na čase změnit tón tohohle rozhovoru. „No jo… konspirační teorie,“ řekla jsem. „Uděláme mu klobouk z alobalu pro případ, že by policajti chtěli odečítat jeho mozkový vlny.“

Rafi se přestal hlídat – neovládnul se a pobaveně se zasmál. „Je trochu paranoidní, co? Vzpomínáš, jak našel tu plynovou masku? Jak se na ni zamyšleně podíval a říká: ‚Myslíte, že by fungovala proti ptačí chřipce?‘“

Taky jsem se zasmála. „K tomu klobouku z alobalu by se hodila náramně. Mohl by tak chodit do školy…“

„Seženeme mu chemickou kombinézu…“

„Abby mu na ni něco pěknýho vyšije…“

Nebylo to až tak vtipné, ale oba jsme se váleli smíchy jako dva blbí puberťáci. „Panebože,“ Rafi si utřel oči. „Víš, bylo by to všechno nejspíš k smíchu, kdyby to nebyla taková hrůza. Připomínalo to nějakou příšernou dadaistickou frašku – na stolech obrovský hromady masových koláčů, Justinovi padají všude možně, já zvracím v rohu, Abby jako nějaká postmoderní Ofélie spí ve vaně v pyžamu, občas se tu zhmotní Daniel, aby nám oznámil, co si o nás všech myslí Chaucer, a zase se rozplyne, každých pět minut se u dveří objeví ten tvůj seržant Krupke, aby se nás vyptával, jakou barvu lentilek máme nejradši…“

Vydal ze sebe dlouhý, roztřesený vzdech, něco mezi smíchem a vzlykotem. Aniž by se na mě podíval, natáhnul ruku a pocuchal mi vlasy. „Chyběla jsi nám, ty trdlo,“ řekl skoro přísně. „Nechceme o tebe přijít.“

„Však jsem tady,“ odpověděla jsem. „A nikam se nechystám.“

Pronesla jsem to lehkovážně, ale v té rozlehlé temné zahradě jako by se v těch slovech probral život, jako by seskočila do trávy a zmizela mezi stromy. Rafi ke mně pomalu otočil tvář; za jeho hlavou zářil obývací pokoj, a já mu neviděla do tváře, pouze bílý odlesk měsíce v jeho očích.

„Ne?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Líbí se mi tady.“

Rafi přikývl a jeho silueta se krátce pohnula. „Fajn,“ řekl.

K mému překvapení natáhnul ruku a hřbetem prstů mě zlehka a úmyslně pohladil po tváři. Měsíční světlo zachytilo náznak úsměvu.

Jedno z oken obývacího pokoje se rozletělo a vykoukla z něj Justinova hlava. „Čemu se tady vy dva smějete?“

Rafiho ruka spadla dolů. „Ničemu,“ zavolali jsme oba unisono.

„Jestli tam budete sedět v zimě, chytnete oba zánět středního ucha. Pojďte se na něco podívat.“

Našli někde staré fotoalbum – Marchovi, Danielovi předci, od roku 1860 sešněrovaní v korzetech, v cylindrech a se škrobenými výrazy ve tváři. Vmáčkla jsem se na pohovku vedle Daniela – blízko, až jsem se ho dotýkala; skoro jsem ucukla, než mi došlo, že mikrofon a mobil mám na druhé straně. Rafi seděl na opěradle vedle mě a Justin zmizel v kuchyni a přinesl odtud vysoké sklenice se svařeným portským, úhledně zabalené do tlustých, měkkých ubrousků, abychom si nepopálili ruce. „Abys z toho neměla smrt,“ řekl mi. „Musíš na sebe dávat pozor. Pobíhat venku v takový zimě…“

„Koukni na ty šaty,“ ozvala se Abby. Album bylo svázané v popraskané hnědé kůži a bylo tak velké, že ho měli Abby s Danielem položené na klíně mezi sebou. Na fotografiích, zastrčených v malých papírových růžcích, byly fleky a okraje byly zahnědlé. „Tenhle klobouk chci. Myslím, že jsem se do tohohle klobouku právě zamilovala.“

Vyrůstal z hlavy jedné objemné dámy s mohutným poprsím a skelným pohledem a byl to hotový architektonický skvost s dlouhými třásněmi. „Není to náhodou to stínítko na lampu v jídelně?“ zeptala jsem se. „Sundám ho pro tebe, když mi slíbíš, že v něm zítra půjdeš do školy.“

„Pane na nebi,“ řekl Justin, který byl usazený na druhém opěradle pohovky a zíral Abby přes rameno, „všichni se tváří jako kakabus. Vůbec se jim nepodobáš, Danieli.“

„Díky Bohu za ty dary,“ ozval se Rafi. Foukal do svařeného portského, volnou ruku opřenou o má záda; zjevně mi už odpustil, co jsem mu já či Lexie provedla. „V životě jsem neviděl tak vytřeštěný oči. Možná měli všichni problémy se štítnou žlázou, proto koukají tak nabručeně.“

„Vypoulený oči a zasmušilý výrazy jsou pro fotografie z té doby typický,“ odpověděl Daniel. „Zajímalo by mě, jestli to má něco společnýho s dlouhou dobou expozice. Viktoriánský fotoaparáty…“ Rafi začal na mém rameni předstírat narkoleptický záchvat, Justin dlouze a zeširoka zívnul a my s Abby – byla jsem jen o vteřinu pomalejší – jsme si volnýma rukama zacpaly uši a začaly si prozpěvovat.

„Dobře, dobře,“ usmál se Daniel. Dosud jsem nebyla tak blízko něj. Voněl hezky, cedrem a čistou vlnou. „Jenom tu obhajuju svoje předky. V každým případě si myslím, že se jednomu z nich podobám – kde je? Tady tomu.“

Soudě podle šatů to byla zhruba sto let stará fotka. Ten kluk byl mladší než Daniel, nejvýš dvacetiletý, a stál na schodech před novějším, zářivějším Hlohovcem – na zdech nebyl žádný břečťan, dveře a zábradlí se leskly novým nátěrem, kamenné schody byly méně sešlapané a vydrhnuté doběla. Je pravda, že podoba tu byla – měl Danielovu hranatou čelist a široké čelo, i když to jeho vypadalo, díky tmavým vlasům sveřepě ulízaným dozadu, ještě širší, a stejně rovná ústa. Ale tenhle mladík se opíral o zábradlí s línou, hrozivou uvolněností, která neměla nic společného s Danielovým upjatým, vyváženým držením těla, a jeho oči, posazené daleko od sebe, měly jiný výraz, poněkud neklidný a znepokojený.

„No páni,“ řekla jsem. Ta podoba, která na té tváři přežila celé století, ve mně probudila zvláštní pocity; kdyby nebylo Lexie, z nějakého nevysvětlitelného důvodu bych Danielovi záviděla. „Vážně jseš mu podobnej.“

„Akorát nekoukáš tak vyjeveně,“ přidala se Abby. „Nevypadá, že by vedl spokojenej život.“

„Ale podívejte na ten dům,“ ozval se Justin. „Není nádhernej?“

„Jo, to je,“ usmál se Daniel a zadíval se na fotku. „To teda je. Však zase bude.“

Abby zajela prstem pod fotografii, vytáhla ji z růžků a otočila ji. Na zadní straně bylo vybledlým inkoustem napsáno „William, květen 1914“.

„Těsně před první světovou válkou,“ řekla jsem tiše. „Třeba v ní zahynul.“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Daniel, vzal si fotografii od Abby a prohlédnul si ji pozorněji. „Proboha, jestli je to ten William, kterýho myslím – a není to tak jistý, protože pokud jde o jména, tak moje rodina měla vždycky mimořádně ubohou představivost –, tak o tom už jsem slyšel. Otec a tety o něm mluvili skoro pořád, když jsem byl malej. Myslím, že je to strýc mýho dědečka, ale možná se pletu. William byl… no, ne tak úplně černá ovce, ale spíš takovej kostlivec ve skříni.“

„Zkrátka celej ty,“ řekl Rafi a potom vyjeknul: „Au!“, když ho Abby plácla přes ruku.

„Ve válce sice bojoval,“ pokračoval Daniel, „ale vrátil se s nějakou nemocí. Nikdo se nikdy nezmínil, co to přesně bylo, tak si myslím, že to bylo spíš psychický než fyzický povahy. Měl prý nějakej skandál – podrobnosti nevím, hodně se to tutlalo, ale nějakou dobu byl v jakýmsi sanatoriu, což v tý době mohlo bejt jenom mírnější označení pro blázinec.“

„Třeba měl v zákopech vášnivej románek s Wilfredem Owenem,“ navrhnul Justin. Rafi nahlas vzdychnul.

„Mám dojem, že to bylo spíš něco jako pokus o sebevraždu,“ odpověděl Daniel. „Myslím, že když ho pustili, tak emigroval. Dožil se požehnanýho věku – zemřel, když jsem byl malej – ale stejně, rozhodně to není předek, kterýmu bych se rád podobal. Máš pravdu, Abby, nevedl spokojenej život.“ Zastrčil fotografii zpátky na místo, a než obrátil stránku, jemně ji pohladil dlouhým, hladkým nehtem ukazováčku.

Svařené portské se čtvrtkou citronu a spoustou hřebíčku bylo pronikavé a sladké a já se dotýkala Danielovy teplé a pevné paže. Pomalu otáčel stránkami – kníry o velikosti řidítek, škrobení Edvardiáni, procházející se před rozkvetlou bylinnou zahradou („bože,“ vydechla Abby, „kdybychom ji tak dali takhle do pořádku“), mladé ženy s důkladně shrbenými zády. Pár lidí vypadalo jako Daniel a William – byli vysocí a urostlí, s bradou, která slušela více mužům než ženám –, ale většinou měli nízkou, hranatou postavu, špičatou bradu, lokty i nos. „To je paráda,“ řekla jsem. „Kde jste to našli?“

Náhlé, zaražené ticho. Panebože, pomyslela jsem si, panebože, to ne. Teď, když už jsem začínala mít pocit… „Ale to jsi přece našla ty,“ odpověděl Justin a opřel si skleničku o koleno. „V tom prázdným pokoji nahoře. Copak si…“ Nedokončil větu. A nikdo na ni nenavázal.

Nikdy, řekl mi Frank, za žádných okolností nikdy nesmíš cuknout. Pokud něco zvořeš, sveď to na to kóma, na menstruační potíže, na úplněk, na cokoli tě napadne; jenom si stůj za svým. „Ne,“ odpověděla jsem. „To bych si pamatovala, kdybych to už viděla.“

Všichni se na mě dívali; Danielovy oči, pouhých pár centimetrů od mých, vyhlížely za skly brýlí pátravě a zvědavě. Věděla jsem, že jsem zbledla, nemohl si toho nevšimnout. Byl přesvědčenej o tom, že jseš mrtvá, má nějakou bizarní, zamotanou teorii… „Ale ano, Lexie,“ ozvala se Abby laskavě a naklonila se, abych na ni viděla. „Přece jste to tam s Justinem po večeři prohrabávali a ty jsi s tím albem přiběhla. Bylo to ten večer, co…“ Udělala nepatrné, zmatené gesto a zběžně pohlédla na Daniela.

„Bylo to jenom pár hodin před tou nehodou,“ dokončil větu Daniel. Měla jsem pocit, jako by jeho tělem cosi projelo, mírný, potlačovaný záchvěv, ale nebyla jsem si jistá; snažila jsem se především skrýt svůj vlastní, nefalšovaný pocit úlevy. „Není divu, že si to nepamatuješ.“

„No jo,“ vpadnul do toho Rafi až příliš nahlas a až příliš zvesela, „co s tím naděláš.“

„Jenže mě to štve,“ řekla jsem. „Cítím se teďka jako idiot. Je mi fuk, pokud jsem zapomněla na to hnusný, ale jestli mi z hlavy vypadaly i jiný věci, tak to mě štve. Co jestli mám někde schovanej lístek do loterie, kterej vyhrál první cenu?“

„Pššt,“ podíval se na mě Daniel se zvláštním úsměvem. „Nelam si s tím hlavu. My si na to album taky nevzpomněli, až do dneška. Ani jsme se do něho nepodívali.“ Vzal mi ruku, jemně mi ji otevřel – skoro jsem si ani neuvědomovala, že je mám zaťaté v pěst – a propletl prsty s mými. „Jsem rád, žes ho našla. Tenhle dům má historii bohatou jako celá jedna vesnice; neměla by se jen tak ztratit. Koukni na tohle – ty třešně, právě je zasadili.“

„A podívej na tohohle,“ ukázala Abby na muže oblečeného do loveckého, který seděl na statném hnědákovi před hlavní bránou. „Klepla by ho pepka, kdyby věděl, že v jeho stáji máme zaparkovaný auta.“ Mluvila normálně – klidně, vesele, bez jediné odmlky – ale upírala na mě přes Daniela úzkostlivý pohled.

„Pokud se nepletu,“ odpověděl Daniel, „tak tohle je náš dobrodinec.“ Vytáhl fotografii a podíval se na zadní stranu. „Jasně. ‚Simon na Lapkovi, listopad 1949.‘ To mu mohlo být takových jednadvacet.“

Strýc Simon patřil do hlavní linie rodokmenu – malý a šlachovitý, s výrazným nosem a zavilým pohledem. „Další takovej, kdo neprožil spokojenej život,“ řekl Daniel. „Žena mu umřela mladá, nikdy se z toho evidentně nevzpamatoval. Tehdy začal chlastat. Jak říkal Justin, nebyli to veselí lidi.“

Chtěl zastrčit fotku zpátky do růžků, ale Abby řekla „Ne“ a vzala mu ji z ruky. Podala svoji sklenici Danielovi, šla ke krbu a postavila fotografii na krbovou římsu. „Tak.“

„Proč?“ zeptal se Rafi.

„Proto,“ odpověděla Abby. „Dlužíme mu to. Mohl dům odkázat Koňskýmu spolku a já bych doteď bydlela v nějaký příšerný sklepní garsonce bez oken a modlila se, aby u mě jednou v noci nevyrazil dveře ten magor od vedle. Pokud jde o mě, tak tenhle pán si zaslouží bejt na čestným místě.“

„Abby, zlatíčko,“ natáhnul k ní Justin ruku. „Pojď sem.“

Abby opřela fotografii pečlivě o svícen. „Tak,“ a zamířila k Justinovi. Objal ji zezadu, přitisknul si ji k sobě a Abby si od Daniela vzala zpět sklenici. „Na strýce Simona,“ řekla.

Strýc Simon na nás všechny hleděl se zlověstným, nezaujatým pohledem. „Proč ne,“ zareagoval Rafi a pozvednul sklenici. „Na strýce Simona.“

Portské žhnulo temně rudě jako krev, seděla jsem pohodlně vtlačená mezi Daniela a Rafiho, vítr v poryvech narážel na okna a rozevlával pavučiny v rozích nahoře. „Na strýce Simona,“ zopakovali jsme všichni.

Později jsem ve svém pokoji seděla na parapetu a probírala si v duchu všechny nové informace. Všichni čtyři mí spolubydlící vědomě skrývali, jak jsou rozrušení, a skrývali to dobře. Abby ze vzteku házela v kuchyni nádobím; Rafi přinejmenším z nějakého důvodu vinil Lexii z toho, že se nechala pobodat; Justin si byl jistý tím, že je všechny zatknou; Daniel nevěřil té historce o kómatu. A Rafi slyšel Lexii, jak na něj den předtím, co jsem řekla ano, volá, že se vrátí domů.

To je jedna z věcí, které mě na vyšetřování vraždy znepokojují nejvíc – jak málo myslíte na zavražděného. Některý se vám do mysli vloudí víc – dítě, utlučená důchodkyně, holka, která si večer vyrazí vyfiknutá a k ránu ji najdou ve strouze –, ale většinou je pro vás oběť pouhým odrazovým můstkem; svatým grálem, k němuž se upírají vaše myšlenky, je vrah. Až děsivě snadno se dostáváte do fáze, kdy je oběť vedlejší, téměř zapomenutá, kdy se stává pouhou rekvizitou, která se objevuje na jevišti jen proto, aby mohlo začít skutečné představení. S Robem jsme si při každém případu nalepili jako připomínku přímo doprostřed tabule fotku – ne snímek z místa činu ani žádný naaranžovaný portrét, ale momentku, tu nejpřirozenější z nejpřirozenějších, jaké jsme našli, blýskavý střípek z doby, kdy dotyčný byl něco víc než jen obětí vraždy.

Není to jen zatvrzelost, ani pud sebezáchovy. Holým faktem zůstává, že v každé vraždě, na které jsem pracovala, hrál hlavní roli vrah. Oběť – a zkuste to vysvětlovat pozůstalým, kterým zůstala pouze naděje, že se dozví důvod – oběť byla jenom někdo, kdo se náhodou objevil v hledáčku, když byla zbraň nabita a odjištěna. To, že psychopatický pedant zabije svou ženu, když ho neposlechne, je předem dané; smůla je, že si ho vzala právě vaše dcera. Zatímco lupič číhal s nožem v uličce na kolemjdoucího záměrně, váš manžel tu procházel pouze náhodou. Pročesáváme život oběti tím nejjemnějším hřebenem, ale neděláme to proto, abychom se toho dozvěděli co nejvíce o ní, chceme se dozvědět co nejvíce o vrahovi. Pokud totiž určíme přesný okamžik, kdy se oběť objevila v hledáčku, pak můžeme pomocí naší tajné balistiky vytyčit dráhu střely až k samotné hlavni zbraně. Oběť nám dokáže prozradit, jak, ale skoro nikdy, proč. Jediným důvodem, začátkem a koncem, uzavřeným kruhem, je pro nás vrah.

Tenhle případ byl jiný od samého začátku. O tom, že zapomenu na Lexii, nemohlo být ani řeči; a nejen proto, že jsem neustále měla u sebe její fotku a koukala na ni pokaždé, když jsem si čistila zuby nebo umývala ruce. Od okamžiku, kdy jsem vstoupila do toho rozbořeného domu, než jsem spatřila její tvář, tu hrála hlavní roli ona. Bylo to vůbec poprvé, kdy jsem naopak zapomínala spíše na vraha.

Ta možnost mě zasáhla jako bourací závaží – sebevražda. Měla jsem pocit, jako bych propadla okenním sklem a řítila se dolů studeným vzduchem. Pokud jsme zatím neměli ani stopu vraha, pokud Lexie byla jádrem celého případu sama o sobě, pak to mohlo být proto, že tu žádný vrah nikdy nebyl – ona byla všechno, co jsme měli. V tom zlomku vteřiny jsem to viděla tak jasně, jako by se to s veškerou svou pomalou ohavností odvíjelo na tmavé trávě pode mnou. Ostatní odloží karty, protáhnou se a: Kde ta Lexie jenom vězí? Obavy narůstají a narůstají, až si nakonec obléknou kabáty a vydají se ji hledat s baterkami do noci a hustého deště. Lexie! Lex! A pak už se všichni čtyři tlačí jeden na druhého v tom rozbořeném domě a lapají po dechu. Třesou jí rukama a hledají puls, tisknou silněji; potom ji přenesou pod střechu a opatrně ji položí na zem, sahají po noži, hledají po kapsách nějaký dopis, nějaké vysvětlení, nějaký vzkaz. A možná – Ježíši – možná ho i nacházejí.

Po chvíli mi samozřejmě hlava vychladla, dech se zklidnil a já věděla, že je to blbost. Vysvětlovalo by to mnohé – Rafiho záchvat podrážděnosti, Danielovu nedůvěru, Justinovu nervozitu, to, že někdo přenesl tělo pod střechu, že jí někdo prohledal kapsy – a všichni z nás už slyšeli o případech, kdy lidé všechno raději zinscenují jako absurdní nehodu či vraždu, než aby ponechali svým milovaným cejch sebevraha. Nenapadl mě ale jediný důvod, proč by ji tam nechali ležet celou noc, aby ji našel někdo jiný, a navíc ženy zpravidla nepáchají sebevraždu bodnutím do hrudi. A především, byl tu ten nezvratný fakt, že Lexie – ať už se v březnu stalo cokoli, co z nějakého důvodu ohrozilo ji, tento dům, tyto přátele, tento život – byla možná poslední člověk na světě, který by spáchal sebevraždu. Sebevrazi jsou lidé, kteří kromě sebevraždy nevidí jiné východisko. Podle toho, co jsme se o ní dozvěděli, si Lexie vždy uměla najít únikovou cestu, pokud potřebovala.

Dole pode mnou si pobrukovala Abby, Justin několikrát po sobě slabě, distingovaně zakašlal; někdo s bouchnutím zavřel zásuvku. Byla jsem už v posteli a skoro jsem spala, když mi to došlo – úplně jsem zapomněla zavolat Samovi.

* John Webster, Vévodkyně z Amalfi, Artur, Praha 2008, překl. Alois Bejblík, str. 150, pozn. překl.

8

Panebože, ten první týden. Při pouhém pomyšlení mám chuť se do něj zakousnout jako do toho nejsladšího jablka na světě. Zatímco vyšetřování vraždy bylo v plném proudu, Sam se usilovně prokousával mezi všemi možnými vyvrhely a Frank se snažil vysvětlit naši situaci FBI a nepůsobit přitom jako blázen, já neměla na práci nic jiného než žít Lexiiným životem. Naplňovalo mě to radostným, líným, opojným pocitem až do konečků prstů, jako když se ulijete ze školy v překrásný jarní den, místo abyste v hodině pitvali žáby.

V úterý jsem šla poprvé do školy. Přesto, že se mi tam nabízelo nekonečné množství nových příležitostí, jak jsem mohla něco zpackat, jsem se na to těšila. Měla jsem Trinity ráda už od svých studií. Z elegantního šedého kamene, červených cihel a kamenné dlažby dýchají staletí; přímo cítíte, jak kolem vás po Front Square proudí celé generace předchozích studentů, cítíte, jak tu zanecháváte svůj vlastní otisk, jste součástí archivu, zvěčněni. Kdyby se jistý člověk tenkrát nerozhodl mě ze školy vyštvat, možná by ze mě byl věčný student jako z těchhle čtyř. Místo toho – a možná právě kvůli tomu samému člověku – se ze mě stal policajt. Líbila se mi představa, že kruh se uzavřel a že moje práce mě nakonec přivádí zpět na místo, z něhož jsem byla vyvržena. Měla jsem pocit jakéhosi zvláštního, dodatečného vítězství, dosaženého přes veškerou nepřízeň osudu.

„Asi si dokážeš představit,“ řekla mi Abby v autě, „co všechno na škole koluje za drby. Údajně jsi byla zapletená do kšeftů s koksem, taky v tom byl nějakej ilegální přistěhovalec – vzala sis ho kvůli penězům a pak jsi ho začala vydírat – anebo bývalej přítel, kterýho právě pustili z kriminálu za to, že tě zmlátil. Připrav se na nejhorší.“

„Stejně tak v tom nejspíš jedeme i my všichni,“ přerušil ji Daniel a vyhnul se terénní fordce, která blokovala dva pruhy. „Nikdo nám to samozřejmě ještě neřekl do očí, ale lidi nepochybně napadne, že jsme v tom nějak namočení. Ať už jednotlivě nebo v nejrůznějších kombinacích a s nejrůznějšími motivy.“ Zahnul ke vjezdu na parkoviště Trinity a ukázal hlídači průkazku. „Co budeš lidem vykládat, když se budou ptát?“

„Ještě jsem se nerozhodla,“ odpověděla jsem. „Mohla bych třeba rozhlašovat, že jsem ztracená dědička trůnu v nějaký cizí zemi a nepřátelskej rod se mě chtěl zbavit, ale ještě nevím, v který zemi by to mělo bejt. Vypadám jako Romanovec?“

„Rozhodně,“ přikývnul Rafi. „To byla parta cvoků bez brady. Dobrá volba.“

„Jestli se ke mně nebudeš chovat slušně, tak všem napovídám, žes mě honil zfetovanej se sekáčkem v ruce.“

„To není legrace,“ ozval se Justin. Nebral ten den svoje auto – měla jsem pocit, že chtějí v tu chvíli držet při sobě –, a tak seděl spolu se mnou a Rafim vzadu, čistil rukou okno a utíral si ji do kapesníku.

„Minulej týden to legrace nebyla, to teda ne,“ navázala Abby. „Ale teď, když jseš zpátky…“ Otočila se a zakřenila se na mě přes rameno. „Kozatá Brenda se mě ptala – znáte ten její příšernej, důvěrnej šepot? –, jestli prý ‚to nebyla nějaká nehoda při těch našich hrátkách‘. Prostě jsem ji ignorovala, ale když o tom teď tak přemýšlím, nemusela jsem jí kazit radost.“

„Mě na ní fascinuje, jak je přesvědčená o tom, že jsme tak šíleně zajímaví,“ řekl Daniel a otevřel dveře. „Kdyby jenom tušila.“

Když jsme vystoupili z auta, měla jsem poprvé příležitost pocítit to, co mi o těch čtyřech říkal Frank, to, jak působili na ostatní. Když jsme kráčeli po dlouhé ulici mezi sportovními hřišti, něco se událo, změna tak nepatrná a definitivní, jako když zamrzne voda – semkli se blíže k sobě, bok po boku, srovnali krok, napřímili se, zvedli hlavu, z tváří jim zmizel jakýkoli výraz. Než jsme došli k budově filozofické fakulty, masky byly nasazené, vztyčeny štíty tak neproniknutelné, že jste je skoro mohli vidět, chladné a blýskavé jako diamant. Celý ten týden ve škole, pokaždé když na mě někdo začal civět – když se v knihovně někdo nenápadně sunul podél regálů ke koutu, kde jsme měli svoje studijní kóje, když kolem nás někdo zevloval ve frontě v jídelně –, ty štíty se kolem nás zvedly jako římská bojová formace a vystavily vetřelce čtyřem párům netečných, chladných očí, až se dal raději na ústup. Vytáhnout z nás nějaké drby byl nadlidský úkol – i Kozatá Brenda se jen chvíli bezradně vznášela nad mým stolem a potom se zeptala, jestli by si nemohla půjčit propisku.

Lexiina dizertace se ukázala být daleko zábavnější, než jsem si myslela. Ty útržky, které mi dal Frank, byly většinou o Brontëových, o šílené ženě z podkroví, jež pod jménem Currer Bell prchala před upjatou Charlottou, o pravdě skryté v pseudonymech; nebylo to zrovna příjemné čtení, ale více či méně to, co byste čekali. Materiál, na kterém pracovala těsně před smrtí, byl však daleko záživnější – z Ripa Corelliho, autora slavného Sexy zabijáka, se vyklubala Bernice Matlocková, knihovnice z Ohia, která žila bezúhonným životem a ve volném čase psala senzační mistrovská díla brakové literatury. Lexiin způsob uvažování se mi začínal líbit.

Bála jsem se, že vedoucí její dizertace po mně bude chtít, abych přišla s nějakou náročnou vědeckou prací – Lexie nebyla žádný idiot, její materiál byl inteligentní, originální a promyšlený, a já jsem už dávno vyšla ze cviku. Z vedoucího dizertace jsem měla vážně obavy. Nebylo pravděpodobné, že by si něčeho mohli všimnout studenti z jejího semináře – když je vám osmnáct, většinu lidí nad pětadvacet vnímáte jako jakýsi pouhý bílý šum ze světa dospělých – ale člověk, který s ní často debatoval o samotě, to bylo něco úplně jiného. Po první schůzce s ním jsem se ale uklidnila. Byl to vyhublý, vlídný, roztržitý muž, který byl tou „nešťastnou nehodou“ tak ochromený, že se mi skoro nebyl schopný podívat do očí. Řekl, ať si vezmu na zotavení času tolik, kolik budu potřebovat, a termínem odevzdání se prý nemám znepokojovat. Nakonec jsem došla k názoru, že hrbit se pár týdnů v knihovně nad literaturou o drsných soukromých detektivech a dámičkách, s kterými jsou jenom problémy, bych snad mohla zvládnout.

A večer tu byl dům. Věnovali jsme se mu skoro každý den, někdy hodinu či dvě, jindy pouhých dvacet minut – čistili jsme schodiště, probírali se jakousi truhlou z té hromady po strýci Simonovi, na střídačku lezli na štafle a vyměňovali letité rozlámané objímky v lustrech. I ta nejodpornější práce – jako bylo drhnutí záchodové mísy – byla vykonávána se stejnou péčí; ti čtyři se o dům starali, jako by to byl nějaký skvostný hudební nástroj, stradivárky nebo Bösendorfer, který nalezli ukrytý po dlouhé době a s láskyplnou, nekonečnou trpělivostí se pustili do jeho restaurování. Myslím, že vůbec nejuvolněnějšího jsem Daniela viděla, když ležel na břiše v kuchyni na podlaze v otrhaných starých džínách a kostkované košili, natíral lištu u zdi, přitom se smál nějaké historce, kterou vyprávěl Rafi, a Abby, jež přes něj namáčela štětec, mu copem stříkla barvu do tváře.

Všichni se rádi jeden druhého dotýkali. Ve škole nikdy, ale doma neustále někdo na někoho sahal – když Daniel procházel za Abby, která seděla na židli, položil jí ruku na hlavu, Rafi objímal Justina kolem ramen, když spolu zkoumali nějaký předmět objevený v prázdném pokoji, Abby se válela na zahradní houpačce uvelebená na mém a Justinově klíně, Rafi měl nohy položené na mých, když jsme si četli u krbu. Frank pochopitelně trousil sarkastické poznámky o homosexualitě a orgiích, ale jelikož jsem číhala na jakýkoli náznak sexuality – bylo tu to dítě –, určitě by mi neuniknul. Tohle bylo něco podivuhodnějšího a silnějšího – neexistovaly mezi nimi žádné hranice, tak jako u většiny lidí. Pokud s někým sdílíte byt, obvykle dochází k nejrůznějším teritoriálním sporům, jako jsou hádky kvůli dálkovému ovladači nebo debaty o tom, jestli se chleba počítá mezi osobní či společný majetek. Například Robova spolubydlící se tvářila tři dny nakvašeně, když si namazal chleba jejím máslem. Ale tihle – pokud můžu říct, tak všechno, kromě spodního prádla, díkybohu, patřilo všem. Kluci si brali šaty ze sušárny namátkou, podle toho, jestli jim padlo, nebo ne; mně se nikdy nepodařilo zjistit, která trička jsou oficiálně Lexiina a která patří Abby. Navzájem si vytrhávali ze zápisníků listy papíru, jedli topinky z talíře, který byl nejblíž, upíjeli ze sklenice, která byla zrovna po ruce.

Frankovi jsem se o tom nezmínila – namísto poznámek o orgiích by začal mít temné průpovídky o komunismu, a mně se navíc tyhle nejasně definované hranice líbily. Připomínaly mi cosi laskavého a bezpečného, co jsem nedokázala přesně určit. Ve skříni na kabáty visel velký, zelený, nepromokavý plášť po strýci Simonovi, který patřil komukoli, kdo právě musel ven do deště; když jsem si ho poprvé před procházkou vzala na sebe, pocítila jsem zvláštní, opojné vzrušení, jako kdybych se poprvé chytila s klukem za ruku.

Bylo to ve čtvrtek, kdy jsem tomu pocitu přišla na kloub. Dny se začaly prodlužovat k létu a byl jasný, teplý, nádherný večer; po večeři jsme si vzali ven na trávu láhev vína a talíř s piškotovým dortem. Upletla jsem věneček ze sedmikrásek a pokoušela jsem se uvázat si ho kolem zápěstí. V té době už jsem se vzdala předsevzetí, že nebudu pít – bylo to proti Lexiině přirozenosti, ostatním to připomínalo mé zranění a znervózňovalo je to, a kromě toho, kdybych něco zvorala, bylo možné to svést na kombinaci antibiotik s alkoholem –, takže jsem byla lehce, příjemně stříknutá.

„Podej mi ještě kus dortu,“ strčil do mě Rafi nohou.

„Podej si ho sám. Já mám práci.“ Po několika marných pokusech uvázat si věneček jednou rukou jsem se ho jala uvazovat Justinovi.

„Jseš líný stvoření, víš to?“

„Koukni se sám na sebe.“ Strčila jsem si kotník za krk – díky gymnastice, kterou jsem dělala v dětství, mám ohebné tělo – a vyplázla jsem na Rafiho pod kolenem jazyk. „Já jsem čilá a zdravá, hele.“

Rafi zvednul líně jedno obočí. „Vzrušuješ mě.“

„Jseš úchylák,“ odpověděla jsem mu s takovou mírou důstojnosti, jakou mi ta pozice dovolovala.

„Přestaň s tím,“ ozvala se Abby. „Popraskají ti stehy, a jelikož máme všichni vypito, nemohli bychom tě ani odvézt na pohotovost.“

Na své fiktivní stehy jsem úplně zapomněla. Chvíli jsem uvažovala o tom, že se začnu naoko durdit, ale potom jsem to zavrhla. Díky tomu pozdnímu večernímu slunci, tomu, že jsem byla bosá a tráva mě šimrala na chodidlech, a pravděpodobně i díky alkoholu jsem se chovala lehkovážně a hloupě. Už dlouho jsem se tak necítila a líbilo se mi to. Nechala jsem hlavu zhoupnout na stranu a pohlédla na Abby. „Jsou v pořádku. Už mě ani nebolí.“

„Díky tomu, že sis dosud nehrála na hadí ženu,“ pokáral mě Daniel. „Tak buď hezky hodná.“

Normálně jsem alergická na to, když mě někdo komanduje, ale teď mi to z nějakého důvodu přišlo milé, starostlivé. „Ano, tati,“ odpověděla jsem a rozpletla se, přičemž jsem ztratila rovnováhu a svalila se na Justina.

„Au, padej ze mě,“ plácnul mě mírně. „Panebože, kolik vlastně vážíš?“ Zavrtěla jsem se na něm pohodlně, nechala mu hlavu položenou na klíně a mžourala do západu slunce. Lechtal mě na nose stéblem trávy.

Tvářila jsem se uvolněně, alespoň jsem v to doufala, ale v hlavě mi vířily myšlenky jedna za druhou. Právě mi došlo – Ano, tati –, co mi celé tohle soužití připomínalo: rodinu. Možná ne rodinu ze skutečného života, i když co já můžu vědět, ale rodinu z milionu dětských knížek a starých televizních seriálů, kde nikdo celé roky nezestárne ani o píď, až začínáte mít obavy, jestli mají herci v pořádku hormony. Tahle pětka měla všechno – Daniela, zdrženlivého, ale milujícího otce; Justina a Abby, kteří se střídali v rolích laskavé mámy a povzneseného prarodiče; náladového dospívajícího syna Rafiho; a nedávno nalezenou Lexii, rozpustilou sestřičku, střídavě rozmazlovanou i škádlenou.

Pravděpodobně neměli o nic lepší představu o fungování rodiny ve skutečném životě než já. Mělo mě to ťuknout už na samém začátku, že tohle je jedna z věcí, které mají společné – Daniel byl sirotek, Abby vyrůstala v pěstounské péči, Justin a Rafi rodinní vyhnanci, Lexie na tom byla bůhvíjak, ale v každém případě si s rodiči nebyla příliš blízká. Přehlédla jsem to, protože můj implicitní režim byl úplně stejný. Vědomě, či podvědomě, posbírali všechny drobounké útržky, které našli, sešili z nich vlastní různorodou, náhražkovou představu o tom, co je to rodina, a potom ji začali ztělesňovat.

Těm čtyřem bylo teprve kolem osmnácti, když se potkali. Prohlížela jsem si je přimhouřenýma očima – Daniel zvedal láhev proti světlu, jestli je v ní ještě trocha vína, Abby scvrnkávala prstem mravence z talíře s piškotovým dortem – a přemýšlela, jací by byli, kdyby se jejich cesty nesetkaly.

To mě přivedlo na celou řadu myšlenek, ale byly mlhavé a roztěkané, a já si řekla, že cítím až příliš velkou pohodu na to, aby se mi teď chtělo zkoušet dát jim nějaký tvar. To může pár hodin počkat, do procházky. „Mně taky,“ řekla jsem Danielovi a nastavila sklenici, aby mi dolil víno.

„Jseš opilá?“ zeptal se Frank, když jsem mu zavolala. „Znělo to, jako bys byla namol.“

„Klídek, Frankie,“ odpověděla jsem. „Měla jsem u večeře pár skleniček vína. To neznamená, že jsem opilá.“

„To doufám. Je možný, že ti to přijde jako nějaká dovolená, ale já nechci, abys to tak brala. Musíš zůstat ve střehu.“

Kráčela jsem právě cestou plnou výmolů, od rozbořeného domu do kopce. Hodně jsem přemýšlela o tom, jak se Lexie v tom domě ocitla. Všichni jsme brali jako samozřejmost, že před vrahem utíkala, a jelikož na Hlohovec nebo do vesnice nemohla, buď proto, že ji vrah odříznul cestu, nebo proto, že rychle ztrácela síly, rozhodla se schovat v nejbližším úkrytu, který znala. Nyní tu však bylo ono N. Za předpokladu, že N znamenalo nějakou osobu, a nikoli hospodu, rozhlasový pořad nebo partičku pokeru, museli se někde scházet, a skutečnost, že v diáři neměla poznačená místa schůzek, svědčila o tom, že to bylo pokaždé na stejném místě. A pokud to bylo v noci, pak se ten dům jevil jako ideální – nabízel soukromí, pohodlí, přístřeší před větrem a deštěm, a nikdo je tam nemohl špehovat. Třeba tam té noci mířila tak jako tak, ještě než ji někdo přepadnul, a potom pouze pokračovala v cestě – možná automaticky poté, co ji N bodnul; možná protože doufala, že N tam bude a pomůže jí.

Nebylo to zrovna vodítko, o kterém policisté sní, ale bylo to možná to nejlepší, co jsem měla, proto jsem se při procházkách často potloukala v blízkosti domu a čekala, až mi to N některou noc ulehčí tím, že se mi sám ukáže. Našla jsem si příhodný úsek cesty – měla jsem z něj při telefonování s Frankem nebo Samem dostatečný výhled na dům, bylo tu dost stromů, mezi které jsem se mohla v případě potřeby schovat, a byl dostatečně odlehlý na to, aby mě tu mohl při telefonování zaslechnout nějaký sedlák a začít mě tu honit s brokovnicí. „Já jsem ve střehu,“ odpověděla jsem. „A potřebuju se tě na něco zeptat. Osvěž mi paměť, Danielův prastrýc zemřel v září?“

Slyšela jsem, jak se Frank hrabe v papírech a převrací stránky; buď si vzal složku s sebou domů, nebo byl ještě v práci. „Třetího února. Daniel dostal klíče od domu desátýho září. Dědický řízení se asi trochu protáhlo. Proč?“

„Mohl bys zjistit, jak prastrýc zemřel a kde toho dne byli všichni z těch pěti? A taky, proč dědický řízení trvalo tak dlouho? Když mi moje babička odkázala tisícovku, dostala jsem ji už po šesti týdnech.“

Frank hvízdnul. „Myslíš, že oddělali prastrýce Simona kvůli tomu baráku a Lexii potom ujely nervy?“

Vzdychla jsem, pročísla si rukou vlasy a snažila se vymyslet, jak to vysvětlit. „Ne tak úplně. Vlastně vůbec ne. Ale mají k tomu domu takovej zvláštní vztah, Franku. Všichni čtyři. Oni o něm mluví, jako by patřil jim všem, ne jenom Danielovi – ‚Měli bychom sem dát eurookna, musíme rozhodnout, co s tou bylinnou zahradou, měli bychom…‘ A všichni se chovají, jako by to bylo napořád, jako by se chystali dávat to tam do pořádku celý roky, protože tam hodlají žít navěky.“

„To je tím věkem,“ odpověděl Frank shovívavě. „Když je člověk mladej, má pocit, že kámoši ze školy a studentskej život tu bude navěky. Stačí pár let a všichni bydlí v řadovkách za městem a v neděli odpoledne jezdí nakupovat do hypermarketu.“

„Tak mladí zase nejsou. A slyšíš je sám – jsou až příliš zahledění do toho baráku a do sebe navzájem. Nic jinýho nemá v jejich životě místo. Nemyslím si, že strýce oddělali, jenom tak střílím od pasu. Od začátku máme pocit, že něco tají. Cokoli divnýho je dobrý prověřit.“

„To je fakt,“ řekl Frank. „Provedu. Nechceš slyšet, na čem jsem celej den pracoval?“

V jeho hlase zněl jakýsi vzrušený podtón – takhle rozčílit dokáže Franka jenom málo věcí. „To si piš,“ odpověděla jsem.

Podtón se rozehrál v úsměv tak široký, že byl skoro slyšet. „FBI podle otisků našla tu holku.“

„Do hajzlu! Tak brzo?“ Lidi z FBI nám většinou pomůžou, když to potřebujeme, ale většinou mají příšerný skluz.

„Mám tam známý na těch správných místech.“

„Fajn. Tak kdo je to?“ Z nějakého důvodu se mi rozklepala kolena. Opřela jsem se zády o strom.

„May-Ruth Thibodeauxová, narozená v Severní Karolíně roku 1975, nezvěstná od října 2000 a hledaná kvůli krádeži auta. Otisky a fotka obojí sedí.“

Vydechla jsem trochu zprudka. „Cassie?“ ozval se Frank po chvíli. Slyšela jsem, jak potáhnul z cigarety. „Jseš tam?“

„Jo. May-Ruth Thibodeauxová.“ Při vyslovení toho jména mi přejel mráz po zádech. „Co o ní víme?“

„Moc toho není. Ani ň až do sedmadevadesátýho, kdy se z nějaký prdele na konci světa přestěhovala do Raleigh, pronajala si zavšivenej kvartýr v mizerný čtvrti a našla si práci jako servírka v nonstopu. Musela mít přece nějaký vzdělání, když byla schopná začít na Trinity rovnou s postgraduálním studiem, ale vypadá to, že byla samouk, nebo měla domácího učitele; nefiguruje na seznamu studentů žádný místní univerzity ani střední školy. Žádnej zápis v rejstříku.“ Frank vyfouknul kouř. „Večer 10. října 2000 si půjčila od svýho snoubence auto, odjela v něm do práce a už se nikdy nevrátila. Pár dní nato ji nahlásil jako nezvěstnou. Policajti si tím zrovna hlavu nelámali, mysleli si, že mu prostě vzala roha. Vzali si snoubence trochu do parády, pro případ, že ji zabil a někde zakopal, ale měl alibi čistý. Auto se objevilo v prosinci 2000 v New Yorku, na parkovišti u Kennedyho letiště.“

Jenom zářil spokojeností. „Dobrá práce, Franku,“ řekla jsem automaticky. „Všechna čest.“

„Naším cílem je spokojenej zákazník,“ odpověděl Frank a snažil se, aby to znělo skromně.

Takže byla nakonec o pouhý rok mladší než já. Zatímco já si na zahradě ve Wicklow hrála kuličky mezi kapkami deště, ona pobíhala po nějakém parném městečku, bosá postávala u automatu s limonádou a kodrcala se na korbě pickupu po polních cestách, až jednoho dne sedla do auta a vyrazila do dálky přímo za nosem.

„Cassie?“

„Co je?“

„Ten můj známej ještě prověří, jestli si tam náhodou někoho na smrt neznepřátelila – někoho, kdo by ji mohl vystopovat až sem.“

„To zní dobře,“ odpověděla jsem a snažila jsem si srovnat myšlenky. „To zní přesně jako to, co by nám mohlo pomoct. Jak se jmenoval ten snoubenec?“

„Brad, Chad, Chet, nějaký takový americký jméno…“ Šustění papírů. „Můj známej obvolal kdekoho, a ten kluk za poslední měsíce nevynechal jedinej den v práci. Takže nepřipadá v úvahu, že by si odskočil za velkou louži, aby oddělal svoji bývalou. Chad Andrew Mitchell. Proč?“

Takže žádné N. „Jenom tak.“

Frank čekal, ale já jsem v téhle hře dobrá. „Tak fajn,“ řekl nakonec. „Budu tě informovat. Totožnost nám sice možná bude k ničemu, ale i tak je prima konečně o tý holce něco vědět. Člověk jí bude líp vidět do palice, ne?“

„Jo, jasně,“ odpověděla jsem. „To každopádně.“

Ani náhodou. Když Frank zavěsil, dlouho jsem stála opřená o strom, sledovala, jak přes měsíc plují mračna, rozbité obrysy polozbořeného domu pomalu mizí a znovu se vynořují, a přemýšlela jsem o May-Ruth Thibodeauxové. Teď, když měla zase své vlastní jméno, rodné město, životopis, mi to konečně došlo – byla skutečná, ne pouhý stín, vržený do mé a Frankovy hlavy; byla živá. Bylo tu třicet let, během nichž jsme se mohly potkat tváří v tvář.

Najednou mi přišlo, že jsem to měla vědět; byla sice daleko, až za oceánem, ale já ji tam měla po celou tu dobu cítit, každou chvíli jsem měla vzhlédnout od svých kuliček, od učebnice nebo od složky s případem, jako kdyby někdo zavolal moje jméno. Překonala ty tisíce mil, dostala se tak blízko, že si mohla obléct moje staré jméno jako kabát zděděný po sestře, táhlo ji to sem jako ručičku kompasu, a skoro to dokázala. Byla ode mě pouhou hodinu jízdy a já to měla vědět; já to měla včas vědět, udělat ten poslední krok a najít ji.

Jediné stíny, které ten týden poznamenaly, vrhl svět tam venku. V pátek večer jsme hráli poker – karbanili často, až do noci, většinou hráli Texas Hold’em nebo Stodesítku, občas piket, pokud měli chuť hrát jenom dva. Hrálo se pouze o zašlé desetipence v obrovské sklenici, kterou kdosi našel na půdě, ale i tak to brali vážně – všichni začínali se stejným počtem mincí, a jakmile jste byli ze hry, tak jste byli ze hry definitivně, neexistovalo, že byste si půjčili další. Lexie, stejně jako já, byla velice obstojný karbaník; její hra sice vždycky nedávala příliš smysl, ale zjevně se naučila využívat nevypočitatelnost ve svůj prospěch, zvlášť když měla v ruce dobré karty. Vítěz měl právo určit, co bude druhý den k večeři.

Ten večer hrál z gramofonu Louis Armstrong a Daniel koupil obrovské balení velkých nachos a tři různé omáčky, každému podle chuti. Manévrovali jsme mezi jednotlivými otlučenými mísami a navzájem se jídlem rozptylovali – nejlíp to fungovalo na Justina, který se naprosto přestával soustředit, pokud měl pocit, že vám ukápne salsa na jídelní stůl. Právě jsem v přímém souboji rozdrtila Rafiho – vypozorovala jsem, že když v ruce nic neměl, až příliš se soustředil na omáčku, zatímco pokud měl slušné karty, strkal si nachos přímo do pusy po hrstech; nikdy nehrajte poker s detektivem – a celá jsem se naparovala, když vtom mu zazvonil telefon. Rafi se zhoupnul na židli dozadu a vzal si ho z police s knihami.

„Haló?“ ozval se do sluchátka a ukázal mi vztyčený prostředník. Potom se zhoupnul zpátky na zem a tvář se mu změnila; ztuhla mu do té povýšené, nečitelné masky, jakou nosil ve škole a v přítomnosti cizích lidí. „Ahoj, tati,“ řekl.

Ostatní se bez mrknutí oka shlukli kolem něj; když ho obklopili ze všech stran, bylo ve vzduchu cítit napětí, semknutost. Já byla hned vedle něj a rozuměla jsem i několika slovům, která z telefonu zahřměla: „…Bylo by tam pro tebe místo… první stupínek v kariéře… nerozmyslel sis to…?“

Rafi pokrčil nos, jako by ucítil něco odporného. „Nemám zájem,“ odpověděl.

Před následujícím přívalem kázání vší silou zavřel oči. Zachytila jsem toho dost na to, abych pochopila, že celé dny ležet v knížkách umí jenom bábovky, že jakýsi Bradbury má syna, který právě vydělal první milion, a že Rafi je naprostý budižkničemu. Držel telefon mezi palcem a ukazováčkem, několik centimetrů od ucha.

„Pane na nebi, zavěs to,“ zašeptal Justin. Tvář měl staženou do strnulé, zoufalé grimasy. „Prostě mu to zavěs.“

„Nemůže,“ řekl tiše Daniel. „Měl by, to je jasný, jenže… Jednou…“

Abby pokrčila rameny. „Tak co?“ zeptala se. Začala mezi nás rychle a hbitě rozdávat karty na pět hromádek. Daniel se na ni usmál, přisunul si židli zpátky ke stolu a tvářil se, že je připravený ke hře.

Telefon stále hřímal; pravidelně se v něm ozývalo slovo ‚trotl‘, patrně v široké paletě kontextů. Rafi měl bradu staženou ke krku, jako by čelil skutečné vichřici. Justin mu sáhnul na ruku; otevřel oči dokořán a hleděl na nás, zrudlý až ke kořínkům vlasů.

My ostatní jsme už hodili na stůl sázky. Měla jsem v ruce hotový prd – sedmičku a devítku, dokonce ani ne stejné barvy –, ale bylo mi naprosto jasné, co tím ostatní sledují. Snažili se přitáhnout Rafiho zpět a představa, že i já se můžu zapojit, mě naplňovala opojným pocitem, tak něžným, až zraňoval. Na zlomek vteřiny jsem si vzpomněla, jak Rob otřel pod stolem svou nohu o mou, když mě O’Kelly péroval. Zamávala jsem kartami na Rafiho a naznačila: „Sázky!“

Mrknul na mě. Zvedla jsem jedno obočí, nasadila jsem ten nejdokonalejší Lexiin uličnický úšklebek, jakého jsem byla schopná, a zašeptala: „Anebo se bojíš, že ti znovu nakopu zadek?“

Strnulý výraz v jeho tváři trochu povolil. Prohlédnul si karty; potom opatrně položil telefon na polici vedle sebe a hodil na stůl doprostřed desetipenci. „Protože jsem tady spokojenej,“ odpověděl do telefonu. Jeho hlas zněl už skoro normálně, ale tvář měl pořád ještě zarudlou vztekem.

Abby se na něj maličko usmála, zručně rozložila na stůl tři karty a otočila je. „Lexie zas čeká na straight,“ pozoroval mě Justin přimhouřenýma očima. „Ten její pohled znám.“

Telefon už v téhle chvíli musel do Rafiho investovat hromadu peněz a nemínil je jen tak odepsat. „Nečeká,“ řekl Daniel. „Možná má něco v ruce, ale rozhodně nemíří na straight. Dorovnávám.“

O straight jsem si mohla nechat jen zdát, ale o to nešlo; nikdo z nás neměl v úmyslu položit karty, dokud Rafi nezavěsí. Z telefonu zazněla óda na ‚opravdovou práci‘. „Jinými slovy, práci v kanclu,“ informoval nás Rafi. Pomalu ze sebe tu ztuhlost setřepával. „Jednoho dne možná i ve vlastním kanclu s oknem, pokud budu týmovej hráč, bude mi to myslet a budu mít ty správně ostrý lokty. Anebo mířím příliš vysoko?“ zeptal se telefonu. „Co myslíš?“ Ukázal Justinovi, že dorovnává a zvyšuje na dvě desetipence.

Telefon – zjevně mu bylo jasné, že je terčem posměchu, i když netušil přesně, v jakém smyslu – zahalekal cosi o ctižádosti a o tom, že už je zatraceně čas, aby Rafi dospěl a začal žít ve skutečném světě.

„No vida,“ zvednul Daniel hlavu od svých karet. „Tohle je pojem, který mě vždycky fascinoval – skutečný svět. Všimli jste si, že tenhle termín používá jenom velice specifická podskupina lidí? Mně přijde naprosto evidentní, že všichni žijeme ve skutečným světě – všichni dýcháme skutečný kyslík, živíme se skutečným jídlem, všichni máme pod nohama stejně pevnou půdu. Jenže tihle lidi zjevně používají daleko úžeji vytyčenou definici reality, která mi přijde naprosto nepochopitelná, a cítí skoro patologickou potřebu vnucovat tuhle definici ostatním.“

„Je to jenom závist,“ řekl Justin, zadumaně si prohlížel svoje karty a potom přihodil doprostřed stolu další dvě mince. „Kyselý hrozny.“

„Nikdo,“ odpověděl Rafi telefonu a zamával na nás, ať se ztišíme. „To je televize. Celý dny tu koukám na televizní seriály, cumlám bonbóny a spřádám úklady proti společnosti.“

„Jako poslední karta mi přišla devítka, takže jsem měla alespoň pár. „No, v některých případech skutečně může hrát závist jistou roli,“ navázal Daniel, „ale pokud Rafiho otec mluví aspoň z poloviny pravdu, může si dovolit žít život, jaký se mu zlíbí, včetně toho našeho. Tak proč by nám záviděl? Ne, já myslím, že tahle mentalita má svoje kořeny v systému puritánských morálních hodnot – v potřebě začlenit se do přísně hierarchický struktury, v nechuti k sobě samýmu, v hrůze z čehokoli příjemnýho, bohémskýho, nesešněrovanýho… Ale pořád si říkám, jak se z tohohle paradigmatu mohlo stát nejenom měřítko ctnosti, ale přímo měřítko reality. Mohl bys ten telefon přepnout na reproduktor, Rafi? Zajímá mě, co k tomu řekne.“

Rafi na něj vytřeštil oči, posunky se ho otázal, jestli se nezbláznil, a zavrtěl hlavou; Daniel se zatvářil rozpačitě a my ostatní jsme se začali smát do hrsti.

„Samozřejmě,“ odpověděl Daniel zdvořile, „pokud chceš raději… Co je na tom k smíchu, Lexie?“

„Blázni,“ zabědoval Rafi polohlasem, s očima upřenýma ke stropu, a rukama obsáhl telefon, Daniela a nás ostatní, kteří už jsme se dusili smíchy. „Všude kolem mě samí blázni. Co jsem komu udělal? Trhal jsem snad v minulým životě mouchám nožičky?“

Telefon, který se zjevně blížil k velkému finále, informoval Rafiho, že by si mohl žít ‚na úrovni‘. „Chlastat v Londýně šampaňský,“ přeložil pro nás Rafi. „A píchat svoji sekretářku.“

„A co je na tom kurva špatnýho?“ zařval telefon tak nahlas, že se Daniel na židli zaraženě zhoupnul dozadu s výrazem čirého, ohromeného nesouhlasu. Justinovi uniklo cosi mezi zachrochtáním a vyštěknutím; Abby visela přes opěradlo židle a zacpávala si pusu pěstí a já se smála tak šíleně, že jsem musela strčit hlavu pod stůl.

Telefon nás, s pozoruhodným opomenutím základů anatomie, nazval všechny bandou impotentních bab. Ve chvíli, kdy jsem se už víceméně uklidnila a vytáhla hlavu zpod stolu, abych se nadechla, Rafi obrátil lícem nahoru pár kluků, zapumpoval ve vzduchu pěstí a s úsměvem od ucha k uchu zahrabal v míse s nachos. Náhle jsem si něco uvědomila. Rafiho telefon hulákal necelý metr od mého ucha a já ani nehnula brvou.

„Víte, o co tu jde?“ zeptala se Abby zčistajasna, když jsme odehráli několik kol. „O spokojenost.“

„O čem je řeč?“ zeptal se Rafi a přimhouřenýma očima zkoumal Danielovy karty. Telefon už dávno vypnul.

„O tom skutečným světě.“ Nahnula se přese mě, aby si přitáhla popelník. Justin pustil Debussyho, který se mísil s jemným šustěním deště v trávě venku. „Celá naše společnost je založená na nespokojenosti – lidi chtějí víc a víc a ještě víc, neustále jsou nespokojení s tím, jak bydlí, jak vypadají, jak se oblíkají, se vším. Považujou za samozřejmý, že smyslem celýho života je být pořád nespokojenej. Pokud jste naprosto spokojení s tím, co máte – zvlášť pokud to, co máte, není žádná velká sláva –, tak jste nebezpeční. Porušujete pravidla, podkopáváte nedotknutelnou ekonomii, zpochybňujete všechno, na čem je postavená společnost. Proto taky Rafiho otce může trefit šlak, kdykoli mu Rafi řekne, že je spokojenej s tím, co má. V jeho očích jsme všichni podvratnej živel. Jsme zrádci.“

„Na tom podle mě něco bude,“ odpověděl Daniel. „Takže nakonec žádná závist, ale strach. To je vážně zajímavý. V průběhu celý historie – třeba ještě před sto, padesáti lety – byla za hrozbu pro společnost považovaná nespokojenost, za zpochybnění přirozenýho práva, nebezpečí, který bylo třeba vymýtit za každou cenu. Dneska je to spokojenost. Skutečně zvláštní obrat.“

„Jsme revolucionáři,“ řekl Justin spokojeně, zatočil s nachos ve sklenici se salsou a zatvářil se značně nerevolučně. „Nikdy mě nenapadlo, že je to tak jednoduchý.“

„Jsme zakuklenej odboj,“ prohodila jsem s gustem.

„Ty jseš leda tak zakuklenej šimpanz,“ odpověděl mi Rafi a posunul doprostřed stolu tři mince.

„Jo, ale spokojenej,“ řekl Daniel a usmál se na mě. „Nebo ne?“

„Pokud Rafi přestane drobit do tý česnekový omáčky, budu ten nejspokojenější zakuklenej šimpanz v celým Irsku.“

„Fajn,“ přikývl Daniel zlehka. „To rád slyším.“

Sam se na nic nevyptával. „Jak to jde?“ řekl vždycky na začátku našeho nočního telefonátu, a když jsem odpověděla: „Dobře,“ změnil téma. Zprvu mi obvykle vyprávěl o tom, jak postupuje vyšetřování z jeho strany – jak se pečlivě prokousává mými starými případy, seznamem výtržníků od místních policajtů, přes Lexiiny studenty a profesory, ale jelikož to nikam nevedlo, mluvil o tom čím dál míň. Místo toho mi teď spíš sděloval, co je nového doma. Párkrát byl u mě, aby tam vyvětral a aby byt nevypadal tak úplně opuštěný; kočka odvedle měla prý dole v zahradě koťata, a ta příšerná paní Moloneyová zdola mu nechala za stěračem nakvašený vzkaz, že parkoviště slouží pouze pro obyvatele domu. Nesvěřila jsem se mu s tím, ale tohle všechno se mi zdálo být miliony mil daleko, jako z nějakého dávno minulého světa, tak zmateného, že při pouhém pomyšlení na něj mě přepadala únava. Občas mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, o kom to vlastně mluví.

Na ostatní se zeptal pouze jedinkrát v sobotu v noci. Potloukala jsem se právě na své pozorovací trase, stála jsem opřená zády o hlohový keř a po očku pozorovala rozbořený dům. Kolem mikrofonu jsem měla omotanou Lexiinu podkolenku, která mi sice zajistila atraktivní vzhled ženské se třemi prsy, ale Frank a jeho parta díky ní mohli slyšet z celého rozhovoru pouhou desetinu.

Přesto jsem raději mluvila potichu. Skoro od chvíle, co jsem prošla zadní brankou, jsem měla pocit, že mě někdo sleduje. Nebylo to nic konkrétního, nic, co by se nedalo přičíst větru, stínům, které vrhalo měsíční světlo, a zvukům nočního venkova; cítila jsem jenom slabé mravenčení za krkem, v místě, kde se lebka stýká s páteří, jaké dokáže způsobit pouze něčí upřený pohled. Stálo mě to obrovské přemáhání, abych se zprudka neotočila. Kdyby tam čirou náhodou skutečně někdo byl, nechtěla jsem mu prozradit, že o něm vím, aspoň dokud mi nebude jasné, co mám dělat.

„Vy nechodíte do hospody?“ zeptal se Sam.

Nechápala jsem, na co přesně se ptá. Sam moc dobře věděl, co dělám. Podle Franka přicházel do práce každý den v šest ráno, aby si přehrál kazety se záznamem. Z nějakého malicherného, nevysvětlitelného důvodu mě to štvalo, ale ještě víc by mě štvalo, kdybychom to spolu měli probírat. „V úterý jsme byli s Rafim a Justinem po seminářích v tom studentským Bufetu,“ odpověděla jsem. „Nepamatuješ?“

„Myslel jsem do té místní, jak se jmenuje, U Regan? Vy tam nechodíte?“

Jezdili jsme kolem ní cestou do školy a zpátky – byla to omšelá malá vesnická hospoda, vmáčknutá mezi řeznictví a trafiku, o niž se tu večer opírala nezamčená kola. Nikoho z nás nikdy nenapadlo tam jít.

„Když máme chuť se napít, doma je to jednodušší,“ odpověděla jsem. „Do vesnice je to kus cesty a všichni, až na Justina, kouříme.“ Hospody byly vždycky centrem irského společenského života, ale od chvíle, kdy v nich začal platit zákaz kouření, se hodně lidí uchýlilo k popíjení doma. Zákaz sám o sobě mi nevadí – i když jsem toho názoru, že hospody tu byly vždycky od toho, aby se v nich dělaly nezdravé věci –, vadí mi na tom ta tupá poslušnost. Irové vždycky jakékoli zákony zpochybňovali – předháněli se, komu se podaří ten který zákon obejít –, a pokud nyní něco přijímali poslušně jako ovce, naplňovalo mě to obavou, že se z nás stává něco jiného, snad další Švýcarsko.

Sam se zasmál. „Příliš dlouho jsi žila ve velkoměstě. Ručím ti za to, že U Regan nikoho kvůli kouření nevyrazí. A zkratkou je to necelou míli. Nemyslíš, že je to trochu divý, že tam nikdy nechodí?“

Pokrčila jsem rameny. „Ale oni jsou celí divní. A taky nejsou až tak společenští, jestli sis ještě nevšimnul. A třeba je to mizernej lokál.“

„Třeba,“ řekl na to Sam, ale neznělo to příliš přesvědčeně. „Když byla s nákupem řada na tobě, šla jsi do Dunne’s ve Stephen’s Green Centre, že jo? Kam chodí ostatní?“

„Jak to mám vědět? Justin včera šel do Marks and Sparks; u ostatních nemám tušení. Frank mi říkal, že Lexie nakupovala v Dunne’s, tak chodím do Dunne’s.“

„A co ta trafika ve vesnici? Byl tam někdo z nich?“

Přemýšlela jsem o tom chvíli. Rafi jednou večer zaběhnul pro cigarety, ale šel zadní brankou, směrem k noční benzínce u silnice na Rathowen, ne směrem ke Glenskehy. „Co jsem přišla, tak ne. Proč se ptáš?“

„Jenom mě něco napadlo,“ odpověděl Sam zvolna. „O té vesnici. Víš, bydlíte si v panským sídle a Daniel je z panskýho rodu. Dneska už to většinou nikoho netrápí, ale někde občas, podle toho, jak pohnutou mělo daný místo historii… Jenom mě tak napadlo, jestli tam není nějaká zlá krev.“

Kam až paměť sahá, ovládali Irsko jako feudální území Britové – rozdávali vesnice jako dárečky anglicko-irským rodům a způsob, jakým budou využívat půdu a obyvatelstvo, nechávali na jejich uvážení, které bylo velice různorodé. Po dosažení nezávislosti se celý tenhle systém zhroutil; pár výstředních, živoucích pozůstatků z té doby tu ještě najdete, ale většinou se stáhli do čtyř pokojů v ústraní a zbytek sídla otevřeli pro veřejnost, aby měli prostředky na údržbu. Spoustu panských sídel skoupily obchodní společnosti, udělaly z nich hotely, lázně, všechno možné, a dnes už skoro nikdo nepamatuje, k čemu ty domy původně sloužily. Nicméně, tu a tam, kde historie zanechala v duši hlubší šrámy než jinde, mají lidé paměť silnější.

A tohle bylo Wicklow. Na den cesty všemi směry odtud se po celá staletí osnovaly vzpoury. Tyto kopce bojovaly na straně vzbouřenců, skrývaly je před vojáky, kteří se tu museli prodírat temnou, neprostupnou nocí; než se Britům podařilo najít jednoho ukrytého vzbouřence, museli postřílet zástupy lidí, po nichž tu zůstaly prázdné a krví zmáčené domky jako ten Lexiin. Každá rodina tu měla svůj příběh.

Sam měl pravdu, až příliš dlouho jsem žila ve velkoměstě. Dublin je tak moderní, až to zavání hysterií, a cokoli před internetem je tam z nějakého zvláštního důvodu k smíchu. Zapomněla jsem i na to, jaké to je, žít v místě, které má paměť. Sam je z venkova, od Galway, on to ví. Na poslední okna rozbořeného domu dopadalo měsíční světlo. Působil přízračně, mlčenlivě a obezřetně.

„To je možný,“ odpověděla jsem. „Ale nenapadá mě, jak by to mohlo souviset s naším případem. Jedna věc je dělat zlej kukuč na studentíky z panskýho sídla, aby se neukazovali v trafice, a druhá věc je jednu z nich bodnout nožem jen proto, že zámeckej pán byl v roce 1846 ošklivej na tvoji prababičku.“

„Možná. Ale stejně na to pro jistotu mrknu. Cokoli je dobrý prověřit.“

Zavadila jsem o keř a přes větve uslyšela řadu rychlých skoků, jak něco odcupitalo pryč. „Ale no tak. Máš ty lidi tady za magory?“

Krátké ticho. „Já netvrdím, že jsou magoři,“ odpověděl Sam nakonec.

„Ty tvrdíš, že někdo z nich mohl zabít Lexii kvůli něčemu, co před sto lety snad provedl někdo z rodiny, do který ona ani nepatří. A já tvrdím, že to byl někdo, kdo přinejmenším potřeboval daleko pádnější důvod.“ Nechápala jsem, proč mě ta představa tak popudila ani proč jsem na Sama tak vyjela. Nejspíš to mělo co do činění s tím domem. Už jsem do něj investovala hodně vlastního potu – půlku toho večera jsme v obývacím pokoji strhávali plesnivé tapety – a začínala jsem k němu cítit pouto. Při představě, že by mohl být terčem tak soustředěné nenávisti, se mi prudce stáhnul žaludek.

„Tam, kde jsem vyrůstal, žije jedna rodina,“ řekl Sam. „Purcellovi. Jejich pradědeček, nebo kdo, byl kdysi dávno lichvář. Jeden z těch nejhorších – půjčoval peníze rodinám, co neměly na splácení, úrok si vybíral na manželkách a dcerách, a jakmile ho přestaly bavit, všechny nechal vyhodit na ulici. Kevin Purcell vyrůstal mezi náma, bez jakýkoli nevraživosti; ale jakmile jsme byli trochu starší, a on začal chodit s jednou holkou od nás, pár kluků se domluvilo a dali mu pořádně do těla. Nebyli to magoři, Cassie. Proti Kevinovi nic neměli; byl to prima kluk, tý holce nezkřivil vlas na hlavě. Akorát… některý věci si lidi pamatujou, i když se staly třeba dávno. Některý věci se nezapomínají.“

Listy keře za mnou se zachvěly a zašimraly mě na zádech, jako by se tam cosi pohnulo, ale když jsem se otočila, nic jsem neviděla. „To je něco jinýho, Same. Ten tvůj Kevin si začal – nabalil si vaši holku. Těch pět ale neudělalo vůbec nic. Oni tady jenom bydlí.“

Další odmlka. „Což může stačit samo o sobě. Jenom říkám, že je to možný.“

Zněl trochu zaraženě. „Tak jo,“ odpověděla jsem, už klidněji. „Máš pravdu, prověřit by se to mělo – koneckonců, řekli jsme si, že to byl pravděpodobně někdo místní. Chovám se jako kráva, promiň.“

„Kdybychom tak mohli bejt spolu,“ ozval se Sam najednou něžněji. „Po telefonu se věci snadno vezmou za špatnej konec.“

„Já vím, Same,“ řekla jsem. „Taky mi chybíš.“ Byla to pravda. Snažila jsem se na to nemyslet – takové věci vás jenom rozptylují, což vás může v lepším případě připravit o chladnou hlavu při vyšetřování, v horším případě o život –, ale když jsem byla sama a unavená a snažila jsem si po náročném dni číst v posteli, vždy to na mě dolehlo. „Už jenom pár týdnů.“

Sam vzdychnul. „Snad míň, pokud na něco přijdu. Dám řeč s Dohertym a Byrnem, třeba z nich něco vytáhnu. Mezitím… na sebe dávej pozor, jo? Pro jistotu.“

„Budu,“ odpověděla jsem. „Zítra mi povíš, cos zjistil. Dobrou noc.“

„Dobrou noc. Miluju tě.“

Stále mě zezadu do krku štípal pocit, že mě někdo sleduje, a nyní to ještě zesílilo, přiblížilo se to. Možná to bylo jenom tím rozhovorem se Samem, ale najednou jsem pocítila potřebu vědět to jistě. To elektrizující mravenčení odkudsi ze tmy, Samovy historky, Rafiho otec, všechny ty věci, co nás obkličovaly ze všech stran a hledaly slabá místa… na chvíli jsem zapomněla, že k těmhle útočníkům vlastně patřím i já, a chtělo se mi zakřičet: Nechte nás na pokoji! Odmotala jsem z mikrofonu podkolenku a zastrčila ji za podvazkový pás, vedle svého mobilu. Potom jsem zapnula baterku na nejvyšší výkon a zamířila nenuceným, bezstarostným krokem k domovu.

Ovládám několik způsobů, jak setřást někoho, kdo mě sleduje, jak ho donutit, aby se prozradil, případně jak ho nachytat; většina z nich funguje lépe ve městě, než v místech, kde si lišky dávají dobrou noc, ale princip zůstává stejný. Se zrakem upřeným před sebe jsem přidala do kroku, takže kdyby se mnou někdo chtěl držet tempo, musel vyjít z podrostu, jinak by tropil příšerný hluk. Potom jsem náhle zabočila na kolmou vedlejší cestičku, vypnula baterku, běžela nějakých patnáct dvacet metrů a pak jsem se co nejtišeji prosmýkla mezi křovinami do zarostlého pole. Zůstala jsem bez hnutí, přikrčená za křovím, a čekala.

Dvacet minut naprostého ticha, ani kamínek nezavrzal, ani lísteček nezašustil. Pokud mě opravdu někdo sledoval, pak byl dost chytrý a trpělivý, což nebyl příjemný pocit. Nakonec jsem se opatrně protáhla zpět. Kam až oko dohlédlo, na cestě v obou směrech nikdo nebyl. Očistila jsem si šaty od listí a větviček a rychlým krokem zamířila domů. Lexiiny procházky trvaly v průměru hodinu; ostatní za chvíli začnou být nervózní. Přes vrcholky křovin jsem viděla oproti obloze zář – světlo z Hlohovce, nejasné a zlatavé, zahalené do obláčků kouře z krbu.

Tu noc, když jsem si četla v posteli, zaklepala u mě Abby. Byla ve flanelovém pyžamu s červenobílými čtverečky, tvář jako sluníčko a vlasy jí volně splývaly na ramena; vypadala zhruba na dvanáct. Zavřela za sebou dveře, posadila se s nohama zkříženýma na konec postele a bosé nohy zastrčila do tepla pod koleny. „Můžu se tě na něco zeptat?“ vypadlo z ní.

„Jasně,“ řekla jsem a modlila se, abych znala odpověď.

„Fajn.“ Abby si zastrčila vlasy za uši a podívala se na dveře. „Nevím, jak začít, tak to prostě vybalím rovnou, a klidně mi řekni, ať si hledím svýho, jestli chceš. Co dítě? Je v pořádku?“

Musela jsem vypadat vyjeveně. Jeden koutek jí zacukal vzhůru v nepatrném, trpkém úsměvu. „Promiň. Nechtěla jsem tě vyplašit. Uhodla jsem to sama. Obě jsme to měly ve stejný dny, ale minulej měsíc sis přestala kupovat čokoládu… a když ses pak tenkrát pozvracela, tak mi to docvaklo.“

Myšlenky mi pádily jako o závod. „Kluci to vědí?“

Abby zlehka pokrčila ramenem. „Pochybuju. V každým případě nic neříkali.“

To sice nevylučovalo tu možnost, že jeden z nich to věděl… že Lexie to řekla otci – buď že čeká dítě, nebo že půjde na potrat – a jeho z toho chytil rapl, ale to nic neměnilo na tom, že Abby toho tušila hodně. Hleděla na mě a čekala. „Dítě nepřežilo,“ odpověděla jsem. Koneckonců, byla to pravda.

Abby přikývla. „To je mi líto. To je mi vážně líto, Lexie. Anebo…?“ Zvedla ohleduplně obočí.

„To je v pořádku,“ řekla jsem. „Stejně jsem nevěděla, co s ním. Takhle se to vyřešilo samo.“

Znovu přikývla a já poznala, že jsem vsadila na správnou kartu – nepřekvapilo ji to. „Povíš to klukům? Jestli chceš, můžu jim to říct sama.“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Nechci, aby to věděli.“ Informace jsou zbraň, říkal Frank vždycky. To těhotenství by se mohlo jednoho dne hodit; neměla jsem v úmyslu ho vystřílet jen tak naslepo. Myslím, že právě v tom okamžiku, kdy jsem si uvědomila, že bych byla schopná použít mrtvé dítě jako nějaký ruční granát, mi taky došlo, do čeho jsem se to namočila.

„Dobře.“ Abby vstala a povytáhla si kalhoty od pyžama. „Jestli budeš mít chuť si o tom promluvit, nebo cokoli, víš, kde mě najdeš.“

„To se mě nezeptáš, kdo byl otec?“ řekla jsem. Kdyby všichni věděli, s kým Lexie spala, byla bych ve velkém průšvihu, ale nějak jsem tušila, že to tak nebylo; Lexie byla člověk, který lidem kolem sebe většinu života prozrazoval jen to nejnutnější. Ale pokud by někdo mohl mít tušení, kdo byl otec, byla to Abby.

Otočila se ve dveřích a znovu pokrčila ramenem. „Myslím,“ odpověděla pečlivě lhostejným tónem, „že jestli budeš chtít, řekneš mi to sama.“

Když odešla – po schodech sjelo dolů rychlé, téměř neslyšitelné arpeggio bosých nohou –, nechala jsem knihu ležet, seděla tam a poslouchala, jak se ostatní chystají do postele – někdo v koupelně pouštěl vodu, pode mnou si falešně zpíval Justin („Goooooldfinger…“), prkna v podlaze skřípala, jak Daniel potichu chodil u sebe v pokoji. Postupně zvuky ubývaly, slábly, ozývaly se nepravidelněji, až nakonec utichly. Zhasla jsem lampičku na nočním stolku – kdybych ji nechala svítit, Daniel by pod dveřmi viděl světlo, a mně ten večer jeden soukromý hovor bohatě stačil. I poté, co si moje oči zvykly na tmu, viděla jsem jenom obrysy skříně a zhruba tušila toaletní stolek podle téměř neznatelného mihnutí v zrcadle, kdykoli jsem se pohnula.

Dalo mi poměrně velkou práci, abych na to dítě nemyslela; Lexiino dítě. Čtyři týdny, říkal Cooper, necelý centimetr – maličký rubínek, jenom záblesk, proklouzne vám mezi prsty, propadne škvírou, a je pryč. Srdce veliké jako zrníčko třpytky, kmitající jako kolibřík, pulzující miliardou věcí, které se teď už nestanou.

Jak ses tenkrát pozvracela… Dítě se ozývalo, odhodlané, plně při smyslech, vyžadovalo pozornost a vztahovalo k ní svoje miniaturní ručičky. Z nějakého důvodu jsem si ho nepředstavovala jako hlaďounké miminko, ale jako batole, baculaté a nahé, s tmavými kudrlinami; jak běží za letního dne ode mě po trávě, zanechávající za sebou rozesmátý křik. Možná před pár týdny také seděla v téhle posteli a představovala si to stejně.

Anebo také ne. Začínala jsem mít pocit, že Lexiina vůle byla silnější než moje, tvrdá jako obsidián, stvořená ke vzdoru, ne k boji. Pokud by na dítě myslet nechtěla, pak by ta rubínově zbarvená kometka nezazářila v její mysli ani na vteřinu.

Toužila jsem vědět, jestli si ho hodlala nechat, tak moc, jako by to měl být klíč k celé té záhadě. Zákaz interrupcí v Irsku v tom nehraje roli, protože dlouhé, zamlklé zástupy žen tu nasedají každoročně na trajekt nebo letadlo do Anglie, a vrací se domů dříve, než si kdo stačí vůbec všimnout, že jsou pryč. Na světě nebyl nikdo, kdo by mi mohl říct, co měla Lexie v plánu; pravděpodobně to úplně jistě nevěděla ani ona sama. Skoro jsem přemýšlela o tom, že vylezu z postele a proplížím se dolů, abych se znovu podívala do diáře, pro jistotu, jestli mi něco neuniklo – drobný puntík propiskou v rohu příslušného prosincového dne –, ale to by byla hloupost, a navíc jsem už věděla, že tam nic takového není. Seděla jsem dlouho ve tmě v posteli, rukama objímala kolena, poslouchala déšť a cítila, jak se mi baterie zarývají do místa, kde měla být bodná rána.

Stalo se to jednou večer; myslím, že to byla neděle. Kluci odsunuli nábytek v obývacím pokoji a vrhli se na podlahu s bruskou, leštidlem a jistou dávkou machismu. Nechaly jsme to s Abby na nich a zamířily do prázdného pokoje nahoře, do toho vedle mého, probírat se tou hromadou po strýci Simonovi. Seděla jsem na podlaze, z poloviny zasypaná odstřižky starých látek, a třídila ty, které nebyly rozežrané od molů; Abby se prohrabávala obrovskou kupou odporných závěsů a mumlala si pro sebe: „Vyhodit, vyhodit, vyhodit – tenhle můžeme zkusit vyprat – vyhodit, vyhodit, panebože ne, vyhodit, kdo mohl koupit něco takovýho?“ Bruska dole si hlasitě bzučela a v domě panovala čilá, ale poklidná atmosféra, která mi připomínala méně rušné dny ve služebně na oddělení vražd.

„Ouha,“ vyjekla Abby náhle a posadila se. „Koukni na to.“

Držela v rukách šaty – modré s bílými puntíky, bílým límečkem a šerpou, krátkými rukávky a širokou sukní, ušitou tak, aby se celá zvedla, když se zatočíte, jako stvořenou pro swing. „Páni,“ řekla jsem, vymotala jsem se ze záplavy látek a šla si je prohlédnout. „Myslíš, že byly strýce Simona?“

„Neřekla bych, že do nich měl postavu, ale koukneme se do fotoalba.“ Abby držela šaty na délku paží a prohlížela si je. „Nechceš si je zkusit? Myslím, že v nich nejsou moli.“

„Zkus si je ty. Tys je našla.“

„Mně by nebyly. Hele…“ Abby vstala a přiložila si šaty na tělo. „Jsou pro vyšší holku. Pas bych měla až někde na prdeli.“

Abby měřila nějakých sto padesát sedm centimetrů, ale neustále jsem na to zapomínala; pořád jsem si ji představovala větší než ve skutečnosti. „Ale taky pro vychrtlejší, než jsem já,“ řekla jsem a přiložila si pas na můj. „Anebo pro ženskou s pořádným korzetem. Na mně by se rozpáraly.“

„Třeba ne. Shodila jsi, když jsi byla v nemocnici.“ Abby mi hodila šaty přes rameno. „Zkus si je.“

Potutelně se na mě ušklíbla, když jsem s nimi zamířila do svého pokoje – zjevně se u mě s podobnými rozpaky dosud nesetkala, ale nezbylo mi než doufat, že je bude přikládat té obvázané ráně. Šaty mi nakonec víceméně padly – byly tak těsné, že na místě obvazu byla vidět boule, ale ta tam koneckonců patřila. V rychlosti jsem zkontrolovala, jestli mi není vidět mikrofon. V zrcadle jsem vypadala jako učiněná malá koketa, která je pro každou špatnost.

„Já ti to říkala,“ přivítala mě Abby, když jsem se vrátila. Otočila mě dokola a zavázala mi šerpu na větší mašli. „Jdeme ohromit kluky.“

Pustily jsme se po schodech s křikem „Podívejte, co jsme našly!“, a než jsme doběhly do obývacího pokoje, bruska už byla vypnutá a kluci koukali, co se děje. „Podívejte na ni!“ vykřikl Justin. „Naše jazzová bejbina!“

„Dokonalý,“ usmál se na mě Daniel. „To je dokonalý.“

Rafi přehodil jednu nohu přes stoličku u klavíru a rozmáchlým gestem přejel prstem přes klávesy. Potom začal hrát cosi pomalého a svůdně houpavého. Abby se zasmála. Ještě naposledy mi utáhla mašli na šerpě, potom přešla ke klavíru a začala zpívat.

„Já mnoho jiných hochů znám, těžko je všechny spočítám, však samotná se necítím, až když tebe mám…“

Už jsem slyšela Abby zpívat, ale jen pro sebe, když si myslela, že ji nikdo neslyší, takhle ještě nikdy. Ten hlas – takové dnes už neslýcháte, nádherný, plný kontraalt, jako ze starých válečných filmů, hlas, k němuž dokonale seděl zakouřený noční klub, nakulmované vlasy, červená rtěnka a vzlykající saxofon. Justin odložil brusku, elegantně srazil paty a uklonil se. „Mohu poprosit o tento tanec?“ zeptal se a nabídnul mi rámě.

Na okamžik jsem nevěděla, jestli mám. Co když Lexie měla obě nohy levé, co když naopak neměla obě nohy levé a moje neohrabanost mě prozradí, co když mě bude držet příliš blízko a ucítí pod obvazem ty baterie… Ale vždycky jsem ráda tančila, a ani jsem si nedokázala vzpomenout, kdy jsem tančila naposledy, nebo kdy jsem na to vůbec měla náladu. Abby na mě zamrkala, aniž by vypustila jedinou notu, Rafi vyseknul malou mezihru, já se chytila Justinovy ruky a nechala se vtáhnout ze dveří do pokoje.

Cítila jsem z něj jistotu – držel mě pevně, ladnými kroky mě roztáčel v pomalých kruzích a prkna pokrytá pilinami pod mýma nohama byla měkká a teplá. Naštěstí jsem nevyšla ze cviku, nešlapala jsem Justinovi na nohy, ani neklopýtala; mé tělo se kolébalo spolu s jeho, jistě a obratně, jako bych v životě jedinkrát neškobrtla, jako bych ani nebyla schopná šlápnout vedle, i kdybych se snažila sebevíc. Do očí mi blikalo sluneční světlo, Daniel se opíral o zeď a usmíval se, v ruce stále zapomenutý zmačkaný smirkový papír, a jak mě Justin roztáčel od sebe a zase k sobě, sukně se mi roztočila do zvonu. „A tak si lámu hlavu se vším tím, co od tebe teď zakouším…“ Leštidlo vonělo a v dlouhých sloupcích světla líně vířily piliny. Abby stála s pozvednutou rukou, hlavu zakloněnou, krk odhalený, a její zpěv stoupal prázdnými pokoji vzhůru, skrz oprýskané stropy až k planoucímu západu slunce na obloze.

Na vteřinu mi přece jenom bliklo hlavou, kdy jsem takhle tančila naposledy – s Robem na střeše přístavby pod mým bytem, tu noc předtím, než se všechno tak pokazilo. Z nějakého důvodu mě ta vzpomínka ani nebolela. Bylo to tak vzdálené; tančila jsem v upnutých modrých šatech a cítila se mimo dosah, a tamto byl jen jakýsi sladkobolný příběh, který se přihodil úplně jiné dívce kdysi dávno. Rafi zrychloval tempo, Abby se pohupovala rychleji a luskala přitom prsty: „Mohu říkat bella, bella, nebo i wunderbar, v každém jazyce ti snadno povím, jak tě ráda mám…“ Justin mě chytil kolem pasu a zatočil se mnou ve vzduchu v širokém oblouku, tvář zrudlou a rozesmátou blízko mé. Abbyin zpěv se ve velkém, prázdném pokoji rozléhal, jako by v každém koutě někdo zpíval druhý hlas, a naše kroky zněly a odrážely se, až to vypadalo, jako by pokoj byl plný tanečníků, jako by sem dům svolal všechny, kdo tu v průběhu staletí tančili o jarních večerech, ušlechtilé dívky, vyprovázející do války ušlechtilé chlapce, staré pány a dámy, kteří s důstojností přihlíželi tomu, jak venku mizí jejich svět a na dveře jim buší nový, a všichni jsou celí zmožení a všichni se smějí a vítají nás ve svém dlouhém rodokmenu.

9

„No sláva,“ řekl mi Frank téže noci. „Víš, co je dneska za den, že jo?“

Neměla jsem potuchy. Zčásti jsem byla duší stále na Hlohovci. Po večeři Rafi vyhrabal ze stoličky ke klavíru odrbaný, zažloutlý zpěvník a pokračoval na meziválečnou notu, Abby si k tomu prozpěvovala v prázdném pokoji – „Ach, Johnny, jak ty umíš milovat“ –, kde se znovu pustila do prohledávání harampádí, Daniel s Justinem se dali do umývání nádobí a já celou cestu přes trávník až k zadní brance ještě stále cítila v těle ten rytmus, kouzelný, rozpustilý a svůdný. Na okamžik jsem zauvažovala o tom, že bych tentokrát zůstala doma a nechala pro jeden večer Franka, Sama i ten záhadný pár očí plavat. Nevypadalo to, že by dnešní procházka mohla být k nějakému užitku. V noci se zatáhlo, na plášť z našeho společného vlastnictví dopadaly roje kapiček drobounkých jako jehly, a baterku jsem při telefonování měla raději vypnutou, protože jsem před sebe neviděla ani na dvacet centimetrů. Celý sabat maniaků s nožem v ruce by klidně mohl kolem domu tančit macarenu a já bych o tom neměla tušení.

„Jestli máš narozeniny,“ odpověděla jsem, „tak si budeš muset na dárek počkat.“

„Velice vtipné. Je neděle, zlatíčko. A pokud se nepletu, jseš stále na Hlohovci, zalezlá jako blecha v kožichu. Což znamená, že jsme vyhráli první bitvu – vydržela jsi první týden. Blahopřeju. Neprokoukli tě.“

„Asi ne,“ řekla jsem. Přestala jsem dávno počítat dny, a teď mě napadlo, že je to vlastně dobré znamení.

„Takže,“ pokračoval Frank. Slyšela jsem, jak se pohodlněji usazuje, a v pozadí tlumí nějakého rozhořčeného hosta v jakési rozhlasové diskusi – byl doma, ať už se jeho domov po kopačkách od Olivie nacházel, kde chtěl. „Resumé za Týden první?“

Posadila jsem se na zídku a chvíli si rovnala myšlenky, než jsem odpověděla. Frank je pod tou svou maskou nenuceného vtipálka přísně zásadový – stejně jako kterýkoli jiný šéf, i on chce hlášení, a chce je jasná, podrobná a přesná.

„Týden první,“ začala jsem. „Infiltrovala jsem se mezi spolubydlící Alexandry Madisonové a ve škole, zjevně úspěšně; nikdo neprojevil jakoukoli známku podezření. Prohledala jsem Hlohovec v rámci svých možností, ale neobjevila jsem nic, co by nás mohlo někam nasměrovat.“ To byla v podstatě pravda; stopa v diáři zřejmě někam vedla, ale zatím jsem neměla tušení, kam. „Nabízím se ke kontaktu v co největší míře okruhu známých – snažím se bejt při pravidelných příležitostech přes den i večer sama – i neznámým subjektům – jsem při procházkách co nejvíc na očích. Nekontaktoval mě dosud nikdo, koho bychom už neměli v hledáčku, ale v téhle fázi to nevylučuje možnost neznámýho útočníka; může čekat na vhodnou chvíli. Při různých příležitostech mě kontaktovali jednotliví spolubydlící, několik studentů a profesorů, ale všichni se zajímali hlavně o to, jak se cítím a podobně – Brenda Grealeyová dychtila po podrobnostech o něco víc, než by člověk čekal, ale v jejím případě je to nejspíš obyčejná zvědavost. Nikdo zatím na Lexiino zranění ani na její návrat, nereagoval nijak podezřele. Spolubydlící nejspíš vyšetřujícím kriminalistům leccos zatajili, ale v jejich případě bych na tom nic podezřelýho neviděla. K cizím lidem se chovají dost rezervovaně.“

„To mi povídej,“ řekl Frank. „A co ti říká tvoje intuice?“

Poposedla jsem si a snažila se najít kousek zídky, kde by mě nic nepíchalo do zadku. Tenhle rozhovor byl trochu složitější než obvykle, protože jsem neměla v úmyslu se Frankovi ani Samovi pochlubit s tím diářem ani s tím svým pocitem, že mě někdo sleduje. „Myslím, že nám něco uniká,“ odpověděla jsem nakonec. „Něco důležitýho. Možná ten tvůj tajemnej pronásledovatel, možná motiv, možná… Nevím. Mám jenom velmi silný tušení, že je tu něco, co teprve vyplave na povrch. Jako bych na to měla každou chvíli kápnout, ale…“

„Něco, co se týká spolubydlících? Školy? Toho dítěte? Jejího předešlýho života?“

„Nevím,“ odpověděla jsem. „Vážně nevím.“

Zaskřípala péra v pohovce, jak se Frank po něčem natáhnul – sklenička; slyšela jsem, jak polknul. „Můžu ti říct akorát tolik, že prastrýc je mimo hru. Tady jsi byla trochu vedle. Zemřel na cirhózu; třicet čtyřicet let chlastal zavřenej v tom baráku, potom půl roku umíral v hospici. Nikdo z těch pěti ho nenavštěvoval. Ve skutečnosti Daniela viděl naposledy, když byl malý dítě, jak jsem byl schopnej zjistit.“

Ne často mi v životě spadl kámen ze srdce díky tomu, že jsem se zmýlila, ale přesto mě stále obestíral ten samý pocit honby za přeludy, jaký nepronásledoval celý týden. „Tak proč by Danielovi odkazoval barák?“

„Neměl moc na vybranou. V týhle rodině se nedožívají vysokýho věku; jediní jeho dva žijící příbuzní jsou Daniel a jeho bratránek, Edward Hanrahan, synek dcery od starýho Simona. Eddie je takovej malej snobík, dělá v jedný realitce. Simon si zjevně myslel, že drahoušek Danny bude menší zlo. Možná mu studijní typy sednou líp než snobové, anebo chtěl v domě zachovat jméno rodiny.“

Bravo, Simone. „To muselo Eddieho pěkně namíchnout.“

„To si piš. Nestaral se o dědečka o nic víc než Daniel, ale pokusil se závěť zpochybnit, tvrdil, že chlast Simonovi zatemnil mozek. Proto se dědický řízení tak vleklo. Byla to pěkná pitomost, ale tenhleten Eddie není zrovna žádnej myslitel. Simonův lékař potvrdil, že starej pán byl alkoholik a bylo s ním těžký pořízení, ale byl při smyslech stejně jako ty nebo já, a tím to skončilo. Tady je všecko čistý.“

Svezla jsem se zády po zídce dolů. Vlastně jsem nebyla zklamaná v pravém slova smyslu, nikdy jsem si doopravdy nemyslela, že by tahle parta byla schopná vmíchat strýci Simonovi odvar z rulíku do lepidla na zubní protézu; ale nemohla jsem se zbavit pocitu, že kolem Hlohovce se děje něco zásadního, něco, na co bych měla přijít. „No jo,“ odpověděla jsem. „Byl to jenom takovej nápad. Promiň, že jsem tě obrala o čas.“

Frank vzdychnul. „To nic. Cokoli je dobrý prověřit.“ Kdybych tu větu zaslechla ještě jedinkrát, asi bych taky někoho zabila. „Jestli ti na nich přijde něco podezřelýho, tak je to nejspíš pravda. Jenom to bude vězet v něčem jiným.“

„Nikdy jsem neřekla, že mi přijdou podezřelí.“

„Před pár dny sis myslela, že starýmu Simonovi pomohli do hrobu.“

Stáhla jsem si kapuci hlouběji do tváře – déšť začal sílit, jemné, štiplavé kapičky houstly, a já chtěla domů. Nevěděla jsem, co z toho má menší smysl, jestli tahle procházka, nebo tenhle rozhovor. „Já si to nemyslela. Jenom jsem tě poprosila, abys to prověřil, kdyby náhodou. Rozhodně mi nepřijdou jako banda vrahounů.“

„Hmm,“ zamumlal Frank. „A jseš si jistá, že to není jenom proto, že ti tak kápli do noty?“

Nedokázala jsem z jeho hlasu poznat, jestli si mě dobírá, nebo mě zkouší – Frank je Frank, takže nejspíš z obojího trochu. „No tak, Frankie, dyť mě přece znáš. Ptal ses mě, co moje intuice, tak ti to říkám. Trávím s těmi čtyřmi celý týden v podstatě každou vteřinu a nenarazila jsem na jedinej náznak motivu, na žádnou stopu pocitu provinilosti – a jak jsme si už řekli, pokud to udělal někdo z nich, ostatní tři by o tom museli vědět. Za tu dobu by se musel někdo prořeknout. Nejspíš máš recht, že něco tají, ale nedokážu si představit, že by se to mohlo týkat té vraždy.“

„Tak dobře,“ řekl Frank neutrálně. „Na druhej týden máš teda dva úkoly. První je přijít na to, co to dráždí ten tvůj šestej smysl, a druhej je začít trochu tlačit na spolubydlící a zjistit, co nám zatajili. Až doteď jsme s nimi jednali v rukavičkách – což je v pořádku, takhle jsme to měli v plánu, ale teď přišel čas trochu přitvrdit. A ještě něco. Vzpomínáš, jak jste si tuhle v noci pošpitaly s Abby?“

„Jo,“ odpověděla jsem. Při pomyšlení, že Frank ten rozhovor slyšel, mnou projel velice zvláštní pocit, něco jako pobouření. Chtělo se mi odseknout: To bylo důvěrný!

„Není nad pyžamový večírky. Já ti říkal, že jí to myslí. Co myslíš, ví, kdo je taťka?“

Dosud jsem si na to sama nedokázala odpovědět. „Nejspíš to tuší, ale podle mě to neví jistě. A nemá zájem se mi s tím pochlubit.“

„Dávej si na ni pozor,“ řekl Frank a znovu si loknul. „Je na můj vkus až příliš všímavá. Myslíš, že to vyklopí ostatním?“

„Ne,“ odpověděla jsem. O tomhle jsem nemusela přemýšlet dlouho. „Mám pocit, že Abby si hledí svýho a nechává na ostatních, ať si svoje průšvihy řeší sami. To dítě nakousla proto, kdybych náhodou potřebovala pomoc, ale jakmile si to vyjasnila, hned vycouvala – žádný kázání, žádnej výslech. Bude mlčet. A, Franku… budeš znovu vyslýchat kluky?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Frank. V hlase měl náznak ostražitosti; nemá rád, když ho někdo do něčeho tlačí. „Proč?“

„Jestli jo, nezmiňuj se o tom dítěti, dobře? Chci to na ně vybalit sama. Před tebou se hlídají; nereagovali by spontánně. Já z nich můžu dostat daleko víc.“

„Dobře,“ řekl Frank po chvíli. Snažil se, aby to znělo, jako že mi dělá laskavost, ale zaslechla jsem v jeho hlase skrytou spokojenost – ten nápad se mu zalíbil. Bylo fajn vědět, že se zamlouvá aspoň někomu. „Ale snaž se to načasovat co nejlíp. Vybal to na ně, až budou opilí nebo tak něco.“

„Úplně opilí nejsou nikdy, jenom líznutí. Ale já už si vyčíhnu nějakej vhodnej okamžik.“

„Prima. Ale něco ti k tomu povím. Musíme brát v úvahu, že si Abby leccos nechává pro sebe, a zdaleka něco netají jenom před námi – tohle tajila před Lexií, a doteď to tají i před klukama. Brali jsme je jako jeden svébytnej celek s jedním svébytným tajemstvím, ale tak jednoduchý to nebude. Mezi nimi jsou trhliny. Možná všichni tají to samý, nebo má každej svý vlastní tajemství, anebo obojí. Zkus ty trhliny najít. A informuj mě.“

Chystal se zavěsit. „Něco novýho o té holce?“ zeptala jsem se. May-Ruth. Z nějakého důvodu jsem to nedokázala vyslovit nahlas; už jen při samotné zmínce o ní mnou teď projelo zvláštní mravenčení. Ale pokud o ní zjistil něco víc, potřebovala jsem to vědět.

Frank cosi zamručel. „Už jsi někdy zkoušela něco vymámit z FBI? Mají dost svých vlastních pošuků, co ubodali matku nebo znásilnili dítě; případ bezvýznamný vraždy v cizí zemi nepatří zrovna mezi jejich priority. Zapomeň na ně. Až se ozvou, tak se ozvou. Ty koukej najít odpovědi na těch pár otázek.“

Frank měl pravdu. Myslím, že zpočátku jsem je brala jako celek – prostě Spolubydlící, sevřené v pevném šiku, elegantní a nerozdělitelní jako skupinka na nějakém obraze, zalitá matným světlem, jakým se leskne staré voskované dřevo. Teprve až během toho prvního týdne jsem je začala vnímat jako skutečné, jako jednotlivce s jejich vlastními drobnými návyky a slabůstkami. Věděla jsem, že trhliny mezi nimi být musejí. Takové přátelství se jenom tak samo od sebe nezhmotní jednoho rána na konci duhy v romanticky rozostřeném záběru hollywoodského dojáku. Aby vydrželo tak dlouho a v tak těsném sepětí, bylo na něm třeba tvrdě pracovat. Zeptejte se kteréhokoli krasobruslaře, baletky nebo krasojezdce, kohokoli, kdo se živí ladným pohybem – nic nedá tolik práce jako dosáhnout zdání lehkosti.

Zpočátku to byly jenom drobné trhlinky, nekonkrétní jako mlha, nic, o co byste se mohli opřít. V pondělí ráno jsme byli v kuchyni a snídali. Rafi odehrál svou pravidelnou ranní etudu primitiva lačnícího po kávě a zase zmizel, aby se probral. Justin si krájel svoje volské oko na úhledné proužky, Daniel jednou rukou jedl párek a druhou si cosi zapisoval na okraje okopírovaného textu, který vyhlížel jako staronorština, Abby listovala týden starými novinami, které si vzala ve škole, a já klábosila víceméně jenom tak do větru. Kousek po kousku jsem stupňovala svoji hladinu vitality. Bylo to složitější, než se zdá. Čím víc jsem mluvila, tím víc rostla pravděpodobnost, že něco zkoním; ale z těch čtyř jsem mohla dostat něco užitečného jen v případě, že budou v mé přítomnosti dostatečně uvolnění, a toho bylo možné dosáhnout, jen pokud se všechno zase vrátí do normálního stavu, který v Lexiině případě neměl nic společného s mlčením. Vykládala jsem celé kuchyni o čtyřech příšerných holkách z mého čtvrtečního semináře, což mi přišlo jako dostatečně bezpečné téma.

„Jsou na vlas jedna jako druhá. Všechny se jmenujou Orla nebo Fiona nebo Aoife nebo tak nějak, všechny mají přízvuk, jako by jim chirurgicky odstranili nosní dutiny, všechny jsou úplně stejně příšerně odbarvený na blond a žádná z nich si do příštího semináře nikdy, nikdy nepřečte, co dostanou zadaný. Vůbec nechápu, proč se obtěžují chodit na vysokou.“

„Aby sbalily bohatý kluky,“ řekla Abby, aniž by vzhlédla od novin.

„Jedné se to už podařilo. Vypadá jako ragbista. Minulej týden na ni čekal po semináři a přísahám, že když ty čtyři viděl vycházet ze dveří, tak než se na něj vrhla ta pravá, zatvářil se vyjeveně a podával ruku úplně jiné. Ani on je od sebe nerozezná.“

„Vidím, že už jsi zase ve formě,“ usmál se na mě Daniel.

„Hotová štěbetalka,“ řekl Justin a položil mi na talíř další topinku. „Jen pro zajímavost, dokázala jsi někdy mlčet celých pět minut v kuse?“

„Jasně. Jednou jsem měla zánět hrtanu, když mi bylo devět, a pět dní jsem nemohla říct ani slovo. Bylo to strašný. Všichni mi nosili kuřecí vývar a komiksy a různý nudný knížky, a já se jim pořád snažila vysvětlit, že se cítím úplně zdravá a že už nechci hnípat v posteli, ale oni prý, abych byla ticho, ať si krk odpočine. Když jste byli malí, měli jste někdo…?“

„Do háje,“ ozvala se Abby najednou a vzhlédla od novin. „Ty višně. Do včerejška se měly spotřebovat. Nemá někdo ještě hlad? Mohli bychom je dát do palačinek nebo něco podobnýho.“

„O višňových palačinkách jsem nikdy neslyšel,“ odpověděl Justin. „Zní to odporně.“

„Nechápu proč. Pokud jsou palačinky s borůvkami…“

„A višňový koláče,“ doplnila jsem ji přes topinku.

„To je úplně jinej princip,“ řekl Daniel. „Do těch se dávají kandovaný višně. Ale tyhle kyselý a mokrý…“

„Můžeme to zkusit. Stály skoro milion liber. Nenechám je jenom tak shnít.“

„Jsem pro,“ připojila jsem se. „Já bych si višňový palačinky dala.“

„Panebože, to ne,“ otřásl se Justin mírně odporem. „Vezmeme je radši s sebou do školy a sníme je po obědě.“

„Ale Rafi nedostane,“ řekla Abby, složila noviny a zamířila k ledničce. „Víš, jak mu hnusně smrdí taška? Strčil si do ní půlku banánu a zapomněl ji tam. Od teďka nedostane nic, co přímo před náma nesní. Lex, pomůžeš mi je zabalit?“

Proběhlo to tak rychle, že jsem si ani neuvědomila, o co vlastně přesně šlo. Rozdělily jsme s Abby višně do čtyř sáčků a přibalily je k sendvičům, většinu nakonec snědl Rafi, a já celou tu věc pustila z hlavy, až do dalšího večera.

Vypraly jsme několik z těch méně ohyzdných závěsů a věšely je v prázdných pokojích, ani ne tak kvůli estetice, jako spíš kvůli tomu, aby neunikalo teplo – v celém domě byla pouze jedna elektrická akumulační kamna a krb, v zimě tu muselo být mrazivo. Justin s Danielem pracovali v pokoji v prvním poschodí, zatímco my ostatní jsme věšeli závěsy v těch nahoře. Navlékaly jsme právě s Abby na závěsy háčky, aby je Rafi mohl pověsit, když jsme slyšeli, jak se pod námi sesypalo něco těžkého na podlahu, a Justin vyjeknul; potom se ozvalo Danielovo volání: „To je dobrý, jsem v pořádku.“

„Co se stalo?“ řekl Rafi. Balancoval nejistě na parapetu a jednou rukou se přidržoval za garnýž.

„Někdo z něčeho spadnul,“ odpověděla Abby s pusou plnou háčků, „nebo přes něco zakopnul. Myslím, že to oba přežili.“

Potom se náhle skrz podlahu ozval nejasný překvapený výkřik a Justin zavolal: „Lexie, Abby, Rafi, pojďte sem! Pojďte se podívat!“

Běželi jsme dolů. Daniel s Justinem klečeli na podlaze v prázdném pokoji, obklopení změtí staré veteše, a na okamžik to vypadalo, že se přece jenom někdo z nich zranil. Potom jsem uviděla, co si to prohlížejí. Na podlaze mezi nimi leželo špinavé kožené pouzdro a Daniel držel v ruce revolver.

„Daniel spadnul ze štaflí,“ oznamoval nám Justin, „přitom shodil tady všechny ty krámy a tohle mu vypadlo přímo k nohám. Vůbec ani nevím, kde to tady v tom binci bylo schovaný. Bůhví, co tu všechno ještě nenajdeme.“

Byl to webley, hotový krasavec, přes zarezlé fleky prosvítala měděnka. „Panebože,“ řekl Rafi, dřepnul si vedle Daniela a sáhnul na hlaveň. „To je Webley Mark Six; pěkně starej. Používaly se běžně za první světový války. Ten tvůj potrhlej prastrýc, nebo kdo to byl, Danieli, ten, jak jseš mu podobnej… asi patřil jemu.“

Daniel přikývl. Chvíli si revolver prohlížel, potom ho otevřel – nebyl nabitý. „William,“ řekl. „Jo, asi byl jeho.“ Zacvaknul bubínek a opatrně, jemně uchopil rukojeť.

„Pěkně zasviněnej,“ pokračoval Rafi, „ale to se vyčistí. Stačí ho na pár dnů namočit do rozpouštědla a zbytek zvládne kartáč. Munice u toho asi nebyla, co?“

Daniel se na něj usmál, rychle a nečekaně. Obrátil kožené pouzdro vzhůru nohama a na podlahu vypadla vybledlá papírová krabička s náboji.

„Paráda,“ řekl Rafi, zvedl krabičku a zatřásl s ní. Podle zvuku bylo jasné, že je skoro plná, bylo tam nějakých devět deset nábojů. „Hned ho dáme do pucu. Já koupím rozpouštědlo.“

„Pokud s tím neumíte zacházet, radši na to nesahejte,“ ozvala se Abby. Byla jediná, kdo se neposadil na podlahu, aby si revolver prohlédnul, a nevypadala celým tím nápadem zrovna nadšená. I moje pocity byly smíšené. Webley byl k zulíbání a já bych si s ním pohrála moc ráda, ale při práci agenta se všechno dostává do úplně jiné roviny, pokud se v blízkosti povaluje střelná zbraň. Samovi se to nebude líbit ani trochu.

Rafi obrátil oči v sloup. „Jak jsi na to přišla, že s tím neumím zacházet? Otec mě brával na lov každej rok už od sedmi. Třema ranama z pěti trefím bažanta za letu. Jednou, když jsme byli ve Skotsku…“

„Není to třeba protizákonný?“ chtěla vědět Abby. „Není na to potřeba zbrojní pas nebo něco?“

„Ale dyť je to rodinný dědictví,“ řekl Justin. „My ho nekoupili, ale zdědili.“

Zase my. „Na zbraň musíš mít zbrojní pas v každým případě, ty chytráku,“ ušklíbla jsem se. „Je jedno, jestli ji koupíš, nebo zdědíš.“ Rozhodla jsem se, že to nechám na Frankovi. Snad se mu podaří Sama přesvědčit, abychom jim tenhle stoprocentně nepřihlášený revolver zatím nezabavovali.

Rafi zvednul obočí. „Vás to nezajímá? Já vám tu vyprávím dojemnou historku o sbližování otce se synem a vy se staráte o nějaký byrokratický nesmysly. Jakmile jsem uměl střílet, otec mě brával ze školy na celej týden, když začala sezona. To byly jediný chvíle v mým životě, kdy jsem v jeho očích byl něco jinýho než živoucí reklama na antikoncepci. K šestnáctinám mi koupil…“

„To je jasný, že oficiálně zbrojní pas potřebujeme,“ řekl Daniel, „ale aspoň prozatím bych se na to vykašlal. Mám na nějakej čas policie plný zuby. Dokdy můžeš sehnat to rozpouštědlo, Rafi?“

Upíral pohled na Rafiho, oči ledově šedé, klidné, bez jediného mrknutí. Rafi na něj chvíli hleděl, potom pokrčil rameny a vzal revolver Danielovi z rukou. „Možná někdy tenhle týden. Musím nejdřív zjistit, kde ho prodávají.“ Otevřel revolver mnohem zkušeněji než Daniel a zíral do hlavně.

A tehdy jsem si vzpomněla na ty višně, na to, jak jsem jen tak klábosila a Abby mi skočila do řeči. Připomněl mi to ten tón v Danielově hlasu – ta stejná klidná, odhodlaná neústupnost, jako když se zabouchnou dveře. Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněla, o čem jsem mluvila, než ostatní obratně, zkušeně svedli rozhovor na jiné téma. O tom, jak jsem měla zánět hrtanu, jak jsem ležela v posteli, když jsem byla malá.

Tuhle novou teorii jsem si ověřila ještě téhož večera, když Daniel schoval revolver, závěsy jsme měli už pověšené a hověli jsme si v obývacím pokoji. Abby dokončila pro panenku spodničku a pustila se do šatů; klín měla plný odstřižků látek, kterými jsem se probírala v neděli.

„Když jsem byla malá, měla jsem fůru panenek,“ řekla jsem. Pokud byla moje teorie správná, ostatní toho o Lexiině dětství moc slyšet nemohli a pro mě to tedy nepředstavovalo žádné riziko. „Sbírala jsem je…“

„Ty?“ ušklíbnul se na mě Justin. „Ty sbíráš akorát čokoládu.“

„Když jsme u toho, nemáš nějakou schovanou?“ zeptala se mě Abby. „Nějakou s oříškama?“

Okamžitá změna tématu. „To si piš, že jsem je sbírala,“ pokračovala jsem. „Měla jsem všechny čtyři sestry od Little Women. Byla k nim i máma, ale to byl tak příšernej svatoušek, že jsem ji nemohla ani vidět. Vlastně jsem nechtěla ani ty ostatní, ale moje teta…“

„Nechtěla by sis taky pořídit raději panenky Little Women?“ zeptal se Justin Abby zkroušeně. „A zbavit se té příšerné loutky?“

„Jestli mě kvůli ní budeš neustále otravovat, tak přísahám, že jednoho rána se probudíš a najdeš ji, jak na tebe zírá z tvýho polštáře.“

Rafi mě pozoroval od partičky pasiánsu přimhouřenýma zlatavýma očima. „V jednom kuse jsem jí říkala, že žádný panenky nechci,“ vedla jsem si dál svou, přes Justinovo vyděšené zakvílení, „ale jí to prostě nedošlo. Pořád…“

Daniel vzhlédnul od knihy. „Pryč s minulostí,“ řekl. Z toho, jak definitivně to zaznělo, jsem vycítila, že je to něco, co už řekl dříve.

Následovalo dlouhé, nepříliš příjemné ticho. Oheň plival jiskry komínem vzhůru. Abby se vrátila k vybírání hadříků na šaty pro panenku. Rafi se na mě stále díval; byla jsem skloněná nad svou knihou (Rip Corelli, Vraždila je po svatbě), ale jeho pohled jsem cítila.

Minulost – kohokoli z nás – byla z nějakého důvodu tabu. Byli jako ti příšerní králíci v Daleké cestě za domovem, kteří zásadně neodpovídali na otázky začínající na „Kde“.

A další věc – Rafi to musel vědět. Určitě provokoval schválně. Neměla jsem tušení, koho se snažil popichovat nebo proč – možná všechny, možná se tím jenom bavil –, ale byla to alespoň malá trhlinka na tom jinak dokonale hladkém povrchu.

Frankův kámoš z FBI se ozval ve středu. V tu chvíli, kdy Frank zvedl telefon, jsem poznala, že se něco stalo, něco důležitého.

„Kde jseš?“ zeptal se.

„Na nějaký cestě, ani nevím. Proč?“

Zahoukala sova, blízko za mnou; rychle jsem se otočila a ještě ji zahlédla, svitla ve tmě a jen pár metrů ode mě s roztaženými křídly letěla mezi stromy. „Co to bylo?“ zeptal se znepokojeně.

„Jenom sova. Klídek, Franku.“

„Máš pistoli?“

Neměla jsem ji. Byla jsem dokonale zaujatá Lexií a celou tou Fantastickou čtyřkou a úplně jsem zapomněla, že to, co hledám a co taky velice pravděpodobně hledá mě, je mimo Hlohovec, ne uvnitř. Zprudka se mi stáhnul žaludek, ani ne tak kvůli tónu Frankova hlasu, jako z toho kopance, který jsem udělala. Buď ve střehu.

Frank si všiml mého zaváhání a vyštěkl: „Běž domů. Okamžitě.“

„Jsem pryč jenom deset minut. Ostatní se budou divit…“

„Tak ať se diví, jak chtějí. Nebudeš se tam poflakovat neozbrojená.“

Otočila jsem se a zamířila po cestě zpátky. Na větvi nade mnou sova zatřepotala křídly, oproti obloze se rýsovala její ušatá silueta. Vzala jsem to oklikou k domu zepředu – cesty tím směrem byly širší, bylo tam méně míst, kde by mohl někdo čekat v úkrytu. „Co se stalo?“

„Jdeš domů?“

„Jo. Co se stalo?“

Frank nahlas vydechnul. „Tomu nebudeš věřit, zlatíčko. Můj známej ze Spojených států vypátral rodiče May-Ruth Thibodeauxové – žijou v nějakým prdelákově v horách v Severní Karolíně, nemají ani telefon. Poslal tam někoho, aby jim to šetrně oznámil a dostal z nich nějaký další informace. A hádej, co zjistil?“

Než jsem mu stačila říct, ať si tu předehru strčí někam a přejde k věci, doklaplo mi to. „Není to ona.“

„Bingo. May-Ruth Thibodeauxová zemřela na zápal mozkových blan, když jí byly čtyři roky. Ten chlap ukázal rodičům její fotku z průkazu; v životě tu holku neviděli.“

Zasáhlo mě to jako mohutný proud čistého kyslíku; chtělo se mi tak smát, až se mi z toho zatočila hlava jako nějaké zamilované puberťačce. Převezla mě fenomenálně – jízdy na korbě pickupu a automat na limonádu, já husa – a napadalo mě jenom Komu čest, tomu čest, holka. Do té chvíle jsem žila v představě, že vedu bezstarostný život, jenže můj život se zčistajasna jevil jako nějaká ubohá hra, jako by si holka z bohaté rodiny hrála na chudou, zatímco rodiče jí hezky ukládají peníze bokem, protože tahle holka, to bylo úplně jiné kafe. Celý její život, všechno, co měla, pro ni nebylo nic víc než polní květinka, kterou si zastrčila do vlasů, aby ji mohla kdykoli bezstarostně odhodit a nechat po sobě na dálnici jenom ohnivou čáru. To, co mně se nepodařilo ani jednou, to ona prováděla s takovou samozřejmostí, jako by si čistila zuby. Nikdo, žádná kamarádka, ani žádný příbuzný, ani Sam nebo jiný chlap, mě nikdy takhle nezasáhnul. Chtěla jsem pocítit, jak mi ten oheň proniká kostmi, chtěla jsem, aby mi ta vichřice obrousila kůži dočista, chtěla jsem vědět, jestli takováhle svoboda voní jako ozon, bouře či střelný prach.

„A do prdele,“ řekla jsem. „Kolikrát už to udělala?“

„Mě zajímá spíš proč. Tohle všechno jenom potvrzuje moji teorii – někdo po ní jde a nevzdává to. Ta holka někde narazí na identitu May-Ruth třeba na hřbitově nebo v úmrtním oznámení v nějakých starých novinách – a začne od nuly. Dotyčnej ji vystopuje, a tak se znovu poroučí, tentokrát na druhej konec světa. Tohle udělá jenom člověk, kterej má opravdu nahnáno. Jenže nakonec ji stejně našel.“

Došla jsem k hlavní bráně, opřela se zády o jeden ze sloupů a zhluboka se nadechla. Příjezdová cesta vyhlížela v měsíčním světle velice zvláštně, rozkvetlé třešně a stíny se splétaly v tak hustou černobílou hmotu, že vytvářely dokonalý tunel. „Jo,“ řekla jsem. „Nakonec ji našel.“

„A já nechci, aby našel i tebe,“ vzdychnul Frank. „Nerad to přiznávám, ale ten tvůj Sammy má možná pravdu, Cass. Jestli chceš tam odtud vypadnout, můžeš se dneska v noci hodit marod a zítra ráno pro tebe pošlu auto.“

Byla to klidná noc, v korunách třešní nebyl slyšet ani vánek. Příjezdovou cestou se ke mně nesl jakýsi tenounký zvuk, nezřetelný a velice jemný – dívčí zpěv. Ten hřebec, má lásko, pádí dál… Po rukou mi přeběhl mráz. Netušila jsem, a netuším to dosud, jestli Frank blafoval, zda byl opravdu připravený mě stáhnout, nebo jestli předem věděl, že v téhle chvíli už mu na to můžu dát jenom jedinou odpověď.

„Ne,“ odpověděla jsem. „To bude v pořádku. Zůstanu.“

Na stříbrných podkovách…

„Dobře,“ řekl Frank a nezněl ani trochu překvapeně. „Tak měj pistoli pořád u sebe a oči dokořán. Kdybychom něco zjistili, cokoli, dám ti vědět.“

„Díky, Franku. Přihlásím se zítra. Stejnej čas, stejný místo.“

Ten zpěv patřil Abby. Okno jejího pokoje bylo měkce ozářené světlem lampy a Abby si pomalu, zamyšleně česala vlasy. Na zeleném kopci přebývá… Kluci v jídelně sklízeli ze stolu, Daniel měl rukávy úhledně vyhrnuté k loktům, Rafi cosi vykládal a mával přitom vidličkou, Justin kroutil hlavou. Opřela jsem se o široký kmen třešně a zaposlouchala jsem se do Abbyina zpěvu, nesoucího se ven oknem vzhůru, k ohromné černé obloze.

Bůhvíkolik životů za sebou tahle holka zanechala, než našla cestu sem, domů. Já můžu dovnitř, napadlo mě. Kdykoli budu chtít, můžu vyběhnout po schodech, otevřít dveře a vejít dovnitř.

Drobné trhlinky. Ve čtvrtek večer jsme byli znovu venku na zahradě, po večeři – hromada pečeného vepřového, pečené brambory se zeleninou a potom jablečný koláč, není divu, že Lexie vážila víc než já. Popíjeli jsme víno a snažili se využít energii k něčemu užitečnému. Upadnul mi řemínek u hodinek, a tak jsem seděla na trávě a snažila se ho znovu připevnit Lexiiným pilníčkem na nehty, tím stejným, kterým jsem předtím listovala v jejím diáři. Nýtek pořád vyskakoval.

„Zasraná práce, kterej buzerant tohle vymyslel?“ ulevila jsem si.

„To, co říkáš, postrádá logiku,“ ozval se Justin líně z houpačky. „Co je na buzerantech špatnýho?“

V hlavě se mi rozsvítilo výstražné světlo. Už dříve mě napadlo, jestli Justin není homosexuál, ale Frankovo pátrání v tomhle směru zatím nic nepřineslo – žádný přítel ani přítelkyně –, takže Justin stejně tak mohl být jenom citlivější heterosexuál s citem pro domácnost. Pokud byl skutečně gay, tak mi ze seznamu potenciálních tatínků ubyl aspoň jeden kandidát.

„Panebože, Justine, přestaň se zase předvádět,“ řekl Rafi. Ležel na zádech v trávě, oči zavřené a ruce založené pod hlavou.

„Ty jeden homofobe,“ odpověděl Justin. „Kdybych řekl ‚Zajebaná práce‘ a Lexie by řekla ‚Co je na jebání špatnýho?‘, tak to bys na ni nevolal, ať se přestane předvádět.“

„Ale já jo,“ ozvala se Abby vedle Rafiho. „Řekla bych jí, ať sem přestane tahat svoje milostný avantýry, když my ostatní žádný nemáme.“

„Mluv sama za sebe,“ řekl Rafi.

„Hele, tebe nepočítám,“ odpověděla Abby. „Ty se nám s ničím nesvěříš. Kdyby ses tahal naráz s celým ženským hokejovým týmem z Trinity, nikdo z nás by o tom neměl ani páru.“

„Nikdy jsem se s nikým z ženskýho hokejovýho týmu netahal,“ pohlédnul na ni Rafi odměřeně.

„Na Trinity je nějakej ženskej hokejovej tým?“ chtěl vědět Daniel.

„Ještě ty začínej,“ zatvářila se naoko nazlobeně Abby.

„Myslím, že to je Rafiho strategie,“ řekla jsem. „Právě proto, že pořád tak tajemně mlčí, tak si všichni představujeme, jak za našimi zády páchá prostopášnosti, balí celej dívčí hokejovej tým a souloží jako králík. Podle mě nám ve skutečnosti nic neříká, protože nemá co – jeho milostnej život je ještě chudší než ten náš.“ Rafi na mě ze strany pohlédl a neznatelně, tajemně se na mě usmál.

„To už není ani možný,“ zareagovala Abby.

„A mě se nikdo nezeptáte, jak si já užívám s mužským hokejovým týmem?“ zeptal se Justin.

„Ne,“ odpověděl Rafi. „Tebe se nikdo na to, s kým si užíváš, ptát nebude, protože zaprvý víme, že nám o tom stejně povykládáš sám od sebe, a zadruhý je to vždycky příšerná nuda.“

„No to jsi mě teda vážně usadil,“ řekl Justin po chvíli. „I když zrovna od tebe to sedí…“

„Cože?“ zvednul se Rafi na loktech a ledově pohlédnul na Justina. „Cos tím myslel, že to ode mě sedí?“

Nikdo nic neříkal. Justin si sundal brýle a přehnaně pečlivě si je začal lemem košile čistit; Rafi si zapálil cigaretu.

Abby po mně střelila očima, jako by mi něco naznačovala. Vzpomněla jsem si na ty video záběry – Ty dvě jsou sehraný, říkal Frank. Tohle byla Lexiina parketa, mírnit napětí, vždycky plácnout nějakou blbost, nad kterou by mohli ostatní obrátit oči v sloup, zasmát se a změnit téma. „Zasraná práce, kterej blíže nespecifikovanej smilník tohle vymyslel?“ zvolala jsem, když nýtek znovu vystřelil do trávy. „Vyhovuje to takhle všem?“

„Co je na blíže nespecifikovaným smilníkovi špatnýho?“ zeptala se Abby. „Já bych nestála o to, aby mě při smilnění někdo specifikoval.“

I Justin se zasmál, Rafi zapomněl na svoji nevrlost, odložil si cigaretu na okraj terasy a pomáhal mi hledat nýtek. Projel mnou pocit štěstí – zvládla jsem to.

„Dneska na mě čekal po semináři ten detektiv,“ řekla Abby v pátek večer v autě. Justin ten den odjel domů dřív – stěžoval si celý den na bolest hlavy, ale mně připadal spíš naštvaný, a měla jsem pocit, že to má co do činění s Rafim –, a tak jsme se tlačili v Danielově autě, uvěznění v zácpě na dvouproudové silnici spolu s tisícovkami zoufale vyhlížejících úředníků a vylízaných frajírků v terénních sporťácích. Dýchala jsem na okno a hrála sama se sebou na zamlženém skle piškvorky.

„Kterej?“ zeptal se Daniel.

„O’Neill.“

„Hmm,“ zamumlal Daniel. „Co chtěl tentokrát?“

Abby mu vzala cigaretu, kterou držel mezi prsty, a zapálila si o ni. „Ptal se, proč prý nechodíme do vesnice.“

„Protože je to jedna velká banda degenerovaných hňupů,“ řekl Rafi k oknu. Seděl vedle mě, zabořený hluboko do sedadla, jedním kolenem cukal a kopal zezadu do Abbyina opěradla. Dopravní zácpa vždycky dováděla Rafiho k šílenství, ale tahle špatná nálada mě utvrzovala v pocitu, že je to něco mezi ním a Justinem.

„A cos mu řekla?“ zeptal se Daniel, který zrovna natahoval krk a snažil se natlačit do sousedního pruhu; auta se posunula o dalších pár centimetrů.

Abby pokrčila rameny. „Pravdu. Že jsme tam jednou zašli do hospody, ale byli jsme pro ně vzduch, tak jsme se už podruhý neobtěžovali.“

„Zajímavý,“ řekl Daniel. „Mám pocit, že jsme detektiva O’Neilla podcenili. Lex, ty ses s ním bavila o vesnici?“

„To mě vůbec nenapadlo.“ Vyhrála jsem svoji piškvorkovou partii, zamávala pěstmi nad hlavou a napodobila malý vítězný taneček. Rafi mi věnoval nakvašený pohled.

„Musím přiznat, že jsem O’Neilla už víceméně pustil z hlavy, ale jestli sám došel tak daleko, tak je vnímavější, než se zdá,“ pokračoval Daniel. „Zajímalo by mě… hmm.“

„Je hlavně otravnější, než se zdá,“ skočil mu do řeči Rafi. „Aspoň, že Mackey už dal pokoj. Kdy nás konečně nechají bejt?“

„Dyť mě někdo bodnul, do hajzlu,“ ozvala jsem se dotčeně. „Mohla jsem zemřít. Chtějí vědět, kdo to byl. A já taky, mimochodem. Ty ne?“ Rafi pokrčil rameny a znovu se začal mračit z okna na dopravní zácpu.

„Řekla jsi mu něco o těch nápisech na zdi?“ zeptal se Daniel Abby. „Nebo o těch vloupáních?“

Abby zakroutila hlavou. „Neptal se. Ty myslíš…? Mám mu zavolat a říct mu o nich?“

O nějakých nápisech na zdi ani vloupáních nepadlo dosud ani slovo. „Ty si fakt myslíš, že mě pobodal někdo z vesnice?“ nechala jsem piškvorků a nahnula jsem se mezi sedadly dopředu.

„Nevím,“ řekl Daniel. Nebylo mi jasné, jestli odpovídal mně nebo Abby. „Musím to promyslet. Prozatím ale, celkem vzato, je podle mě nejlepší nechat to bejt. Pokud detektiv O’Neill vystupňoval tempo, tak na to ostatní přijde sám, není nutný mu to strkat pod nos.“

„Aú, Rafi,“ sáhla Abby dozadu za sedadlo a plácla Rafiho po koleně. „Dej s tím pokoj.“ Rafi nahlas vzdychnul a poposednul si s koleny ke dveřím.

Zácpa pominula; Daniel přejel do krajního pruhu, rychlým, plynulým obloukem sjel na výpadovku a šlápnul na plyn.

Když jsem Samovi tu noc volala z procházky, o nápisech na zdi i o vloupáních už věděl všechno. Několik posledních dní trávil na rathowenské policejní stanici, probíral se zdejšími složkami a hledal každou zmínku o Hlohovci.

„Něco se tam děje, to je jasný. Složky jsou toho baráku plný.“ Samův hlas zněl horlivě, zaujatě, jako vždycky, když narazí na stopu – Rob říkával, že úplně vidí, jak Sam vrtí ocasem. Vůbec poprvé od chvíle, kdy s velkým třeskem vpadla do našich životů Lexie Madisonová, zněl spokojeně. „V Glenskehy se děje velký hovno, ale na Hlohovci byly za poslední tři roky čtyři vloupání – jedno roku 2002, další 2003 a dvě, když byl starej Simon v hospici.“

„Ukradli něco? Převrátili to tam naruby?“ Ten Samův nápad, že Lexie zemřela kvůli nějaké drobné, cenné starožitnosti, jsem víceméně zavrhla, jakmile jsem spatřila to harampádí, které tu měl strýc Simon skladem, ale pokud něco v tom domě stálo za čtyři vloupání…

„Nic takovýho. Ani jednou se nic neztratilo, pokud to byl Simon March schopen zjistit – i když podle Byrna byl dům plnej krámů a nemusel si všimnout, že něco chybí – a ani známka toho, že by něco hledali. Prostě jenom někdo ve dveřích vzadu vytloukl pár skleněných tabulí, dostal se dovnitř a udělal tam bordel – rozpáral nějaký závěsy a poprvý taky pochcal pohovku, podruhý rozbil hromadu porcelánu a podobně. Tohle nedělá někdo, kdo jde něco ukrást, ale někdo, kdo se chce za něco pomstít.“

Představa, že se nějaký hajzlík prochází po pokojích, rozbíjí, co mu přijde pod ruku, a pak vytáhne tu svoji deseticentimetrovou chloubu, aby se vymočil na pohovku, mě naplnila zuřivostí o tak vysokém napětí, až mě to zarazilo; cítila jsem potřebu do něčeho kopnout. „Okouzlující,“ řekla jsem. „A je jistý, že tam neblbly jenom místní děcka? V sobotu večer v Glenskehy moc zábavy není.“

„Počkej,“ zarazil mě Sam. „To není všecko. Asi čtyři roky předtím, než se tam nastěhovala Lexie se svojí partou, někdo ten barák demoloval skoro každej měsíc. Do oken lítaly cihly, nějaká ta flaška rozbitá o zeď, mrtvá krysa ve schránce na dopisy – a nápisy na zdi. Jeden z nich zněl…“ – listování v zápisníku – „… PRYČ S POSLUHOVAČI BRITŮ, SMRT STATKÁŘŮM, AŤ ŽIJE IRA…“

„Ty myslíš, že Lexii Madisonovou zavraždila IRA?“ Samozřejmě, tenhle případ byl dost praštěný na to, aby v něm bylo možné všechno, ale tohle byla ta nejmíň pravděpodobná teorie, jakou jsem kdy slyšela.

Sam se zasmál, zeširoka a zvesela. „Panebože, to ne. Navíc to není jejich styl. Ale někdo v Glenskehy nebo okolí dodnes považuje Marchovy za posluhovače Britů, statkáře a nemůže jim přijít na jméno. A poslechni si tohle – dva úplně stejný nápisy, jeden z roku 2001 a jeden z 2003, zněly PRYČ S VRAHY DĚTÍ.“

„S vrahy dětí?“ Úplně mi to vyrazilo dech – na zlomek vteřiny se mi v hlavě pomotala časová souslednost a já pomyslela na Lexiino utajené dítě s jepičím životem. „Co je to za blbost? Kde je v tom jaký dítě?“

„To nevím, ale zjistím to. Někdo tu trpí nějakou svéráznou nevraživostí – ne vůči Lexii a spol., na to to trvá trochu moc dlouho, a ani ne vůči starýmu Simonovi. ‚Posluhovači‘, ‚vrahové dětí‘, to množný číslo – tady není řeč o jednom starým pánovi, dotyčnýmu vadí celá rodina – Hlohovec a všichni, kdo plují pod jeho vlajkou.“

Cesta vyhlížela temně a nepřátelsky, bylo tu až příliš mnoho vrstev stínů, pamatujících si až příliš mnoho věcí, jež se udály někde ve zdejších zákoutích. Přešla jsem do stínu jednoho z kmenů a opřela se o něj zády. „Jak to, že jsme o tom předtím neslyšeli?“

„Neptali jsme se. Brali jsme Lexii, nebo kdo to je, jako primární cíl; nenapadlo nás, že by její vražda mohla bejt, jak se říká, vedlejší produkt. Byrne ani Doherty za to nemůžou. Na případu vraždy dosud nedělali, nemají tušení, jak se postupuje. Vůbec je nenapadlo, že by nás to mohlo zajímat.“

„Co o tom všem říkají?“

Sam nahlas vydechnul. „Moc toho není. Nemají žádný podezřelý, o nějakým mrtvým dítěti nemají ani potuchy a popřáli mi hodně štěstí, pokud se o tom budu pokoušet něco zjistit. Oba říkají, že o Glenskehy toho dodnes vědí asi tak stejně jako v den, co tu začali pracovat. Lidi z Glenskehy drží při sobě, nemají rádi policajty, nemají rádi cizí; kdykoli se tam něco stane, nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel a vyřídí si to po svým, sami mezi sebou. Podle Byrna a Dohertyho i okolní vesnice považujou lidi z Glenskehy za pošuky.“

„Takže na to vandalství kašlali?“ zeptala jsem se. Cítila jsem ve svém hlase podrážděnost. „Sepsali protokol, řekli: ‚No jo, s tím nic nenaděláme,‘ a nechali Hlohovec ničit dál, ať to byl, kdo chtěl.“

„Dělali, co bylo v jejich silách,“ odpověděl Sam, rychle a rozhodně – všechny policajty, dokonce i policajty jako Doherty a Byrne, považuje Sam za svoji rodinu. „Po prvním vloupání poradili Simonovi, ať si pořídí psa, nebo zabezpečovací systém. Řekl jim, že psy nesnáší, zabezpečovací systémy jsou pro teplouše a prý se umí o sebe postarat sám, tisíceré díky. Byrne a Doherty z toho získali pocit, že má nějakou bouchačku – to bude ta, kterou jste našli. Nadšením z toho zrovna neskákali, zvlášť když byl většinu času ožralej, ale stejně s tím nic nesvedli; když se ho na to zeptali přímo, popřel to. Těžko ho mohli donutit, ať si pořídí zabezpečovací systém, když ho nechtěl.“

„A co tenkrát, když ho odvezli do hospice? Věděli, že barák je prázdnej, všichni z okolí to věděli, muselo jim bejt jasný, že je to ideální cíl…“

„Jasně, kontrolovali to tam každou noc při pochůzce,“ řekl Sam. „Co jinýho mohli dělat?“

Zněl znepokojeně, a já si uvědomila, že jsem zvýšila hlas. „Říkal jsi ‚než se tam nastěhovala Lexie se svojí partou‘,“ pokračovala jsem, už tišeji. „A co potom?“

„Nepřestalo to, ale bylo toho už daleko míň. Byrne se tam zastavil na slovíčko s Danielem, informoval ho, co se tam dělo, ale nezdálo se, že by to Daniela příliš znepokojovalo. Od té doby tam došlo jenom ke dvěma incidentům – v říjnu někdo rozbil okno kamenem, v prosinci další nápis na zdi: CIZÁCI TÁHNĚTE. To je další důvod, proč nám Byrne s Dohertym nic neřekli. Podle nich už to skončilo, byla to minulost.“

„Takže to přece jenom mohla bejt nějaká osobní msta vůči strýci Simonovi.“

„Mohla, ale nemyslím si to. Spíš bych si vsadil na něco, co by se dalo nazvat programovej konflikt.“ V Samově hlasu jsem zaslechla úsměv – jakmile měl v ruce nějakou jasnou stopu, všechno se změnilo. „Šestnáct těch protokolů uvádí čas, kdy k incidentu došlo, a bylo to vždycky mezi půl dvanáctou a jednou v noci. To není náhoda. Ať už ležel Hlohovec v žaludku, komu chtěl, tak tohle byl jeho čas.“

„Zavírací doba v hospodě,“ řekla jsem.

Zasmál se. „Chytrá. Viděl bych to na jednoho dva frajery, co si zajdou něco vypít, občas jim chlast stoupne do hlavy, probudí v nich kuráž, a když je vyhodí z hospody, namíří si to na Hlohovec s pár cihlama, barvou ve spreji, nebo prostě s tím, co je po ruce. Denní program starýho Simona jim dokonale vyhovoval – do půl dvanáctý o sobě většinou už nevěděl – to jsou případy, kdy není v protokolu uvedenej čas, protože Simon incident nahlásil, až když ráno vystřízlivěl –, nebo byl aspoň tak namol, že pro ně nebyl nebezpečnej. Během těch prvních dvou vloupání byl doma a celý to prospal. Štěstí, že měl na dveřích ložnice dobrej zámek, jinak bůhví, co se mohlo stát.“

„Ale potom jsme se tam nastěhovali my,“ přerušila jsem ho. Až po chvíli mi to došlo – oni se nastěhovali, ne my –, ale Sam si toho zřejmě nevšimnul. „Dneska se po domě mezi půl dvanáctou a jednou pohybuje pět střízlivých lidí. To už není taková legrace, když tě při dovádění můžou chytit tři velcí, silní chlapi a zmalovat ti hřbet.“

„A dvě velký, silný holky,“ dodal Sam a znovu jsem zaslechla ten úsměv. „Vsadím se, že byste jim s Abby taky přidaly pár kopanců na cestu. Ve chvíli, kdy jim někdo do kuchyně hodil kámen, chvíli před půlnocí, byli všichni v obývacím pokoji; jakmile jim došlo, co se stalo, všech pět se jich vyhrnulo zadním vchodem ven, aby ho chytili. Ale protože nebyli přímo v kuchyni, minutku trvalo, než si uvědomili, co se děje, a to už byl dávno pryč. Naštěstí pro něj, říkal Byrne. Policii zavolali až po pětačtyřiceti minutách – nejdřív pročesali všechny cesty kolem – a i potom byli ještě vzteky bez sebe. Ten tvůj Rafi pověděl Byrnovi, že jestli toho maníka někdy chytí, tak ho ani vlastní máma nepozná; Lexie vypověděla, že má v úmyslu, a teď cituju, ‚nakopat ho do koulí tak, že když si bude chtít zaonanovat, bude si muset strčit ruku do krku‘.“

„Paráda,“ řekla jsem.

Sam se zasmál. „Jo, já si myslel, že se ti to bude líbit. Ostatní měli dost rozumu na to, aby před policajtem nic podobnýho neříkali, ale podle Byrna si to aspoň mysleli. Udělal jim přednášku o tom, ať je ani nenapadne brát spravedlnost do vlastních rukou, ale nebyl si jistej, jak moc ho brali vážně.“

„Já jim to za zlý nemám,“ odpověděla jsem. „Policajti jim do té doby byli k ničemu. A co ty nápisy?“

„Lexie a spol. nebyli doma. Bylo to v neděli v noci, jeli do města do kina a na večeři. Domů se vrátili někdy po půlnoci a už to tam bylo, na průčelí domu. Bylo to poprvé, co se vrátili takhle pozdě, od chvíle, kdy se nastěhovali. Mohla to být shoda náhod, ale já si to nemyslím. Od té příhody s šutrem si u toho vandala – nebo vandalů – získali jistej respekt, ale buď ten barák sledoval, nebo je viděl projíždět autem skrz vesnici. V každým případě spatřil svou šanci a využil ji.“

„Takže ty si nemyslíš, že by tady šlo o vesnici versus panský sídlo? Spíš jenom o nějakýho zatrpklýho jedince?“

Sam cosi nesrozumitelně zamumlal. „Ne tak docela. Slyšela jsi, co se stalo, když Lexie a spol. zašli do té hospody U Regan?“

„Jo, Abby říkala, že s tebou o tom mluvila. Prý je tam ignorovali, ale o podrobnostech se nezmiňovala.“

„Bylo to pár dní poté, co se nastěhovali. Takhle večer vlezou všichni do hospody, sednou k prázdnýmu stolu, Daniel jde k výčepu, ale hospodskej dělá, že ho nevidí. Deset minut, z pouhýho metru, když je navíc v lokále jenom hrstka lidí. Tak Daniel povídá: ‚Promiňte, můžeme dostat dvakrát guinness a…‘ Hospodskej tam jenom stojí, leští sklenici a čumí na televizi. Nakonec to Daniel vzdá, vrátí se k ostatním, v tichosti se poradí a dojdou k závěru, že odtud možná museli starýho Simona párkrát vyhazovat, takže tu Marchovy nemají zrovna v oblibě. A tak místo Daniela pošlou Abby – řeknou si, že to bude jistější než Anglán nebo hošan ze Severu. To samý. Lexie se mezitím snaží navázat rozhovor se starýma chlapama u vedlejšího stolu, aby se dozvěděla, co to má sakra znamenat. Nikdo jí neodpoví, nikdo se na ni ani nepodívá; všichni se k ní otočí zády a baví se dál mezi sebou.“

„Ježíši,“ řekla jsem. Není to tak jednoduché, jak to vypadá, nevšímat si pěti lidí, když vám stojí přímo před nosem a snaží se upoutat vaši pozornost. Musíte se hodně soustředit, abyste se ovládli; potřebujete k tomu nějaký důvod, tvrdý a chladný jako kámen. Snažila jsem se nespustit oči v obou směrech z cesty.

„Justin se urazí a chce odtud vypadnout, Rafi zuří a chce zůstat, Lexie rýpe víc a víc do těch dědků – nabízí jim čokoládu, vypráví vtipy o venkovských buranech – a pár mladších chlapů v rohu se po nich začíná škaredě dívat. Ani Abby se zrovna nechtělo ustupovat, ale pak si s Danielem řekli, že by se to mohlo každou chvíli zvrtnout, a tak sbalili ostatní, vypadli odtud a už se tam nikdy nevrátili.“

Jemný závan větru zašustil mezi listím a prohnal se po cestě. „Takže ta nevraživost je v celým Glenskehy,“ řekla jsem, „ale jeden dva lidi v tom jdou ještě dál.“

„To je můj názor. A nebude to žádná psina, zjistit, kdo to je. V Glenskehy je nějakých čtyři sta lidí, včetně okolních usedlostí, a nikdo z nich mi nemá zájem pomoct ten seznam protřídit.“

„Třeba bych ti mohla pomoct s psychologickým profilem. Aspoň zhruba – u vandalů se psychologický údaje neshromažďují jako u sériových vrahů, takže to budou většinou dohady, ale určitý vzorce chování tu jsou, tak aspoň něco.“

„Beru i dohady,“ odpověděl Sam zvesela. Slyšela jsem šustění stránek, potom posunutí telefonu, jak si dělal místo na psaní. „Beru samozřejmě cokoli. Sem s tím.“

„Dobře. Jde zjevně o někoho místního, kdo se narodil a vyrůstal v Glenskehy. Skoro určitě je to muž. Myslím, že je to spíš jednotlivec než parta – samovolný vandalství je většinou skupinová záležitost, ale pokud do toho někdo jde takhle cíleně a zarputile, zpravidla to bývá jednotlivec.“

„Dokážeš mi ho nějak popsat?“ Samův hlas zněl zastřeně – držel při psaní telefon pod bradou.

„Pokud to začalo zhruba před čtyřmi lety, pak mu bude nejspíš mezi pětadvaceti a pětatřiceti – vandalství je většinou záležitost mladých kluků, ale tohle je na dospívajícího až příliš systematický. Žádný velký vzdělání – maximálně střední škola, ale ne vysoká. Bydlí s někým, buď s rodiči, s manželkou nebo s přítelkyní – později v noci už nic nepodniká, protože do určitý hodiny ho někdo čeká doma. Chodí do práce, zaměstnává ho přes týden celej den, protože jinak by k těm incidentům docházelo i přes den, kdy jsou všichni ve škole a vzduch je čistej. Pracuje někde ve vesnici nebo v okolí, nedojíždí za prací do Dublinu ani nikam jinam; podle téhle míry posedlosti bych řekla, že celej jeho svět je Glenskehy. A to ho neuspokojuje. Jeho práce je hodně pod úrovní jeho intelektu nebo vzdělání, nebo si to aspoň myslí, jedno z toho. A nejspíš měl už předtím častý problémy s lidmi kolem – sousedi, bývalý přítelkyně, možná zaměstnavatelé; tenhle člověk s autoritami nevychází nejlíp. Stálo by za to, zeptat se Byrna a Dohertyho na jakýkoli místní spory, nebo jestli tam někdo neobtěžoval nějakou holku.“

„Kdyby ten chlap otravoval někoho z Glenskehy,“ přerušil mě Sam pochmurně, „tak by s tím určitě nešli na policii. Sebrali by pár kámošů a jednou večer by mu dali co proto. A na policii by s tím nešel ani on.“

„Ne,“ řekla jsem. „Nejspíš ne.“ Zahlédla jsem, jak se v poli u cesty něco mihlo, jakýsi tmavý pruh v trávě. Na člověka to bylo příliš malé, ale stejně jsem se raději ještě víc vmáčkla do stínu stromu. „A ještě něco. Ty incidenty na Hlohovci mohla uvést do pohybu nějaká hádka se Simonem Marchem – zdá se, že to byl starej nervák, mohl tu klidně někoho nasrat –, ale tady tomu člověku jde o něco víc. Jemu jde o nějaký mrtvý dítě. Takže Byrne s Dohertym o žádným nevědí? Jak jsou tady dlouho?“

„Doherty teprve dva roky, ale Byrne tu trčí už od sedmadevadesátýho. Říká, že loni na jaře umřelo ve vesnici jedno dítě chvíli po narození a na jednom statku spadla malá holka do jímky – Bůh jim dej věčný odpočinutí –, ale to je všechno. Ani na jediným tom úmrtí nebylo nic podezřelýho a nemělo to žádnou spojitost s Hlohovcem. Ani na počítači jsem nic podobnýho v okolí nenašel.“

„Tak je to něco staršího,“ řekla jsem. „Jak jsi říkal. Bůhvíjak je to už dlouho. Vzpomínáš, co jsi mi povídal o těch Purcellových u vás?“

Odmlka. „To už ale nikdy nezjistíme. Myslím tím ze záznamů.“

Většina veřejných záznamů v Irsku vzala za své při požáru roku 1921, během občanské války. „K tomu záznamy nepotřebuješ. Zdejší lidi o tom vědí, to ti garantuju. Ať už to dítě zemřelo, kdy chtělo, tenhle člověk se o tom nedozvěděl z nějakých starých novin. Na to je tím až příliš posedlej. Pro něho to není žádná dávná historie, ale skutečná, čerstvá, zásadní křivda, kterou je třeba potrestat.“

„Chceš tím říct, že je to blázen?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Ne tak, jak to myslíš. Na to je až příliš opatrnej – číhá na vhodnej okamžik, a když ho pak jednou honí kolem baráku, na chvíli se stáhne… Kdyby to byl, řekněme, schizofrenik nebo měl maniodepresivní psychózu, tak by tolik kázně neměl. Není duševně nemocnej. Ale je posedlej do takový míry, že by ho nejspíš šlo považovat za trochu nevyrovnanýho.“

„Má sklony k násilí? Myslím vůči lidem, ne jenom vůči majetku.“ Samův hlas zazněl ostřeji; posadil se víc zpříma.

„Nejsem si jistá,“ začala jsem opatrně. „Nevypadá to, že by to byl jeho styl – mohl přece kdykoli vyrazit dveře ložnice starýho Simona a vzít ho pohrabáčem přes hlavu, ale neudělal to. Ale to, že tropí tyhle věci jenom v opilosti, svědčí o tom, že má poněkud nezdravej vztah k alkoholu – že patří mezi ty chlapy, z kterých se po čtyřech pěti pivech stává úplně někdo jinej, a rozhodně to není změna k lepšímu. Jakmile musíš v týhle rovnici počítat s alkoholem, je výsledek skoro nepředvídatelnej. A, jak jsem řekla, v jeho případě jde o posedlost. Pokud by měl pocit, že nepřítel konflikt stupňuje – například pokud se ho snaží chytit, když mu rozbije kamenem okno –, mohl by taky přitvrdit.“

„Víš, co mi to připomíná?“ zeptal se Sam po chvíli. „Ten samej věk, místní, inteligentní, umí se ovládat, předchozí trestná činnost, ale bez násilí…“

Ten psychologický profil, který jsem mu dala u sebe doma; profil vraha. „Jo,“ odpověděla jsem. „Vím.“

„Jinými slovy mi tu říkáš, že by to mohl bejt on. Vrah.“

Znovu ten stín v trávě zalité měsíčním světlem, rychlý a neslyšný – snad liška či hraboš. „To mohl. Nemůžeme ho vyloučit.“

„Pokud se jedná o rodinnej spor,“ pokračoval Sam, „pak mu nešlo konkrétně o Lexii, její život s tím neměl nic společnýho, a není potřeba, abys tam zůstávala. Můžeš se vrátit domů.“

V jeho hlase jsem slyšela tolik naděje, až jsem sebou trhla. „Jo,“ řekla jsem. „Možná. Ale tak daleko podle mě ještě nejsme. Nemáme žádný konkrétní pojítko mezi tím vandalstvím a vraždou; vůbec spolu nemusejí souviset. A jakmile to tu zabalím, nebudu se moct vrátit.“

Chvíle ticha. Potom: „Dobře. Pustím se do hledání pojítka. A, Cassie…“

Hlas mu teď zněl vážně, napjatě. „Budu opatrná,“ řekla jsem. „Jsem opatrná.“

„Od půl dvanácté do jedné. To souhlasí s časem vraždy.“

„Já vím. Neviděla jsem tu potulovat se nikoho divnýho.“

„Máš u sebe pistoli?“

„Kdykoli jdu ven. Frank mi o tom už udělal přednášku.“

„Frank,“ řekl Sam a slyšela jsem, jak se mu do hlasu vloudila znovu jakási zdrženlivost. „Tak jo.“

Když jsem zavěsila, čekala jsem dlouho ve stínu stromu. Zaslechla jsem zašustění ve vysoké trávě a tenounké zapištění, jak se jakýsi dravec vrhnul na svoji kořist. Když šelest zmizel ve tmě a kolem jen tu a tam zachrastilo něco malého, vklouzla jsem zpátky na cestu a zamířila domů.

Zastavila jsem se u zadní branky, chvíli se na ní houpala, poslouchala skřípot pantů a hleděla dlouhou zahradou k domu. Tu noc vypadal jinak. Šedivý kámen zadního průčelí připomínal hradby pevnosti a zlatavá záře z oken už nepůsobila tak útulně; vypadala vzdorovitě, výstražně jako malý táborový oheň v divokém lese. Měsíční světlo se rozlilo po trávníku jako bílé, širé, nepokojné moře, útočící ze všech stran na vysoký a nehybný dům uprostřed.

10

Když najdete trhlinu, zkusíte na ni udeřit a čekáte, jestli nepraskne. Trvalo mi zhruba hodinu a půl, než mi došlo, že pokud mi spolubydlící něco neřekli, tak největší šanci mám u Justina. Kterýkoli detektiv, který má odkrouceno pár let, vám s jistotou poví, kdo se sesype jako první; ještě na oddělení vražd jsem jednou byla svědkem toho, jak Costello, který tam, spolu s kancelářským nábytkem, sloužil od osmdesátých let, dokázal odhadnout slabý článek při pouhém pohledu na skupinu podezřelých při zápisu. Je to taková naše verze televizní vědomostní soutěže.

Daniel a Abby nepřicházeli v úvahu – až příliš se ovládali a soustředili, bylo skoro nemožné vyvést je z konceptu nebo je donutit udělat chybu – několikrát jsem Abby pošťuchovala, aby mi řekla, kdo byl podle ní otec toho dítěte, ale dočkala jsem se vždycky jenom chladných, netečných pohledů. Rafi, to už bylo něco jiného a já věděla, že z něj bych nejspíš něco dostala, kdyby bylo třeba, ale mělo to svá rizika; byl až příliš prchlivý a paličatý a namísto toho, aby vám řekl, co potřebujete vědět, mohl na vás taky zle vylítnout. Justin – jemný, nápaditý, často ustaraný, toužící po tom, aby všichni byli šťastní – byl z nich představám kriminalisty o ideálním vyslýchaném nejblíže.

Jediný problém byl ten, že jsem s ním nikdy nebyla o samotě. Během prvního týdne jsem si toho ani nevšimla, ale teď, když jsem začala číhat na svou příležitost, to přímo bilo do očí. S Danielem jsem jezdila do školy několikrát týdně a i s Abby jsem byla o samotě často – u snídaně, po večeři, když kluci myli nádobí, občas u mě v noci zaťukala na dveře s balíčkem sušenek, seděly jsme na posteli a povídaly si, než se nám začalo chtít spát –, ale pokud jsem zůstala někdy s Rafim nebo Justinem o samotě déle než pět minut, okamžitě se zjevil někdo z ostatních nebo na nás zavolali, a nenuceně, nenápadně jsme byli znovu pohlceni celou skupinou. Mohlo to být samovolné; všech pět jich spolu trávilo obrovskou spoustu času a každá skupina má svoje malé podskupiny, lidi, kteří se spolu nebaví ve dvojicích, protože fungují pouze jako součást celku. Ale zároveň jsem si říkala, jestli je všechny někdo, nejspíš Daniel, nehodnotil zrakem vyšetřovatele a nedošel ke stejnému závěru jako já.

Příležitost se mi naskytla až v pondělí dopoledne. Byli jsme ve škole; Daniel byl na semináři a Abby měla konzultaci s vedoucím své dizertace, takže jsme v našem koutě v knihovně seděli jenom my s Rafim a Justinem. Když se Rafi zvednul a kamsi zamířil, nejspíš na záchod, počítala jsem do dvaceti a potom strčila hlavu přes přepážku do Justinovy kóje.

„Nazdar,“ řekl, když vzhlédnul od stránky s drobným, úzkostlivým rukopisem. Jeho stůl byl po celé ploše zaskládaný knihami, papíry a ofocenými stránkami, podtrhanými zvýrazňovačem; Justin nebyl schopný práce, pokud nebyl pohodlně uhnízděný mezi vším, co by snad mohl potřebovat.

„Už mě to nebaví a venku svítí sluníčko,“ řekla jsem. „Jdeme se najíst.“

Podíval se na hodinky. „Je teprve za pět tři čtvrtě na jednu.“

„Změna je život.“

Justin se zatvářil pochybovačně. „A co Rafi?“

„Je dost velkej a šerednej na to, aby se o sebe dokázal postarat. Může počkat na Abby a Daniela.“ Justin pořád vypadal až příliš nerozhodně, jestli může sám učinit tak závažné rozhodnutí, a já věděla, že mám asi tak minutu, abych ho odtud vytáhla, než se Rafi vrátí. „No tak, Justine, pojď. Nebo budu dělat tohle.“ A zabubnovala jsem mu nehty o přepážku odrhovačku „Oholení, drobný sestřih, je to za čtvrťák“.

„Proboha,“ odložil Justin pero. „Čínský mučení. Vyhrála jsi.“

Obvykle jsme si chodívali sednout na kraj New Square, ale tam bychom byli vidět z oken knihovny, proto jsem odtáhla Justina ke kriketovému hřišti, kde nás Rafi nemohl tak rychle najít. Byl jasný, chladný den, nebe bylo hluboké a modré a vzduch jako ledová voda. Dole u Pavilonu pár hráčů kriketu soustředěně nacvičovalo jeden proti druhému obvyklé zautomatizované pohyby a nahoře, blízko nás, si čtyři kluci házeli s létajícím talířem a snažili se tvářit, že jim vůbec nejde o tři vyfintěné, uměle vyhlížející dívky na lavičce, které se zase snažily předstírat, že se nedívají. Rituály páření – bylo jaro.

„Tak jak ti to jde?“ zeptal se Justin, když jsme se posadili na trávník.

„Jako psovi pastva,“ odpověděla jsem a začala hledat v tašce sendvič. „Od té doby, co jsem zpátky, jsem napsala velký kulový. Nemůžu se soustředit.“

„No jo,“ řekl Justin po chvíli. „To se ale dalo čekat, ne? Na nějakou dobu.“

Pokrčila jsem rameny, aniž bych na něj pohlédla.

„To přejde. No fakt. Teďka už jseš doma a všecko zas bude jako dřív.“

„Jo, možná.“ Našla jsem sendvič, zašklebila se na něj a odhodila ho do trávy – jenom málo věcí dokázalo Justina znepokojit víc než to, že někdo nechtěl jíst. „Štve mě, že nevím, co se stalo. Hrozně mě to štve. V jednom kuse si říkám… Policajti pořád naznačovali, že mají stopy a podobně, ale nechtěli mi nic říct. Do hajzlu, to já tu přece málem zařvala. Jestli má někdo právo vědět proč, tak jsem to já.“

„Ale já myslel, že už je ti líp. Říkala jsi, že se cítíš dobře.“

„Asi jo. To máš jedno.“

„Mysleli jsme si… Nečekal jsem, že z toho budeš mít tak těžkou hlavu. Že na to budeš pořád takhle myslet. To ti není podobný.“

Pohlédla jsem na něj, ale netvářil se podezíravě, pouze znepokojeně. „No jo,“ odpověděla jsem. „Jenže předtím mě nikdo nebodnul.“

„To ne,“ řekl Justin. „To je fakt.“ Rozložil si jídlo do trávy – láhev s pomerančovým džusem na jedné straně, banán na druhé, sendvič uprostřed. Kousal se do rtu.

„Víš, na co pořád musím myslet?“ zeptala jsem se náhle. „Na rodiče.“ Při vyslovení těch slov jsem se trochu zachvěla.

Justin rychle zvednul hlavu a zíral na mě. „A co s nima?“

„Že bych jim možná měla zavolat. Říct jim, co se stalo.“

„Pryč s minulostí,“ řekl Justin okamžitě, jako by to bylo nějaké zaříkávadlo proti zlým silám. „Na tom jsme se dohodli.“

Pokrčila jsem rameny. „Jasně. Tobě se to mluví.“

„To se pleteš.“ Potom, když jsem neodpovídala: „Lexie? Myslíš to vážně?“

Znovu jsem mírně, nervózně pokrčila rameny. „Ještě nevím.“

„Ale říkala jsi, že je nenávidíš. Říkala jsi, že s nimi už nechceš nikdy mluvit.“

„O to nejde.“ Omotala jsem si řemen od tašky kolem prstu a potom ho roztáhla do dlouhé spirály. „Jenom pořád musím myslet na to, že… Já tam mohla zemřít. Myslím doopravdy zemřít. A rodiče by se o tom nikdy ani nedozvěděli.“

„Kdyby se mi něco stalo,“ řekl Justin, „nechci, aby někdo mým rodičům volal. Nechci je u sebe. Nechci, aby se o tom dozvěděli.“

„Proč ne?“ Otevíral se skloněnou hlavou láhev s džusem. „Justine?“

„To je jedno. Skočil jsem ti do řeči.“

„Ne, pověz mi to, Justine. Proč ne?“

Po chvíli Justin odpověděl: „Ten první rok, co jsme začali s postgraduálem, jsem jel za našima na Vánoce do Belfastu. Chvilku poté, co jsi na školu přišla ty. Pamatuješ?“

„Jo,“ řekla jsem. Nedíval se na mě; hleděl přivřenýma očima na hráče kriketu, kteří se bílí jako duchové pohybovali po trávníku, údery holí k nám doléhaly zpožděně a nepřítomně.

„Oznámil jsem otci a nevlastní matce, že jsem gay. Na Štědrý den.“ Krátce, hořce se zasmál. „Bože můj, asi jsem si myslel, že ta sváteční nálada… mír a láska všem lidem… A vy čtyři jste to přitom vzali úplně v pohodě. Víš, co mi na to pověděl Daniel, když jsem mu to řekl? Pár minut nad tím přemýšlel a pak mi sdělil, že heterosexualita a homosexualita jsou moderní pojmy a že až do renesance nebylo pojetí sexuality zdaleka tak striktní. A Abby obrátila oči v sloup a zeptala se mě, jestli po ní chci, aby hrála překvapenou. Nejvíc jsem se bál Rafiho – ani nevím proč –, ale jenom se ušklíbnul a řekl: ‚Aspoň budu mít menší konkurenci.‘ To od něj bylo fakt milý; ne, že bych pro něj tedy představoval nějakou konkurenci… ale hrozně mě to potěšilo. Asi jsem si díky tomu uvědomil, že to, jak to bere moje rodina, není zase až tak důležitý.“

„To jsem nevěděla,“ řekla jsem. „Že jsi jim to pověděl. Nikdy jsi o tom nemluvil.“

„No jo.“ Justin opatrně vybaloval sendvič z fólie a dával pozor, aby se neušpinil od majonézy. „Moje nevlastní matka je příšerná ženská. Víš, fakt příšerná. Její otec je tesař, ale ona vykládá lidem, že je umělec, ať už si pod tím představuje, co chce. Nikdy ho ani nepozvala na žádnou rodinnou oslavu. Všechno je na ní dokonale měšťácký – přízvuk, šaty, vlasy, porcelán, skoro jako by si sama sebe objednala z katalogu –, ale úplně vidíš to neskutečný úsilí, který vynakládá na každou vteřinu svýho bytí. To, že se vdala za svýho šéfa, to pro ni muselo bejt, jako by nalezla svatej grál. Neříkám, že otci by to bylo jedno, kdyby nebylo jí – tvářil se, jako by se mu chtělo zvracet –, ale kvůli ní to bylo mnohem, mnohem horší. Byla úplně hysterická. Řekla otci, že chce, abych okamžitě zmizel z jejího domu. Nadobro.“

„Ježíši, Justine.“

„Kouká na samý telenovely,“ pokračoval Justin, „kde se každou chvíli rodiny zříkají nezvedenýho syna. V jednom kuse ječela, jako když ji na nože bere: ‚Pomysli na chlapce!‘ – tím myslela moje nevlastní bratry. Nevím, jestli měla pocit, že z nich taky udělám homosexuály, nebo že je budu obtěžovat, nebo co, ale já jí řekl – což, uznávám, ode mě nebylo hezký, ale snad mě chápeš, jak jsem se cítil – řekl jsem jí, že nemusí mít strach, že žádnej homosexuál s dostatkem sebeúcty by se těch ohyzdných vypasených křečků nedotknul ani bidlem. Pak už to šlo ráz na ráz. Začala cosi křičet, já začal křičet, a když vypasení křečci nechali těch svých playstationů a přilezli se podívat, co se děje, snažila se je odtáhnout z pokoje – zřejmě abych je rovnou na místě nezprznil – a pak začali ječet i oni… až nakonec otec řekl, že bude lepší, když u nich doma nebudu – ‚v tuhle chvíli‘, jak se vyjádřil, ale oba jsme věděli, jak to myslí. Odvezl mě na nádraží a dal mi sto liber. K Vánocům.“ Justin pečlivě rozbalil fólii a položil ji do trávy, sendvič přesně uprostřed.

„Co jsi pak dělal?“ zeptala jsem se ho tiše.

„O Vánocích? Většinou jsem byl u sebe. Koupil jsem si flašku whiskey za sto liber a litoval se.“ Trpce se usmál na půl pusy. „Já vím, měl jsem vám dát vědět, že jsem se vrátil. Jenže… no, nejspíš to byla hrdost. Byl to jeden z nejpotupnějších zážitků v mým životě. Vím, že byste se na nic nevyptávali, ale stejně by vám to nedalo, a nakonec by to někomu z vás došlo, na to jste až příliš všímaví.“

Seděl s koleny pod bradou, nohy úhledně u sebe a vyhrnuté kalhoty mu dole obnažovaly lýtka; měl na sobě šedivé ponožky, častým praním značně prořídlé, kotníky měl útlé a hubené jako kluk. Natáhla jsem ruku a položila ji na jeden z nich. Byl teplý a pevný a skoro jsem ho kolem obepnula prsty.

„Ne, to je v pohodě,“ řekl Justin, a když jsem k němu vzhlédla, viděla jsem, že se na mě usmívá, tentokrát už bez trpkosti. „Na mou duši. Ze začátku mě to hrozně štvalo; cítil jsem se jako sirotek, bezdomovec – no fakt, kdybys viděla ty melodramatický blbosti, co se mi honily hlavou… Ale teď už si na to ani nevzpomenu, od té doby, co máme ten dům. Vlastně ani nevím, proč jsem o tom začal mluvit.“

„To byla moje chyba,“ odpověděla jsem. „Promiň.“

„To ne.“ Pohladil mě konečkem prstu po ruce. „Jestli chceš vážně zavolat rodičům, tak… no, mně do toho nic není, že jo? Chci tím akorát říct, abys nezapomněla, že všichni máme svoje důvody, proč jsme se rozhodli zapomenout na minulost. Nejsem to jenom já. Rafi… No, však jsi slyšela jeho otce.“

Přikývla jsem. „Je to blb.“

„Takhle Rafimu telefonuje celou dobu, co se známe: Jseš ubožák, budižkničemu, stydím se za tebe před svými přáteli. Je mi jasný, že takhle to měl na talíři celý dětství. Otec k němu cítil odpor skoro od chvíle, co se narodil – to už se tak občas stane. Toužil mít za syna hovado, co hraje ragby, osahává svoji sekretářku a zvrací před luxusními nočními kluby, a místo toho dostal Rafiho. Udělal mu ze života peklo. Tys Rafiho neviděla v prváku – věčně naježenej hubeňour, taková netýkavka, která ti byla schopná utrhnout hlavu, kdykoli sis ho jenom trochu dobírala. Vlastně jsem ho ze začátku ani moc nemusel. Kamarádil jsem s ním jenom proto, že jsem měl rád Abby a Daniela, a ti měli pocit, že je fajn.“

„Hubenej je pořád,“ řekla jsem. „A naježenej taky. Když je v ráži, chová se jako cvok.“

Justin zakroutil hlavou. „Teď je to milionkrát lepší, než to bylo. A to proto, že už nemusí myslet na svoje příšerný rodiče, aspoň ne tak často. A Daniel… Slyšela jsi ho, že by se jedinkrát zmínil o svým dětství?“

Zakroutila jsem hlavou.

„Já taky ne. Vím akorát, že jeho rodiče jsou mrtví, ale nevím jak dlouho, ani jak zemřeli, ani co se s ním dělo potom – kde žil, s kým, nic. Jednou večer jsme se s Abby šíleně opili, jenom tak jsme blbnuli a vymýšleli Danielovi dětství – byl pohozený dítě a v přírodě ho vychovali hraboši, vyrůstal v istanbulským bordelu, rodiče byli agenti CIA, oddělalo je KGB a on se zachránil tím, že se schoval do pračky… Strašně jsme se tenkrát nasmáli, ale je fakt, že jeho dětství asi nebylo moc veselý, když s ním nadělá takový tajnosti, ne? Ty o svým taky moc nemluvíš…“ Justin se na mě rychle podíval. „Ale aspoň vím, žes měla planý neštovice a učila ses jezdit na koni. O Danielovi nevím ani to. Vůbec nic.“

Modlila jsem se, aby nedošlo na situaci, kdy bych musela předvést svoje jezdecké umění. „A pak je tu Abby,“ pokračoval Justin. „Mluvila s tebou někdy Abby o své matce?“

„Tu a tam,“ odpověděla jsem. „Tak trochu něco vím.“

„Je to horší, než se Abby tváří. Já tu ženskou viděl – to jsi s námi ještě nebyla, bylo to asi tak ve třeťáku. Byli jsme jednou večer všichni u Abby, když vtom se tam objevila její matka a mlátila do dveří. Byla… panebože. To, jak byla oblečená… netuším, jestli šlape chodník, nebo se tak jenom… No, byla očividně mimo; pořád na Abby něco křičela, ale nerozuměl jsem jí skoro ani slovo. Abby jí něco strčila do ruky – nepochybně prachy, a ty víš, jak na tom Abby vždycky byla – a prakticky ji vystrkala ze dveří. Byla bílá jako křída, Abby; myslel jsem, že snad omdlí.“ Justin na mě znepokojeně pohlédl a postrčil si brýle na nose. „Neříkej jí, že jsem ti o tom vykládal.“

„Neřeknu.“

„Nikdy o tom od tý doby nemluvila; pochybuju, že by se o tom chtěla bavit teď. To jsem tím vlastně tak nějak chtěl říct. Určitě i ty máš svoje důvody, proč se ti zamlouval ten nápad, že hodíme minulost za hlavu. Je možný, že to, co se teď stalo, to všechno změnilo, já nevím, ale… jenom mysli na to, že ještě nejseš úplně v pořádku, a než uděláš něco, co nemůžeš vzít zpátky, dej tomu nějakej čas. A pokud se i potom rozhodneš zavolat rodičům, tak by možná bylo lepší, kdybys to neříkala ostatním. Myslím… no, bolelo by je to.“

Zmateně jsem se na něj podívala. „Myslíš?“

„No samozřejmě. Jsme přece…“ Pořád si ještě hrál s fólií; po tvářích se mu rozléval slabý ruměnec. „Máme tě přece rádi. Teď jsme tvoje rodina my. Máme jenom jeden druhýho – no, ne tak úplně, ale ty víš, jak to myslím…“

Naklonila jsem se k němu a rychle ho políbila na tvář. „Jasně že vím. Vím přesně, jak to myslíš.“

Justinovi zapípal mobil. „To bude Rafi,“ řekl a vytáhnul telefon z kapsy. „Jasně – prý kde vězíme.“

Začal Rafimu odepisovat, očima mžoural na displej a volnou rukou mě vzal kolem ramen. „Zkus o tom jenom popřemýšlet,“ dodal. „A najez se.“

„Koukám, že jsi začala s pátráním po taťkovi,“ ozval se mi Frank tu noc do telefonu. Něco jedl – nejspíš hamburger, slyšela jsem šustit papír. „A Justin je ze hry, ať tak nebo tak. Takže na koho sázíš? Drahoušek Danny nebo Hezounek?“

„Nebo ani jeden,“ odpověděla jsem. Byla jsem právě na cestě ke své pozorovatelně – v poslední době jsem volala Frankovi skoro hned, jak jsem vyšla zadní brankou, abych nemusela čekat ani minutu navíc, jestli nezjistil něco nového o Lexii. „Vrah ji znal, na to nezapomeň; i když zatím nevíme jak moc. Ale o to mi stejně nešlo. Spíš jsem sondovala tu jejich zapovězenou minulost a snažila se zjistit, co nám ti čtyři neřekli.“

„A vysondovala jsi akorát pár dojemných historek. Uznávám, že to s tou minulostí je na hlavu, ale že je to banda pošuků, to už jsme věděli předtím. Nic novýho pod sluncem.“

„Hm, ještě na tom zkusím zapracovat,“ odpověděla jsem. Neměla jsem pocit, že by to odpoledne bylo úplně k ničemu, i když jsem zatím netušila, jak to do sebe zapadá.

„U mě den co den to samý,“ řekl Frank s plnými ústy. „Pořád se snažím vyšťárat o té holce něco víc a výsledek je nula. Nejspíš sis toho všimla sama, ale máme v jejím životopisu rok a půl dlouhý vzduchoprázdno. Identity Mary-Ruth se zbavuje koncem roku 2000, ale jako Lexie se objevuje až začátkem roku 2002. Snažím se dopátrat toho, kde a jako kdo žila mezitím. Pochybuju, že se vrátila domů, ať už má domov, kde chce, ale úplně to vyloučit nemůžeme; a i kdyby, mohla nám cestou nechat nějakou stopu.“

„Soustředila bych se na evropský země,“ řekla jsem. „Po září 2001 se bezpečnost na letištích hodně zpřísnila; na falešnej pas by se z USA do Irska nedostala. Musela bejt na téhle straně Atlantiku už předtím.“

„Jo, jenže nevím, jaký jméno hledat. Neexistuje záznam o tom, že by May-Ruth Thibodeauxová vůbec kdy zažádala o pas. Napadá mě, jestli se nevrátila k vlastní identitě nebo si v New Yorku nekoupila novou, na kterou odletěla z JFK, ať už přistála kdekoli, a potom si identitu znovu změnila…“

JFK – Frank ještě pokračoval, ale já se zastavila jako opařená přímo uprostřed cesty, protože mi v hlavě zahřměla jako raketa ta záhadná stránka z Lexiina diáře. CDG 59… Na letiště Charlese de Gaulla jsem letěla asi desetkrát, vždy abych strávila léto se svými francouzskými bratránky, a devětapadesát liber, to znělo jako velmi pravděpodobná cena za jednosměrnou letenku. AMS: nikoli Abigail Marie Stoneová, ale Amsterdam. LHR: Londýn, Heathrow. Ostatní jsem si z hlavy nepamatovala, ale bylo mi nad slunce jasné, že i z nich se vyklubou zkratky letišť. Lexie si zjišťovala ceny letenek.

Pokud by jí šlo čistě o interrupci, zamířila by rovnou do Anglie, nebylo třeba se zabývat Amsterdamem nebo Paříží. Navíc to byly jednosměrné letenky, nikoli zpáteční. Chystala se znovu utéct, hodit tenhle život za hlavu a namířit si to do širého světa.

Proč?

V posledních týdnech se udály tři věci. Zjistila, že je těhotná; objevil se N; a chystala se prásknout do bot. Nevěřím na náhody. Nebylo sice jasné, v jakém pořadí k těm třem věcem došlo, ale jedna z nich nepochybně měla za následek zbylé dvě, ať už jakkoli nepřímou cestou. Byl v tom někde skrytý smysl – mučivě blízko, objevoval se jako ty iluzorní obrázky, které spatříte, jen když zašilháte očima na určitý bod, a mizel příliš rychle na to, abyste ho stačili zachytit.

Až do té noci jsem tu Frankovu teorii o záhadném stalkerovi nebrala moc vážně. Málokdo by byl ochotný obětovat svůj život a roky se potloukat po světě jenom proto, že ho nějaká holka namíchla. Frank má zajímavý sklon upřednostňovat senzačnější teorie před těmi pravděpodobnými, a tuhle bych zařadila někam mezi čisté dohady a klasické hollywoodské melodrama. Ale přinejmenším třikrát do jejího života vtrhlo něco, co ho naprosto zničilo, rozcupovalo. Cítila jsem s ní.

„Haló? Řídící věž volá Cassii.“

„Slyším,“ odpověděla jsem. „Franku, můžeš pro mě něco udělat? Chtěla bych vědět, jestli se v životě May-Ruth nestalo něco nezvyklýho přibližně v rozmezí jednoho měsíce předtím, než zmizela – pro jistotu v rozmezí dvou měsíců.“

Chtěla utéct před N? Utéct s N a začít nový život někde jinde, s ním a jejich dítětem?

„Ty mě podceňuješ, zlatíčko. To už jsem dávno zjišťoval. Žádná zvláštní návštěva ani telefonát, žádný hádky s kýmkoli, žádný divný chování, nic.“

„Nemyslela jsem tohle. Chtěla bych vědět všechno, co se stalo, cokoli – jestli nezměnila práci, nezměnila přítele, nepřestěhovala se, neonemocněla, nepřihlásila se na nějakej kurz… nic hrozivýho, jenom běžný prkotiny.“

Frank chvíli přemýšlel a přitom žvýkal hamburger, či co to jedl. „Proč?“ zeptal se nakonec. „Pokud budu chtít po svým kámošovi federálovi další laskavost, musím mu říct důvod.“

„Něco si vymysli. Žádnej dobrej důvod nemám. Intuice, pamatuješ?“

„Dobře,“ odpověděl Frank. Znělo to, jako by se šťáral v zubech. „Udělám to. Když pro mě na oplátku uděláš něco ty.“

Znovu jsem automaticky vykročila směrem k rozbořenému domu. „Sem s tím.“

„Zůstaň ve střehu. Začíná to vypadat, jako by sis to tam bůhvíjak užívala.“

Vzdychla jsem. „Jsem ženská, Franku. Víceúčelovej tvor. Dokážu pracovat a přitom se tu a tam i zasmát.“

„Tak to ti patří můj obdiv. Ale mám tu zkušenost, že agent v pohodě rovná se agent ve velkým průšvihu. Tam někde je vrah, pravděpodobně v okruhu necelých dvou kilometrů od místa, kde teď stojíš. Ty ho máš najít, a ne si hrát s Fantastickou čtyřkou na šťastnou rodinku.“

Šťastná rodinka. Brala jsem jako samozřejmost, že ten diář schovala, aby se nikdo nedozvěděl o jejích schůzkách s N, ať už N znamenalo cokoli. Ale teď se ukázalo, že měla úplně jiné tajemství. Kdyby ostatní zjistili, že se Lexie chystá odříznout od jejich soukromého světa, odhodit ho, jako když se vážka vyloupne ze staré slupky a zanechá po sobě pouze dokonalý tvar své nepřítomnosti, byla by to pro ně rána. Byla jsem najednou skoro neskutečně ráda, že jsem Frankovi o tom diáři neřekla.

„Dělám na tom, Franku,“ odpověděla jsem.

„Dobře. Tak v tom pokračuj.“ Ozvalo se zašustění papíru – dojedl hamburger – a pípnutí, když položil.

Byla jsem skoro u své pozorovatelny. Větve křovin, tráva a hlína ožívaly v bledém kruhu paprsku z baterky a v následujícím okamžiku opět mizely. Představovala jsem si, jak tou cestou běžela z posledních sil, před ní divoce poskakoval ten samý slabý kruh světla, bezpečné útočiště nechala navždy ztracené ve tmě za sebou a teď už ji nečekalo nic jiného než ten studený, rozbořený dům. Ty vzorky barvy na zdi v jejím pokoji – plánovala tu svoji budoucnost, v tomhle domě, s těmito lidmi, až do chvíle, kdy to vybouchlo. Jsme tvoje rodina, říkal Justin, máme jenom jeden druhýho, a já byla na Hlohovci dost dlouho na to, abych začínala chápat, jak moc to myslel vážně a jak moc to znamenalo. Proboha, pomyslela jsem si, co jenom mohlo mít takovou sílu, aby tohle všechno rozmetalo?

Teď, když jsem hledala trhlinky, začaly se objevovat. Nevím, jestli tu byly celou tu dobu, nebo se začaly zvětšovat pod mým upřeným pohledem. Tu noc jsem si četla v posteli, když jsem venku, pod svým oknem, uslyšela hlasy.

Rafi šel spát ještě přede mnou a Justina jsem slyšela dole, jak provádí svůj každonoční rituál – pobrukuje si, chodí po pokoji a tu a tam se ozve zvláštní, záhadné žuchnutí. Zůstával Daniel a Abby. Klekla jsem si vedle okna, zatajila dech a poslouchala, ale byli o tři patra níž, a já přes Justinův spokojený obligátní doprovod slyšela jenom nezřetelné, rychlé mumlání.

„Ne,“ řekla Abby hlasitěji a znechuceně. „Danieli, o to tu nejde…“ Hlas se jí znovu ztišil. „Měsííííčnííí řeka,“ zpíval si Justin spokojeně a nasládle protahoval hlásky.

Udělala jsem přesně to, co od úsvitu dějin dělají zvědavé děti – rozhodla jsem se, že se půjdu potichoučku napít vody. Justin si stále pobrukoval, jak jsem procházela kolem, a pod Rafiho dveřmi v přízemí byla tma. Nahmatala jsem zeď a vklouzla do kuchyně. Francouzské okno bylo otevřené na šířku palce. Šla jsem ke dřezu – pomaličku, aby mi ani pyžamo nezašustilo – a podržela skleničku u vodovodu, připravená pustit vodu, kdyby mě tu někdo přistihnul.

Seděli na zahradní houpačce. Terasa byla ozářená měsíčním světlem; nemohli mě za sklem v tmavé kuchyni vidět. Abby seděla bokem, záda opřená o područku a nohy položené na Danielově klíně; on měl v jedné ruce sklenici a druhou měl nenuceně položenou na jejích kotnících. Měsíční světlo dopadalo na Abbyiny vlasy, zalévalo bílou září křivku její tváře a chytalo se v záhybech Danielovy košile. Projelo mnou cosi jako rychlé bodnutí jehly, dávka čisté, destilované bolesti. Takhle jsme spolu celé dlouhé noci sedávali s Robem u mě na pohovce. Podlaha mě do bosých nohou zábla a kuchyně byla tak tichá, až z toho bolely uši.

„Donekonečna?“ řekla Abby. Její hlas zněl silně pochybovačně. „Takhle to chceš táhnout donekonečna? Tvářit se, že se nic nestalo?“

„Já nevidím žádnou jinou možnost,“ odpověděl Daniel. „Ty jo?“

„Ježíši, Danieli!“ Abby si prohrábla vlasy, zaklonila hlavu a hrdlo jí bíle zasvítilo. „Tohle bereš jako možnost? To je šílenost. Takhle to vážně chceš? Po zbytek života?“

Daniel k ní otočil tvář; viděla jsem ho jenom zezadu. „V ideálním světě ne,“ řekl zvolna. „V ideálním světě bych chtěl víc věcí úplně jinak.“

„Panebože,“ odpověděla Abby a zamnula si čelo, jako by jí začínala bolet hlava. „Nezačínej s tím zase.“

„Víš, člověk nemůže mít všechno,“ pokračoval Daniel. „Od prvního okamžiku, kdy jsme se rozhodli tady žít, jsme věděli, že budeme muset přinést oběti. Počítali jsme s tím.“

„Oběti, to jo,“ řekla Abby, „ale ne tohle. S tímhle jsem nepočítala, Danieli, s tímhle ne. S ničím takovým.“

„Ty ne?“ zeptal se Daniel. „Já jo.“

Abby prudce zvedla hlavu a hleděla na něj. „S tímhle? Ale jdi. Tys tohleto čekal? To, že Lexie…“

„No, to s Lexií ne. I když, možná…“ Odmlčel se a vzdychnul. „Ale to ostatní jo, věděl jsem, že se to může stát. Vzhledem k tomu, jaká je lidská povaha. A myslel jsem si, že ty s tím počítáš taky.“

Nikdo mi zatím neřekl nic o tom, že tu mělo být ještě něco ‚ostatního‘, natož oběti. Uvědomila jsem si, že už tajím dech tak dlouho, až se mi začíná točit hlava; opatrně jsem vydechla.

„Ani ve snu,“ odpověděla Abby otráveně k obloze. „Můžeš mi říct, že jsem blbá.“

„To bych ti nikdy neřekl,“ usmál se Daniel trochu smutně s pohledem upřeným přes trávník do dáli. „Já jsem ten poslední člověk na světě, kterej má právo soudit tě za to, že ti nedošlo něco evidentního.“ Usrknul ze skleničky – když se nahnula, mihnul se v ní žlutý záblesk – a v tom okamžiku, v tom, jak mu poklesla ramena a jak při polknutí zavřel oči, mi to došlo. Já ty čtyři vnímala jako neohrožené obyvatele kouzelného hradu, který jim nabízel všechno, co potřebovali, a ta představa se mi líbila, moc. Ale Abby teď cosi nečekaně ranilo, a Daniel jako by byl z nějakého důvodu smířen s životem v trvalé nespokojenosti.

„Jak na tebe působí Lexie?“ zeptal se.

Abby si vzala od Daniela cigaretu a cvakla zapalovačem. „Vypadá v pohodě. Trochu zamlklá a taky něco shodila, ale to se dalo čekat.“

„Myslíš, že je v pořádku?“

„Jí dost. A bere ty antibiotika.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Já myslím, že o Lexii strach mít nemusíš,“ řekla Abby. „Mně připadá, že je v klidu. Podle mě na to všecko v podstatě zapomněla.“

„V jistým smyslu,“ odpověděl Daniel. „A to mi právě dělá starosti. Bojím se, že se to v ní všechno střádá a jednoho dne to vybouchne. A co potom?“

Abby na něj hleděla, kouř pomalu stoupal měsíčním světlem. „Svým způsobem by to nemuselo znamenat konec světa, kdyby to v Lexii vybouchlo.“

Daniel nad tím chvíli přemítal, zamyšleně otáčel sklenkou v ruce a hleděl přes trávník do dáli. „To by záleželo hlavně na tom, jakou by ten výbuch měl podobu. Myslím, že bude lepší, když budeme připravení na tu horší možnost.“

„Lexie je ten nejmenší problém,“ odpověděla Abby. „Justin… bylo mi jasný, že s ním bude potíž, ale je to daleko horší, než jsem čekala. A on na to nebyl připravenej o nic víc než já. A Rafi mu to zrovna neulehčuje. Pokud se nepřestane chovat jako pitomec, tak nevím…“ Viděla jsem, jak polkla a rty jí ztuhly. „A k tomu ještě tohle. Já to tu taky nemám zrovna lehký, Danieli, a to, že tobě je to ukradený, mi zrovna moc nepomáhá.“

„Mně to není ukradený. Právě naopak. Já myslel, že to víš. Ale nenapadá mě, co by s tím kdokoli z nás mohl dělat.“

„Mohla bych odtud odejít,“ řekla Abby. Upřeně na Daniela hleděla velikýma, vážnýma očima. „Mohli bychom odtud odejít.“

Potlačila jsem nutkání přikrýt si mikrofon rukou. Neměla jsem tušení, o co tu jde, ale kdyby to Frank slyšel, byl by si jistý, že ti čtyři plánují nějaký dramatický útěk, a zatímco já budu ležet s roubíkem v puse svázaná ve skříni, oni naskočí do letadla směr Mexiko. Zalitovala jsem, že jsem neměla dost rozumu, abych vyzkoušela přesný dosah mikrofonu.

Daniel se na Abby nepodíval, ale rukou sevřel silněji její kotníky. „Jo, to bys mohla,“ řekl nakonec. „Nemohl bych ti v tom nijak zabránit. Jenže, tohle je můj domov. Stejně jako…“ Nadechl se. „Stejně jako tvůj, jak doufám. Já odtud odejít nemůžu.“

Abby zvrátila hlavu dozadu, na opěrku houpačky. „Jo, já vím. Já taky ne. Já jenom… Panebože, Danieli, co budeme dělat?“

„Čekat,“ odpověděl Daniel tiše. „A doufat, že se to všechno časem nakonec spraví. Důvěřovat si navzájem. Dělat, co je v našich silách.“

Přes ramena se mi otřel průvan, rychle jsem se otočila a už už měla na jazyku připravenou historku o tom, že jsem se šla napít. Sklenka zacinkala o vodovod a upadla mi do dřezu; připadalo mi, že to zařičení muselo vzbudit celé Glenskehy. V kuchyni nikdo nebyl.

Daniel a Abby ztuhli, upírali k domu ostražité pohledy. „Ahoj,“ řekla jsem, otevřela dveře a vyšla na terasu. Srdce mi bušilo. „Rozmyslela jsem si to. Nejsem ospalá. Budete ještě chvilku vzhůru?“

„Ne,“ odpověděla Abby. „Já jdu spát.“ Zvedla nohy z Danielova klína a proklouzla kolem mě dovnitř. O chvíli později jsem ji slyšela běžet po schodišti nahoru, aniž by se obtěžovala vynechat ten rozvrzaný schod.

Šla jsem k Danielovi, sedla si mu na terasu k nohám a záda opřela o houpačku. Z nějakého důvodu se mi nechtělo sedět vedle něj; zdálo se mi to nevkusné, vypadalo by to, jako bych z něj chtěla mámit důvěrnosti. Po chvíli natáhnul ruku a zlehka mi ji položil na hlavu. Měl ruku tak velkou, že se mu do ní celá vešla, jako bych byla dítě. „Tak jak?“ řekl tiše skoro sám k sobě.

Jeho sklenka stála na zemi vedle něj. Zvedla jsem ji a usrkla z ní – whiskey s ledem, už skoro roztátým. „Vy jste se s Abby hádali?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ odpověděl Daniel. Pohladil mě palcem nepatrně po vlasech. „Všechno je v pořádku.“

Nějakou dobu jsme tam takhle seděli. Byla klidná noc, ani vánek nečechral trávu, vysoko na nebi plul měsíc jako stará stříbrná mince. Kamenná terasa, která studila přes pyžamo, a teplá vůně Danielovy cigarety bez filtru mě naplňovaly pocitem klidu, bezpečí. Rozhoupala jsem zády mírně houpačku v jemném, pravidelném rytmu.

„Nadechni se,“ řekl Daniel tiše. „Cítíš to?“

Od bylinné zahrady se k nám donesla úplně první, téměř nerozeznatelná vůně rozmarýny „Rozmarýna, ta posiluje paměť,“ dodal. „Za chvilku budeme mít taky tymián, meduňku a mátu a vratič, a pak je tam něco, co vypadá jako yzop – těžko říct, než to vykvete. Jasně, letos to tam bude ještě divočina, ale dáme to zase do pořádku, proplejeme, přesadíme. Ty starý fotky nám moc pomůžou; díky nim víme, jak to původně vypadalo, co kam patří. Tohle jsou houževnatý byliny, vybírali je jak pro jejich účinek, tak pro odolnost. Příští rok…“

Vyprávěl mi o starých bylinných zahradách – jak pečlivě byly uspořádané, aby každá bylina měla všechno, co potřebuje ke zdárnému růstu, jak dokonale v nich byl vyvážen vzhled a vůně a užitek, praktičnost a krása, aniž by jedno bylo obětováno druhému. Yzop uvolňuje rýmu a pomáhá od bolesti zubů, vysvětloval mi, heřmánkový obklad léčí záněty a heřmánkový čaj zahání noční můry; levandule a meduňka provoní celý dům, routa a krvavec se dávají do salátu. „To musíme někdy zkusit,“ řekl, „shakespearovský salát. Vratič chutná jako pepř, věděla jsi to? Myslel jsem, že už dávno odumřel, byl celej hnědej a suchej, ale když jsem ho zkrátil až ke kořenům, najednou vyrašily zelený lístečky. Zase se vzpamatuje. Je neuvěřitelný, co všechno rostliny dokážou přežít, jak nesmírně silnou mají vůli žít a růst…“

Rytmus jeho hlasu mě omýval, klidně a konejšivě jako vlny; skoro jsem ani neslyšela jednotlivá slova. „Čas,“ řekl kdesi za mnou, nebo to bylo možná „čaj“, nebyla jsem si jistá. „Čas pracuje za nás, kdybychom tak mohli všechno nechat na něm.“

11

Lidé často u Sama zapomínají na to, že na oddělení vražd má při řešení případů jednu z nejvyšších úspěšností. Někdy si říkám, jestli to není z toho prostého důvodu, že neplýtvá energií. Ostatní detektivové, včetně mě, si to berou osobně, pokud se nemůžou hnout z místa, jsou netrpěliví a zklamaní a naštvaní na sebe, na všechny stopy, co nikam nevedou, a na celej ten podělanej případ. Sam se do toho opře ze všech sil, a když je to k ničemu, pokrčí rameny, řekne „fajn“ a jde zkusit něco jiného.

Ten týden říkal „fajn“ velice často, když jsem se ho ptala, jak to jde, ale ne tím svým zběžným, zaujatým tónem jako obvykle. Tentokrát zněl uštvaně a napjatě, každý den přitažený o další závit. Obešel skoro celé Glenskehy a vyptával se na Hlohovec, ale všude narazil na tu samou neprostupnou, kluzkou zeď čaje, sušenek a prázdných pohledů: Takový příjemný mladý lidi, ty, co tam bydlej, staraj se jen o sebe, nikdá s nima nebyl žádnej problém, kdo by proti nim moh něco mít? To je hrozný, co se stalo tomu ubohýmu děvčeti, pomodlila jsem se za ni růženec, to musel bejt někdo, kdo ji znal z Dublinu… Tohle venkovské mlčení znám, už jsem se s ním dříve setkala, je nehmotné jako dým a pevné jako kámen. Za staletí britské nadvlády jsme ho přivedli k dokonalosti, máme ho v sobě jako vrozený pud, který nás nutí zatnout pěst, kdykoli na naše dveře zaklepe policie. Někdy v něm není nic hlubšího; ale je to silná zbraň, tohle mlčení, temná a lstivá a namířená proti zákonu. Dodnes ukrývá kosti pohřbené kdesi v kopcích, tajná skladiště zbraní v chlívcích. Britové ho podceňovali, skočili na ty nacvičené přihlouplé pohledy, ale já i Sam víme svoje: je nebezpečné.

Zaujatost se do Samova hlasu vrátila až v úterý večer. „Mělo mě to napadnout hned,“ začal zvesela. „Když nic neřeknou místním policajtům, proč by se měli svěřovat mně?“ Vykašlal se na vyslýchání lidí z vesnice a vzal si taxík do Rathowenu, kde strávil večer v místní hospodě: „Podle Byrna tam nemají lidi z Glenskehy nijak zvlášť v lásce, tak mě napadlo, že mi tam rádi o svých sousedech řeknou nějaký drby…“

Měl pravdu. Rathowenští, to byla úplně jiná káva než lidi z Glenskehy – do třiceti vteřin poznali, že je od policie („Pojď sem, mladej, ty tu asi budeš kvůli tý holce, kterou pobodali tady kousek?“), a potom už celý zbytek večera proseděl obklopen zvědavými sedláky, kteří ho zvali na pivo a spokojeně se z něj snažili vymámit nějaké podrobnosti o vyšetřování.

„Byrne měl pravdu – podle nich je Glenskehy plný pošuků. Částečně je to klasická rivalita mezi dvěma vesnicema – Rathowen je o kousek větší, je tam škola a policejní stanice a pár krámků, takže Glenskehy je v jejich očích šílenej zapadákov. Ale je v tom taky ještě něco jinýho. Oni si fakt myslí, že lidi z Glenskehy nejsou normální. Jeden chlápek tam říkal, že by k Regan nešel ani za zlatý prase.“

Seděla jsem na stromě, přes mikrofon ponožku, a kouřila jsem cigaretu. Od chvíle, co jsem slyšela o těch nápisech na zdi, jsem byla při procházkách nervóznější, cítila jsem se až příliš na ráně. Nechtělo se mi procházet se po cestě i při telefonování, když jsem myšlenkami z poloviny jinde. Našla jsem si místo vysoko v koruně buku, kde se kmen rozdvojoval. Zadek mi dokonale sednul do rozsochy mezi větvemi, viděla jsem na cestu v obou směrech, i na rozbořený dům dole, a když jsem vytáhla nohy nahoru, celá jsem zmizela v listí. „Řekli ti něco o Hlohovci?“

Krátké ticho. „Jo,“ odpověděl Sam. „Ten dům nemá zrovna dobrou pověst, v Rathowenu ani v Glenskehy. Zčásti je to kvůli Simonu Marchovi – podle všeho to byl potrhlej starej mizera; dva z těch chlápků si pamatujou, jak po nich střílel z pistole, když se jako děcka potloukali v zahradě kolem Hlohovce. Ale to už je hodně dávno.“

„Co to mrtvý dítě?“ Ta slova ve mně vzbudila cosi hladkého a chladného. „Věděli o tom něco?“

„Tak trochu. Nevím jistě, jestli ty podrobnosti sedí – za chvilku uvidíš, o čem mluvím –, ale pokud je to zhruba pravda, tak to není hezká historka. Rozhodně nic, co by vrhalo dobrý světlo na lidi z Hlohovce.“

Na chvíli se odmlčel. „Tak co je?“ řekla jsem. „Moje rodina to není, Same. A pokud se to nestalo někdy za poslední půlrok, což, jak předpokládám, těžko, jinak bychom o tom už dávno věděli, tak to ani nemá nic společnýho s nikým, koho znám. Něco, co provedl Danielův pradědeček před sto lety, rozhodně neraní moje city. Na mou duši.“

„Tak dobře,“ odpověděl Sam. „Podle rathowenský verze – asi se od té místní bude trochu lišit, ale v podstatě se shodují – měl kdysi jeden mladej pán z Hlohovce poměr s holkou z Glenskehy, a ta s ním čekala dítě. Jasně, nebylo to nic tak mimořádnýho. Problém byl ale v tom, že téhle holce se nechtělo do kláštera, ani se ve spěchu provdat za nějakýho místního chudáka, než si kdokoli všimne, že je těhotná.“

„Ani se jí nedivím,“ řekla jsem. Bylo jasné, že tahle historka nemůže mít šťastný konec.

„Bohužel, mladej March pro to neměl pochopení. Zuřil; měl se ženit s nějakou roztomilou slečnou z bohatý anglicko-irský rodiny a tohle pro něj byla čára přes rozpočet. Řekl té holce, že nechce mít s ní ani s dítětem nic společnýho. Už takhle to měla ve vesnici nahnutý – nejenom že přišla za svobodna do jinýho stavu, ale navíc s mladým Marchem… Nedlouho nato ji našli mrtvou. Oběsila se.“

Naše historie je podobných příběhů plná. Většina z nich je pohřbena hluboko a v tichosti jako loňské listí a dávno se z nich staly staré balady či historky vyprávěné za dlouhých zimních večerů. Představila jsem si, jak tenhle příběh dřímá ve skrytu sto let či víc, pomalu klíčí jako nějaké zlé semeno a roste, až nakonec vykvete mezi hlohovým křovím rozbitými okny, nožem a krvavými jedovatými bobulemi. Přeběhl mi mráz po zádech.

Uhasila jsem cigaretu o podrážku a strčila nedopalek zpět do krabičky. „Máš něco, co by dosvědčovalo, že se to fakt stalo? Kromě povídaček, který v Rathowenu vyprávějí dětem, aby se Hlohovci vyhnuly obloukem?“

Sam vydechnul. „Nic. Nasadil jsem pár asistentů, aby pročmuchali záznamy, ale nenašli vůbec nic. A v Glenskehy mi nikdo tamní verzi neřekne. Tam by všichni nejradši zapomněli, že se něco takovýho kdy stalo.“

„Někdo tam ale zapomenout nechce,“ řekla jsem.

„Za pár dní bych měl mít víc jasno – shromažďuju všechny možný informace o lidech z Glenskehy, abych je mohl porovnat s tím tvým profilem. Rád bych měl ale jasnější představu o tom, co má ten člověk za problém, než s ním budu mluvit. Bohužel nevím, kde začít. Jeden z těch chlapů v Rathowenu říká, že se to stalo za časů jeho prababičky – což nám zrovna moc nepomůže, vzhledem k tomu, že prababička se dožila osmdesátky. Jinej přísahá, že to bylo někdy v devatenáctým století, ‚nějakej čas po tom hladomoru‘, jenže… já nevím. Mám pocit, že se to snaží odsunout co nejvíc do minulosti; klidně by řekl, že to bylo za Briana Bórumy, kdyby si myslel, že mu uvěřím. Takže to mohlo bejt kdykoli od roku 1847 do roku 1950 a nikdo není ochotnej to ani trochu upřesnit.“

„No, možná bych ti s tím mohla pomoct.“ Měla jsem při těch slovech nepříjemný pocit, jako bych se chystala ke zradě. „Dej mi pár dní a třeba se mi podaří něco zjistit.“

Následovala krátká odmlka, jako otázka, dokud Samovi nedošlo, že do podrobností zabíhat nebudu. „Bezva. Cokoli by se ti podařilo zjistit, mi pomůže.“ Potom, jiným tónem, skoro ostýchavě: „Poslyš, chtěl jsem se tě zeptat, ještě než se stalo tohle všecko. Přemýšlel jsem… V životě jsem nebyl na dovolené, pokud nepočítám Youghal, když jsem byl ještě malej. Co ty?“

„Ve Francii, vždycky na léto.“

„Jo, ale to jsi jezdila za příbuznýma. Já myslím opravdovou dovolenou, jako v televizi – pláž, potápění a uhozený koktejly v baru s mizernou zpěvačkou, co haleká ‚I Will Survive‘.“

Věděla jsem, kam to směřuje. „Na co ses to sakra zase díval?“

Sam se zasmál. „Ráj na Ibize. Aspoň vidíš, jak můj vkus atrofuje, když tu nejseš.“

„A nejde ti akorát o to, abys mohl šmírovat holky nahoře bez? S Emmou a Susannou si už od školy plánujeme, že si spolu vyrazíme, jenže dosud jsme se k tomu nedostaly Možná tohle léto.“

„Jenže obě už mají děti, ne? To se jim už těžko bude chtít na dámskou jízdu. Já myslel…“ Znovu ten ostýchavý tón. „Mám pár prospektů z cestovek. Většinou Itálie. Vím, že máš ráda archeologii a památky. Mohl bych tě vzít na dovolenou, až tohle skončí?“

Nevěděla jsem, co si o tom myslet, a neměla jsem teď ani sílu se tím zabývat. „To zní báječně,“ řekla jsem. „A jseš hodnej, že tě to napadlo. Co kdybychom to probrali, až se vrátím domů? Netuším, jak dlouho to tady ještě bude trvat.“

Následovalo krátké ticho, které mě donutilo k bolestivé grimase. Nerada Samovi ubližuju; je to jako kopnout do psa, který vás ani není schopný kousnout. „Už je to přes dva týdny. Já myslel, že Mackey říkal maximálně měsíc.“

Frank řekne cokoli, co se mu v dané chvíli hodí do krámu. Práce agenta pod falešnou identitou občas trvá i několik let, a přestože v tomto případě to nehrozilo – dlouhodobé operace se zaměřují proti přetrvávající kriminální činnosti, nepoužívají se v případě jednorázových zločinů –, bylo mi jasné, že Frank ten měsíc plácnul jenom tak, aby Sam nedělal potíže. Na okamžik jsem skoro zadoufala, aby to tak bylo. Představa, že tohle všechno opustím a vrátím se na oddělení domácího násilí, do přecpaného Dublinu a ke svému přiměřenému pracovnímu obleku, mě děsila.

„Teoreticky jo,“ odpověděla jsem, „ale pevný datum u těchhle věcí nevíš nikdy. Může to bejt míň než měsíc – můžu bejt doma třeba zítra, pokud někdo z nás zjistí něco zásadního. Ale pokud narazím na solidní stopu a půjdu po ní, může to vzít nějakej ten týden navíc.“

Sam něco vztekle, otráveně zamumlal. „Jestli mě ještě někdy napadne souhlasit s mezirezortním vyšetřováním, zavři mě do skříně, dokud nedostanu rozum. Já potřebuju konečnej termín. Zatím mám skoro svázaný ruce – například ani nemůžu vzít těm klukům DNA kvůli tomu dítěti… Dokud tam neskončíš, tak ani nesmím nikomu říct, že to byla vražda. Pár týdnů je jedna věc, ale něco jinýho je…“

Přestala jsem ho poslouchat. Kdesi na cestě, nebo mezi stromy, se něco ozvalo. Nebyl to žádný obvyklý zvuk, noční pták, listí nebo malý dravec, ty už jsem znala; tohle bylo něco jiného.

„Počkej,“ přerušila jsem potichu Sama.

Dala jsem telefon dál od ucha a se zatajeným dechem poslouchala. Blížilo se to po cestě směrem od silnice, zpočátku slabě, ale sílilo to – pomalé, rytmické vrzání. Kroky po kamení.

„Musím končit,“ řekla jsem do telefonu, téměř šeptem. „Zavolám ti později, jestli budu moct.“ Vypnula jsem mobil, zastrčila ho do kapsy, zvedla nohy mezi větve a v tichosti čekala.

Kroky byly rovnoměrné a blížily se; někdo velký, podle kroků. Tahle cesta vedla pouze k Hlohovci, nikam jinam. Pomalu jsem si přitáhla svetr až po nos. Ve tmě vás může prozradit i záblesk tváře.

Noc změní vaše vnímání vzdálenosti, vše se zdá blíž než ve skutečnosti a měla jsem pocit, že čekám celou věčnost, než se něco objevilo – nejdřív jenom náznak pohybu, kropenatý stín sunoucí se pomalu pod větvemi. Záblesk světlých vlasů, jež v bledém světle zářily jako vlasy ducha. Musela jsem potlačit nutkání odvrátit tvář. Tohle nebylo dobré místo na číhanou, až něco vykročí ze tmy. Bylo tu kolem mě až příliš neznámých věcí, pohybujících se soustředěně po svých tajných trasách za svými soukromými záležitostmi, a některé z nich byly jistě toho druhu, jež je lépe nevidět.

Potom vkročil do místa osvětleného měsícem a já viděla, že je to muž, vysoký, s postavou ragbisty, v luxusně vyhlížející kožené bundě. Pohyboval se spíš nejistě, váhavě, hleděl pátravě mezi stromy po obou stranách. Když byl jenom pár metrů ode mě, obrátil tvář mým směrem a podíval se přímo na můj strom, a v okamžiku těsně předtím, než jsem zavřela oči – to je další věc, která vás může prozradit, jejich lesk, všichni jsme naprogramovaní tak, abychom hledali právě pozorující oči –, jsem spatřila jeho tvář. Byl mého věku, možná trochu mladší, pohledný oním nezapamatovatelným, nevýrazným způsobem, měl nejistý, zmatený, zamračený pohled, a nebyl na seznamu OZ. Nikdy jsem ho neviděla.

Prošel pode mnou, tak blízko, že jsem mu mohla přímo na hlavu upustit list, a zmizel po cestě. Zůstala jsem bez hnutí. Nezdálo se mi, že by šel někoho navštívit. Ta váhavost, ty zmatené pohledy kolem; nehledal dům, hledal něco, nebo někoho.

Třikrát za posledních pár týdnů se Lexie někde setkala s N – nebo to alespoň měla v plánu. A tu noc, kdy zemřela, pokud ostatní čtyři mluví pravdu, si vyšla na procházku a potkala svého vraha.

Adrenalin mi pumpoval v těle a já měla nutkání pustit se za ním, nebo na něj počkat, až půjde zpátky, ale věděla jsem, že to není dobrý nápad. Neměla jsem strach – koneckonců, měla jsem pistoli, a přestože byl veliký, nešla z něj žádná velká hrůza –, ale měla jsem v tomhle případě, obrazně řečeno, jediný náboj, a nemohla jsem si dovolit ho vystřelit nazdařbůh v naprosté tmě. Nejspíš nebylo možné zjistit, jestli měl nějaký vztah s Lexií, a jaký, to bych z něj musela nějak chytře vytáhnout, ale raději bych aspoň znala jeho jméno, než se s ním dám do řeči.

Pomalu jsem sklouzla ze stromu – tričko se mi o kmen vyhrnulo a skoro mi to z těla strhlo mikrofon, Frank si bude myslet, že mě přejel tank –, schovala jsem se za něj a čekala. Jako by to trvalo celé hodiny, než se zase vracel po cestě zpět, mnul si zátylek a stále vypadal zmateně. Ať už hledal, co chtěl, nenašel to. Když prošel kolem mě, odpočítala jsem třicet kroků, potom jsem se pustila za ním po travnatém okraji cesty, a opatrně jsem našlapovala, schovaná za kmeny stromů.

Na silnici měl zaparkovaný obrovský černý terénní sporťák, vytuněný, s nezbytnými, výhrůžně tmavými skly. Stál nějakých padesát metrů od odbočky a kolem silnice bylo široké, otevřené prostranství – vysoká tráva, trsy kopřiv, ze země trčel nakřivo starý milník –, které neskýtalo žádný úkryt; nebylo možné se dostat tak blízko k autu, abych přečetla značku. Poplácal vůz láskyplně po kapotě, nasednul, prásknul dveřmi – mezi stromy kolem mě se rozhostilo náhlé studené ticho – a chvíli tam tak seděl a přemýšlel o tom, o čem frajeři jako on obvykle přemýšlejí, nejspíš o svém účesu. Potom vytúroval motor a odsunul se jako buldozer po silnici směrem k Dublinu.

Když jsem si byla jistá, že je pryč, vylezla jsem si zpátky na svůj strom a přemýšlela. Byla tu samozřejmě možnost, že to byl tenhle frajírek, který mě už nějaký čas sledoval, a že to svrbění v zátylku měl na svědomí on, ale pochybovala jsem o tom. Ať už mu šlo, o co chtělo, nijak zvlášť se s tím netajil a neměla jsem pocit, že by plížení mezi křovinami patřilo mezi jeho silné stránky. To, co číhalo za mými zády, by se nenechalo nachytat tak snadno.

Jedna věc mi byla jasná – ani Frank, ani Sam nepotřebují o frajírkovi se sporťákem nic vědět, dokud nezjistím něco hmatatelnějšího. Sama by trefil šlak, kdyby se dozvěděl, že v noci číhám na cizí chlapy v místech, kde na Lexii číhal její vrah. Frankovi by to nevadilo vůbec – vždycky byl toho názoru, že se o sebe umím postarat sama –, ale kdybych mu o tom řekla, našel by toho kluka, zatáhnul ho k sobě a vyslýchal ho do úmoru, a to jsem nechtěla. Něco mi říkalo, že v tomhle případě by to k ničemu nevedlo. A něco jiného, hlouběji uvnitř, mi říkalo, že to ani ve skutečnosti není Frankova věc. On se k tomu dostal náhodou. Tohle bylo mezi mnou a Lexií.

Přesto jsem mu ale zavolala. I když jsme spolu ten večer už mluvili a bylo pozdě, zvedl to rychle. „Haló? Jseš v pořádku?“

„Jasně,“ odpověděla jsem. „Promiň, nechtěla jsem tě vyplašit. Jenom se potřebuju na něco zeptat, než na to zase zapomenu. Narazili jste při vyšetřování na kluka asi sto osmdesát centimetrů, vazba, necelých třicet let, pohlednej, světlý vlasy ostříhaný na takovou tu módní patku, luxusní kožená bunda?“

Frank zívnul, což mě naplnilo pocitem viny, ale zároveň taky trochu pocitem úlevy – bylo fajn vědět, že i Frank někdy spí. „Proč?“

„Před pár dny jsem ho potkala na Trinity. Usmál se a kývnul na mě, jako bychom se znali. Na seznamu OZ není. Nic důležitýho – nechoval se, jako bychom se znali nějak důvěrně nebo tak něco –, ale myslela jsem, že bude lepší to prověřit. Nestojím o žádný překvapení, až na něj zase příště narazím.“ Byla to, mimochodem, pravda, i když ten kluk, o kterém jsem mluvila, byl malý, hubený a zrzavý. Lámala jsem si asi deset minut hlavu, než jsem přišla na to, odkud se známe. Měl studijní kóji v knihovně blízko nás.

Frank přemýšlel; když se otočil v posteli, slyšela jsem, jak šustí povlečení. „To mi nic neříká,“ odpověděl nakonec. „Napadá mě snad jedině Buránek Eddie – Danielův bratranec. Je mu devětadvacet, má světlý vlasy, nosí hnědou koženou bundu, a nejspíš bude i pohlednej, pokud máš slabost pro velký boule a vylízanou palici.“

„Není to spíš tvůj typ?“ Dosud žádný N. Proč by se, do háje, Buránek Eddie potuloval o půlnoci kolem Glenskehy?

„Já dávám přednost hlubšímu výstřihu. Eddie ale říká, že se s Lexií nikdy neviděl. Taky neměl důvod. S Danielem se zrovna nemusejí; Eddie k nim rozhodně nechodí na čaj ani s nimi netráví příjemný večery v Dublinu. Bydlí v Bray a pracuje v Killiney; nevím, co by dělal na Trinity.“

„S tím si nelam hlavu,“ odpověděla jsem. „Nejspíš to bude jenom někdo, s kým se zná ze školy. Klidně běž zase spát. Promiň, že jsem tě vzbudila.“

„To je v pohodě,“ zívnul znovu Frank. „Opatrnosti není nikdy nazbyt. Podej mi hlášení přes mikrofon, s celkovým popisem – a jestli ho uvidíš znovu, dej mi vědět.“ Znovu už skoro usínal.

„Jasně. Dobrou.“

Pár minut jsem zůstala na stromě bez hnutí a poslouchala, jestli neuslyším něco podezřelého. Nic; jenom křoví pode mnou se zmítalo jako oceán ve větru a k tomu jsem stále měla ten svědivý pocit na šíji, nejasný a nepřehlédnutelný. Řekla jsem si, že mi představivost nejspíš rozdráždila ta historka, kterou mi vyprávěl Sam: o holce, která ztratila milého, rodinu, budoucnost, která si tu někde ve tmě na větvi uvázala smyčku, aby v ní utopila všechno, co jí zůstalo – sebe a své dítě. Než jsem se příliš zabrala do myšlenek, zavolala jsem Samovi.

Byl pořád vzhůru. „Co to bylo? Jseš v pořádku?“

„Jasně,“ odpověděla jsem. „Moc se za to omlouvám. Myslela jsem, že slyším někoho přicházet. Už už jsem viděla toho Frankova záhadnýho stalkera s hokejovou brankářskou maskou a motorovou pilou, ale bohužel nic.“

I tohle byla pravda, ale překrucovat fakta pro Sama nebylo jako překrucovat je pro Franka, a já z toho měla sevřený žaludek.

Vteřina ticha. „Mám o tebe starost,“ řekl Sam tiše.

„Já vím, Same,“ odpověděla jsem. „Já vím, že jo. Ale jsem v pořádku. A brzo budu zase doma.“

Měla jsem pocit, že jsem ho slyšela vzdychnout, slabě a rezignovaně, příliš potichu na to, abych si tím byla jistá. „Jo,“ řekl. „A pak můžeme probrat tu dovolenou.“

Kráčela jsem domů a přemýšlela jsem o tom Samovu vandalovi, o svědění v zátylku a o Buránkovi Eddiem. Věděla jsem o něm jenom to, že pracoval pro nějakou realitku, že s Danielem nevycházeli v dobrém, že Frank neměl vysoké mínění o jeho inteligenci a že kvůli Hlohovci neváhal prohlásit svého dědečka za blázna. Hlavou mi proběhlo několik scénářů – vražedný maniak Eddie se chystá oddělat obyvatele Hlohovce jednoho po druhém, Casanova Eddie má tajný poměr s Lexií, a když se dozví o dítěti, ztratí nervy –, ale všechny se zdály být přitažené za vlasy, a navíc jsem chtěla věřit, že na to, aby si to Lexie rozdávala s nějakým zabedněným snobem na zadním sedadle jeho terénního sporťáku, na to měla až příliš dobrý vkus.

Pokud se jedenkrát potloukal kolem domu a nenašel, co hledal, pak je tu šance, že se vrátí – jestliže se pouze nešel naposledy podívat na dům svého srdce, který navždy ztratil, ovšem jako sentimentální typ mi rozhodně nepřipadal. Zařadila jsem si ho mezi záležitosti, kterým se budu věnovat někdy později. V téhle chvíli nefiguroval na prvních místech mého seznamu.

V koutku duše mi ale klíčilo a mohutnělo jakési temné tušení, se kterým jsem se Samovi nesvěřila – někomu ležel Hlohovec v žaludku, někdo se setkával s Lexií na těchhle cestičkách, někdo bez tváře, jehož jméno začínalo na N, a někdo jí pomohl počít to dítě. Pokud tohle všechno byla jedna osoba… Samův vandal to neměl v hlavě úplně v pořádku, ale mohl být dost chytrý – v každém případě dost při smyslech – na to, aby to dokázal zamaskovat; mohl se chovat báječně, neodolatelně, být roztomilost sama, a už jsme měli možnost poznat, že Lexie přemýšlela trochu jinak než velká většina lidí. Možná měla slabost pro rozervance. Myslela jsem na to, jak se náhodou potkali na některé z cest, jak se spolu dlouho procházeli pod jasným zimním měsícem a pod větvemi zdobenými jemnými ledovými krajkami; myslela jsem na její rozesmátou tvář; na ten rozbořený dům a na skrýš za stěnou z ostružiní.

Pokud by se tomu, koho jsem si představovala, naskytla příležitost dostat do jiného stavu holku z Hlohovce, viděl by v tom hotový dar z nebes, dokonalou, oslňující symetrii – zlatý míč, který mu hodili do náruče sami andělé a který nelze odmítnout. A potom by ji zabil.

Druhý den ráno nám někdo plivnul na auto. Byli jsme zrovna na cestě do školy, Justin s Abby vpředu, já a Rafi vzadu – Daniel odjel ten den dřív, bez vysvětlení, když jsme my ostatní teprve snídali. Bylo chladné, šedivé ráno, ve vzduchu stále viselo ticho úsvitu a okna se v jemném dešti mlžila; Abby listovala svými poznámkami a broukala si spolu s Mahlerem v CD přehrávači, uprostřed fráze dramaticky přecházela z oktávy do oktávy, Rafi byl jen v ponožkách a snažil se rozvázat uzel na tkaničce u boty. Když jsme projížděli přes Glenskehy, Justin zabrzdil před trafikou, aby nechal kohosi přejít přes ulici – starce, shrbeného a šlachovitého, v obnošeném sedláckém tvídovém obleku a placaté čepici. Jak se šoural přes ulici, zvedl hůl jako poděkování a Justin na něj zamával.

Potom ale pohlédl Justinovi do očí. Zastavil se přímo uprostřed silnice a zíral na nás přes přední sklo. Na zlomek vteřiny se mu tvář zkřivila do masky čistého vzteku a znechucenosti; potom nám položil hůl na kapotu s plechovým zaduněním, které rozseklo ráno vedví. Všichni jsme sebou trhli, ale než kdokoli z nás stihnul udělat cokoli rozumného, stařec si odchrchlal, plivnul na přední sklo – Justinovi přímo do tváře – a odbelhal se stejným, nenuceným tempem na druhou stranu silnice.

„Co to…,“ vypadlo z šokovaného Justina. „Co to do hajzlu mělo znamenat?“

„Nemají nás rádi,“ řekla Abby klidně a sáhla k volantu, aby zapnula stěrače. Ulice byla dlouhá a opuštěná, malé, pastelově zbarvené domky se v dešti choulily jeden k druhému, za nimi se zvedalo tmavé, rozmazané pásmo kopců. Nikde žádný pohyb, pouze ten stařec se pomalým, mechanickým pohybem sunul pryč a za jedním oknem se pohnula krajkovaná záclona. „Jeď, zlato.“

„Ten hajzl malej,“ procedil Rafi skrz zuby. Svíral botu jako zbraň, klouby celé bílé. „Měl jsi na to šlápnout, Justine. Měl jsi mu na týhle podělaný silnici rozjezdit mozek, nebo co to má v hlavě.“ Začal otevírat okno.

„Rafi,“ zavolala na něj Abby přísně. „Zavři to. Dělej.“

„Proč? Proč by mu to mělo jenom tak projít…“

„Proto,“ řekla jsem tiše. „Protože bych se třeba chtěla zase večer projít.“

Věděla jsem, že to zafunguje, a Rafi okamžitě přestal. Hleděl na mě, ruku stále na klice od okna. Justinovi se podařilo se strašlivým zaskřípěním zařadit rychlost a potom šlápnul zprudka na plyn. „Okouzlující,“ řekl. Hlas se mu trochu chvěl – jakákoli sprostota ho dokáže vždy rozčílit. „To bylo vážně okouzlující. Mně je jasný, že nás tu nemají rádi, ale tohle bylo naprosto zbytečný. Já tomu chlapovi nic neudělal. Zabrzdil jsem, aby mohl přejít. Měl k tomu nějakej důvod?“

Byla jsem si jistá, že na tuhle otázku znám odpověď. Sam se v posledních několika dnech v Glenskehy činil. Detektiv z Dublinu, oblečený jako městský jeliman, se jim tu roztahoval v obývácích, kladl otázky a vytrvale z nich doloval dávno pohřbené příběhy; a to všechno kvůli nějaké holce z panského sídla, která se nechala pobodat. Sam jistě dělal svou práci obratně a ohleduplně, jako vždycky; proto svou nenávist nesměřovali proti němu.

„Žádnej,“ řekl Rafi. Otočili jsme se spolu na zadním sedadle a sledovali starce, který stál na chodníku před trafikou, opíral se o hůlku a hleděl za námi. „Jednoduše je to degenerovanej vidlák, co se s nikým nesnese, leda tak se svojí starou, která je nejspíš zároveň jeho sestra. Je to tady jeden křovák vedle druhýho, jako ve Vysvobození.“

„Víš co?“ odsekla Abby chladně, aniž by se otočila. „Už mám vážně plný zuby tý tvý koloniální nadřazenosti. Pokud někdo nechodil do nějaký nóbl anglický školy, neznamená to automaticky, že je méněcennej. A pokud ti není Glenskehy dost dobrý, můžeš se klidně poohlídnout po něčem lepším.“

Rafi otevřel pusu, potom znechuceně pokrčil rameny a znovu ji zavřel. Naštvaně zatáhnul vší silou za tkaničku, až se přetrhla, a zadrmolil nesrozumitelně nějakou nadávku.

Pokud by ten chlap byl o třicet čtyřicet let mladší, už bych se učila zpaměti jeho popis, abych ho předala Samovi. Z toho, že jako podezřelý nepřipadá v úvahu – jen těžko by se mu podařilo utéct pěti rozzuřeným studentům –, mě nepříjemně zamrazilo. Abby zesílila hudbu; Rafi mrštil botou na podlahu a ukázal dozadu přes zadní sklo vztyčený prostředník. Tohle, napadlo mě, bude vážně problém.

„Takže,“ začal Frank tu noc, „ten můj známej z FBI na tom nechal svoje lidi ještě zapracovat. Řekl jsem mu, že máme důvod se domnívat, že ta holka utekla ze Států, protože se nervově zhroutila, takže hledáme stopy a možný příčiny. Je to mimochodem to, co se domníváme? Čistě ze zájmu.“

„Já nemám ponětí, co se domníváš ty, milej zlatej Frankie. S touhle tvou černou dírou nechci mít nic společnýho.“ Byla jsem na svém stromě. Poposedla jsem tak, abych byla opřená zády o jednu větev a nohama se opírala o protější, a mohla si položit zápisník do klína. Mezi listím pronikalo dost měsíčního světla, abych viděla na papír. „Počkej chvilku.“ Přidržela jsem si telefon pod bradou a hledala propisku.

„Máš nějak dobrou náladu,“ ozval se Frank podezíravě.

„Právě jsem si užila parádní večeři a spoustu legrace. Tak proč bych nemohla mít dobrou náladu?“ Podařilo se mi vytáhnout propisku z kapsy u bundy, aniž bych spadla ze stromu. „Už můžeš.“

Frank cosi naštvaně zamumlal. „Rozkošné. Jenom to s tím kamarádíčkováním nepřežeň. Pořád je tu možnost, že jednoho z nich budeš muset zatknout.“

„Já myslela, že tvůj tip je záhadnej cizinec v černý kapuci.“

„Jsem otevřenej všem možnostem. A ta kapuce není nutná. Takže, co jsme zjistili – říkala jsi, že chceš obyčejný prkotiny, proto od tebe neberu žádný stížnosti. Šestnáctýho srpna 2000 Lexie-May-Ruth přechází k jinýmu mobilnímu operátorovi, kterej jí nabídnul levnější místní hovory. Dvaadvacátýho dostává v restauraci přidáno, o pětasedmdesát centů na hodinu. Osmadvacátýho ji Chad požádá o ruku a ona řekne ano. První víkend v září si ti dva vyjedou do Virginie za Chadovými rodiči, podle kterých je to velice roztomilá dívenka, a přivezou jim darem kytku v květináči.“

„Co zásnubní prsten?“ zeptala jsem se co nejlhostejněji. V hlavě mi explodovaly myšlenky jedna za druhou jako popcorn, ale nechtěla jsem, aby to Frank věděl. „Vzala si ho s sebou, když zmizela?“

„Ne. Policajti se na to Chada tenkrát ptali. Nechala ho na nočním stolku, ale to bylo normální. Nechávala ho tam vždycky, když šla do práce, aby ho neztratila nebo jí nespadnul do bramborový kaše. Každopádně to nebyl žádnej luxusní kousek. Chad hraje na basu v grungový kapele Prostřední noha, ale ještě se jim nepodařilo prorazit, takže se zatím živí jako zedník. Je švorc.“

Škrábala jsem v té tmě na stromě legračním písmem jako kocour a doufala jsem, že to po sobě budu schopná více či méně přečíst. „A dál?“

„Dvanáctýho září si s Chadem koupili na společnou kreditku playstation, což se nejspíš dneska už bere jako stvrzení manželskýho slibu. Osmnáctýho prodala svoje auto, fordku z šestaosmdesátýho, za šest set babek – řekla Chadovi, že si chce pořídit něco trochu míň otlučenýho, když teď dostala přidáno. Sedmadvacátýho šla k doktorovi s jakousi infekcí v uchu, kterou chytila nejspíš v bazénu; dal jí antibiotika a infekce zmizela. A desátýho října byla fuč. Je to to, co jsi chtěla slyšet?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „To je přesně to, co jsem měla na mysli. Díky, Franku. Jseš poklad.“

„Já myslím,“ pokračoval, „že mezi dvanáctým a osmnáctým zářím se něco stalo. Až do dvanáctýho podle všeho měla v úmyslu zůstat – zasnoubí se, jedou navštívit rodiče, nakupujou s Chadem dohromady. Ale osmnáctýho prodává auto, podle všeho, aby měla peníze a mohla prásknout do bot. Co ty na to?“

„Dává to smysl,“ řekla jsem, ale věděla jsem, že se Frank plete. Ta změna v chování začala najednou přímo bít do očí, a já věděla, proč Lexie vzala ze Severní Karolíny roha; věděla jsem to tak jistě, jako by tu seděla průhledná vedle mě na větvi, klátila nohama v měsíčním světle a šeptala mi to do ucha. A věděla jsem i to, proč se chystala vzít roha taky z Hlohovce. Někdo se snažil si ji přivlastnit.

„Zkusím o tom týdnu zjistit víc, možná bych mohl zařídit, aby někdo znovu vyslechnul chudáka starýho Chada. Pokud přijdeme na to, co ji přinutilo změnit plány, budeme mít lepší představu o tom našem tajemným chlapíkovi.“

„To zní dobře. Díky, Franku. Dej mi vědět, až budeš mít něco novýho.“

„A ty zatím sekej dobrotu,“ řekl a zavěsil.

Svítila jsem si mobilem do zápisníku a pročítala jsem si poznámky. Ten playstation nic neznamenal; nakupovat na dluh není žádný problém, pokud máte v úmyslu ho nesplatit a utéct někam, kde vás nenajdou. Poslední solidní stopa, která říkala, že stále ještě chtěla zůstat, byla změna operátora v srpnu. O levnější místní hovory se zajímáte pouze v případě, že je chcete využívat. 16. srpna si stále ještě spokojeně hověla v identitě May-Ruth a nikam se nechystala.

A potom, o necelé dva týdny později, ji chudák bigbíťák Chad požádal o ruku. Od té chvíle už nic nenasvědčovalo tomu, že Lexie chtěla zůstat. Odpověděla mu ano, usmála se, počkala na vhodný čas, až dá dohromady peníze, a potom frnkla rychle a tak daleko, jak jenom mohla. Nebyl v tom tedy žádný Frankův tajemný stalker, ani mstitel v masce, plížící se s blýskavým ostřím mezi stíny. Byl v tom jen obyčejný laciný prstýnek.

A tentokrát v tom navíc bylo i dítě – celoživotní pouto k jednomu muži. Mohla se ho zbavit, stejně jako mohla odmítnout Chada, ale to bylo vedlejší. Při pouhém pomyšlení na tohle pouto začala zběsile tlouct křídly o stěny jako uvězněný ptáček.

Zpožděná menstruace, ceny letenek; a k tomu všemu N. N, který buď představoval past, jež ji tu chtěla zadržet, nebo, v nějakém smyslu, který jsem teprve musela najít, únikovou cestu.

Ostatní seděli roztažení na podlaze obývacího pokoje před krbem jako děti a hrabali se v rozbitém cestovním kufru, který Justin někde našel. Rafi měl nohy uvolněně natažené přes Abbyiny – zjevně už se po té ranní hádce udobřili. Na koberci ležely hrnky, talíř se zázvorovými sušenkami a změť otlučených drobných předmětů – omlácené kuličky, cínoví vojáčci, půlka hliněné dýmky. „Paráda,“ řekla jsem, odložila bundu na pohovku a vmáčkla se mezi Daniela a Justina. „Co to máte?“

„Veteš,“ odpověděl Rafi. „Na. To je pro tebe.“ Natáhnul mechanickou myšku, prožranou od molů, a nechal ji, aby se s předením rozběhla po zemi ke mně. Bylo slyšet, jak se v půlce cesty se zoufalým skřípotem zadrhla.

„Radši si vezmi sušenku,“ natáhnul se Justin, aby k nám posunul talíř. „Ty chutnají líp.“

Vzala jsem do jedné ruky sušenku, druhou jsem ponořila do kufru a nahmatala cosi tvrdého a těžkého. Vytáhla jsem něco, co vypadalo jako otlučená dřevěná schránka; na víku stálo „EM“, kdysi dávno vykládané perletí, nyní už z ní zůstalo jen pár kousků. „Skvělý,“ řekla jsem a otevřela víko. „Na to, že jsem tam zašátrala poslepu, to není vůbec špatný.“

Byla to hrací skříňka, uvnitř byl zašlý váleček a roztrhaná modrá hedvábná výstelka, chvíli vrčela a pak se z ní začala linout melodie – „Greensleeves“, rezivá a něžná. Rafi přikryl rukou mechanickou myš, která ještě nejistě předla. Poslouchali jsme dlouho mlčky a do ticha se ozývalo jen praskání ohně.

„Krása,“ řekl Daniel tiše, když melodie dozněla, a zavřel skříňku. „To je krása. Příští Vánoce…“

„Můžu ji mít u sebe a pouštět si ji vždycky před spaním?“ zeptala jsem se. „Do Vánoc?“

„Najednou potřebuješ ukolébavky?“ zeptala se Abby, ale usmívala se přitom na mě. „Jasně že můžeš.“

„Ještě, že jsme ji nenašli dřív,“ ozval se Justin. „Tohle musí mít velkou cenu; určitě by nás to donutili prodat kvůli té dani.“

„Zas takovou cenu to nemá,“ odpověděl Rafi, vzal ode mě skříňku a prohlížel si ji. „Takovýhle obyčejný se dají pořídit zhruba za sto liber v tomhle stavu za mnohem míň. Moje babička je sbírala. Měla jich tucty, byly položený všude možně tak, aby spadly a rozbily se na cimprcampr, když se o ně jenom otřete. Každou chvilku ji z toho chytal psotník.“

„Přestaň,“ kopla ho Abby do kotníku – pryč s minulostí –, ale neznělo to příliš naštvaně. Z nějakého důvodu, snad jen díky té tajuplné alchymii, která funguje mezi přáteli, veškeré napětí z posledních několika dní jako by vyprchalo; znovu jsme spolu trávili čas spokojeně, v jednom chumlu, a když se Abby na zádech vyhrnul svetr, Justin jí ho stáhnul zpět. „Dřív nebo později mezi těmi krámy ale stejně najdeme něco cennýho.“

„Co byste udělali se spoustou peněz?“ zeptal se Rafi a natáhnul se po sušenkách. „Kdybyste za to dostali, řekněme, pár tisíc.“ V té chvíli jsem uslyšela Samův hlas: Ten barák je plnej starýho harampádí, pokud tam bylo něco cennýho…

„Koupila bych pořádnej kotel,“ pospíšila si Abby. „Co by topil a zároveň ohříval vodu, a u kterýho bych neměla strach, že se rozpadne, jakmile se na něj škaredě podívám. Dvě mouchy jednou ranou.“

„To ses tedy odvázala,“ řekl Justin. „A co značkový hadříky a víkendy v Monte Carlu?“

„Spokojím se s tím, že už mi nebudou mrznout prsty.“

Třeba mu měla něco dát, řekla jsem si, a potom si to rozmyslela… Uvědomila jsem si, že držím hrací skříňku tak pevně, jako by se mi ji někdo pokoušel vzít. „Já bych, myslím, nechal spravit střechu,“ ozval se Daniel. „Pár let by ještě měla vydržet, ale radši bych nečekal na to, až spadne.“

„Ty?“ zeptal se Rafi, zašklebil se na něj ze strany a znovu natáhnul mechanickou myšku. „Ty bys odtud v první řadě nikdy nic neprodal, ať by to bylo, co chtělo; zarámoval bys to a pověsil na zeď. Rodinná historie nad sprostý mamon.“

Daniel zakroutil hlavou a natáhnul ke mně ruku, abych mu podala jeho hrnek s kávou – namáčela jsem si v něm sušenku. „V první řadě jde o dům,“ řekl, usrknul si kávy a podal mi hrnek zpět. „Všechno ostatní je jenom taková poleva na dortu; mám to rád, ale všechno bych to bez mrknutí oka prodal, kdybychom potřebovali peníze na opravu střechy nebo něco takovýho. Ten dům má v sobě dost historie sám o sobě; a koneckonců, každej den si vytváříme svoji vlastní.“

„A co bys s těmi penězi udělala ty, Lex?“ zeptala se Abby.

To byla samozřejmě otázka za sto bodů, otázka, která mi bušila v hlavě jako nějaké zlomyslné kladívko. Sam s Frankem té teorii o zpackaném prodeji starožitností při pátrání moc nedali, protože tím směrem v podstatě nic neukazovalo. Všechno, co mělo v domě nějakou cenu, padlo na dědickou daň, Lexie se neznala s žádným starožitníkem ani obchodníkem s kradeným zbožím, a nic nenasvědčovalo tomu, že potřebovala peníze; až doteď.

Na účtu měla osmaosmdesát liber – s tím by se z Irska dostala stěží, natož aby začala kdekoli jinde nový život –, za pár měsíců jí mělo začít růst břicho, otec si toho mohl všimnout a pak by už bylo příliš pozdě. Naposledy prodala auto; tentokrát neměla co prodat.

Je ohromující, jak lacino se můžete zbavit svého života a pořídit si nový, pokud nejste příliš nároční a jste ochotní vzít jakoukoli práci, která se namane. Po operaci Vestálka jsem často trávila rána před svítáním na internetu, probírala se cenami hostelů a nabídkami pracovních míst a počítala. Je spousta měst, kde můžete pořídit nějaký mizerný kvartýr za tři sta liber na měsíc, nebo lůžko v hostelu za deset liber na noc; stačí mít na letenku a nějaké peníze do začátku, abyste měli dost času odpovídat na inzeráty, které nabízejí místa barmanů, prodavačů v bufetu nebo cestovních průvodců, a můžete si pořídit zbrusu nový život za cenu ojetého auta. Měla jsem našetřené dva tisíce – víc než dost.

A Lexie v tom uměla chodit líp než já; měla nějaký ten pokus už za sebou. Ona nepotřebovala najít u sebe ve skříni ztraceného Rembrandta. Jí by stačila i obyčejná cetka – starý šperk, nějaký vzácný porcelán, slyšela jsem o tom, že i někteří staří medvídci se dají prodat za stovky liber – a vhodný zájemce; ovšem pokud by byla skutečně ochotná občas prodat nějakou tu drobnost z domu bez vědomí ostatních.

Předtím utekla v Chadově autě, ale byla bych přísahala na cokoli, že tentokrát to bylo jiné. Tohle byl její domov.

„Já bych nám všem pořídila nový postele,“ odpověděla jsem. „Jsem od těch pér v matraci otlačená jako princezna na hrášku, a kdykoli se Justin otočí, tak se vzbudím,“ a otevřela jsem znovu hrací skříňku, abych tenhle rozhovor ukončila.

Abby si tiše prozpěvovala a v ruce obracela hliněnou dýmku: „Greensleeves byla vší mou radostí, Greensleeves byla mé potěšení…“ Rafi znovu natočil mechanickou myšku a začal prohlížet strojek uvnitř. Justin obratně trefil kuličkou jinou kuličku, ta se odkutálela přes podlahu a jemně ťukla o Danielův hrnek; Daniel vzhlédnul od cínového vojáčka a usmál se, vlasy spadlé do čela. Já na ně hleděla, hladila prsty staré hedvábí vystýlky a z celého srdce si přála, aby to, co jsem řekla, byla pravda.

12

Druhý den jsem po večeři začala pátrat v impozantním epickém díle strýce Simona po jakékoli informaci o nějaké mrtvé dívce z Glenskehy. Bylo by to daleko snazší o samotě, ale to by znamenalo hodit se marod ze školy, a nechtěla jsem ostatní znepokojovat, pokud to nebylo nezbytně nutné; a tak jsme s Rafim a Danielem seděli na podlaze prázdného pokoje a mezi sebou jsme měli rozložený rodokmen Marchových. Abby s Justinem byli dole a hráli piket.

Rodokmen byl obrovský otrhaný arch tvrdého papíru, popsaný směsicí rukopisů, od jemného, hnědého inkoustu nahoře – James March, nar. cca 1598, ženat od 1619 s Elizabeth Kempeovou – až po škrabopis strýce Simona dole: Edward Thomas Hanrahan, nar. 1975, a jako poslední Daniel James March, nar. 1979. „Tohle je jediná věc v tomhle pokoji, která se dá přečíst,“ řekl Daniel a očistil roh od pavučiny, „nejspíš proto, že to nepsal Simon. Všechno ostatní… můžeme se na to zkusit podívat, Lexie, pokud tě to fakt zajímá, ale vypadá to, že většinu toho psal, když byl na plech.“

„Hele,“ nahnula jsem se, abych ukázala prstem. „Tady je ten tvůj William. Černá ovce.“

„William Edward March,“ řekl Daniel a položil jemně prst pod jméno. „Narozen 1894, zemřel 1983. Jo, to je on. Zajímalo by mě, kde skončil.“ William byl jeden z mála, který žil déle než čtyřicet let. Sam měl pravdu, Marchovi umírali mladí.

„Tak se koukneme, jestli ho tu někde najdeme,“ odpověděla jsem a přitáhla k sobě jednu z krabic. „Ten člověk mě začíná zajímat. Chtěla bych vědět, co to bylo za obrovskej skandál.“

„No jo, ženský,“ ozval se Rafi povzneseně, „drby, to je jejich,“ ale sám sáhnul po další krabici.

Daniel měl pravdu, většina ságy byla skoro nečitelná – strýc Simon psal ve viktoriánském stylu a nenechával žádné mezery mezi řádky. Nebylo nutné, abych to četla; pouze jsem procházela text, jestli nezahlédnu vysokou křivku velkého W a M. Nevím, co přesně jsem čekala, že najdu. Možná nic; anebo něco, co by tu rathowenskou historku postavilo zpátky na zem, co by dokazovalo, že ta dívka odplula i s dítětem do Londýna, založila si tam úspěšnou živnost jako švadlena a žila šťastně až do smrti.

Slyšela jsem, jak Justin dole něco řekl a Abby se tomu zasmála, slabě a jakoby z dálky. My tři jsme nemluvili, bylo slyšet jenom jemné, ustavičné šustění papíru. Pokoj byl chladný a šerý, za oknem visel zastřený měsíc a stránky mi zanechávaly na prstech suchou vrstvu prachu.

„A hele, máme ho,“ ozval se Rafi náhle. „‚William March se stal obětí obrovské nespravedlnosti a – senzacechtivosti? –, která ho nakonec stála jak zdraví, tak…‘ Ježíšikriste, Danieli. Ten tvůj strýc musel bejt jak slíva. Je to vůbec anglicky?“

„Ukaž,“ nahnul se k němu Daniel. „‚… jak zdraví, tak právoplatné místo ve společnosti,‘ myslím.“ Vzal si od Rafiho celou hrst papírů a posunul si brýle ke kořenu nosu. „‚Fakta, zbavená jakýchkoli smyšlenek,‘“ četl pomalu s prstem sledujícím řádek, „‚jsou následující: od roku 1914 do roku 1915 William March bojoval v první světové válce, kde se‘ – to bude ‚osvědčil‘ – ‚a později si vysloužil válečný kříž za statečnost. Již to samo o sobě musí‘ – to nepřečtu – ‚všechny sprosté pomluvy. Roku 1915 byl William March z armády propuštěn, z důvodu silného nervového otřesu po zásahu střepinou do ramene…‘“

„Posttraumatická stresová porucha,“ řekl Rafi. Opíral se zády o zeď, ruce za hlavou, a poslouchal. „To je teda pech.“

„Tohle nemůžu přečíst,“ pokračoval Daniel. „Něco o tom, čeho byl svědkem – během bitvy, předpokládám; rozluštím akorát ‚krutost‘. Potom tu stojí: ‚Zrušil své zasnoubení se slečnou Alicí Westovou, neúčastnil se kratochvílí své společenské třídy a raději trávil čas mezi prostými lidmi z Glenskehy, ke značnému znepokojení obou stran. Všichni zúčastnění se obávali, že z tohoto‘ – nepřirozeného, myslím – ‚spojení nemůže vzejít nic dobrého.‘“

„Snobové,“ řekl Rafi.

„Ty máš nejmíň co mluvit,“ odpověděla jsem, překulila se na podlaze k Danielovi, opřela si bradu o jeho rameno a pokoušela se luštit další slova. Zatím nic překvapivého, ale věděla jsem, že z tohohle opravdu nemohlo vzejít nic dobrého.

„‚Přibližně v té době,‘“ četl Daniel dál a nahnul list tak, abych na něj viděla, „‚přišla jedna mladá dívka z vesnice do požehnaného stavu a jako otce svého nenarozeného dítěte označila Williama Marche. Ať již byla pravda jakákoli, lidé z Glenskehy, kteří tehdy ještě ctili mravnost nade vše‘“ – ‚mravnost‘ byla dvakrát podtržena –, „‚byli její prostopášností pohoršeni. Všichni ve vesnici byli toho – názoru? –, že dívka smyje svou hanbu, pouze pokud vstoupí do nápravného ústavu pro padlé dívky, a dokud tak neučiní, budou se k ní chovat jako k psanci.‘“

Tak tedy žádný happy end, žádný krejčovský krámek v Londýně. Některé dívky tyto ústavy už nikdy neopustily. Zůstaly tam, aby otročily – za to, že otěhotněly, že byly znásilněny, že osiřely, že byly příliš hezké – a po smrti přišly do bezejmenného hrobu.

Daniel četl dál, tiše a klidně. Cítila jsem vibrace jeho hlasu na svém rameni. „‚Dívka si však vzala život z čistého zoufalství či z neochoty přijmout předepsané pokání. William March – ať již proto, že byl skutečně spolustrůjcem jejího hříchu, nebo proto, že již viděl až příliš mnoho krveprolití – tím byl hluboce dotčen. Ochořel, a když se jeho stav zlepšil, opustil rodinu, přátele i domov, aby začal někde jinde nanovo. O jeho pozdějším životě se mnoho neví. Tento případ lze brát jako varování před nástrahami chtíče, před překračováním hranic svého přirozeného stavu, či před…‘“ Daniel se odmlčel. „Zbytek není k přečtení. Ale to je o Williamovi beztak všechno; další odstavec je o nějakých koňských dostizích.“

„Ježíši,“ špitla jsem. Pokoj mi náhle připadal studený, až příliš studený a vzdušný, jako by se okno za námi otevřelo dokořán.

„Chovali se k ní jako k malomocné, až ji to zlomilo,“ řekl Rafi. Jeden koutek úst měl nepatrně stažený. „William se z toho zhroutil a pak odtud odešel. Takže už tehdy bylo v Glenskehy plno cvoků.“

Cítila jsem, jak se Danielova záda mírně zachvěla. „Tohle je nechutnej příběh,“ odpověděl. „To každopádně. Občas mě napadá, jestli bychom to ‚pryč s minulostí‘ neměli vztáhnout i na dům. I když…“ Rozhlédl se kolem, po pokoji plném zaprášených, otlučených předmětů, po zdech s otrhanými tapetami, po zrcadle s tmavými fleky na chodbě, ve kterém jsme se otevřenými dveřmi odráželi my tři ponoření do modrého stínu. „Nejsem si jist,“ řekl téměř sám sobě, „jestli by to bylo řešení.“

Sklepnul hrany papírů k sobě, opatrně je uložil zpět do krabice a zavřel víko. „Nevím, jak vám dvěma,“ dodal, „ale mně to dnes večer už stačilo. Pojďte za ostatními.“

„Myslím, že jsem viděl všechny lejstra v zemi, na kterých stálo slovo ‚Glenskehy‘,“ řekl Sam, když jsem mu později volala. Jeho hlas zněl vyčerpaně a zastřeně – únava z pročítání spisů; ten tón jsem dobře znala –, ale spokojeně. „Vím toho o něm daleko víc, než je zdrávo, a mám tři chlapy, na který sedí ten tvůj profil.“

Seděla jsem na svém stromě, nohy vytažené nahoru. Pocit, že mě někdo sleduje, nyní zesílil do té míry, že jsem si začala přát, aby to na mě vyskočilo, ať to bylo, co chtělo, a já konečně viděla, s čím mám tu čest. Frankovi ani, nedej bože, Samovi, jsem se o tom nezmiňovala. Pokud jsem byla schopná soudit, mezi nejpravděpodobnější příčiny patřila má bujná představivost, duch Lexie Madisonové nebo stalker-zabiják se sklonem k nerozhodnosti, ale ani s jednou z těch možností se mi nechtělo svěřovat. Přes den jsem si bývala jistá, že jde jen o bujnou představivost, možná lehce podpořenou zvuky zdejší divoké zvěře, ale v noci jsem si tím už tak jistá nebyla. „Jenom tři? Ze čtyř set lidí?“

„Glenskehy vymírá,“ odpověděl Sam rezolutně. „Skoro polovině obyvatelstva je přes šedesát. Jakmile jsou děti dost starý, sbalí si svých pět švestek a namíří si to do Dublinu, Corku, Wicklow, kamkoli, kde je aspoň náznak života. Zůstávají tu jenom ti, co převezmou rodinnej statek nebo podnikání. Chlápků mezi pětadvaceti a pětatřiceti lety je tam necelých třicet. Vyřadil jsem ty, kteří za prací dojíždějí, nezaměstnaný, ty, co žijou sami, a ty, co se můžou přes den urvat, kdyby chtěli – co dělají na noční směny, a chlapy, co pracují sami na sebe. Zůstali tři.“

„Ježíši,“ vypadlo ze mě. Pomyslela jsem na toho starce, belhajícího se prázdnou ulicí, na sešlé domky, v nichž se pohnula jediná krajková záclona.

„To je holt pokrok. No, aspoň že seženou vůbec nějakou práci.“ Slyšela jsem obrácení stránky. „Takže tady jsou ti tři. Declan Bannon, jednatřicet let, má se svojí ženou malej statek hned za Glenskehy a dvě malý děti. John Naylor, devětadvacet let, žije ve vesnici s rodiči a pracuje na jednom statku. A Michael McArdle, šestadvacet let, bydlí s rodiči a přes den pracuje na té benzínce u silnice do Rathowenu. Ani u jednoho žádná viditelná vazba na Hlohovec. Říká ti některý z těch jmen něco?“

„Takhle z hlavy nic,“ odpověděla jsem, „promiň.“ A potom jsem málem spadla ze stromu. „Jasně, nevadí,“ řekl Sam klidně, „to bych toho chtěl moc najednou,“ ale skoro jsem ho neslyšela. John Naylor konečně, a bylo sakra na čase, jsem měla někoho, kdo začínal na N.

„Kterej se ti zamlouvá nejvíc?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se, abych na sobě nedala nic znát. Ze všech detektivů, které znám, dokáže Sam nejlépe předstírat, že mu něco uniklo. Hodí se to častěji, než byste čekali.

„Ještě je brzo, ale zatím je můj favorit Bannon. Jako jedinej má zápis v rejstříku. Před pěti lety jeden párek amerických turistů zaparkoval auto před Bannonovými vraty a vyšel si na výlet po okolí. Když Bannon přišel a nemohl domů zahnat ovce, solidně jim z boku prokopnul kapotu. Poškození cizího majetku a k tomu má pifku na cizí; to vandalství by na něj docela sedělo.“

„Ti ostatní jsou čistí?“

„Byrne říká, že oba párkrát viděl zlitý pod obraz, ale zas ne do té míry, aby se obtěžoval jim přišít veřejné výtržnosti nebo něco takovýho. V díře jako Glenskehy můžou oba klidně páchat trestnou činnost, o který nevíme, ale oficiálně, jo, jsou čistí.“

„Už jsi s nimi mluvil?“ Z nějakého důvodu jsem cítila potřebu si tohohle Johna Naylora prohlédnout. Zajít do hospody zjevně nepřicházelo v úvahu, a jen tak si to namířit na statek, kde pracoval, to nejspíš nebyl nejlepší nápad, ale kdybych mohla být nějakým způsobem při výslechu…

Sam se zasmál. „Dej mi čas. Vypadli mi ze všech těch jmen teprve dneska odpoledne. Chci si se všemi třemi popovídat zítra ráno. Chtěl jsem se tě zeptat… nemohla bys přijet? Že by ses na ně jenom v rychlosti koukla, jestli ti třeba nebude některej povědomej?“

Nejradši bych mu vlepila pusu. „Panebože, jasně. Kdy? Kam?“

„Jo, napadlo mě, že bys možná chtěla.“ Usmíval se. „Nejspíš na stanici v Rathowenu. Nejlepší by bylo u nich doma, abychom je moc nevyplašili, jenže tam bych tě s sebou vzít nemohl.“

„To zní dobře,“ odpověděla jsem. „Vlastně fantasticky.“

Úsměv v Samově hlase se rozšířil. „Souhlasím. Dokážeš se utrhnout od ostatních?“

„Řeknu jim, že musím na prohlídku do nemocnice, kvůli stehům. Stejně bych tam musela.“ Při pomyšlení na ostatní se mi maličko sevřelo hrdlo. Pokud měl Sam na někoho z těch chlapů něco hmatatelného – nemuselo to ani stačit na zatčení –, pak to znamenalo konec; balím kufr, vracím se do Dublinu a na oddělení domácího násilí.

„Nebudou chtít jet s tebou?“

„Nejspíš jo, ale to zvládnu. Nechám se od Justina nebo Daniela vysadit ve Wicklow před nemocnicí. Vyzvedneš mě tam, nebo si mám vzít do Rathowenu taxíka?“

Zasmál se. „Myslíš, že bych si nechal ujít příležitost? Tak třeba o půl jedenáctý?“

„Super,“ odpověděla jsem. „A, Same… nevím, jak moc do hloubky s těmi třemi chceš jít, ale než si s nimi začneš povídat, mám pro tebe ještě jednu informaci. O té holce s tím děckem.“ Znovu na mě padl ten trapný pocit provinilosti, ale připomněla jsem si, že Sam není Frank a s největší pravděpodobností se na Hlohovci neukáže s povolením k domovní prohlídce a s celou řadou úmyslně urážlivých otázek. „Vypadá to, že se celá ta věc odehrála někdy v roce 1915. Jméno té holky neznám, ale její milenec byl William March, narozen 1894.“

Chvíle ohromeného ticha; a potom: „Páni, ty jseš poklad,“ vypadlo ze Sama nadšeně. „Jak jsi na to přišla?“

Takže Sam záznamy z odposlechu neposlouchal – alespoň ne všechny. Překvapilo mě, jak moc se mi ulevilo. „Strýc Simon psal rodinnou historii. O té holce se tam zmínil. Podrobnosti tak úplně nesedí, ale je to na beton ta samá historka.“

„Počkej,“ řekl Sam; slyšela jsem ho, jak listuje v zápisníku a hledá prázdnou stránku. „Fajn. Můžeš.“

„Podle Simona odešel William roku 1914 do války a o rok později se vrátil v zuboženým stavu. Zrušil zasnoubení s nějakou rozkošnou slečinkou s přiměřeným společenským postavením, přerušil styky se všemi starými známými a zdržoval se hodně ve vesnici. Mezi řádky se dá vyčíst, že lidi z Glenskehy z toho nebyli dvakrát nadšení.“

„Moc s tím stejně dělat nemohli,“ přerušil mě Sam suše. „Panstvo si mohlo dělat, co se mu zlíbilo.“

„Pak ta holka otěhotněla,“ pokračovala jsem. „Tvrdila, že otcem je William – Simon se k tomu stavěl trochu skepticky, ale v každým případě, Glenskehy bylo vzhůru nohama. Jednali s ní jako s prašivým psem; obecnej názor byl ten, že patří do nápravnýho ústavu pro padlý dívky. Než ji tam stačili poslat, oběsila se.“

Závan větru mezi stromy, listí začalo šustit pod kapičkami deště.

„Takže,“ ozval se Sam po chvíli, „podle téhle Simonovy verze za to nemohli Marchovi, ale ti praštění vesničtí křupani.“

Zaskočil mě náhlý nával vzteku; měla jsem chuť mu utrhnout hlavu. „Ani Williamovi Marchovi to jen tak neprošlo,“ odpověděla jsem a slyšela ve svém hlase nabroušenost. „Nervově se zhroutil – podrobnosti neznám, ale skončil v jakýmsi ústavu, kterej neměl daleko k blázinci. A to dítě navíc vůbec nemuselo bejt jeho.“

Další ticho, tentokrát delší. „Dobře. Máš pravdu. Dneska večer nemám v úmyslu se hádat. Na to mám až moc velkou radost z toho, že tě zase uvidím.“

Přísahám, že mi trvalo asi vteřinu, než mi to došlo. Soustředila jsem se pouze na možnost, že uvidím toho záhadného N, a vůbec mě nenapadlo, že se vlastně uvidím se Samem. „Už za necelých dvanáct hodin,“ řekla jsem. „Poznávací znamení – budu vypadat jako Lexie Madisonová a na sobě nebudu mít nic než bílý krajkový spodní prádlo.“

„Hele, tohle mi nedělej,“ odpověděl Sam. „Bude to v pracovní době, ženská.“ Ale než zavěsil, slyšela jsem v jeho hlase úsměv.

Daniel seděl v jednom z křesel u krbu a četl T. S. Eliota; zbylí tři hráli poker. „Uf,“ řekla jsem a sesula se na rohož před krbem. Rukověť pistole se mi zaryla pod žebra; ani jsem se nesnažila zakrýt, jak mě to zabolelo. „Jak to, že jseš venku? Ty přece nikdy jako první nevypadneš.“

„Nakopala jsem mu prdel,“ zavolala na mě Abby a zvedla sklenici s vínem.

„Přestaň se vytahovat,“ řekl Justin. Znělo to, jako by prohrával. „Není to hezký.“

„Ale má pravdu,“ ozval se Daniel. „V blafování je fakt dobrá. Zase tě bolí ty stehy?“

Kratičké ticho od stolu, bylo slyšet jen cvakání mincí, s kterými si Rafi pohrával mezi prsty. „To jenom proto, že na ně musím myslet,“ odpověděla jsem. „Zítra jdu na tu prohlídku, aby mě doktoři mohli zase prohmatat a říct, že jsem v pořádku, což vím i bez nich. Svezeš mě tam?“

„Jasně,“ odložil Daniel knihu na klín. „V kolik?“

„Na desátou ráno do nemocnice ve Wicklow. Do školy odtud potom můžu jet vlakem.“

„Ale přece tam nemůžeš sama,“ řekl Justin. Seděl zkroucený na židli, na karty už úplně zapomněl. „Já tě tam vezmu. Zítra nic nemám. Půjdu tam s tebou a pak můžeme jet do školy spolu.“

Vypadal opravdu znepokojeně. Kdyby se mi ho nepodařilo zbavit, byl by to skutečný průšvih. „Nechci, aby se mnou kdokoli chodil,“ odpověděla jsem. „Chci tam jít sama.“

„Ale špitály jsou hrozný. A čekat tam celý hodiny v nějaký příšerný, přecpaný čekárně jako dobytek…“

Sklonila jsem hlavu a hledala v kapse bundy cigarety. „Tak si s sebou vezmu knížku. V první řadě se mi tam vůbec nechce; to poslední, co potřebuju, je, aby mi tam někdo celou dobu dýchal na záda. Chci to mít celý z krku a hodit to za hlavu, jasný? Dovolíte mi to?“

„Je to její právo,“ řekl Daniel. „Kdyby sis to rozmyslela, dej nám vědět, Lexie.“

„Díky,“ odpověděla jsem. „Jsem už totiž dospělá. Svoje stehy dokážu doktorovi ukázat i sama.“

Justin pokrčil rameny a vrátil se ke kartám. Věděla jsem, že jsem ranila jeho city, ale neměla jsem na vybranou. Zapálila jsem si cigaretu; Daniel mi podal popelník, který měl položený na područce křesla. „Nekouříš v poslední době nějak víc?“ zeptal se.

Nejspíš jsem na sobě nedala nic znát, ale mysl mi pracovala jako pominutá. Pokud něco, tak jsem kouřila míň, než jsem měla – držela jsem to na patnácti, šestnácti denně, na půli cesty mezi mou desítkou a Lexiinou dvacítkou, a doufala, že tenhle pokles budou přičítat mému zdravotnímu stavu. Dosud mě ani nenapadlo znepokojovat se myšlenkou, že Frank má tu informaci o dvacítce cigaret pouze od těch čtyř. Daniel nechtěl věřit té historce o kómatu; bůhví, co všechno se mu ještě honilo hlavou. Bylo to tak snadné, až děsivě snadné, utrousit při výslechu u Franka jednu či dvě dezinformace a potom si jenom počkat – ty jeho klidné, šedé oči, upřené na mě bez jakékoli stopy netrpělivosti –, jestli se k němu vrátí zpět.

„Ani nevím,“ odpověděla jsem zaraženě. „To mě vůbec nenapadlo. Kouřím víc?“

„Předtím sis s sebou obvykle na procházky cigarety nebrala,“ řekl Daniel. „Teď jo.“

Úlevou se mi až zatajil dech. Mělo mi to dojít – mrtvá u sebe neměla cigarety –, ale to, že mi při přípravě něco uniklo, bylo daleko snesitelnější než představa, že Daniel s kamennou tváří drží v ruce plno žolíků. „Chtěla jsem si je s sebou brát i předtím,“ odpověděla jsem. „Ale vždycky jsem na ně zapomněla. Teď, když mi připomínáte mobil, vzpomenu si i na cigarety. Ale stejně,“ posadila jsem se a podívala se na Daniela dotčeně, „proč nadáváš mně? Rafi kouří dvě krabičky denně, a tomu jsi nikdy neřekl ani slovo.“

„Já ti přece nenadávám,“ řekl Daniel. Usmíval se na mě přes knihu. „Jenom si myslím, že člověk by měl mít z neřestí požitek; k čemu by jinak byly? A pokud kouříš proto, že jseš nervózní, tak z toho požitek nemáš.“

„Já nejsem nervózní,“ odpověděla jsem, znovu jsem se na důkaz těch slov opřela o lokty a popelník si položila na břicho. „Jsem v pohodě.“

„Na tom není nic divnýho, bejt nervózní po tom všem,“ pokračoval Daniel. „Je to naprosto pochopitelný. Ale měla by sis najít jinej způsob, jak se zbavovat stresu, a ne plýtvat starou dobrou neřestí.“ Znovu ten náznak úsměvu. „Jestli cítíš potřebu si s někým popovídat…“

„To myslíš jako terapeuta?“ zeptala jsem se. „Pch. To mi radili v nemocnici, poslala jsem je s tím do háje.“

„No, jasně,“ řekl Daniel. „To si dovedu představit. S tím rozhodně souhlasím. Nikdy jsem neviděl žádnej smysl v tom, platit někomu cizímu, aby si s tebou povídal o tvých problémech, když navíc ani předem nevíš nic o jeho inteligenci; na to má přece člověk přátele. Jestli si o tom vážně chceš popovídat, jsme ti všichni…“

„Propánakrále, to snad není možný,“ zvednul Rafi hlas. Praštil zprudka kartami o stůl a odsunul je stranou. „Mně se z toho chce zvracet. Ach, plně souhlasím s tvými pocity, pojďme si o tom všichni popovídat – uniklo mi snad něco? Přestěhovali jsme se snad do Kalifornie a nikdo se mi to, do hajzlu, neobtěžoval oznámit?“

„Co to do tebe sakra vjelo?“ ozval se Justin s náznakem vzteku v hlase.

„Nemám rád tyhle sentimentální kecy. Lexie je v pohodě. Sama to říká. Tak z jakýho důvodu je nutný to sakra dokola rozebírat?“

Posadila jsem se; Daniel odložil knihu. „Do toho ty nemáš co mluvit,“ řekl Justin.

„Jestli mám tyhle hovadiny poslouchat, tak do toho krucinál mám co mluvit. Končím. Justine, sežer si to. Rozdáváš, Abby.“ Rafi se natáhl přes Justina pro láhev s vínem.

„Když je řeč o zahánění stresu neřestmi,“ utrousila Abby suše, „nemyslíš, žes toho na jeden večer vypil už dost?“

„Ne, to teda nemyslím,“ odpověděl jí Rafi. Nalil si víno do sklenice tak zprudka, že pár kapek vystříklo přes okraj na stůl. „A nevzpomínám si, že bych se tě ptal na tvůj názor. Tak rozdávej, do hajzlu.“

„Jseš opilej,“ řekl Daniel chladně. „A začínáš bejt otravnej.“

Rafi se k němu prudce otočil; v ruce svíral sklenici a já měla na vteřinu pocit, že ji po něm mrští. „Jo,“ odpověděl potichu a jízlivě, „jsem opilej. A mám v úmyslu se opít ještě mnohem víc. Chceš si o tom popovídat, Danieli? To bys chtěl? Chtěl bys, abychom si tu všichni o něčem popovídali?“

V jeho hlase bylo něco výhrůžného, něco jako zápach benzínu, nachystaného a připraveného vzplanout při první jiskérce. „Nevidím nejmenší smysl v tom, debatovat o čemkoli s někým, kdo je v takovýmhle stavu,“ řekl Daniel. „Seber se, dej si kafe a přestaň se chovat jako rozmazlenej fracek.“ Znovu vzal do ruky knihu a otočil se k ostatním zády. Jako jediná jsem mu viděla do tváře. Byla dokonale klidná, ale oči se nepohybovaly – nečetl.

I já jsem cítila, že to celé vzal za špatný konec. Když se Rafi propracoval do jedné z těch svých nálad, neuměl převrátit list. Potřeboval, aby to někdo udělal za něj, aby tón v místnosti odlehčil, uklidnil nebo postavil na zem, potom by se přidal. Rýpat do něj, to znamenalo ho ještě víc rozběsnit, a ze skutečnosti, že Daniel se dopustil pro něj tak netypické chyby, mě hluboko uvnitř zamrazilo – údivem a ještě něčím jiným, snad strachem či rozechvěním. Mohla jsem Rafiho zklidnit během pár vteřin (Jo tak vy si myslíte, že mám posttraumatickou stresovou poruchu nebo co? Jako veteráni z Vietnamu? Že stačí zařvat „granát“ a koukat, jak se vrhnu k zemi…), ale ovládla jsem se, i když mě to stálo hodně přemáhání; potřebovala jsem vidět, jak to dopadne.

Rafi se nadechl, jako by chtěl něco říct, ale potom si to rozmyslel, znechuceně zakroutil hlavou a zprudka odsunul židli. Do jedné ruky chytil sklenici, do druhé láhev, a vypochodoval z pokoje. O chvíli později práskl u sebe dveřmi.

„Co je, proboha?“ zeptala jsem se po chvíli. „Myslím, že přece jenom možná za tím cvokařem zajdu, a řeknu mu, že bydlím se samýma magorama.“

„Nezačínej zase,“ řekl Justin. „Nech toho.“ Hlas se mu třásl.

Abby položila karty, vstala, pečlivě za sebou zasunula židli a odešla z pokoje. Daniel se ani nehnul. Slyšela jsem, jak Justin něco převrhnul a šeptem naštvaně zaklel, ale ani jsem nezvedla hlavu.

Snídaně druhý den byla tichá a ne zrovna příjemná. Justin se mnou okázale nemluvil. Abby se pohybovala po kuchyni s drobnou znepokojenou vráskou mezi obočím. Nakonec jsme umyly nádobí, Abby vytáhla Rafiho z jeho pokoje a všichni tři odjeli do školy.

Daniel seděl u stolu a zíral z okna, ponořený do nějakého soukromého zatmění mysli, a já utírala a uklízela nádobí. Nakonec se pohnul a zhluboka se nadechnul: „Tak jo,“ pohlédl zmateně na cigaretu dohořívající mu mezi prsty. „Radši bychom měli jet.“

Nepromluvil ani cestou do nemocnice. „Díky,“ řekla jsem mu, když jsem vystupovala z auta.

„Nemáš zač,“ odpověděl nepřítomně. „Kdyby se něco stalo, jako že se nic nestane, nebo kdyby sis to rozmyslela a nechtěla tu bejt sama, tak zavolej.“ Zamával mi přes rameno a odjel.

Chvíli jsem pro jistotu počkala, potom si koupila v nemocniční kavárně mizerné kafe v polystyrénovém kelímku, opřela se venku o zeď a čekala na Sama. Spatřila jsem ho, jak zajíždí na parkoviště, vystupuje z auta a rozhlíží se. Na zlomek vteřiny jsem ho nemohla poznat. Vypadal unaveně, podsaditě a staře, až komicky staře, a v té chvíli mě napadlo jediné: Co je to za chlapa? Potom mě spatřil, usmál se, v mysli mi to docvaklo, a znovu to byl on. Uvědomila jsem si, že Sam vždy během velkého případu přibere pár kilo navíc – z toho nezdravého stravování v bufetech přes den – a já trávila veškerý čas mezi lidmi, kterým bylo něco přes dvacet, takže pětatřicetiletý člověk mi samo sebou musel teď připadat jako stařec. Hodila jsem kelímek do popelnice a zamířila k němu.

„Panebože,“ řekl Sam a celou mě objal, „tak rád tě zase vidím.“ Jeho polibek byl vřelý, horlivý a nezvyklý; i jeho vůně, mýdlo a čerstvě vyžehlená bavlna, mi připadala cizí. Okamžik mi trvalo, než mi došlo, co mi to připomíná – ten první večer na Hlohovci, kdy se očekávalo, že budu znát všechno kolem sebe skrz naskrz.

„Ahoj,“ usmála jsem se na něj.

Přitiskl si moji hlavu na rameno. „Panebože,“ vzdychnul. „Co takhle zapomenout na celej tenhle debilní případ a na den se spolu někam zašít?“

„Práce,“ připomněla jsem mu. „To tys nechtěl, abych si oblíkla bílý krajkový spodní prádlo.“

„Změnil jsem názor.“ Přejel mi dlaněmi po rukách od ramen dolů. „Vypadáš báječně, víš to? Celá jenom kveteš a už nejseš tak hubená. Tenhle případ ti prospívá.“

„To ten venkovskej vzduch,“ odpověděla jsem. „A Justin vaří jako pro dvanáct lidí. Jakej je plán?“

Sam znovu vzdychnul, pustil mi ruce a opřel se zády o auto. „Domluvili jsme si ty tři na stanici v Rathowenu tak, aby šli po půlhodině po sobě. To je, myslím, dost času; zatím si je chci jenom očuchat, nechci je moc vyplašit. Nemají tam pozorovací komoru, ale všechno, co se ve výslechové místnosti děje, uslyšíš z recepce. Můžeš počkat vzadu, než je zavedeme dovnitř, potom proklouznout do recepce a poslouchat.“

„Chtěla bych si je taky prohlídnout,“ řekla jsem. „Co kdybych prostě seděla na recepci? Ničemu by to nevadilo, kdyby mě tam jako náhodou viděli. Jestli je to někdo z nich – ať už vrah, nebo ten vandal –, tak to s ním zamává.“

Sam zakroutil hlavou. „Jasně, ale toho se právě bojím. Pamatuješ na tu noc, jak jsme telefonovali, a ty sis myslela, že jsi někoho slyšela? Jestli tě sleduje a pak získá dojem, že jseš s námi v kontaktu… Už víme, že je to pruďas.“

„Same,“ řekla jsem mírně a propletla prsty mezi jeho, „proto jsem přece tady. Abychom se dostali dál. Pokud mi to nechceš dovolit, tak jsem jenom budižkničemu, co bere plat za to, aby se přejídalo a četlo brakový romány.“

Po chvíli se Sam usmál, nepatrně a váhavě. „Fajn. Tak dobře. Tak si je tedy prohlídni, až je budu odvádět.“

Jemně mi stisknul prsty a pustil je. „Než zase zapomenu,“ zalovil rukou v kabátě, „Mackey ti posílá tohle.“ Byla to lahvička s tabletami, stejná jako ta, kterou jsem si přivezla na Hlohovec, s cedulkou ze stejné lékárny, na níž stálo výrazně, že se jedná o amoxycillin. „Prý ti mám říct, že rána ještě není úplně zahojená, doktor má strach, abys nedostala infekci, tak to máš ještě nějakej čas brát.“

„Vidím, že nedostatkem vitaminu C trpět určitě nebudu,“ řekla jsem a zastrčila lahvičku do kapsy. Byla těžká, úplně mě v kapse bundy tížila. Doktor má strach… Frank začínal připravovat můj odchod.

Stanice v Rathowenu byla příšerná špeluňka. Viděla jsem takových už spousty, venkov je jich plný – mrňavých stanic, polapených do uzavřeného škodolibého kruhu, přehlížených těmi, kdo rozdělují finance, těmi, kdo rozdělují posty, a všemi, kdo jsou schopní si sehnat jakoukoli jinou práci kdekoli jinde v tomhle vesmíru. V recepci byla jedna rozvrzaná židle, plakát s cyklistickými přilbami a okýnko, kterým mohl Byrne tupě zírat ze dveří a přitom rytmicky žvýkat žvýkačku. Výslechová místnost byla evidentně zároveň i skladiště – byl tu stůl, dvě židle, registrační skříňka – bez zámku –, hromada lejster, z kterých jste si mohli sami posloužit, a v jednom rohu, z důvodu, jenž mi zůstal utajen, otlučený policejní štít z osmdesátých let. Na podlaze bylo zažloutlé linoleum a na jedné zdi rozmáčklá moucha. Není divu, že Byrne vypadal tak, jak vypadal.

Zůstala jsem s Byrnem schovaná za pultem, zatímco Sam se snažil dát výslechovou místnost do nějaké fazóny. Byrne si zastrčil jazykem žvýkačku stranou pod tvář a dlouze, sklesle se na mě podíval. „Tohle nevyjde,“ informoval mě.

Nebyla jsem si jistá, co tím myslí, ale zjevně neočekával žádnou odpověď; Byrne vytáhnul žvýkačku z pusy a znovu se zahleděl z okýnka. „Támhle už jde Bannon,“ řekl. „To odporný velký hovado.“

Sam dokáže být u výslechu roztomilost sama, když chce, a toho dne chtěl. Vyptával se klidně, nenuceně, bez výhrůžek. Nenapadá vás, kdo mohl slečnu Madisonovou pobodat? Co jsou zač, ti lidi z Hlohovce? Neviděl jste kolem Glenskehy potloukat se někoho cizího? Působil dojmem, nijak výrazným, ale dostatečně čitelným, že vyšetřování pomalu uvízlo na mělčině.

Bannon většinou odpovídal jen zlostným zamručením; McArdle působil méně neandrtálsky, ale o to otráveněji. Oba tvrdili, že nemají nejmenší tušení, o ničem. Poslouchala jsem jen napůl. Kdyby z nich vypadlo něco cenného, Sam by to zaznamenal; já jen čekala na to, až se budu moct podívat na Johna Naylora, a na výraz jeho tváře, až mě spatří. Uvelebila jsem se na rozvrzané židli, s nohama nataženýma, snažila se vypadat, jako by mě sem přivlekli kvůli krátkému, bezvýznamnému výslechu, a čekala.

Bannon byl opravdu odporné velké hovado – jeden obrovský pivní pupek, obalený svalstvem, s bramborou místo hlavy. Když ho Sam vyvedl z výslechové místnosti a uviděl mě, chvíli nechápavě koukal a potom se na mě zlostně, znechuceně zašklebil; v pořádku, Lexii Madisonovou znal, a neměl ji zrovna v lásce. Na druhé straně McArdle – vychrtlý dlouhán s žalostně řídkou bradkou – mi jenom nepřítomně pokývnul a vyvrávoral ven. Vrátila jsem se za přepážku a čekala na Naylora.

Jeho výslech se dost podobal těm předchozím – nic neviděl, nic neslyšel, nic nevěděl. Měl příjemný hlas, živý baryton s přízvukem z Glenskehy, který jsem už začínala rozeznávat – hrubějším než většina lidí ve Wicklow, méně kultivovaným –, a s nádechem nervozity. Nakonec to Sam zabalil a otevřel dveře výslechové místnosti.

Naylor byl průměrně vysokého vzrůstu, šlachovitý, na sobě měl vytahaný, vybledlý svetr. Měl neuspořádané nazrzlé, hnědé vlasy a drsnou, kostnatou tvář – výrazné lícní kosti, široká ústa, úzké zelené oči pod hustým obočím. Netušila jsem, jaký měla Lexie vkus, pokud šlo o muže, ale tenhle chlapík byl bezpochyby atraktivní.

Potom mě uviděl. Oči se mu rozšířily a vrhnul na mě pohled, který mě téměř přikoval k židli. Bylo v něm tolik síly – mohla v něm být nenávist, láska, vztek, hrůza, to všechno dohromady, ale k Bannonovu jízlivému úšklebku to mělo daleko. V tomhle pohledu byla vášeň, jasná a křičící jako poplašný maják.

„Tak co myslíš?“ zeptal se Sam s pohledem upřeným na Naylora, kráčejícího přes ulici k zablácené fordce, za kterou by s trochou štěstí dostal na vrakovišti možná padesát liber.

Myslela jsem především na to, že teď už je mi jasné, odkud se mi bralo to mravenčení vzadu za krkem. „Myslím, že McArdleho můžeš zařadit až na konec seznamu,“ odpověděla jsem, „pokud se ovšem neumí zatraceně dobře přetvařovat. Vsadila bych si, že neměl tušení, kdo jsem – a i kdyby ten vandal nebyl zároveň vrah, tak tomu domu věnuje dost pozornosti, určitě by mě znal.“

„Bannon a Naylor tě poznali,“ řekl Sam. „A neviděli tě tady zrovna rádi.“

„Jsou z Glenskehy,“ ozval se za námi Byrne ponuře. „Oni nevidí rádi nikoho. A nikdo nevidí rád je.“

„Mám hlad,“ podíval se na mě Sam. „Zajdeme na oběd?“

Zakroutila jsem hlavou. „Nemůžu. Rafi už mi poslal esemesku, jestli je všechno v pořádku. Odpověděla jsem, že jsem pořád v čekárně, ale jestli se brzo neobjevím ve škole, vypraví se mě hledat do nemocnice.“

Sam vzdychnul a narovnal se. „Tak jo,“ vypadlo z něj. „Aspoň jednoho máme ze hry; zbývají jenom dva. Svezu tě do města.“

Když jsem vešla do knihovny, nikdo se na nic neptal; ostatní mi pokývli, jako bych si odskočila jenom na cigaretu. To, jak jsem předešlou noc vyjela na Justina, udělalo své.

Pořád se mnou nemluvil. Nevšímala jsem si toho celé odpoledne – podobné dusno mě dokáže přivést k nepříčetnosti, ale Lexie by nikdy v umíněnosti nepolevila. Nevydržela jsem to až u večeře – guláš tak hustý, že se téměř ani nedal považovat za tekutinu; celý dům voněl báječně, vydatně a hřejivě. „Je tam dost na přidání?“ zeptala jsem se Justina.

Pokrčil rameny, aniž by na mě pohlédnul. „Dělá uraženýho,“ zašeptal Rafi.

„Justine, ty jseš pořád naštvanej kvůli tomu, jak jsem na tebe včera večer vyjela?“

Další pokrčení ramen. Abby, která se natáhla, aby mi podala mísu s gulášem, ji odložila.

„Já měla strach, Justine. Bála jsem se, že tam dneska přijdu a doktor mě pošle na další operaci nebo tak něco.“ Zvedl hlavu, rychle a znepokojeně, a dál si dělal z chleba kuličky. „Nezvládla bych to, kdyby ses tam se mnou nervoval i ty. Je mi to moc, moc líto. Odpustíš mi?“

„No,“ ozval se po chvíli s nepatrným úsměvem. „Nejspíš jo.“ Nahnul se a položil mísu s gulášem vedle mého talíře. „Na. Můžeš to dorazit.“

„A co teda říkal doktor?“ zeptal se Daniel. „Na žádnou operaci už nepůjdeš, že ne?“

„Ne,“ odpověděla jsem a nabírala si guláš. „Jenom mi dal další antibiotika. Ještě se to úplně nezahojilo; mají strach, abych do toho nedostala infekci.“ Jak jsem to vyslovila nahlas, kdesi pod mikrofonem mě uvnitř píchlo.

„A poslali tě na prohlídku? Na ultrazvuk?“

Neměla jsem ponětí, co doktoři v takových případech dělají. „Jsem v pořádku,“ odpověděla jsem. „Můžeme o tom přestat mluvit?“

„Hodná holčička,“ řekl Justin a ukázal bradou na můj talíř. „Znamená to, že teď můžeme mít cibuli častěji než jednou za rok?“

V žaludku se mi to příšerně sevřelo. Zaraženě jsem se podívala na Justina.

„No, jestli chceš přidat,“ pokračoval rezervovaně, „tak už se ti z ní nechce zvracet?“

A do hajzlu. Já jsem schopná sníst skoro všechno; vůbec mě nenapadlo, že by Lexie mohla být stran jídla vybíravá, to by Frank ani nemohl při zběžné konverzaci zjistit. Daniel odložil lžíci a hleděl na mě. „Vůbec jsem ji necítila,“ řekla jsem. „Mám pocit, že ty antibiotika mi dělají s jazykem divný věci. Všechno teď chutná stejně.“

„Já myslel, že ti na ní vadil jejich vzhled,“ podivil se Daniel.

Do hajzlu. „Jde čistě o ten pocit. Teď, když vím, že je v tom cibule…“

„Mojí babičce se stalo to samý,“ řekla Abby. „Brala antibiotika a úplně přišla o čich. Už se jí nevrátil. Měla by sis o tom promluvit s doktorem.“

„Panebože, ne,“ zhrozil se Rafi. „Pokud je tu naděje, aby přestala vyvádět kvůli cibuli, tak hlasuju, abychom nechali přírodě volnou ruku. Tak budeš ten zbytek, nebo si ho můžu dát já?“

„Nemám zájem přijít o chuť ani jíst cibuli,“ odpověděla jsem. „To radši dostanu infekci.“

„Fajn. Tak to dej sem.“

Daniel se vrátil ke svému talíři a já se váhavě rýpala ve svém; Rafi obrátil oči v sloup. Srdce mi tlouklo jako zvon. Dřív nebo později, pomyslela jsem si, udělám chybu, z které se už nevykecám.

„Slušnej výkon, s tou cibulí,“ řekl Frank ten večer. „A až přijde čas tě stáhnout, všechno bude pěkně vycházet – kvůli antibiotikům jsi ztrácela chuť, přestala jsi je brát a infekce je na světě. Že jsem na to nepřišel sám.“

Seděla jsem na stromě, zabalená do pláště z našeho společného vlastnictví – byla zamračená noc, listy zkrápělo drobné mrholení, které hrozilo každou chvíli přerůst v pořádný déšť –, s našpicovanýma ušima, jestli neuslyším Johna Naylora. „Tys to poslouchal? To vůbec nechodíš domů?“

„V poslední době tedy zrovna moc ne. Budu mít dost času se vyspat, až ho chytíme. Když už o tom je řeč, blíží se můj víkend s Holly, takže pokud to začneme pomalu uzavírat, budu šťastnej jak blecha.“

„Já taky, to mi věř.“

„Jo? Já měl pocit, že se ti tam začíná líbit.“

Viděla jsem do něj; nikdo neumí předstírat netečnost tak jako Frank. „Jasně, mohlo by to bejt i horší,“ odpověděla jsem opatrně. „Ale dneska večer to byla první výstraha. Jednou to musí prasknout. Zjistil jsi něco?“

„Ohledně toho, co přimělo May-Ruth k útěku, zatím ani stopa. Chad a její kámoši si nevzpomínají, že by se ten týden stalo něco nezvyklýho. Ale není divu; je to už čtyři a půl roku.“

To mě nijak nepřekvapilo. „V pohodě. Za zkoušku to stálo.“

„Ale něco tu přece jenom mám,“ řekl Frank. „Možná to nemá s naším případem nic společnýho, ale je to zvláštní, a cokoli zvláštního stojí v téhle fázi za zamyšlení. Jaká ti Lexie připadala jako člověk, navenek?“

Pokrčila jsem rameny, i když mě nemohl vidět. Bylo na tom cosi nepříjemného, příliš důvěrného, jako kdybych měla popsat sama sebe. „Já nevím. Asi živá, veselá, sebejistá, plná energie. Snad trochu dětinská.“

„Jo. Mně taky. Jak podle těch video záznamů v mobilu, tak podle všech jejích kámošů. Ale můj známej z FBI slyšel od kamarádů May-Ruth něco jinýho.“

V žaludku se mi pohnulo cosi studeného. Vytáhla jsem nohy výš do větví a začala si hryzat palec.

„Popisujou ji jako plachou, hodně tichou. Podle Chada to bylo nejspíš tím, že pocházela z nějakýho zapadákova v Appalačským pohoří; říkal, že Raleigh pro ni bylo obrovský vzrůšo, líbilo se jí tam, ale zároveň to na ni trochu všechno padalo. Byla plachá, spíš snílek, měla ráda zvířata, přemýšlela dokonce, že by dělala asistentku u veterináře. A teď mi pověz: má to něco společnýho s Lexií?“

Prohrábla jsem si vlasy a zalitovala jsem, že nestojím dole na zemi; najednou jako bych nedokázala sedět na jednom místě. „A co tím chceš říct? Myslíš si, že máme co dělat s dvěma různýma holkama, co vypadají obě jako já? Protože, to se ti teda musím svěřit, Franku, nevím, jestli bych další shodu náhod v tomhle případě vydejchala.“ Hlavou se mi mihla ztřeštěná představa, jak se zničehonic objevují další a další moje dvojnice, jak všechna tahle moje já mizí a znovu se objevují po celém světě jako při nějaké obludné hře na schovávanou, v každém městě jedno moje já. To mám za to, že jsem si jako malá přála mít sestru, pomyslela jsem si zoufale a potlačila hysterický smích, dávej si pozor na to, co si přeješ…

Frank se zasmál. „Ne. Víš, že tě mám rád, zlato, ale dvě mi naprosto stačíte. Navíc otisky té holky se shodují s otisky May-Ruth. Říkám jenom, že je to zvláštní. Mám pár známých, kteří měli co do činění s lidmi, co si změnili identitu – chránění svědci, uprchlíci jako naše děvče –, a všichni říkají to samý: ti lidi byli stejní jako předtím. Jedna věc je změnit si jméno a život, a úplně jiná věc je změnit celou svoji osobnost. I pro zkušenýho agenta to znamená nepřetržitý vypětí. Však víš, jaký to bylo hrát Lexii Madisonovou čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu a jaký je to teď. Není to hračka.“

„Zvládám to,“ řekla jsem. Znovu jsem pocítila tu zoufalou potřebu se zasmát. Z téhle holky, ať už to byl sakra, kdo chtěl, by byla fantastická agentka. Možná jsme si měli vyměnit životy už dřív.

„Jasně že zvládáš,“ odpověděl Frank přívětivě. „Ale ta holka to zvládala taky, a to stojí za zamyšlení. Možná měla ten talent od přírody, ale možná prošla někde nějakým kurzem – jako agent nebo jako herečka. Je to jenom taková myšlenka; nechej si to projít hlavou, třeba si vzpomeneš na něco, co by to potvrzovalo nebo vyvracelo. Bereš?“

„Jo,“ odpověděla jsem a pomalu se opřela zády o kmen stromu. „Dobrej postřeh.“

Už mi nebylo do smíchu. Právě mi v hlavě problesklo to první odpoledne ve Frankově kanceláři tak živě, že jsem na chvíli ucítila prach a kůži a kafe s whiskey, a poprvé mě napadlo, jestli mi zcela neuniklo, o co v té malé, sluncem zalité místnosti tenkrát šlo; jestli jsem ve své bezstarostnosti neprošvihla tu nejdůležitější chvíli ze všech. Vždycky jsem byla přesvědčená, že si mě Frank zkoušel v těch prvních pěti minutách, když jsme rozebírali onen pár na ulici nebo když se mě zeptal, jestli se nebojím. Nikdy mě nenapadlo, že tím se mi otevřely dveře jenom do předsálí a že skutečná zkouška přišla až mnohem později, když jsem si myslela, že už je všechno definitivní; že ve skutečnosti, aniž bych o tom měla tušení, všechno mohla zpečetit až nenucenost, s jakou jsem pomáhala vytvářet Lexii Madisonovou.

„Ví to Chad?“ zeptala jsem se náhle, když se Frank už chystal zavěsit. „To, že May-Ruth nebyla May-Ruth?“

„Jo,“ řekl Frank zvesela. „Ví to. Nechal jsem mu jeho iluze co nejdýl to šlo, ale tenhle týden mu to můj známej řekl. Potřeboval jsem vědět, jestli třeba něco nezamlčel, z loajality nebo tak podobně. Zjevně nic nezamlčel.“

Chudák malej. „Jak to vzal?“

„Zvládne to,“ odpověděl Frank. „Promluvíme si zítra.“ A zavěsil. Seděla jsem na svém stromě a dlouho nehtem ryla do kůry.

Začínala jsem si říkat, jestli jsem nepodceňovala oběť, ne vraha. Nechtěla jsem si to připustit, zavírala jsem před tím oči, ale uvědomovala jsem si to – kdesi hluboko nebylo s Lexií něco v pořádku. To, s jakou lhostejností opustila Chada bez jediného slova, jak bezstarostně připravovala útěk z Hlohovce, jako zvíře, které si bez jediného zakňourání uhryže pracku chycenou do železa; to mohlo být jedině z čirého zoufalství. Až doposud jsem jí rozuměla. Ale tohle, ta samozřejmost, s jakou se z roztomilé, plaché May-Ruth stal diblík Lexie, to bylo něco jiného, to sem nepatřilo. To nebylo nutné ani ze strachu, ani ze zoufalství. Udělala to, protože chtěla. Holka, která v sobě nesla tolik tajemství a tolik temna, mohla v někom snadno vykřesat vztek těžkého kalibru.

Není to hračka, řekl Frank. Ale v tom to právě bylo – pro mě to byla vždycky hračka. Být Lexií Madisonovou, to pro mě bylo v obou případech stejně přirozené jako dýchat vzduch. Vklouzla jsem si do ní jako do pohodlných starých džín, a to mě po celou dobu děsilo.

Až když jsem tu noc zalézala do postele, vzpomněla jsem si – na ten den v trávě, kdy cosi do sebe zapadlo a já všech pět uviděla jako rodinu, Lexii jako nedávno nalezenou, rozpustilou sestřičku. Lexiina mysl se ubírala stejnou cestou jako ta moje, pouze milionkrát rychleji. Stačil jediný pohled a věděla, co jsou zač a po čem touží, a jako mrknutím oka se v to proměnila.

13

Od okamžiku, kdy Sam řekl, že má v plánu vyslechnout ty tři potenciální vandaly, mi bylo jasné, že se to neobejde bez následků. Pokud mezi nimi byl ten pravý, bude mu jasné, že ho policajti vyslýchali kvůli nám, a rozhodně to nenechá jenom tak. Nevěděla jsem jenom, jak rychle ten úder přijde a jak rázně. Cítila jsem se v tom domě tak bezpečně, až jsem zapomněla, že právě to samo o sobě by mě mělo varovat.

Trvalo mu to jediný den. Seděli jsme v sobotu večer v obývacím pokoji, chvíli před půlnocí. Abby a já jsme si malovaly nehty Lexiiným stříbrným lakem, seděly jsme na rohožce před krbem a mávaly jsme rukama, aby nám uschnul; Rafi s Danielem vyrovnávali ten nápor estrogenů tím, že čistili webley strýce Simona. Dva dny se louhoval na terase v míse naplněné rozpouštědlem a Rafi rozhodl, že to už stačilo. S Danielem si zřídili na stole malou zbrojařskou dílnu – s nářadím, utěrkami, starými hadry – a spokojeně revolver čistili starými kartáčky na zuby –, Daniel odstraňoval usazenou špínu z rukověti, zatímco Rafi se činil na samotné zbrani. Justin ležel natažený na pohovce, mumlal si nějaké poznámky ke své dizertaci a jedl studený popcorn z mísy, kterou měl položenou vedle sebe. Někdo pustil na gramofonu jakousi poklidnou mollovou předehru od Purcella. Pokoj byl cítit rozpouštědlem a rzí, silnou, uklidňující, důvěrně známou vůní.

„Já myslím, že pod tím svinstvem je v docela slušným stavu,“ řekl Rafi, když odložil kartáček a prohlížel si revolver. „Máme dost velkou šanci, že bude fungovat.“ Sáhnul přes stůl po krabičce s náboji, pár jich zasunul do bubínku a zacvaknul ho. „Ráčí někdo dát ruskou ruletu?“

„Nech toho,“ zhrozil se Justin. „To je strašný.“

„Přestaň,“ řekl Daniel a natahoval ruku po revolveru. „Nehraj si s tím.“

„Dělám si jenom legraci, propánakrále,“ odpověděl Rafi a podal mu ji přes stůl. „Jenom kontroluju, jestli všechno funguje. Zítra ráno ho vezmu na terasu a přinesu nám k večeři králíka.“

„Tak to teda ne,“ naježila jsem se a podívala se na něj. „Já mám králíky ráda. Nech je na pokoji.“

„A proč? Akorát dělají další a další králíky a serou všude po trávě. Ti malí všiváci budou mít mnohem větší užitek ve frikasé nebo v prima omáčce…“

„Jseš hnusnej. Tys nikdy nečetl Dalekou cestu za domovem?“

„Jestli si budeš takhle zacpávat uši, pokazíš si manikúru. Počkej, až ti připravím králíka na víně, jak se budeš oblizovat…“

„Ty přijdeš do pekla, je ti to jasný?“

„Klídek, Lex, dyť on se jenom tak vytahuje,“ ozvala se Abby a foukala si přitom na nehet u palce. „Králíci vylézají kolem rozbřesku, a to je Rafi ještě mrtvej.“

„Já na střílení zvířat nic hnusnýho nevidím,“ řekl Daniel a opatrně otevřel revolver, „pokud to, co zabiješ, sníš. Koneckonců jsme dravci. V ideálním světě bychom měli bejt úplně soběstační, živit se jenom tím, co vypěstujeme nebo ulovíme, a nebejt na nikom závislí. Jenže v reálným světě to samozřejmě nepřipadá v úvahu, a každopádně bych nerad začínal u králíků. Zvyknul jsem si na ně. Patří k tomuhle domu.“

„Vidíš?“ podívala jsem se na Rafiho.

„Co jako? Přestaň bejt taková měkkota. Kolikrát jsem tě viděl, jak ses cpala řízkem nebo…“

Už jsem byla na nohou, připravená v postoji pistolníka, ruka mi šátrala tam, kde mi měl viset kolt, když vtom mi došlo, že jsem uslyšela tříštění skla. Na rohoži před krbem, mezi mnou a Abby, ležel velký, hranatý kámen, jako by tam byl celou tu dobu, obklopený třpytivými zrníčky skla jako krystalky ledu. Abbyina ústa byla otevřená v polekaném, nepatrném Ó, rozbitým oknem se dovnitř vkrádal studený vítr a nadouval závěsy.

Rafi vyskočil ze židle a vrhnul se ke kuchyni. Já byla o půl kroku za ním a v uších jsem měla Justinovo poplašené zakvílení: „Lexie, stehy!“ Kdesi volal cosi Daniel, ale já proletěla za Rafim francouzským oknem, a když seskakoval z terasy, zaslechla jsem zařinčet branku na konci zahrady.

Pořád drobně mrholilo. Proběhli jsme skrz branku. Na cestě Rafi ztuhnul, hlavu vzhůru, pak jednou rukou sáhnul za sebe a chytil mě za zápěstí: „Pššt.“

Bez dechu jsme poslouchali. Ucítila jsem, jak se za mnou něco vynořilo ze tmy, rychle jsem se otočila, ale byl to Daniel, mrštný a tichý jako kočkovitá šelma v trávě.

Vítr mezi listy; potom napravo od nás, směrem ke Glenskehy a ne příliš daleko, se ozvalo drobné prasknutí větvičky.

Zbytek světla z domu jsme nechali za sebou a pádili tmou po cestě, nataženou rukou jsem si hledala cestu mezi křovinami a listí mě švihalo do prstů. Před námi se ozval dupot utíkajících nohou a pronikavý vítězný výkřik Rafiho vedle mě. Rafi s Danielem byli rychlí, rychlejší, než bych myslela. Naše oddychování mi divoce šeptalo do uší jako dech lovecké smečky, těžký dusot našich nohou a můj tep jako válečné bubny mě hnaly dál; měsíc sílil a zase slábnul, jak se přes něj sunula mračna, a já letmo zahlédla cosi černého, nějakých dvacet či třicet metrů před námi, přihrbeného a groteskního v tom podivném bílém světle, jak to běží ze všech sil. Na zlomek okamžiku jsem spatřila Franka, jak se naklání nad stolem a rukama si tiskne sluchátka na uši, a snažila jsem se mu v duchu vsugerovat Ať tě to ani nenapadne, ať tě ani nenapadne posílat sem ty svoje pohůnky, tenhle je náš.

Prohnali jsme se zatáčkou, přidrželi se křoví, abychom neztratili rovnováhu, a na rozcestí smykem zastavili. Cesty se odtud v měsíčním světle rozbíhaly všemi směry, prázdné a tajemné, neprozrazovaly vůbec nic; v polích se choulily hromady kamení jako zaujatí pozorovatelé.

„Kam zmizel?“ zašeptal Rafi zlostně; otáčel se kolem dokola a slídil očima jako lovecký pes. „Kam ten parchant zmizel?“

„Takhle rychle utéct nemohl,“ zamručel Daniel. „Je blízko. Někde zalezlej.“

„Do hajzlu!“ zasyčel Rafi. „Do hajzlu, ten zmetek zasranej, ten mizernej… panebože, já ho zabiju…“

Měsíční světlo se znovu vytrácelo; kluci po obou stranách byli pouhé stíny a rychle se ztráceli. „Baterku?“ zašeptala jsem a natáhla se, abych měla ústa co nejblíž Danielovu uchu, a zahlédla proti obloze, jak vrtí hlavou.

Ať to byl, kdo chtěl, znal to tu jako svoje boty. Mohl se tu klidně schovávat celou noc, měnit úkryt za úkrytem jako celé generace jeho odbojných předků před ním, pozorovat nás ze tmy přimhouřenýma očima a potom zmizet.

Jenže se přestával ovládat. Ten kámen vhozený oknem přímo na nás, přestože musel vědět, že po něm půjdeme – ztrácel nervy. Pod náporem toho Samova výslechu a jeho vlastního nepřetržitého vzteku se začaly drolit na prach. Mohl se tu schovávat donekonečna, kdyby chtěl, ale v tom to právě bylo – on nechtěl, ve skutečnosti nechtěl.

Každý detektiv kdekoli na světě ví, že tohle je naše nejsilnější zbraň – přání vašeho srdce. Dnes, kdy palečnice a rozžhavené kleště jaksi nepřicházejí v úvahu, nemáme prostředky nikoho nutit, aby se nám přiznal k vraždě, zavedl nás k tělu oběti, zradil milovanou bytost nebo prásknul hlavu organizovaného zločinu, a přece to lidi dosud dělají. A dělají to proto, že se vždy najde něco, o co jim jde víc než o vlastní bezpečí – čisté svědomí, příležitost vyniknout, zbavit se tlaku, začít nanovo, stačí říct a my to objevíme. Pokud se nám podaří zjistit, po čem toužíte – tajně, třeba i natolik skrytě, že si to ani sami neuvědomujete –, a zamáváme vám s tím před nosem, budete ochotní nám výměnou za to dát cokoli.

Tenhle člověk už měl plné zuby hry na schovávanou na vlastním písečku, plížení s barvou ve spreji a s kamenem v ruce jako nějaký spratek, který touží na sebe upozornit. Jemu šlo ve skutečnosti o to, aby dostal příležitost nakopat někoho do zadku.

„Panebože, tak ono se to schovává,“ řekla jsem zřetelně a pobaveně do širé, číhající noci tím nejpovýšenějším přízvukem městské holky, jakého jsem byla schopná. Oba kluci po mně okamžitě sáhli, ale já k nim natáhla ruce a štípla je, silně. „No není to ubohý? Na dálku velkej frajer, ale jakmile jsme na dohled, třese se někde pod křovím jako vystrašenej králíček.“

Danielova ruka na mé paži povolila a slyšela jsem, jak s nepatrným náznakem smíchu vydechnul – skoro ani nezalapal po dechu. „Pochopitelně,“ řekl. „Nemá odvahu na to, aby se ukázal a rozdal si to s námi, ale zato je dost chytrej na to, aby věděl, kdy má stáhnout ocas.“

Stiskla jsem ve tmě Rafiho – pokud něco dokáže vyhnat toho chlapa z úkrytu, pak to bude jeho povznesený anglický přízvuk – a zaslechla, jak se rychle, zprudka nadechl, když mu to došlo. „Pochybuju, že to má co dělat s chytrostí,“ zaintonoval afektovaně. „Na to má až příliš skopovou hlavu. Nejspíš na nás už dávno zapomněl a odběhnul zpátky ke stádu.“

Zašustění, příliš nepatrné a příliš krátké na to, aby se dalo určit, odkud přišlo; potom nic.

„Ná, puťa, puťa, puťa,“ zazpívala jsem polohlasem. „Ná, puťa, puťa…“ a zahihňala jsem se.

„Za mého pradědečka,“ řekl Daniel klidně, „jsme věděli, jak nakládat s poddanými, kteří si příliš vyskakují. Stačilo pár ran jezdeckým bičíkem a hned věděli, kde je jejich místo.“

„Tvůj pradědeček udělal chybu v tom, že je nechal tak přemnožit,“ odpověděl mu Rafi. „Tuhle chásku musíš držet zkrátka stejně jako ostatní hospodářský zvířata.“

Znovu zašustění, tentokrát hlasitější; potom nepatrné, zřetelné cvaknutí, jako by o sebe ťukly dva kamínky, velice blízko.

„Však my jsme je uměli zapřáhnout,“ řekl Daniel. Jeho hlas zněl stejně neurčitě, zamyšleně, jako když byl začtený do knihy a někdo se ho na něco zeptal.

„Samozřejmě,“ odpověděl Rafi, „ale podívej se, kam to vede. Ke zvrácení vývoje. Do slepý uličky genetickýho fondu. Ke stádu uslintaných, slabomyslných, bezpáteřních, méněcenných…“

Cosi vystřelilo z křovin, jen několik metrů od nás, prosmýklo se to kolem mě tak blízko, že jsem na rukou ucítila závan, a vrazilo to do Rafiho jako dělová koule. Svalil se s heknutím a žuchnutím tak silným, až se země zatřásla. Na zlomek vteřiny jsem slyšela zvuky zápasu, sípající dech, odporný, tupý úder pěstí; potom jsem skočila mezi ně.

Váleli jsme se po zemi na hromadě, rameno opřené o tvrdou zem, Rafi lapal po dechu, v puse jsem měla čísi vlasy a jakási ruka se kroutila z mého sevření jako ocelový kabel. Ten chlap páchnul jako mokré listí, měl sílu a rval se zákeřně, prsty mi šátraly po tváři, hledaly moje oči, snažil se mě kopnout do břicha. Udeřila jsem, uslyšela vzdech a ucítila, jak jeho ruka sjela z mé tváře. Potom do nás cosi vrazilo z boku, prudce jako lokomotiva – Daniel.

Jeho váha nás všechny čtyři srazila do křoví, větve mě škrábaly do krku, na tváři jsem cítila horký dech a kdesi se ozýval rychlý, nemilosrdný rytmus úderů do čehosi měkkého, znovu a znovu. Byl to zuřivý, zákeřný boj hlava nehlava, změť rukou a nohou, spousta tvrdých ran, příšerné tlumené zvuky, jako když se divocí psi sápají na oběť. Byli jsme tři na jednoho a v každém ohledu stejně vzteklí jako on, ale tma dávala tomu člověku jednu výhodu. My vůbec netušili, na koho naše pěst dopadne; on si s tímhle lámat hlavu nemusel, každá jeho rána našla správný cíl. A využíval tu výhodu v plné míře, vysmekával se a vykrucoval, znovu a znovu se s námi převaloval po zemi, neměli jsme tušení, kdo je kdo, hlava se mi točila, byla jsem bez dechu a zběsile jsem mlátila rukama do vzduchu. Žuchnulo na mě čísi tělo a já do něj prudce vrazila loktem, uslyšela jsem bolestivé zasténání, které nejspíš patřilo Rafimu.

Potom mi ty prsty znovu zašátraly po tváři. Nahmatala jsem čelist se strništěm, vyprostila ruku a udeřila vší silou. Cosi mi vrazilo do žeber, silně, ale nebolelo to; nic nebolelo, ten chlap by mě mohl klidně rozpárat a já bych to ani necítila, chtělo se mi jenom mlátit ho a mlátit. Kdesi hluboko mě varoval slaboučký, klidný hlas: Co když ho zabijete, co když ho tu vy tři zabijete, ale já si ho nevšímala. Moje hruď sálala oslnivou bělobou a já měla před očima jen ten poslední pohled na Lexii, křivku její šíje, něžný svit v obývacím pokoji, znesvěcený jedovatou sprškou skla, měla jsem před očima Robovu tvář, chladnou a odmítavou, a byla jsem schopná mlátit donekonečna, toužila jsem mít ústa plná jeho krve, chtěla jsem cítit, jak se jeho tvář pod mou pěstí bortí na kaši a střepiny, a jenom jsem mlátila a mlátila.

Vykroutil se mi jako kočka a narazila jsem pěstí na hlínu a kamení, nemohla jsem ho nahmatat. Šátrala jsem ve tmě, chytila jsem kohosi za košili, a když mě odstrčil ramenem, uslyšela jsem, jak se páře. Následoval ještě divočejší, zoufalý zápas, kamínky jen odletovaly; tupý úder boty, která vší silou kopne do masa, zuřivé zvířecí zavrčení; potom běžící kroky, rychlé a nepravidelné, vzdalující se.

„Kde…“ Někdo mě popadl za vlasy; vykroutila jsem se a snažila jsem se nahmatat ten obličej, tu hrubou čelist, ale ucítila jsem pouze látku, horkou kůži a pak nic. „Pusť…“ Heknutí, ze zad mi spadla zátěž; potom náhle a prudce jako výbuch, ticho.

„Kde…“

Měsíc vykouknul zpoza mraků a my zírali jeden na druhého – s očima planoucíma, špinaví, udýchaní. Ze začátku jsem ostatní skoro nepoznávala. Rafi se sbíral na nohy, zuby vyceněné a pod nosem se mu tmavě leskla krev, Daniel měl vlasy spadlé do čela a na tvářích měl šmouhy od bláta či krve jako válečné barvy – místo očí měli v záludném bílém světle pouhé černé díry, vypadali jako nějací cizí vrahouni, duchové válečníků z poslední osady nějakého vymřelého, divokého kmene. „Kde je?“ zašeptal Rafi tiše a jedovatě.

Nic se nehýbalo; jenom větřík si ostýchavě pohrával mezi hlohovím. Daniel a Rafi byli přikrčení jako zápasníci, ruce napůl ohnuté a připravené, a mně došlo, že já stojím úplně stejně. Myslím, že v té chvíli jsme se klidně mohli vrhnout jeden na druhého.

Potom měsíc znovu zašel. Vzduch jako by byl čímsi nabitý, jakýmsi bzučením příliš vysokým na to, aby bylo slyšet. Svaly jako kdyby se mi zčistajasna roztekly a vsákly se do země; kdybych se nechytila keře, asi bych spadla. Z jednoho z kluků vyšel dlouhý, zajíkavý výdech, jako vzlyk.

Na cestě za námi zadupaly kroky – všichni jsme vyskočili – a zastavily se pár metrů od nás. „Danieli?“ zašeptal Justin, celý bez dechu a vyplašený. „Lexie?“

„Tady jsme,“ odpověděla jsem. Celá jsem se třásla, prudce, jako bych měla záchvat; srdce mi bušilo až v krku a na chvíli jsem měla pocit, že budu zvracet. Někde vedle mě se Rafi dávivě rozkašlal, ohnutý v pase, a potom si odplivnul: „Všude mám hlínu…“

„Panebože. Jste v pořádku? Co se stalo? Dostali jste ho?“

„Chytili jsme ho,“ odpověděl Daniel, když zhluboka a prudce zalapal po dechu, „ale nebylo vůbec nic vidět, tak v tom zmatku utekl. Nemá smysl ho teď honit; už bude na půl cesty ke Glenskehy.“

„Kristepane. Nezranil vás? Lexie! Co ty tvoje stehy…“

Justin byl na pokraji panického záchvatu. „Jsem v naprostým pořádku,“ řekla jsem, srozumitelně a nahlas, aby to zachytil i mikrofon. Žebra mě začínala bolet jako čert, ale nemohla jsem riskovat, že by mě teď někdo chtěl prohlížet. „Jenom ruce mám jak v ohni. Dala jsem mu pár ran pěstí.“

„Jedna patřila nejspíš mně, ty tele,“ ozval se Rafi. Jeho hlas zněl roztěkaně, nesoustředěně. „Doufám, že ti ta ruka celá oteče a zmodrá.“

„Můžu tě praštit ještě jednou, když si o to koleduješ,“ odpověděla jsem. Osahávala jsem si žebra – ruka se mi hrozně třásla, takže jsem to jistě říct nemohla, ale zdálo se, že nic zlomeného nemám. „Justine, měl jsi slyšet Daniela. Byl dokonalej.“

„Panenko skákavá, to teda jo,“ přidal se Rafi a začal se smát. „Prý pár ran jezdeckým bičíkem? Kde jsi to, propánakrále, sebral?“

„Jezdeckej bičík?“ zeptal se Justin zoufale. „Jakej jezdeckej bičík? Kdo měl jezdeckej bičík?“

Rafi a já jsme se smáli tak, že jsme nebyli schopní odpovědět. „Panebože,“ podařilo se mi ze sebe dostat. „‚Za mýho pradědečka…‘“

„‚A poddaní hned věděli, kde je jejich místo…‘“

„Jací poddaní? Co to blábolíte?“

„Hlavně, že to zafungovalo,“ řekl Daniel. „Kde je Abby?“

„Zůstala u branky, kdyby se vrátil a… Panebože, že se tam nevrátil, že ne?“

„O tom dost pochybuju,“ odpověděl Daniel. I on jenom tak tak, že nevyprsknul smíchy. Adrenalin – jenom z nás všech crčel. „Myslím, že dneska večer mu to stačilo. Jste všichni v pořádku?“

„Ne, díky tady naší malé ranařce,“ řekl Rafi, pokusil se mě zatahat za vlasy a místo toho mě chytil za ucho.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla jsem a plácla Rafiho přes ruku. Justin, kdesi v pozadí, neustále mumlal „Panebože, panebože…“

„Tak fajn,“ řekl Daniel. „Tak jdeme domů.“

U zadní branky nebylo po Abby ani památky; nic než chvějící se hlohoví a pomalé, strašidelné vrzání branky v mírném, chladném vánku. Justin začal už pomalu třeštit, ale Daniel zavolal do tmy: „Abby, to jsme my,“ a Abby se zhmotnila ze stínu, bílý ovál, zašustění sukně a záblesk bronzu. Oběma rukama držela pohrabáč.

„Dostali jste ho?“ zasyčela tiše a divoce. „Dostali jste ho?“

„Panebože, všude kolem samý násilnice,“ ozval se Rafi. „S vámi dvěma se budu radši snažit vycházet po dobrým.“ Hlas mu zněl tlumeně, jako by si držel nos.

„Johanka z Arku a Boadicea,“ usmál se Daniel; ucítila jsem na chvíli na rameni jeho ruku a všimla jsem si, že druhou natáhnul k Abbyiným vlasům. „Povstaly na obranu své domoviny. Dostali jsme ho; jenom na chvilku, ale myslím, že mu to stačilo.“

„Nejradši bych ho přivlekla zpátky, nechala ho vycpat a pověsila nad krb,“ řekla jsem a snažila se zápěstím vydrolit z džín bláto, „ale utekl.“

„Šmejd jeden,“ ulevila si Abby. Dlouze, zprudka vydechla a ruka s pohrabáčem jí klesla dolů. „Doufala jsem, že se vrátí.“

„Pojďte dovnitř,“ řekl Justin, který se stále ještě ohlížel přes rameno.

„Čím vlastně to okno vůbec rozbil?“ chtěl vědět Rafi. „Ani jsem se nestačil podívat.“

„Kamenem,“ odpověděla Abby. „A je k němu něco přilepený izolepou.“

„Pro Kristovy rány,“ zděsil se Justin, když jsme vešli do kuchyně. „Koukněte na sebe, vy tři, jak vypadáte.“

„Páni,“ zvedla Abby obočí. „To teda čumím. Chtěla bych vidět toho, co utekl.“

Vypadali jsme přesně tak, jak jsem čekala – roztřesení, s vytřeštěnýma očima, celí špinaví a odření, na nejrůznějších místech strašidelné šmouhy od krve. Daniel silně kulhal na jednu nohu, košili měl roztrhanou a rukáv mu volně visel dolů. Rafi měl na koleně rozervané kalhoty, dírou svítila ven lesklá červeň a oko vypadalo, že mu do rána pořádně zmodrá.

„Ty stehy,“ řekl Justin. „Musíme je vydezinfikovat. Bůhví, co se ti do nich na té cestě dostalo za svinstvo. Je to samej prach, chodí tam krávy, ovce, všechno možný…“

„Moment,“ přerušil ho Daniel a odhrnul si vlasy z čela. Vytáhnul z kapsy kus větvičky, zmateně na něj pohlédnul a položil ho opatrně na kuchyňskou linku. „Než se pustíme do čehokoli jinýho, měli bychom si prohlídnout ten kámen.“

Byl na něm přilepený složený list papíru, linkovaný, vytržený z dětského školního sešitu. „Počkejte,“ řekl Daniel – oba s Rafim jsme se už hrnuli k němu. Sebral ze stolu dvě propisky, opatrně prošel mezi rozbitým sklem ke kameni a pomocí propisek z něj papír sundal.

„A teď,“ ozval se dychtivě Justin, který právě vtrhnul dovnitř s mísou plnou vody v jedné ruce a s kusem látky ve druhé, „prohlídneme zranění. Dámy jako první. Lexie, tys říkala ruce?“

„Počkej,“ odpověděla jsem. Daniel odnesl papír ke stolu a násadami od propisek ho opatrně rozbaloval.

„Ach jo,“ řekl Justin.

Shlukli jsme se kolem Daniela, natlačení jeden na druhého. Tvář mu krvácela – měl ji rozseknutou buď pěstí nebo obroučkou brýlí –, ale jako by si toho vůbec nevšímal.

Vzkaz byl vyrytý zuřivými, velkými písmeny, tak silně, že propiska místy proděravěla papír. „VYPÁLÍME VÁS ODTUD.“

Následoval okamžik naprostého ticha.

„Panebože,“ řekl Rafi. Zhroutil se dozadu na pohovku a vyprsknul smíchy. „No skvělý. Vesničani s pochodněmi. Není to paráda?“

Justin nesouhlasně mlasknul. „To je směšný.“ Teď, když byl zpátky doma, všichni čtyři jsme byli v pořádku kolem něj a on měl už něco užitečného na práci, vrátil se mu jeho klid. „Lexie, ruce.“

Natáhla jsem je před sebe. Vypadaly příšerně, celé špinavé a zakrvavené, klouby rozseknuté a polovina nehtů polámaných – hlavně, že jsem si je předtím natřela tím krásným stříbrným lakem. Justin se krátce nadechnul a nepatrně zasyčel. „Nebesa, co jsi to tomu chudákovi prováděla? Ne, že by si to nezasloužil. Pojď sem, ať na to vidím.“ Posadil mě do Abbyina křesla pod stojací lampu a kleknul si na podlahu vedle mě. Z mísy stoupal teplý a konejšivý oblak páry s dezinfekčním prostředkem.

„Zavoláme policii?“ zeptala se Abby Daniela.

„Panebože, ne,“ odpověděl Rafi, který si sahal na nos a zkoumal prsty, jestli je na nich krev. „Přeskočilo ti? Akorát by nám zas zazpívali tu jejich oblíbenou písničku: děkujeme, že jste to ohlásili, ale na to, že by se nám ho podařilo chytit, můžete zapomenout, pořiďte si psa, nashle. Tentokrát by navíc klidně mohli zatknout i nás – stačí jeden pohled a bude jim jasný, že jsme se s ním rvali. Myslíš, že Laurela a Hardyho bude zajímat, kdo si začal? Justine, půjčil bys mi na chvilku ten hadřík?“

„Za minutku.“ Justin mi tisknul mokrý hadřík na klouby, tak jemně, že jsem ho skoro necítila. „Štípe to?“ Zakroutila jsem hlavou.

„Zakrvácím pohovku,“ varoval Rafi.

„Nezakrvácíš. Zakloň hlavu a počkej.“

„Vlastně si myslím, že to není až tak blbej nápad zavolat policii,“ řekl Daniel, stále zamyšleně zahleděný do dopisu.

Rafi se rychle narovnal a okamžitě zapomněl na nos. „Danieli, to myslíš vážně? Dyť oni mají z těch opičáků ve vesnici hrůzu. Udělají cokoli, aby se jim zavděčili, a zatknout nás pro ublížení na zdraví, to je ideální příležitost.“

„No, nemyslel jsem místní policii,“ odpověděl Daniel. „To ani náhodou. Myslel jsem Mackeyho nebo O’Neilla – nevím, koho radši. Co myslíš?“ zeptal se Abby.

„Danieli,“ pohlédl na něj Justin. Přestal mi utírat ruku a do hlasu se mu opět vloudil ten vysoký, vyplašený tón. „Nedělej to. Já nechci… Od té doby, co se Lexie vrátila, už nás nechali na pokoji…“

Daniel se na Justina dlouze a pátravě podíval. „Jo, nechali,“ řekl. „Ale vážně pochybuju, že by skončili s vyšetřováním. Podle mě pořád ze všech sil pátrají po tom pachateli, myslím, že by je tohle mohlo velice zajímat, a taky mám dojem, že máme povinnost jim o tom říct, ať už se nám to líbí, nebo ne.“

„Já jenom chci, aby to zase bylo jako dřív.“ Justinův hlas se měnil skoro v nářek.

„Jo, to chceme přece všichni,“ odpověděl Daniel trochu popuzeně. Trhnul sebou, sáhnul si na stehno a znovu sebou trhnul. „A čím dřív bude tohle všechno za námi, tím dřív bude všechno jako dřív. Například jsem si jistej, že Lexie bude daleko klidnější, až bude ten chlap ve vězení. Nebo ne, Lexie?“

„Na vězení vám kašlu, daleko klidnější bych byla, kdyby nám ten šmejd neutekl,“ řekla jsem. „Dobře jsem se bavila.“ Rafi se zazubil a naklonil se ke mně, abych si s ním mohla volnou dlaní plácnout.

„Ať už tu jde o Lexii, nebo ne,“ ozvala se Abby, „tohle je výhrůžka. Já nevím, jak ty, Justine, ale já nestojím o to, aby nám zapálil dům.“

„Prokristapána, on to přece neudělá,“ řekl Rafi. „Ke žhářství potřebuješ jistý organizační schopnosti. Tenhle ťulpas se zapálí sám dřív, než k nám vůbec dojde.“

„Vsadil bys na to náš dům?“

Ovzduší v pokoji se změnilo. Ta harmonická, lehkovážná rozjařenost byla už tatam, vypařila se s hrozivým zasyčením jako kapka vody, když dopadne na horkou plotnu; nikdo už se nebavil.

„Spíš bych vsadil na hloupost toho chlapa než na inteligenci policajtů. Budou nám užiteční asi jako díra v hlavě. Pokud se ten kretén vrátí – a po dnešku už se nevrátí –, zvládneme to sami.“

„Zatím jsme totiž všechny problémy sami zvládali naprosto bravurně,“ odsekla Abby, sebrala z podlahy naštvaně mísu s popcornem rychlým pohybem a dřepla si, aby sesbírala střepy.

„Počkej, nech je tam; policie je bude chtít vidět,“ řekl Daniel a ztěžka dopadl do křesla. „Au.“ Tvář se mu zkřivila bolestí, pak vylovil ze zadní kapsy revolver strýce Simona a položil ho na stolek.

Justinova ruka ve vzduchu znehybněla. Abby, která rychle vstala, to málem porazilo.

Kdyby to byl kdokoli jiný, ani bych nemrkla. Ale Daniel – celé mé tělo zaplavilo cosi studeného jako mořská voda a úplně mi to vyrazilo dech. Bylo to stejné, jako spatřit svého otce opilého nebo svou matku při záchvatu hysterie – ten volný pád ve vašem žaludku, praskající lana výtahu, řítícího se celé stovky pater dolů, nezadržitelně, beznadějně.

„To nemyslíš vážně,“ řekl Rafi a byl na pokraji další salvy smíchu.

„Co jsi s tím, sakra, chtěl provádět?“ zeptala se Abby.

„Já ani nevím,“ odpověděl Daniel a upřel na revolver poněkud zmatený pohled. „Hmátl jsem po něm čistě instinktivně. Byla tam samozřejmě až moc velká tma a zmatek na to, aby se s tím dalo dělat něco rozumnýho. Bylo by to nebezpečný.“

„Pane na nebi,“ ozval se Rafi.

„Ty bys to použil?“ zeptala se Abby. Zírala na Daniela, oči vytřeštěné, a držela mísu tak, jako by se jí chystala mrštit.

„Já nevím. Měl jsem jakousi mlhavou představu, že bych ho tak přiměl, aby přestal utíkat, ale člověk nejspíš vůbec netuší, čeho je schopnej, dokud se v té situaci neocitne.“

To cvaknutí ve tmě na cestě.

„Panebože,“ zašeptal Justin a hlas se mu třásl. „To je malér.“

„Ani zdaleka takovej malér, jakým to mohlo skončit,“ upozornil Rafi zvesela. „Parádním masakrem.“ Vyzul si botu a vysypal z ní na podlahu hrst hlíny a kamínků. Ani Justin na něj nepohlédnul.

„Buď zticha,“ obořila se na něj Abby. „Buď laskavě zticha. Tohle není žádná legrace, do háje. Tohle už nám začíná přerůstat přes hlavu. Danieli…“

„V klidu, Abby,“ řekl Daniel. „Vážně, máme to přece pod kontrolou.“

Rafi klesl zpátky na pohovku a začal se znovu smát. Ten smích zněl ostře, pronikavě, skoro hystericky. „A ty říkáš, že tohle není legrace?“ zeptal se Abby. „Pod kontrolou. Nespletl ses náhodou, Danieli? Opravdu, opravdu jsi chtěl říct, že to máme pod kontrolou?“

„Jak jsem řekl,“ odpověděl Daniel. Upíral na Rafiho ostražitý a velice chladný pohled.

Abby práskla mísou zpátky o stůl, až se popcorn rozlétl kolem. „Kecy. Rafi je na palici, ale má pravdu, Danieli. Tohle už dávno pod kontrolou nemáme. Tady mohl někdo přijít o život. Pobíháte tady ve tmě a honíte nějakýho psychopata…“

„A když jsme zpátky,“ poznamenal Daniel, „ty držíš v ruce pohrabáč.“

„Ale to je přece úplně něco jinýho. To jenom, kdyby se vrátil; já za ním neběžela a nekoledovala si o průšvih. A co kdyby se mu podařilo ti ten krám sebrat? Co potom?“

Každou vteřinou už musel někdo vyslovit „revolver“. Jakmile by Frank nebo Sam zjistili, že se tu Daniel ohání revolverem z roztodivné pozůstalosti po strýci Simonovi, měli bychom tu úplně novou situaci, v níž by hrála hlavní roli jednotka speciálního nasazení v neprůstřelných vestách a s odjištěnými zbraněmi. Při té představě se mi sevřel žaludek. „Zajímá někoho z vás, co si myslím já?“ ozvala jsem se a udeřila pěstí do opěrky křesla.

Abby se rychle otočila a zírala na mě, jako by zapomněla, že tam jsem. „Jasně,“ odpověděla ztěžka po chvíli. „Panebože.“ Sesunula se zpátky na podlahu mezi skleněné střepy a dala si ruce za hlavu.

„Myslím, že bychom to rozhodně měli říct policii,“ pokračovala jsem. „Tentokrát by totiž toho chlapa mohli dostat. Předtím neměli, čeho se chytit, ale teď stačí, když jenom najdou někoho, kdo vypadá, jako by prolezl mlýnkem na maso.“

„V tomhle domě je takových víc,“ upozornil Rafi.

„Výbornej postřeh,“ řekl mi Daniel. „To mě vůbec nenapadlo. A taky by to bylo dobrý z preventivních důvodů, pro případ, že by nás chtěl ten chlap obvinit z ohrožení na zdraví – což je sice, myslím, nepravděpodobný, ale člověk nikdy neví. Tak domluvení? Nemá smysl sem ty detektivy tahat v tuhle hodinu, ale co jim zavolat ráno?“

Justin mi začal znovu čistit ruku, ale tvář měl skloněnou a zakaboněnou. „Hlavně, abychom měli už konečně pokoj,“ procedil skrz zuby.

„Podle mě jste padlí na hlavu,“ řekl Rafi, „ale to už si myslím dávno. A můj názor stejně nehraje roli, že jo? Stejně si budete dělat, co chcete.“

Daniel na to nereagoval. „Mackey nebo O’Neill?“

„Mackey,“ řekla Abby, aniž by zvedla zrak od podlahy.

„Zajímavý,“ odpověděl Daniel, když našel cigarety. „Instinktivně bych asi byl pro O’Neilla, hlavně proto, že se zajímá o to, jak vycházíme s lidmi z Glenskehy, ale možná máš pravdu. Má někdo oheň?“

„Můžu mít návrh?“ zeptal se Rafi sladce. „Až si budeme hezky povídat s našimi kamarády od policie, bude lepší, když vynecháme támhleto.“ Pokývl směrem k revolveru.

„No, samozřejmě,“ řekl Daniel nepřítomně. Stále hledal zapalovač; našla jsem na stole vedle mě Abbyin a hodila mu ho. „V té historce to nehraje žádnou roli, tak ani není důvod se o tom zmiňovat. Schovám ho.“

„To udělej,“ pronesla Abby chladně, zrak stále upřený na podlahu. „A potom se můžeme všichni tvářit, že se nic nestalo.“

Nikdo neodpověděl. Justin mi vyčistil ruce, na rozbité klouby mi dal náplasti a pečlivě uhladil okraje. Rafi shodil nohy z pohovky, odešel do kuchyně, vrátil se s hrstí mokrých papírových ručníků, zběžně si s nimi vyčistil nos a hodil ručníky do krbu. Abby se ani nepohnula. Daniel zamyšleně pokuřoval, na tváři mu schnula krev, pohled upřený kamsi do neurčita.

Zvedl se vítr, zavířil v okapu, vysoce zakvílel v komíně a potom se prohnal obývacím pokojem jako dlouhý, studený, přízračný vlak. Daniel zamáčknul cigaretu, odešel nahoru – slyšeli jsme nad hlavami kroky, dlouhé zaskřípění, žuchnutí – a vrátil se s olámaným, popraskaným kusem dřeva, snad částí staré pelesti. Když ho přitloukal na rozbité okno, Abby mu ho přidržovala a údery kladiva se nelítostně rozléhaly celým domem a ven, do noci.

14

Frank tam byl druhý den ráno jako na koni; měla jsem pocit, že od rozbřesku číhal u telefonu s klíčky od auta v ruce, připravený vyrazit, jakmile zavoláme. Přivezl s sebou Dohertyho, který seděl v kuchyni a dával pozor, aby nikdo neposlouchal, když nás Frank jednoho po druhém vyslýchal v obývacím pokoji. Doherty se tvářil fascinovaně; neustále civěl po vysokých stropech, napůl strhaných tapetách, na ty čtyři v jejich staromódních šatech bez poskvrnky, na mě. Vlastně tam ani neměl co pohledávat. Tohle byla při vyšetřování Samova parketa, a kdyby Sam měl tušení, že jsem se zapletla do rvačky, ukázal by se tu během vteřiny. Frank mu o tom neřekl. Byla jsem moc ráda, že nebudu na služebně, až se o tom dozví.

Ostatní se drželi skvěle. Jakmile jsme zaslechli zaskřípění pneumatik před domem, nasadili dokonalou masku, jež se však trochu lišila od té, kterou nosili ve škole – méně chladnou, o něco ochotnější, dokonalý kompromis mezi vyděšenými oběťmi a zdvořilými hostiteli. Abby nalila čaj a pečlivě uspořádala na talíř sušenky, Daniel přinesl do kuchyně Dohertymu židli; Rafi vtipkoval o svém monoklu. Začínala jsem chápat, co to muselo být je po Lexiině smrti vyslýchat a proč z nich byl Frank tak otrávený.

Začal se mnou. „Takže,“ řekl, když se za námi zavřely dveře obývacího pokoje a hlasy v kuchyni příjemně tlumeně zeslábly, „konečně sis užila trochu akce, že?“

„Bylo na čase,“ odpověděla jsem. Chystala jsem se přisunout židle ke karetnímu stolku, ale Frank zakroutil hlavou, sesul se na pohovku a ukázal mi rukou na křeslo.

„Uděláme si pohodlí. Jseš celá?“

„Ten gauner mi svým ksichtem zničil manikúru, ale to přežiju.“ Zalovila jsem v kapse kalhot a vytáhla zmuchlanou hrst stránek z bloku. „Napsala jsem to včera v noci v posteli. Kdyby se mi něco vykouřilo z hlavy.“

Frank srkal čaj a přitom četl, beze spěchu. „Fajn,“ řekl nakonec a strčil papíry do kapsy. „To je dostatečně srozumitelný, pokud může bejt v tomhle zmateným případu o nějaký srozumitelnosti řeč.“ Odložil hrnek s čajem, našel svůj zápisník a scvaknul propisku. „Jseš schopná ho identifikovat?“

Zakroutila jsem hlavou. „Neviděla jsem mu do tváře. Byla tma.“

„Že vás nenapadlo vzít si baterku.“

„Na to nebyl čas. Kdybych se ohlížela po baterkách, byl by dávno v trapu. Ale rekognice nebude třeba. Stačí se poohlédnout po chlapovi s promodralým ksichtem.“

„Aha,“ řekl Frank zamyšleně a přikývnul, „ta rvačka. Jasně, k té se dostaneme za minutku. Ale pro jistotu, kdyby třeba tvrdil, že spadl ze schodů, by bylo lepší mít jeho popis.“

Můžu posloužit jenom tím, co jsem nahmatala. „Pokud by to byl některej z těch Samových chlapů, tak Bannon je z toho venku – je až moc zavalitej. Tenhle byl šlachovitej. Ne moc vysokej, ale silnej. Ale neřekla bych ani, že to byl McArdle; měla jsem chvilku ruku na jeho ksichtu a necítila jsem žádný vousy, jenom strniště. McArdle má bradku.“

„To má,“ přikývnul Frank a nenuceně si udělal poznámku. „To má. Takže tipuješ Naylora?“

„Sedělo by to na něj. Výška, postava, vlasy.“

„To bude muset stačit. Zkusíme z toho dostat, co se dá.“ Zamyšleně si pročítal stránku v zápisníku a ťukal si propiskou do zubů. „Teď mě napadá, co že si to vzal drahoušek Danny s sebou na tu vaši mstitelskou výpravu?“

Byla jsem na to připravená. „Šroubovák,“ odpověděla jsem. „Neviděla jsem ho, jak ho bere, vyběhla jsem ven ještě před ním. Měl na stole nářadí.“

„Protože předtím s Rafim čistili nějakej revolver strýce Simona. Mimochodem, co je to za revolver?“

„Webley, ze začátku první světový války. Je dost otlučenej a rezavej, ale i tak je to krasavec. Byl bys z něj celej naměkko.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Frank přátelsky a udělal si krátkou poznámku. „Když budu mít kliku, tak si ho jednou budu moct prohlídnout. Takže Daniel ve spěchu hledá nějakou zbraň a místo revolveru, kterej mu leží přímo před nosem, sáhne po šroubováku?“

„Místo nenabitýho, otevřenýho revolveru s odmontovanou rukojetí. A nemám pocit, že by s revolverem vůbec uměl zacházet. I kdyby mu nevadilo, že je bez rukojeti, trvalo by mu aspoň minutu, než by ho nabil.“ Revolver při nabíjení vydává sice nezaměnitelný, ale jen nepatrný zvuk, a Rafi byl na druhé straně místnosti, když ho nabíjel; jelikož přitom hrál gramofon, byla tu slušná šance, že mikrofon to klapání nezachytil.

„Takže místo toho sáhne po šroubováku,“ přikývnul Frank. „To dává smysl. Jenže když potom toho chlapa drží, z nějakýho důvodu ho ani nenapadne ho použít.“

„Neměl ani příležitost. Byl to šílenej zmatek, Franku, váleli jsme se všichni čtyři po zemi, všude změť rukou a nohou, neměl jsi tušení, kdo je kdo – nic bych za to nedala, že ten monokl má Rafi ode mě. Kdyby Daniel ten šroubovák vytáhnul a začal by s ním bodat nazdařbůh, nejspíš by dostal jednoho z nás.“ Frank stále souhlasně pokyvoval, všechno si zapisoval, ale ve tváři měl jakýsi ironický, pobavený výraz, který se mi nelíbil. „Co je? To bys radši, aby toho chlapa bodnul?“

„V každým případě by mi to zjednodušilo život,“ odpověděl Frank zvesela a tajemně. „A kdeže měl ten slavnej – co že to bylo? – ten slavnej šroubovák, když vypukla ta mela?“

„V zadní kapse. Odtud ho aspoň vytáhnul, když jsme se vrátili domů.“

Frank zvedl udiveně obočí. „To měl ale kliku, že se na něj sám nenabodnul. Při tom kutálení bych čekal nejmíň nějaký to drobný píchnutí.“

Měl pravdu. Měla jsem říct, že to byl francouzák. „Třeba se píchnul,“ pokrčila jsem rameny. „Můžeš ho poprosit, aby ti ukázal prdel, jestli chceš.“

„Bez toho se zatím, myslím, obejdu.“ Frank zacvaknul propisku, strčil ji zpátky do kapsy a uvolněně se opřel o pohovku. „Tak co mi k tomu řekneš?“ zeptal se sladce.

Zpočátku jsem si myslela, že se mě ptá na můj názor, nikoli že se mě chystá pořádně seřvat. U Sama by mě nepřekvapilo, že na mě bude naštvaný, ale u Franka jsem to nečekala – s osobní bezpečností zachází jako s boxovacím pytlem, už na samém začátku tohoto vyšetřování porušil všechna možná pravidla, a pamatuju se, jak kdysi dal jednomu dealerovi hlavičku, po které museli toho chlapa odvézt na pohotovost. V životě by mě nenapadlo, že by na mě mohl mít vztek kvůli něčemu takovému. „Ten chlap to stupňuje,“ řekla jsem. „Dřív na lidi nemířil – Simonovi Marchovi nikdy neublížil, a když rozbil okno naposledy, vybral si pokoj, o kterým věděl, že v něm nikdo není… Tentokrát ale ten kámen minul mě a Abby jenom o pár centimetrů – je dost možný, že mířil na jednu z nás. Dneska už mu nejde jenom o to, něco zničit, ale s radostí by taky někomu ublížil. Víc a víc se podobá našemu podezřelému.“

„Samozřejmě,“ řekl Frank a uvolněně si položil kotník na koleno. „Podezřelej. Právě o toho nám totiž jde. Tak to spolu zkusíme domyslet, ano? Řekněme, že já se Sammym si to dneska namíříme do Glenskehy a sebereme ty jeho tři chytráky, a řekněme, jenom tak čistě hypoteticky, že se nám podaří z jednoho z nich něco dostat – dost na to, abychom ho mohli zatknout, nebo třeba i obvinit. A co mám podle tebe asi tak říct, až se mě zeptá jeho obhájce, prokurátor a novináři, jako že se zeptají, proč má z ksichtu fašírku? Za těchhle okolností nebudu mít absolutně žádnou jinou možnost, než jim vysvětlit, že za to může vděčit dvěma dalším podezřelým a jednomu z mých vlastních agentů. A co myslíš, že se bude dít potom?“

Ani na chvíli mě nenapadlo domýšlet to až takhle do důsledků. „Ty si nějak poradíš.“

„To je možný,“ odpověděl Frank tím stejným ironickým, sladkým tónem, „ale o to tu snad nejde, nebo jo? Otázka stojí, co sis jako myslela, že bude. Já bych řekl, že jako policajtovi by ti nejspíš mělo jít o to, najít podezřelýho, identifikovat ho, a pokud možno ho buď zadržet, nebo ho mít pod dohledem, dokud se ti nepodaří zavolat posilu. Nebo mi něco uniklo?“

„Uniklo ti to, že to nebylo tak jednoduchý…“

„Protože z toho tvýho chování to vypadá,“ pokračoval Frank, jako by mě neslyšel, „že ti šlo především o to, vymlátit z toho chlapa duši. Což by od tebe bylo kapku neprofesionální.“

Za dveřmi v kuchyni řekl Doherty něco, co znělo jako vtípek, a všichni se zasmáli; ten smích byl přirozený, nevynucený a přátelský, a dováděl mě k nepříčetnosti. „Do prdele, Franku, mně šlo o to, nenechat podezřelýho utéct, a navíc se neprozradit. Jak jinak jsem to podle tebe měla provést? Strhnout z něj Daniela a Rafiho a brnknout ti, abychom jim společně mohli udělat přednášku o tom, jak nakládat s podezřelým podle předpisů?“

„Ty ses do toho přece zapojovat nemusela.“

Pokrčila jsem rameny. „Sam mi řekl, že když Lexie běžela za tím chlapem naposledy, měla chuť mu nakopat koule až do krku. Taková prostě byla. Kdybych tam jenom ustrašeně koukala, jak za mě velcí kluci dávají zloduchovi nakládačku, vypadalo by to zatraceně podezřele. Neměla jsem čas domýšlet všecko do důsledků; musela jsem jednat rychle a jednala jsem tak, jak by jednala Lexie. To mi chceš tvrdit, že ty ses v terénu nikdy nepřipletl do žádný rvačky?“

„Panebože, to ani náhodou,“ odpověděl Frank nenuceně. „Říkám snad něco takovýho? Rvaček mám za sebou spoustu; většinu jsem dokonce vyhrál, ne že bych si tu chtěl honit triko. Ale to je snad něco jinýho. Já se rvát musel, protože ten druhej na mě skočil…“

„Stejně jako on skočil na nás.“

„Když jste ho k tomu vyprovokovali. Ty myslíš, že jsem ten záznam neslyšel?“

„Jinak by nám utekl, Franku. Kdybychom ho nepřinutili, aby se přestal schovávat, zmizel by, ani bychom nevěděli jak.“

„Nech mě domluvit, zlato. Já se rvát musel, protože ten druhej si začal nebo protože jinak bych se prozradil nebo prostě jenom proto, abych si vynutil trochu respektu, vyboxoval si o něco vyšší příčku na společenským žebříčku. Ale s jistotou můžu říct, že jsem se nikdy nerval čistě jenom proto, že jsem měl na někoho pifku a nedokázal jsem odolat pokušení vymlátit z něj duši. Aspoň ne pracovně. Můžeš o sobě říct to samý?“

Ty zeširoka otevřené modré oči, hledící na mě přívětivě a s mírným zájmem; ta nevinná, odzbrojující směsice upřímnosti s pouhým náznakem oceli. Moje podrážděnost se měnila v jednoznačně výstražný signál, v elektrický výboj, který varuje zvíře ještě před zahřměním hromu. Frank mě vyslýchal stejně, jako by vyslýchal podezřelého. Stačil jediný chybný krok a hrozilo by mi stažení z případu.

S vypětím sil jsem se ovládla – rozpačitě jsem maličko pokrčila rameny a poposedla v křesle. „Já na nikoho pifku neměla,“ odpověděla jsem nakonec, s pohledem upřeným na své prsty u rukou, propletené s třásněmi polštáře. „Aspoň ne tak, jak si myslíš. Jde o to… Hele, Franku, já vím, že na začátku toho všeho sis nebyl tak úplně jistej, jestli na to mám dost pevný nervy. Nemám ti to za zlý.“

„Co ti na to mám říct,“ řekl Frank. Hlavu měl zakloněnou a pozoroval mě bez stopy výrazu ve tváři, ale poslouchal; stále jsem ještě měla šanci. „Lidi říkají kdeco. Tu a tam přišla řeč na operaci Vestálka.“

Ušklíbla jsem se. „To je mi jasný. A taky je mi jasný, co říkali. Většina lidí mě odepsala jako zkrachovalce ještě předtím, než jsem si na oddělení vražd sbalila svých pět švestek. Já vím, že jsi riskoval, když jsi mě sem posílal, Franku. Nevím, co všechno jsi slyšel…“

„Sem tam něco.“

„Ale určitě víš, že jsme to zvrtali královsky, a někdo, kdo měl vyfasovat doživotí, je díky tomu v klídku na svobodě.“ Hlas se mi trochu zadrhnul, ani jsem to nemusela předstírat. „A to mě žere, Franku, tím si buď jistej. Já prostě nehodlala nic podobnýho znovu dopustit, a jestli si myslíš, že jsem ztratila nervy, tak se pleteš. Napadlo mě, že kdyby se mi ho podařilo dostat…“

Frank vystřelil z pohovky, jako by ho vymrštilo péro. „Dostat… panenko skákavá, ty tady do háje nejseš od toho, abys někoho dostala! Co jsem ti říkal od samýho začátku? Tvůj jedinej úkol je směrovat mě a O’Neilla a my se postaráme o zbytek. Neříkal jsem ti to dost jasně? To jsem ti to měl kurva napsat, nebo co?“

Kdyby vedle v místnosti nebyli ostatní, řval by jako tur – když Frank zuří, tak to nikomu neunikne. Nepatrně jsem sebou trhla a sklonila hlavu v přiměřeně pokorném úhlu, ale uvnitř jsem byla štěstím bez sebe – dostávat kouř jako neukázněný podřízený bylo mnohem příjemnější než se nechat oťukávat jako podezřelý. To, že se policista do případu příliš vžije, že si potřebuje něco dokázat po zpackaném případu, Frank dokáže pochopit, tyhle věci se stávají a odpouštějí se. „Promiň,“ řekla jsem. „Franku, vážně, omlouvám se. Já vím, že jsem se nechala unést, už se to nestane, ale nechtěla jsem riskovat, že se prozradím, a taky jsem nesnesla představu, že se dozvíš, že jsem si ho nechala proklouznout mezi prsty, prokristapána, Franku, byl tak blízko, že jsem ho cítila…“

Frank na mě dlouho hleděl; potom vzdychnul, znovu klesnul na pohovku a protáhnul si krk. „Koukej,“ řekl, „ty sis do tohohle případu zatáhla ten předešlej. To se někdy stane každýmu. Ale pokud není dotyčnej úplnej magor, tak příště už si dá pozor. Je mi líto, že jsi to při minulým případu tak schytala, ale jestli chceš bejt mně a ostatním nějak prospěšná, tak budeš muset starý případy hodit za hlavu a soustředit se jenom na tenhle.“

Uvěřil mi. Od první minuty tohoto případu se ten předchozí vznášel kdesi ve Frankově hlavě jako otazník; bylo jenom třeba, abych mu ho ukázala z toho správného úhlu. Vůbec poprvé mi tedy operace Vestálka, buď požehnána její obludnost, k něčemu posloužila.

„Já vím,“ odpověděla jsem a civěla na své ruce, propletené v klíně. „Věř mi, vím to.“

„Mohla jsi celej tenhle případ zpackat, uvědomuješ si to?“

„Pověz mi, že jsem ho nezmršila nadobro. Sebereš toho chlapa?“

Frank vzdychnul. „Jo, nejspíš. Teď už moc na výběr nemáme. Bylo by dobrý, kdybys byla u výslechu – třeba bys nám pomohla z psychologickýho hlediska, a taky myslím, že by nebylo od věci postavit ho tváří v tvář Lexii a sledovat, co se bude dít. Myslíš, že to zvládneš, aniž by ses na něj vrhla přes stůl a vymlátila mu zuby?“

Rychle jsem se na něj podívala, ale v koutku úst mu pohrával ironický úsměv. „Ty tvoje fóry,“ odpověděla jsem a doufala, že se mi ten příliv úlevy nevkradl do hlasu. „Budu se snažit. Ale pro jistotu si sežeň velkej stůl.“

„Nervy máš v naprostým pořádku, rozumíš?“ zvedl Frank svůj zápisník a znovu vylovil z kapsy propisku. „Máš pevný nervy na rozdávání. Padej mi z očí, než mě znovu vytočíš, a pošli mi sem někoho, z koho nezešedivím. Pošli sem Abby.“

Zamířila jsem do kuchyně a řekla Rafimu, že Frank teď chce mluvit s ním, čistě pro legraci a taky, abych Frankovi ukázala, že se ho nebojím, i když jsem se bála; jasně že jsem se bála.

„No,“ ozval se Daniel, když Frank skončil s vyslýcháním a vypadnul i s Dohertym, pravděpodobně aby tu dobrou zprávu zvěstoval Samovi. „Já myslím, že to šlo dobře.“

Byli jsme v kuchyni, uklízeli hrnky od čaje a dojídali zbylé sušenky. „Dyť to nebylo vůbec nic hroznýho,“ žasnul Justin. „Čekal jsem, že zas budou nesnesitelní, ale Mackey byl tentokrát docela slušnej.“

„Panebože, zato ten místní pablb,“ řekla Abby a natáhla se pro sušenku. „Jak celou tu dobu na Lexii civěl, viděli jste to? Kretén.“

„Není to žádnej kretén,“ odpověděla jsem. Doherty mě ohromil tím, že mě za celé dvě hodiny ani jednou neoslovil ‚detektive‘, proto jsem cítila potřebu se ho zastat. „Prostě má jenom dobrej vkus.“

„I tak tvrdím, že neudělají vůbec nic,“ promluvil Rafi, ale nijak naštvaně. Ať už to bylo tím, jak s nimi Frank mluvil, nebo jenom úlevou, že už tu návštěvu mají z krku, všichni teď vypadali spokojeněji – uvolněněji, veseleji. Ta napjatá nervozita z předešlé noci byla tatam, přinejmenším prozatím.

„Počkáme a uvidíme,“ řekl Daniel a naklonil hlavu k sirce, aby si zapálil. „Aspoň budeš mít co vykládat Kozaté Brendě, až tě zase příště zmáčkne u kopírky.“ Dokonce i Rafi se zasmál.

Ten večer jsme popíjeli víno a hráli karty, když mi zazvonil mobil. Úplně mě to vyděsilo – že by komukoli z nás někdo volal, nebylo nic běžného – a málem jsem to nestihla zvednout, než jsem telefon našla; byl ve skříni s kabáty, stále ještě v kapse našeho společného pláště, od včerejší noční procházky. „Haló?“

„Slečna Madisonová?“ ozval se Sam a zněl velice rozpačitě. „Tady je detektiv O’Neill.“

„Aha,“ odpověděla jsem. Původně jsem měla namířeno zpátky do obývacího pokoje, ale otočila jsem se a opřela se o vstupní dveře, odkud ho ostatní nemohli slyšet. „Ahoj.“

„Můžeš mluvit?“

„Jakžtakž.“

„Jseš v pořádku?“

„Jasně. V pohodě.“

„Úplně?“

„Absolutně.“

„Ježíši, díkybohu,“ oddechl si Sam zhluboka. „Ten hajzl Mackey to celý slyšel v přímým přenosu, tys to věděla? Nezavolal mi, neřekl ani slovo, jenom počkal do rána a vypadl za tebou. A mě tu nechal sedět na zadku jako idiota. Jestli tenhle případ brzo neskončí, tak toho kreténa zabiju.“

Sam skoro vůbec nenadává, pokud není ovšem vzteky bez sebe. „To mě u něj vůbec nepřekvapuje,“ řekla jsem.

Chvíle ticha. „Ostatní jsou tam s tebou, že jo?“

„Více či méně.“

„Takže budu stručnej. Poslali jsme Byrna hlídat Naylorův barák, aby si ho prohlídnul, až se bude dneska večer vracet z práce, a má ksicht na maděru – jak to vypadá, odvedli jste dobrou práci, vy tři. Takže je to on. Zítra ráno si ho odvezu – tentokrát na oddělení vražd. Teď už s ním nemusím v rukavičkách. A jestli bude dělat problémy, můžu ho zadržet za poškozování cizího majetku. Chceš se přijít mrknout?“

„Jasně,“ řekla jsem. Kdesi hluboko uvnitř jsem se z toho chtěla vyzout – strávit zítřek v knihovně spolu s ostatními, poobědvat ve studentském Bufetu, sledovat, jak po oknech stéká déšť, nemyslet na to, co se děje o kus dál, dokud jsem ještě mohla. Ale ať při tomhle výslechu půjde, o co chce, bude mě tam zapotřebí. „V kolik?“

„Odchytím ho, než půjde do práce, u nás ho budeme mít zhruba od osmi. Přijď, kdy se ti to hodí. Jseš… Nevadí ti, že budeš muset na oddělení?“

Dávno už jsem zapomněla, že by mě to mělo jakkoli znepokojovat. „Bez problému.“

„Ten profil na něj sedne, že jo? Jak prdel na hrnec.“

„Nejspíš jo,“ odpověděla jsem. Z obývacího pokoje se právě ozvalo Rafiho zoufalé zaúpění – očividně zase vyhodil špatnou kartu – a ostatní se rozchechtali. „Ty parchante,“ bylo slyšet Rafiho, ale i on se smál, „ty jeden slizkej parchante, pokaždý ti na to skočím…“ Sam to při výslechu uměl. Pokud Naylor něco věděl, bylo pravděpodobné, že to z něj Sam dostane.

„Tím by to mohlo skončit,“ řekl Sam. Z jeho hlasu vyzařovala tak silná naděje, až jsem sebou trhla. „Jestli to zítra zvládnu, tak bychom to mohli uzavřít. Mohla by ses vrátit domů.“

„Jo,“ odpověděla jsem. „To by bylo fajn. Uvidíme se zítra.“

„Miluju tě,“ řekl Sam tišeji, ještě než zavěsil. Dlouho jsem stála ve studené hale, kousala si nehet od palce a poslouchala zvuky z obývacího pokoje – hlasy a klepání karet, cinkání sklenic, praskání a skučení ohně –, než jsem se tam vrátila.

„Kdo to byl?“ zeptal se Daniel a vzhlédnul od karet.

„Ten detektiv,“ odpověděla jsem. „Chce, abych tam zítra přišla.“

„Kterej?“

„Ten pěknej, blonďatej. O’Neill.“

„A proč?“

Všichni na mě hleděli, nehnutě, jako vyplašená zvířátka; Abby držela kartu napůl vytaženou. „Našli nějakýho chlapa,“ zasunula jsem se zpátky na své místo. „Kvůli tomu včerejšku. Zítra ho budou vyslýchat.“

„To si děláš srandu,“ řekla Abby. „Tak brzo?“

„Na co čekáš? Sem s tím, ať to máme za sebou,“ řekl Rafi Danielovi. „Pověz: Vidíte? Já vám to říkal. No tak, dyť se na to jenom třepeš.“

Daniel ho ignoroval. „Ale proč ty? O co jim jde?“

Pokrčila jsem rameny. „Akorát o to, abych si ho prohlídla. A O’Neill se mě ptal, jestli jsem si nevzpomněla na něco z té noci. Podle mě doufá, že jakmile ho uvidím, ukážu na něj chvějícím se prstem a zakřičím: ‚To je on! To on mě bodnul!‘“

„Jeden z vás se až příliš často kouká na televizní detektivky,“ řekl Rafi.

„A vzpomněla?“ zeptal se Daniel. „Vzpomněla sis na něco?“

„Leda tak houbelec,“ odpověděla jsem. Zdálo se mi to jenom, nebo v tu chvíli skutečně v místnosti pokleslo jakési mírné napětí? Abby si to s tou kartou rozmyslela, zastrčila ji zpátky a vytáhla jinou; Justin sáhnul po láhvi s vínem. „Třeba mě nechá zhypnotizovat – dělá se to vůbec ve skutečnosti?“

„Ať tě zároveň naprogramuje, abys tady sem tam uklidila v kuchyni,“ ozval se Rafi.

„Páni, to se dá? Naprogramovat mě, abych třeba napsala dřív dizertaci?“

„Nejspíš jo, ale pochybuju, že tě budou hypnotizovat,“ řekl Daniel. „Mám tušení, že výpověď pod hypnózou před soudem neobstojí. Kde se máte s O’Neillem potkat?“

„U něj v práci,“ odpověděla jsem. „Chtěla jsem mu sice navrhnout, jestli nechce spíš zajít na pivo k Broganovi, ale asi by to neprošlo.“

„Já myslel, že to u Brogana nesnášíš,“ zatvářil se Daniel překvapeně.

Už už jsem otevírala pusu, abych zařadila zpátečku – No jasně že nesnáším, jenom si dělám legraci – když jsem se na poslední chvíli zarazila. Ne kvůli Danielovi – hleděl na mě přes karty klidnýma, nehybnýma, přimhouřenýma očima –, ale kvůli tomu, jak Justin mírně rozpačitě svraštil čelo, jak Abby vztyčila hlavu: neměli tušení, o čem to Daniel mluví. Něco tady nehrálo.

„Já?“ zeptala jsem se zmateně. „Mně je Brogan ukradenej. Řekla jsem to jenom proto, že je hned naproti toho jejich kanclu.“

Daniel pokrčil rameny. „Nejspíš jsem si to spletl s jinou hospodou.“ Díval se na mě s tím svým nezvyklým, sladkým úsměvem a já měla znovu ten samý pocit – jakéhosi náhlého uvolnění, jako by někdo vydechnul úlevou. „Ty tvoje vtípky; nějak je přestávám chápat.“ Zašklebila jsem se na něj.

„A co máš vlastně co flirtovat s policajtama?“ chtěl vědět Rafi. „Na tom nevidím nic dobrýho.“

„Proč? Mně se líbí.“ Ruce se mi třásly; pořád ještě jsem si netroufala chytit do nich karty. Chvíli mi trvalo, než mi to docvaklo – Daniel se mě právě pokusil dostat. Stačil zlomek vteřiny a klidně bych mu na ten špek skočila.

„Jseš nenapravitelná,“ řekl Justin a dolil mi víno. „A když už, tak daleko přitažlivější je ten druhej, Mackey, má takovej drsňáckej pohled.“

„Ale fúúj,“ ohrnula jsem nos. Ta zatracená cibule – z toho úsměvu jsem poznala, že tentokrát jsem z toho vybruslila, ale jestli to Danielovi stačilo, těžko říct; u něj člověk nikdy nevěděl… „Ani náhodou. Vsadím se, o co chceš, že má chlupatý záda. Tak řekni něco, Abby.“

„Proti gustu…,“ odpověděla Abby s klidem. „A oba jste nenapravitelní.“

„Mackey je pitomec,“ ozval se Rafi. „A O’Neill je křupan. A máme tu káry a Abby je na řadě.“

Podařilo se mi vzít do ruky svoje karty a snažila jsem se přijít na to, co s nimi mám zatraceně dělat. Celý večer jsem Daniela pozorovala, co možná nejopatrněji, aby mě nepřistihnul, ale byl stejný jako vždycky – mírný, zdvořilý, zdrženlivý; nevěnoval mi o nic větší pozornost než komukoli jinému. Když jsem kolem něj procházela, abych přinesla další láhev vína, a položila jsem mu ruku na rameno, sáhl po ní a pevně ji stisknul.

15

Na Dublinský hrad jsem druhý den ráno dorazila až před jedenáctou. Chtěla jsem, aby den začal každodenní ranní rutinou – snídaní, jízdou do města, studiem v knihovně; napadlo mě, že ostatní tak budou klidnější a nebudou mě tolik chtít doprovodit. Fungovalo to. Daniel se sice zeptal, když jsem vstala a začala si oblékat bundu: „Nechceš, abych šel s tebou, kvůli morální podpoře?“, ale když jsem zakroutila hlavou, přikývnul a četl si dál v knize. „Ale ten výstup s tím chvějícím se prstem každopádně udělej,“ řekl mi Rafi. „Ať to s O’Neillem sekne.“

Před vchodem na oddělení vražd mě kuráž opustila. Nebyla jsem schopná jít dál – nahlásit se na recepci jako návštěva, strpět nesnesitelné tlachání s Bernadettou, sekretářkou oddělení, být vystavena fascinovaným pohledům kolemjdoucích, než mě někdo odvede chodbou, jako bych tam nikdy předtím nebyla. Zavolala jsem Frankovi a řekla mu, ať mě přijde vyzvednout.

„Jdeš tak akorát,“ řekl, když vystrčil hlavu ze dveří. „Právě jsme si dali menší přestávku, dejme tomu, abychom vyhodnotili jistý nový okolnosti.“

„Jaký okolnosti?“ zeptala jsem se.

Otevřel mi dveře dokořán a ustoupil. „Uvidíš. Každopádně jsme se tu ráno pobavili. Klobouk dolů, jak jsi mu zapracovala na ciferníku.“

Měl pravdu. John Naylor seděl se založenýma rukama u stolu ve výslechové místnosti, na sobě měl ten samý vybledlý svetr a staré džíny a už zdaleka tak dobře nevypadal. Pod očima měl modřiny; jednu tvář měl celou nakřivo, fialovou a oteklou; spodní ret měl rozražený do černa; kořen nosu vyhlížel příšerně pohmožděně. Snažila jsem se vybavit si, jak mi šel prsty po očích, jeho koleno v mém žaludku, ale stále mi to nesedělo na tohohle chlápka, který se tu houpal na židli a pobrukoval si „Když měsíc vychází“. Při pohledu na něj, na to, co jsme mu provedli, se mi sevřelo hrdlo.

Sam stál v pozorovací komoře, opíral se o polopropustné zrcadlo s rukama zastrčenýma hluboko do kapes saka a pozoroval Naylora. „Cassie,“ mrknul na mě. Vypadal vyčerpaně. „Ahoj.“

„Ježíši,“ řekla jsem a pokývla směrem k Naylorovi.

„To je, co? Celou dobu tvrdí, že spadnul z kola a hlavou narazil do zdi. A to je zhruba tak všechno, co jsme z něj zatím dostali.“

„Už jsem tady Cassii naznačil, že tu máme jistý nový okolnosti,“ ozval se Frank.

„Jo,“ řekl Sam. Promnul si koutky očí, jako by se snažil probrat. „No jo, to teda máme. Přivlekli jsme sem Naylora zhruba, v kolik, v osm? Od té doby na něm pracujeme, ale mlčí jak zařezanej; jenom civí do zdi a prozpěvuje si. Většinou vzbouřenecký popěvky.“

„U mě udělal výjimku,“ pochlubil se Frank. „Přerušil ten svůj koncert dokonce na tak dlouho, aby mi mohl říct, že jsem zasranej dublinskej parchant, kterej líže Anglánům prdele a měl by se stydět. Myslím, že jsem mu sympatickej. Ale jde o tohle – podařilo se nám dostat povolení k prohlídce toho jeho kutlochu a technici nám před chvilkou přinesli, co tam našli. Samozřejmě jsme doufali, že tam bude mít zakrvavenou kudlu, šaty nebo něco podobnýho, jenže smůla. A místo toho… překvápko.“

Vzal ze stolu v koutě pár igelitových sáčků na důkazy a zamával mi s nimi před nosem. „Mrkni na tohle.“

Byly tu hrací kostky ze slonoviny, zrcátko zezadu vykládané želvovinou, nějaký malý mizerný akvarel – krajinka s cestičkou, stříbrná cukřenka. Ještě než jsem cukřenku otočila a spatřila monogram – křehké, ozdobné M –, mi bylo jasné, odkud to všechno pochází. Podobné tretky se tu daly najít pouze na jediném místě – v pozůstalosti strýce Simona.

„Naylor to měl pod postelí,“ oznámil mi Frank, „hezky schovaný v krabici od bot. Ručím ti za to, že jestli se trochu porozhlídneš po Hlohovci, najdeš k té cukřence i konvičku na smetanu. Což mě přivádí k otázce, jak se ty krámy dostaly k Naylorovi do ložnice?“

„Vloupal se tam,“ řekl Sam. Znovu se zahleděl na Naylora, který si hověl na židli a zíral do stropu. „Čtyřikrát.“

„Jenže odtud nic nevzal.“

„To nevíme. To tvrdil Simon March, kterej tam měl pěknej bordel a většinu času byl zkárovanej. Naylor odtud mohl odnést celej kufr krámů podle libosti a March by si ničeho ani nevšimnul.“

„Anebo,“ řekl Frank, „je mohl koupit od Lexie.“

„Jasně,“ odpověděl Sam, „nebo od Daniela, Abby a jak se všichni jmenujou, anebo taky od starýho Simona, když na to přijde. Až na to, že na to nemáme jedinej důkaz.“

„Jenže žádnej z nich, kromě Lexie, nebyl nalezenej mrtvej a s prohledanýma kapsama, půl míle od Naylorova domu.“

Evidentně se takhle hádali nějakou chvíli; jejich hlasy už měly ten umíněný, zajetý rytmus. Položila jsem sáčky zpátky na stůl, opřela se o zeď a nepletla se mezi ně. „Naylor vydělává jenom o něco víc, než je minimální mzda, a živí dva nemocný rodiče,“ pokračoval Sam. „Kde by, do háje, bral peníze na starožitný cetky? A jakej by k tomu měl, do háje, důvod?“

„Třeba ten,“ odpověděl Frank, „že Marchovy k smrti nenávidí a nenechal by si ujít příležitost jim trochu pustit žilou – a taky ten, že je švorc, jak jsi právě řekl. Sám možná peníze nemá, ale kolem je spousta lidí, co je mají.“

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, kvůli čemu se tu hádají a proč to v celé místnosti jenom srší napětím. Umění a starožitnosti sice možná působí jako oddělení brejlounů, sebranka profesůrků v tvídových oblecích s policejním odznakem, ale jejich práce není žádná psina. Černý trh je rozlezlý po celém světě a proplétá se s nejrůznějšími dalšími podobami organizovaného zločinu. Při směnných obchodech, kde se platí vším možným od Picassů přes kalašnikovy po heroin, umírají lidé.

Sam si vztekle, otráveně odfrknul, zakroutil hlavou a opřel se o sklo. „Já chci akorát zjistit, jestli tenhle chlap je vrah, a pokud jo, tak ho sebrat. Je mi u prdele, čím jiným se ve svým volným čase zabývá. I kdyby někomu střelil Monu Lisu, je mi to ukradený. Jestli si vážně myslíš, že čachruje se starožitnostmi, můžeme jim ho předat, až s ním budeme hotoví, ale v tuhle chvíli je to jenom podezřelej z vraždy, nic víc.“

Frank zvedl obočí. „Takže podle tebe to spolu nesouvisí? Dyť to bije do očí. Dokud se tam nenastěhuje ta naše partička, Naylor si hází cihly a stříká nápisy podle libosti. Jakmile se tam objeví oni, zkusí to ještě jednou dvakrát a potom najednou, jako blesk z čistýho nebe“ – lusknul prsty – „na západní frontě klid. Copak? Došel k názoru, že jsou to vlastně sympaťáci? Všiml si, že dávají barák do pucu, tak jim to tam nechtěl ušpinit?“

„Honili ho přece,“ řekl Sam. Podle stažených úst bylo vidět, že ještě chvilku, a ztratí nervy. „Neměl zájem dostat od nich na prdel.“

Frank se zasmál. „Ty myslíš, že taková nenávist přejde člověka jenom tak ze dne na den? Ani náhodou. Naylor si prostě našel jinej způsob, jak Hlohovci zatopit – jinak by s tím vandalstvím nepřestal, ani za nic. A koukni, co se stane, jakmile je Lexie pryč a už mu nemůže podstrkovat starožitnosti. Počká pár týdnů, jestli se náhodou neozve, a když nic, znovu se začne trefovat kamenem do okna. Najednou už zase strach nemá, že dostane na prdel?“

„Chceš slyšet, co bije do očí? Já ti to povím. Když ho těch pět tenkrát v prosinci začne honit, ještě víc ho to rozzuří. Všech pět najednou nezvládne, ale slídí kolem baráku dál a zjistí, že jedna z nich má ve zvyku chodit na procházky, a to zrovna v době, kdy on mívá volno, takže ji nějakou dobu špehuje a pak ji zabije. Když mu dojde, že i tohle zpackal, znovu v něm roste vztek, až mu ujedou nervy a hodí jim oknem šutr se vzkazem, že jim zapálí barák. Jak myslíš, že se teď asi cítí, když dostal tu nakládačku? Pokud se někdo z nich bude pořád potulovat po okolí o samotě, co myslíš, že s tím udělá?“

Frank si té otázky nevšímal. „Otázka stojí,“ obrátil se ke mně, „co teď s malým Johnnym dál. Buď ho sebereme za vloupání, poškozování cizího majetku, krádež, všechno možný, co mu budeme schopní přišít, a pak se budeme modlit, že mu to rozváže jazyk a kápne božskou ohledně té vraždy. Anebo tu veteš šoupneme zpátky k němu pod postel, přátelsky mu poděkujeme za to, jak nám pomohl s vyšetřováním, pošleme ho domů a zkusíme zjistit, odkud to vzal.“

Od chvíle, kdy se Frank se Samem potkali na jednom místě činu, muselo k téhle hádce jednou, dřív nebo později, dojít. Detektivové z oddělení vražd se soustředěně, pomaličku a neúprosně snaží vyšetřování konkrétně cílit, až z něj zmizí veškerý balast a zůstane pouze vrah. Agenti z oddělení tajných operací se naopak rádi rozkročí zeširoka, rovnoměrně rozloží sázky a nechávají všechny možnosti otevřené – nikdy nevíte, kam vás zavede která postranní cestička, a pokud se budete rozhlížet dostatečně dlouho na všechny strany, nějaká divoká nakonec někde vystrčí hlavu z houští. Agenti zapálí všechny zápalné šňůry, které najdou, a čekají, kde co bouchne.

„A potom co, Mackey?“ zeptal se Sam. „Připusťme na vteřinu, že máš pravdu, že Lexie podstrkovala tomu chlapovi starožitnosti, aby je prodával, a Cassie s ním ten kšeft znovu rozjede. Co potom?“

„No, potom dám řeč s lidmi z umění a starožitností, namířím si to na Francis Street, pořídím Cassii pár roztomilých cetek, a pustíme se do toho.“ Usmíval se, ale hleděl na Sama přimhouřenýma a ostražitýma očima.

„Na jak dlouho?“

„Jak bude třeba.“

Oddělení umění a starožitností používá agenty neustále, agenty vydávající se za nákupčí, překupníky, prodejce zboží z pochybných zdrojů, kteří si postupně propracovávají cestu k velkým zvířatům. Pracují na tom měsíce, celé roky.

„Já tady, do hajzlu, vyšetřuju vraždu,“ řekl Sam. „Nezapomněl jsi náhodou? A pokud bude oběť kypět zdravím a kšeftovat se stříbrnými cukřenkami, tak nemůžu ani nikoho sebrat.“

„No a? Tak ho sebereš hned potom, co tu akci se starožitnostmi uzavřeme. V lepším případě budeme mít motiv a spojitost mezi ním a obětí, tím líp se nám pak z něj bude dostávat přiznání. V horším případě přijdeme jenom o trochu času. Ta vražda nám přece neuteče.“

Lexie by ani náhodou poslední tři měsíce nerozprodávala Johnu Naylorovi pozůstalost z Hlohovce jen tak pro legraci. Po pozitivním výsledku těhotenského testu by prodala cokoli, aby mohla vypadnout, ale do té doby ne.

Tím jsem si byla jistá; víc než kdokoli jiný. Ale Frank měl pravdu v jedné věci – pokud šlo o to, Hlohovci nějak uškodit, byl Naylor schopný čehokoli. Byl šílený vlastní bezmocností jako kočka uvězněná v kleci, nenáviděl ten dům zosobňující staletí nadvlády, ale jeho jedinými zbraněmi bylo kamení a barva ve spreji. Pokud by za ním někdo přišel s hrstkou drobností, ukradených z Hlohovce, několika chytrými nápady, kde je zpeněžit, a s příslibem, že může přinést další, byla tu velmi slušná naděje – víceméně jistota –, že by nedokázal říct ne.

„Tak co se dohodnout takhle,“ řekl Frank. „Zkus to s Naylorem ještě jednou – tentokrát jenom ty; já si s ním do oka zrovna nepadnul. Pracuj si na něm, jak dlouho budeš chtít. Pokud z něj dostaneš něco ohledně té vraždy – cokoli, třeba jenom stopu –, sebereme ho, na celou záležitost se starožitnostmi zapomeneme, Cassii stáhneme a ukončíme vyšetřování. Pokud z něj nedostaneš nic…“

„Tak potom co?“ zeptal se Sam.

Frank pokrčil rameny. „Pokud to nepůjde po tvým, přijdeš sem a popovídáme si spolu o tom, jak by to mohlo jít po mým.“

Sam na něj dlouho hleděl. „Žádný triky,“ řekl.

„Triky?“

„Nechci, abys lezl dovnitř nebo klepal na dveře v momentě, kdy už bude načatej, nic takovýho.“

Frankovi zaškubal sval ve tváři, ale řekl klidně: „Žádný triky.“

„Dobře,“ odpověděl Sam, když se zhluboka nadechl. „Uvidím, co svedu. Mohla bys tu ještě chvíli počkat?“

Mluvil ke mně. „Jasně,“ řekla jsem.

„Mohl bych tě potřebovat – třeba bych mu tě ukázal. Ještě si to promyslím.“ Sklouznul pohledem na Naylora, který si začal prozpěvovat „Pojď se mnou na Carlow“, dost nahlas na to, aby to člověka rozptylovalo. „Drž mi palce,“ narovnal si kravatu a vykročil ven.

„Nemyslel to ten tvůj náhodou jako urážku?“ zeptal se Frank, když se za Samem zavřely dveře pozorovací komory.

„Můžeš ho vyzvat na souboj, jestli chceš.“

„Já hraju fér. To přece víš.“

„A my jako ne? Jenže každej máme trochu jiný představy o tom, co je to fér. A Sam si není jistej, jestli se ty tvoje představy tak úplně shodujou s jeho.“

„Jestli to znamená jenom to, že by neměl chuť trávit se mnou společnou dovolenou, tak to přežiju,“ ušklíbnul se Frank. „Co říkáš na tu mou teorii?“

Sledovala jsem Naylora přes sklo, ale cítila jsem, jak mě Frank z boku probodává očima. „Ještě nevím,“ odpověděla jsem. „Zatím toho chlapa ani pořádně neznám.“

„Ale znáš dobře Lexii, sice z druhý ruky, ale stejně, víš toho o ní víc než kdokoli jinej. Myslíš, že by mohla bejt něčeho takovýho schopná?“

Pokrčila jsem rameny. „Kdo ví? Co se týká téhle holky, tak nikdo nemá potuchy, čeho všeho by byla schopná.“

„Zatím hraješ s příliš zakrytými kartami. Že tak dlouho držíš jazyk za zuby, když si máš udělat názor, to mi k tobě moc nejde. Ocenil bych stanovisko, na čí stranu by ses přiklonila, až ten tvůj odtud vyleze s prázdnýma rukama a my se tu znovu začneme hádat.“

Dveře výslechové místnosti se otevřely, vešel Sam, opatrně držel v rukách dva hrnky čaje a dveře zachytil ramenem. Vyhlížel čile, skoro bezstarostně – jakmile stanete tváří v tvář podezřelému, únava z vás spadne. „Pššt,“ řekla jsem. „Chtěla bych to vidět.“

Sam se posadil se spokojeným zamručením a posunul jeden z hrnků přes stůl k Naylorovi. „Takže,“ začal. Jeho venkovský přízvuk zněl nyní jako mávnutím kouzelného proutku daleko výrazněji – my versus měšťáci. „Poslal jsem detektiva Mackeyho, ať si jde radši papírovat. Jenom nám tu byl na obtíž.“

Naylor si přestal prozpěvovat a zamyslel se nad tím. „Já tyhle typy nesnáším,“ řekl konečně.

Viděla jsem, jak to Samovi v koutcích úst zaškubalo. „Jasně, já taky ne. Ale holt ho tu musíme snášet.“ Frank se vedle mě tiše zasmál a přistoupil blíž ke sklu.

Naylor pokrčil rameny. „Možná vy, ale já ne. Pokud tady bude on, nemám vám co říct.“

„Skvělý,“ řekl Sam klidně. „Takže teď je pryč a vy nemusíte nic říkat, jenom poslouchejte. Dozvěděl jsem se, že před nějakou dobou se v Glenskehy cosi stalo. A já to vidím tak, že by se tím mohlo leccos vysvětlit. Chci po vás jenom to, abyste mi řekl, jestli je to pravda.“

Naylor se na něj podezíravě podíval, ale s koncertem znovu nezačal. „Takže,“ navázal Sam a loknul si čaje. „Zhruba někdy kolem první světové války v Glenskehy žila dívka…“

Příběh, který vyprávěl, měl něco z toho, co slyšel v Rathowenu, něco z toho, co jsem já vyčetla z epického díla strýce Simona, a něco z filmů, ve kterých hrála Lillian Gishová. Patřičně to opepřil – otec vyhodil dívku z domu, žebrala v ulicích Glenskehy, místní na ni plivali, děti po ní házely kamení… A celé to korunoval barvitým vylíčením toho, jak ji rozzuřený dav lynčoval a hnal z vesnice. V soundtracku by při téhle scéně zcela jistě dominovaly smyčce.

Když s tím dojákem skončil, Naylor se houpal na židli tam a zpět a upíral na něj chladný, znechucený pohled. „Panebože, to ne,“ řekl. „To je ta nejstrašnější slátanina, jakou jsem v životě slyšel. Kde jste na tom byl?“

„Takhle se to ke mně dostalo,“ pokrčil Sam rameny. „Dokud mi někdo neřekne, jak to bylo doopravdy, musím tu historku brát v potaz.“

Židle zaskřípala, monotónně a znepokojivě. „Povězte mi, detektive,“ řekl Naylor, „proč by vás měli zajímat takový, jako jsem já, a nějaký naše starý historky? My jsme v Glenskehy jenom samý obyčejný lidi. Nejsme zvyklí na to, že by se o nás starali důležitý páni jako vy.“

„Tímhle nás v autě krmil celou cestu,“ oznámil mi Frank a opřel se pohodlně ramenem o rám skla. „Ten chlap má tak trochu stihomam.“

„Pššt.“

„Na Hlohovci došlo k jistému incidentu,“ pokračoval Sam. „Určitě vám o tom nemusím říkat. Získali jsme informaci, že mezi Hlohovcem a obyvateli Glenskehy je jistá nevraživost. Potřebuju si ověřit veškerá fakta, abych byl schopen říct, jestli je tu nějaká spojitost.“

Naylor se zasmál, suše a jízlivě. „Nevraživost? Jo, dalo by se tomu tak říct. To vám řekli ti z toho panskýho sídla?“

Sam pokrčil rameny. „Řekli nám akorát, že se k nim v hospodě chovali nepřátelsky. Jasně, proč by se k nim tam měli chovat přátelsky, když nejsou místní.“

„A to je taky jejich velká klika, že nejsou místní. Stačí panstvo krapet obtěžovat a už se to tu hemží policajtama. Jenže kde je vám konec, když vás potřebujou místní? Kde byli policajti, když tu holku našli oběšenou? Z fleku to odmávli jako sebevraždu, jenom aby mohli co nejrychleji zase zpátky do hospody.“

Samovo obočí vyletělo vzhůru. „To nebyla sebevražda?“

Naylor si ho prohlížel; s těma oteklýma, přimhouřenýma očima vypadal zle, výhrůžně. „Chcete slyšet, jak to bylo doopravdy?“

Sam udělal rukou nenucené gesto: poslouchám.

Po chvíli se Naylor přestal houpat a oběma rukama sáhl po hrnku – zlámané nehty, na kloubech tmavé strupy. „Ta holka dělala na Hlohovci služku,“ řekl. „A jeden z těch mladejch hejsků tam, jeden z Marchových, se do ní zakoukal. Možná byla blbá, když si myslela, že si ji vezme, ale v každým případě ji dostal do průšvihu.“

Zadíval se na Sama pohledem dravce, jestli chápe. „Že by ji otec vyhodil z baráku, o tom nemohla bejt ani řeč. Nejspíš zuřil a vyhrožoval, že si na toho floutka jednou v noci počká někde u cesty, ale byl by naprostej blázen, kdyby to udělal. Padlej na hlavu. Bylo to ještě před nezávislostí, chápete? Marchovým tady patřilo celý Glenskehy i s okolím. Ať byl otcem tý holky, kdo chtěl, jeho barák patřil Marchovým; stačilo se na ně jenom škaredě podívat a celá rodina by letěla na ulici. Takže rozhodně neudělal nic.“

„Přece mu to nemohlo tak snadno projít,“ řekl Sam.

„Snadněji, než si myslíte. Většina lidí tenkrát nechtěla mít s Hlohovcem nic společnýho, pokud nemusela. Kvůli tomu jeho jménu. Hloh, to je strom skřítků, chápete?“ Nepatrně a zlověstně se na Sama usmál. „Některý lidi se dodneška v noci vyhýbaj hlohu obloukem, i když vám nejsou schopní říct proč. Dneska už na tyhle pověry narazíte málokde, ale tenkrát jim věřili všichni. To ta tma – elektřina nebyla a o dlouhejch zimních nocích jste ve stínu mohli zahlídnout všecko možný. Spousta lidí věřila, že ti z Hlohovce jsou spolčený se skřítkama nebo s ďáblem, jak kdo chtěl.“ Znovu ten pohled úkosem a neznatelný úsměv. „Copak? Máte nás akorát za primitivní venkovany, že jo?“

Sam zakroutil hlavou. „Ne, můj strýc mívá v poli kruhy vyšlapaný od skřítků,“ odpověděl věcně. „Nevěří na skřítky a nikdy na ně nevěřil, ale stejně se těm kruhům vždycky s pluhem vyhne.“

Naylor přikývnul. „A to samý lidi v Glenskehy, když ta holka otěhotněla. Říkali, že si to uhnala s jedním z těch skřítků od Hlohovce, teď s ním čeká malý skřítě, a dobře jí tak.“

„Oni si mysleli, že to bude podvržený dítě?“

„No jasně,“ řekl Frank. „Nadpřirozený síly. Konečně se hneme z fleku.“ Celý se třásl potlačovaným smíchem. Dostala jsem chuť ho nakopnout.

„Jo, přesně,“ odpověděl Naylor chladně. „A nekoukejte tak na mě, detektive. Bavíme se tady o mejch praprarodičích, o mejch i o vašich. Jste si tak jistej, že byste tomu taky nevěřil, kdybyste se narodil tenkrát?“

„To byla jiná doba,“ přikývnul Sam.

„Neříkali to všichni. Jenom některý – většinou starý lidi. Ale bylo jich dost na to, aby se to nějak domáknul ten, co jí to děcko udělal. Buď se toho děcka chtěl zbavit od samýho začátku, a jenom čekal na záminku, nebo mu strašilo ve věži. Panstvo z Hlohovce bylo vždycky trochu na palici, pokud se tomu tak dá říct; možná že to byl jeden z důvodů, proč se říkalo, že maj spolky se skřítkama. V každým případě tomu uvěřil. Myslel si, že je v něm něco špatnýho, v jeho krvi, a že to nebude normální děcko.“

Koutky rozbitých úst měl stažené. „A tak tu holku jedný noci vylákal na schůzku, ještě než se to narodilo. Přišla, nic zlýho netušila – dyť to byl její milej, že jo? Myslela si, že se chce o ni i to dítě postarat. Jenže on místo toho vytáhnul provaz a oběsil ji na stromě. Takhle to bylo doopravdy. Všichni v Glenskehy to vědí. Nezabila se sama a nezabil ji ani nikdo z vesnice. Zabil ji otec toho děcka, protože se bál svýho vlastního dítěte.“

„Vidláci křupanský,“ řekl Frank. „Panebože, stačí vytáhnout paty jenom kousek z Dublinu, a je to úplně jinej svět. Jerry Springer by tu byl ve svým živlu.“

„Dej jim pámbů věčné odpočinutí,“ řekl Sam tiše.

„Jo,“ odpověděl Naylor. „Věčný odpočinutí. Pro policajty to byla z fleku sebevražda, a že by sebrali někoho z panstva na Hlohovci, to je ani nenapadlo. Zakopali je na neposvěcený půdě mimo hřbitov, ji i to děcko.“

Mohla to být pravda. Kterákoli z těch verzí, jež jsme slyšeli, mohla být ta pravdivá, kterákoli nebo taky žádná; po sto letech těžko říct. Důležité ale bylo, že Naylor věřil všemu, co říkal, do posledního slova. Nechoval se nijak provinile, což ale znamenalo daleko méně, než byste si mysleli. Nenávist ho sžírala natolik – to rozhořčení v jeho hlase –, že podle svého přesvědčení vinen nebyl. Srdce mi tlouklo jako zvon. Myslela jsem na ostatní, jak sedí v knihovně sehnutí nad knihami a čekají na mě.

„Proč mi o tom nikdo ve vesnici neřekl?“ zeptal se Sam.

„Protože vám do toho nic není. Nemáme zájem, aby se o nás povídalo, že to je ta trhlá vesnice, kde jeden magor zabil svýho parchanta, protože ho měl za skřítě. My jsme v Glenskehy počestný lidi. Jsme prostý lidi, ale žádný primitivové ani kreténi, nemáme zájem, aby nás kdokoli bral jako nějakou atrakci, je vám to jasný? Chceme akorát svatej klid.“

„Jenže někdo z vás svatej klid nechce,“ poznamenal Sam. „Někdo nastříkal na Hlohovec barvou VRAHOVÉ DĚTÍ, dvakrát. Někdo jim rozbil okno kamenem, dva dny zpátky, a když za ním utíkali, porval se s nimi do krve. Někdo nechce to dítě nechat odpočívat v pokoji.“

Dlouhé ticho. Naylor poposedl na židli, sáhnul si na rozražený ret, a podíval se na prst, jestli na něm nebude krev. Sam čekal.

„Nešlo jenom o to děcko,“ odpověděl nakonec. „Je to hrozný, to jo; ale jenom to dokazovalo, co jsou zač, celá ta famílie. Čeho jsou schopný. Akorát že mě v tý chvíli nenapadlo nic jinýho.“

Už už se chystal přihlásit k tomu nápisu, ale Sam to přešel – šlo mu o větší úlovek. „A co jsou tedy zač?“ zeptal se. Seděl opřený, hrnek měl položený na koleně, klidně a zaujatě, jako člověk, který je připravený strávit dlouhou noc ve svém oblíbeném lokále.

Naylor si znovu nepřítomně sáhnul na ret. Přemýšlel ze všech sil, hledal vhodná slova. „Když jste teda v Glenskehy tak pátrali, zjistili jste o něm něco?“

Sam se usmál. „Hodně jsem už z irštiny zapomněl. Glenskehy znamená… hlohové údolí?“

Naylor horlivě, netrpělivě zakroutil hlavou. „Ne, ne, nemyslím o názvu. Myslím o vesnici vůbec. Odkud si myslíte, že se Glenskehy vzalo?“

Sam zakroutil hlavou.

„Postavili ji Marchovi. Stvořili ji k obrazu svýmu. Když tam dostali půdu a postavili ten barák, přivedli si lidi, aby pro ně pracovali – služebný, zahradníky, chlapy ke koním, hajný… Chtěli mít služebnictvo na svým panství, hezky pod palcem, aby ho měli na povel, ale ne zas tak moc blízko; smrad venkovanů se jim čuchat nechtělo.“ Koutek úst se mu jízlivě, znechuceně zkroutil. „A tak postavili pro služebnictvo vesnici. Stejně jako si necháte postavit bazén, skleník nebo stáje pro poníky; jako nějaký povyražení, co vám má trochu zpříjemnit život.“

„Takhle se s lidmi nezachází,“ souhlasil Sam. „To je ale přece už dávno.“

„Jasně, dávno. Tenkrát měli Marchovi z Glenskehy užitek. A teďka, když už je jim k ničemu, jenom se klidně koukají, jak vymírá.“ V Naylorově hlase cosi narůstalo, cosi výbušného a hrozivého, a já si je poprvé v duchu dokázala dát dohromady, tohohle člověka, který tu se Samem probíral místní historii, a tu rozzuřenou bytost, co se mi ve tmě snažila vyškrábat oči. „Ta vesnice je v rozkladu. Ještě pár let a nic z ní nezbude. Zůstávají tam jedině ti, co nemůžou utýct, jako já. Glenskehy skomírá a my s ním. Víte, proč jsem nešel na vysokou?“

Sam zakroutil hlavou.

„Já nejsem žádnej blbec. Měl jsem dobrý známky. Jenže jsem musel zůstat v Glenskehy, abych se postaral o rodiče, a tam žádnou práci pro studovaný lidi nenajdete. Tam můžete akorát sedlačit. K čemu by mi byla vysoká, když bych stejně kydal hnůj u někoho na statku? A přesně to mě taky čekalo, když jsem skončil školu. Neměl jsem na vybranou. A takovejch jsou tam tucty.“

„To ale přece není chyba Marchových,“ řekl Sam mírně. „Co by s tím oni svedli?“

Znovu ten suchý, chraptivý smích. „Svedli by toho spoustu. Spoustu. Před čtyřma nebo pěti rokama přijel do Glenskehy jakejsi chlápek z Galway, jako vy. Stavební developer. Chtěl koupit Hlohovec, udělat v něm luxusní hotel. Chtěl to tam rozšířit – přistavět nový křídla, další budovy kolem, golfový hřiště, všecko možný; měl velký plány, ten chlápek. Máte představu, co by to pro Glenskehy znamenalo?“

Sam přikývnul. „Spoustu pracovních míst.“

„Nejenom to. Přijížděli by turisti, kvůli nim by se otevřely nový obchody, mladý lidi by zůstávali, namísto toho, aby se při první příležitosti zdejchli do Dublinu. Postavily by se nový domy, lepší silnice. Měli bychom zase vlastní školu a děcka by nemusely jezdit do Rathowenu. Do Glenskehy by přišli učitelé, doktor, třeba realitní agenti – vzdělaný lidi. Ne všichni naráz, trvalo by to roky, ale pak už by to šlo jedno s druhým… Potřebovali jsme akorát postrčit, dostat šanci. A Glenskehy by zase začalo žít.“

Před čtyřmi až pěti lety – zhruba v té době začaly ty vandalské útoky na Hlohovci. Můj profil na něj seděl dokonale, do puntíku. Při představě, že by z Hlohovce měl být hotel, ve mně pohled na Naylorovu zřízenou tvář přestával vyvolávat výčitky, ale stejně – nebylo možné, aby na člověka nezapůsobilo nadšení v jeho hlase, s jakým líčil těmi nejživějšími barvami svou hýčkanou představu vesnice, která se znovu zvedá a je plná života a naděje.

„A Simon March nechtěl dům prodat?“ zeptal se Sam.

Naylor zakroutil pomalu a vztekle hlavou; trhnul sebou a sáhnul si na oteklou čelist. „Ten chlap bydlel v baráku, kam by se vešlo několik tuctů lidí. K čemu mu byl? Ale nechtěl ho prodat ani za nic. Ten barák nikdy nikomu nic dobrýho nepřines od chvíle, co ho tam postavili, ale on se ho radši držel jako klíště, než by dovolil, aby z něj konečně bylo trochu užitku. A to samý, když umřel – ten mladej byl v Glenskehy naposled jako kluk, nemá ani rodinu, k čemu by mu takovej barák byl, ale stejně si ho nechal. Takoví teda jsou, tihle Marchovi. Takoví byli celou dobu. Co chtěj, to si nechaj a všecko ostatní ať jde k čertu.“

„Je to jejich rodinné sídlo,“ poznamenal Sam. „Třeba to tam mají rádi.“

Naylor zvedl hlavu a hleděl na Sama bledýma, planoucíma očima mezi oteklinami a modřinami. „Když člověk něco zplodí, má povinnost se o to starat. Tak to u slušnejch lidí chodí. Když zplodíte děcko, tak se o něj staráte, dokud je naživu; nemáte právo ho zabít, kdy se vám zlíbí. Když zplodíte vesnici, máte se o ni starat, snažit se udržet ji při životě. Nemáte právo koukat se založenýma rukama, jak skomírá, jenom proto, že si chcete nechat nějakej barák pro sebe.“

„V tom s ním souhlasím,“ řekl Frank vedle mě. „Možná toho máme víc společnýho, než jsme si mysleli.“

Skoro jsem ho neslyšela. Přece jenom ten můj profil v něčem neseděl – tenhle člověk by nikdy Lexii nebodnul za to, že čekala jeho dítě, dokonce ani za to, že bydlela na Hlohovci. Měla jsem ho za mstitele, posedlého minulostí, ale jeho nenávist byla ve skutečnosti daleko komplikovanější, zrádnější. On byl posedlý budoucností, budoucností svého domova, která mu protékala jako voda mezi prsty. Minulost byla jen temné dvojče budoucnosti, ovinuté kolem ní, dodávající jí směr a tvar.

„Takže to jediné jste chtěl po Marchových?“ zeptal se Sam tiše. „Aby měli uznání, prodali ten dům a dali Glenskehy šanci?“

Po dlouhé chvíli Naylor přikývnul, strnule a neochotně.

„A myslel jste si, že soustavné zastrašování je jediný způsob, jak je k tomu přinutit.“

Další přikývnutí. Frank hvízdnul, jemně, mezi zuby. Tajila jsem dech.

„A co už by je vystrašilo víc,“ pokračoval Sam zamyšleně a věcně, „než kdyby jednu z nich jednou v noci někdo zlehka bodnul nožem. Nic vážného; vlastně jste jí ani nechtěl ublížit. Jenom aby jim došlo: nejste tady vítáni.“

Naylorův hrnek zprudka dopadl na stůl, odstrčil se i se židlí rychle od stolu a pevně si založil ruce na prsou. „Nikdy jsem nikomu neublížil. Nikdy.“

Sam zvednul obočí. „Tu noc, co jste přišel k těm modřinám, dal někdo těm třem z Hlohovce pořádnou nakládačku.“

„To byla rvačka. Férová rvačka – a byli na mě tři. To je snad rozdíl, ne? Mohl jsem Simona Marche zabít třeba desetkrát, kdybych chtěl, ale nikdy jsem se ho ani nedotknul.“

„Jenže Simon March byl starej. Vy jste věděl, že za pár let zemře, a věděl jste, že jeho dědicové by mohli mít zájem ten dům prodat. Mohl jste si dovolit počkat.“

Naylor chtěl něco říct, ale Sam pokračoval, chladně a nekompromisně. „Jenže když se tam nastěhoval Daniel a ostatní, byla to úplně jiná situace. Odejít neměli v úmyslu, těch pár stříkanců barvou je moc nevyděsilo, tak jste musel nasadit těžší kalibr, že?“

„Ne. Nikdy jsem…“

„Musel jste jim vzkázat, jasně a nahlas: Vypadněte odtud, jestli nechcete přijít k úrazu. Viděl jste Lexii Madisonovou procházet se venku pozdě v noci – možná jste ji už předtím sledoval, že?“

„Já nikdy…“

„Šel jste zrovna z hospody. Měl jste vypito. Měl jste u sebe nůž. Myslel jste na to, jak Marchovi nechávají Glenskehy vymírat, chtěl jste tomu udělat přítrž. Možná jste jí chtěl jenom pohrozit, je to tak?“

„Ne…“

„Tak jak to tedy bylo, Johne? Povězte mi to. Jak?“

Naylor vyskočil se zaťatými pěstmi a rty se mu zkřivily do zuřivé grimasy; tak tak, že se na Sama nevrhnul. „Je mi z vás na blití. Stačí, aby ti v tom baráku pískli, a vy přiběhnete jako poslušnej pejsek. Když si postěžujou, že jeden ošklivej venkovskej dacan si na ně moc vyskakuje, odvlečete mě sem a snažíte se mi přišít, že jsem tu holku pobodal já… To jsou kecy! Já chci, aby z Hlohovce vypadli – a oni z něj nakonec vypadnou, na to můžete vzít jed –, ale nikdy mě ani nenapadlo někomu z nich něco provést. Nikdy. Takovou radost bych jim neudělal. Až se zpakujou a potáhnou pryč, chci bejt u toho, abych jim mohl zamávat.“

Měla jsem nejspíš cítit zklamání, ale projelo mi to žilami jako speed, bušilo mi to až v krku, bralo mi to dech. Cítila jsem – a otočila jsem se ke sklu, tváří od Franka, aby si toho nevšimnul – cítila jsem spíš úlevu.

Naylor ještě pokračoval. „Poslali vás na mě ty šmejdi špinavý, že jo? Maj policajty omotaný kolem prstu už tři sta let stejně jako všecky ostatní. Něco vám povím, detektive, a pověděl bych to i tomu, kdo vám nakecal ty hovadiny o lynčování. Můžete v Glenskehy hledat, jak chcete, ale nic tam nenajdete. Nikdo z vesnice tu mladou nepobodal. Vím, že daleko jednodušší je honit chudý než bohatý, ale pokud vám jde o to, dostat pachatele, a ne obětního beránka, měli byste se poohlídnout spíš na Hlohovci. U nás žádnýho nenajdete.“

Založil ruce, začal se houpat na židli a prozpěvovat si „Vítr, který čeří ječmen“. Frank odstoupil od skla a zasmál se, tiše, sám pro sebe.

Sam se snažil ještě přes hodinu. Prošel jednotlivě každé to vandalství, jedno po druhém, čtyři a půl roku zpátky; vyjmenoval všechny důkazy, které, pokud šlo o ten kámen a rvačku, svědčily proti Naylorovi, některé skutečné modřiny, můj popis – a některé vymyšlené, jako otisky prstů, rozbor rukopisů; zašel do pozorovací komory, aniž by mně nebo Frankovi věnoval jediný pohled, shrábnul ze stolu sáčky s důkazy, a hodil je na stůl před Naylora; vyhrožoval mu, že ho zatkne za vloupání, násilné přepadení, všechno možné kromě vraždy. Výměnou za to si mohl vyslechnout „Povstalce“, „Čtyři zelená pole“ a v jiném tempu „Její cestu přes tržiště“.

Nakonec to musel vzdát. Od chvíle, co opustil výslechovou místnost, do okamžiku, kdy přišel k nám do pozorovací komory, uplynula dlouhá doba.

V ruce se mu houpaly sáčky s důkazy a ve tváři měl znovu to vyčerpání, vryté ještě hlouběji než předtím.

„Nebylo to tak nejhorší,“ oznámil mu Frank zvesela. „Mohl jsi z něj dostat i přiznání k tomu vandalství, kdybys nemířil tak vysoko.“

Sam si ho nevšímal. „Co myslíš?“ zeptal se mě.

Podle mě tu mohla být ještě jedna nepatrná šance, že Naylor bodnul Lexii v záchvatu vzteku – pokud byl otcem dítěte on a ona mu řekla, že půjde na potrat. „Já nevím,“ odpověděla jsem. „Vážně nevím.“

„Já myslím, že to není on,“ řekl Sam. Hodil sáčky s důkazy na stůl, ztěžka na něj dosedl a hlavu zvrátil dozadu.

Frank dělal překvapeného. „Ty to vzdáš jenom proto, žes ho nezlomil za jedno dopoledne? Jak to vidím já, tak na něj všechno sedí – motiv, příležitost, smýšlení… Jenom proto, že ti něco nabulíkuje, tak ho sebereš za blbý poškozování majetku a vraždu necháš plavat?“

„Já nevím,“ řekl Sam. Promnul si oči dlaněmi. „Nevím, co teď s tím.“

„Teď to zkusíme po mým,“ odpověděl Frank, „když to po tvým nešlo. Dohoda je dohoda. Pusť Naylora, zkusíme, co z něj ohledně těch starožitností dostane Cassie, a třeba nás to přivede na stopu té vraždy.“

„Tomuhle chlapovi jsou peníze ukradený,“ řekl Sam, aniž by se na Franka podíval. „Tomu jde jenom o tu vesnici a o to, že kvůli Hlohovci vymírá.“

„No tak má svý přesvědčení. Na světě není nic nebezpečnějšího než lidi, co jsou o něčem slepě přesvědčení. Čeho všeho myslíš, že by kvůli němu byl schopnej?“

Tohle je jedna z Frankových taktik – posunuje branky rychleji, než stačíte sledovat, až postupně úplně ztratíte přehled, o čem jste se to původně dohadovali. Nebylo mi jasné, jestli opravdu věřil v nějaké kšefty se starožitnostmi, nebo jestli prostě jen v téhle fázi zkoušel cokoli, aby Sama dostal.

Sam začínal působit omráčeně, jako boxer, který už schytal příliš mnoho ran. „Já myslím, že ji nezavraždil,“ odpověděl zarputile. „A nechápu, jak jsi přišel na to, že obchoduje se starožitnostmi. Nic na to neukazuje.“

„Tak se zeptáme Cassie,“ navrhnul Frank. Pozorně mě sledoval. Frank vždycky rád riskoval, ale hrozně ráda bych věděla, z jakého důvodu teď vsadil zrovna na mě. „Co myslíš ty, zlato? Je možný, že jede v nějakých kšeftech se starožitnostmi, nebo ne?“

V té vteřině mi hlavou proletělo milion věcí. Pozorovací komora, již jsem znala zpaměti, včetně skvrny na koberci od kafe, které se mi tam před dvěma lety rozlilo, a kde jsem si najednou připadala cizí, můj oblek Barbie-kriminalistky, pověšený u mě doma ve skříni, Maherovo půvabné každodenní ranní odkašlávání, ostatní, kteří na mě čekali v knihovně, chladná, konvalinková vůně, jež mě vždy měkce obejme v mém pokoji na Hlohovci.

„Jo, je to možný,“ odpověděla jsem. „Nepřekvapilo by mě to.“

Sam, který toho měl ten den za sebou už hodně, definitivně vypěnil. „Ježíši, Cassie! To snad nemyslíš vážně? Přece té hovadině nevěříš. Na čí jseš vlastně straně?“

„Takhle to brát nemůžeš,“ vložil se do toho Frank povzneseně. Pohodlně se opřel o zeď, ruce v kapsách, a sledoval, co se bude dít. „Jsme přece všichni na stejný straně.“

„Dej si pohov, Franku,“ štěkla jsem na něho, než mu Sam stačil jednu natáhnout. „A, Same, já jsem na Lexiině straně. Ani ne na Frankově, ani ne na tvé, ale na její. Jasný?“

„Jo, jenže přesně toho jsem se bál.“ Sam si všimnul vyjeveného výrazu mé tváře. „To si myslíš, že jsem měl strach tady z toho pošuka?“ Frank si ukázal prstem na hruď a snažil se tvářit ublíženě. „Je to dost velkej zmetek, o tom nepochybuju, ale mám ho aspoň pod dohledem. Ale ta holka – bejt na její straně, to člověku nepřinese vůbec, vůbec nic dobrýho. Její spolubydlící byli na její straně od samýho začátku, a pokud má Mackey pravdu, tak jí nedělalo žádnej problém je okrádat. Ten kluk v Americe byl taky na její straně, on ji miloval, a podívej, co mu provedla. Z toho chudáka je troska. Viděla jsi ten dopis?“

„Dopis?“ podívala jsem se na Franka. „Jakej dopis?“

Frank pokrčil rameny. „Chad jí poslal dopis, přes toho mýho známýho na FBI. Velice dojemnej, ale pročmuchal jsem ho skrznaskrz a nic užitečnýho v něm není. Nechtěl jsem tě tím rozptylovat.“

„Panebože, Franku! Pokud se dostaneš k něčemu, co by mi o ní mohlo cokoli říct, cokoli…“

„To probereme později.“

„Přečti si ho,“ řekl Sam. Hlas mu zhrubnul a tvář měl bílou, bílou jako ten první den na místě činu. „Přečti si ten dopis – dám ti ho ofocenej, jestli ho z Mackeyho nedostaneš. Ten ubožák Chad je z toho úplně zničenej. Je to čtyři a půl roku, ale od té doby už si s žádnou holkou nic nezačal. Nejspíš už nikdy nebude věřit žádný ženský. Jasně, jak by taky mohl? Jednoho rána se probudí a celej jeho život je na sračky. Všechno, o čem snil, je v háji.“

„Jestli nechceš, aby sem vletěl váš starej,“ ozval se Frank sladce, „trochu bych se ztišil.“

Sam ho ani nevnímal. „A nezapomeň, že ani v Severní Karolíně se nevzala jen tak zničehonic. Už předtím žila jinej život, a pokud víme, ještě předtím taky. Po světě chodí i další lidi – bůhví, kolik jich je –, co si budou nadosmrti lámat hlavu, kde je jí konec, jestli neleží někde rozporcovaná a zahrabaná, jestli jí třeba neruplo v bedně a nešlape teď někde chodník, jestli jí náhodou nebyli úplně ukradení od samýho začátku a z jakýho důvodu teda šel jejich život do kopru. Tihle všichni byli na straně té holky, a koukni, co jim provedla. Každýho, kdo byl na její straně, ojebala, Cassie, každýho, a ty si koleduješ o to samý.“

„Jsem v pohodě, Same,“ řekla jsem. Jeho hlas nade mnou vlál jako jemný lem ranního oparu, téměř neslyšitelný, téměř neskutečný.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat. Naposledy jsi s někým chodila předtím, než jsi nastoupila na oddělení tajných operací, že jo? S tím Aidanem, jak se jmenoval?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Aidan O’Donovan.“ Bylo to zlatíčko, Aidan – chytrý, energický, společenský, nekonvenční smysl pro humor, který mě dokázal rozesmát, i když jsem měla mizerný den. Už dlouho jsem si na něj nevzpomněla.

„Co se s ním stalo?“

„Rozešli jsme se,“ řekla jsem. „Když jsem přešla na tajný operace.“ Na okamžik jsem viděla Aidanovy oči ten večer, kdy mě poslal k vodě. Měla jsem naspěch, musela jsem být včas doma, pozdě v noci mě čekala schůzka s tím cvokem, co prodával speed a nakonec mě o několik měsíců později pobodal. Aidan se mnou čekal na zastávce, a když jsem se potom na něj dívala z horního patra autobusu, myslím, že brečel.

„Protože jsi přešla na tajný operace. Protože tak to prostě chodí.“ Sam se obrátil k Frankovi. „A co ty, Mackey? Máš manželku? Přítelkyni? Kohokoli?“

„Chceš mě pozvat na rande?“ zeptal se Frank. Jeho hlas zněl pobaveně, ale oči se mu zúžily. „Musím tě varovat, protože já často dělám drahoty.“

„Takže ne. To jsem si myslel.“ Sam se znovu bleskově otočil ke mně: „Pouhý tři týdny, Cassie, a koukni, co to s námi udělalo. Takhle to chceš? Co myslíš, že s námi bude, když mu na tenhle kreténskej nápad kývneš a budeš rok mimo?“

„Co bys řekl na tohle?“ ozval se Frank mírně, opřený naprosto nehybně o zeď. „Ty zodpovídáš za vyšetřování na svým hřišti a já zase na mým. Platí?“

Ten pohled v jeho očích posílal do kolen vrchní policejní komisaře i narkobarony, ale Sam jako by si ho ani nevšímal. „Ne, žádný platí, do hajzlu. Na tvým hřišti to smrdí jedním průserem za druhým, a jestli to nevidíš, tak já to, zaplať pámbů, vidím. Já mám támhle v té cimře podezřelýho, ať už je to vrah, nebo ne, a našel jsem ho díky policejní práci. Co máš ty? Tři týdny těchhle zasraných magořin a úplně k ničemu. A místo, abys to konečně odpískal, tak chceš ještě zvyšovat sázku a uvrtat nás do ještě šílenějšího…“

„Já vás nechci do ničeho uvrtat. Já se pouze ptám Cassie – která je v tomhle případě můj agent, na to nezapomeň, ne váš detektiv, – jestli je ochotná udělat v téhle operaci krok navíc.“

Dlouhá letní odpoledne na trávě, bzukot včel a líný skřípot zahradní houpačky. Klečím v bylinné zahradě, sklízím naši úrodu, ve vzduchu jemný déšť a dým z páleného listí, ruce mi voní rozmarýnou a levandulí. Balím vánoční dárky na podlaze Lexiina pokoje, za oknem padá sníh, Rafi hraje na klavír koledy, Abby si s ním ze svého pokoje pobrukuje ve stejné tónině a pode dveřmi se ke mně line vůně perníku.

Samovy i Frankovy oči hledí upřeně na mě. Oba už dlouho mlčí; to ticho v místnosti je náhlé a hluboké a klidné. „Jasně,“ odpověděla jsem. „Proč ne?“

Naylor si začal notovat „Avondale“ a někde na chodbě se kvůli něčemu rozčiloval Quigley. Myslela jsem na to, jak jsme s Robem ze stejného místa pozorovali podezřelé, jak jsme se bok po boku chechtali na chodbě, jak jsme se během operace Vestálka rozpadli jako meteor, rozbili se a shořeli, a necítila jsem vůbec nic, až na to, že zdi kolem mě se začaly otevírat a odpadávat, lehce jako okvětní lístky. Samovy oči byly obrovské a zlověstné, jako bych ho udeřila, a při pohledu na Frankův výraz ve tváři mě napadlo, že pokud mám ještě zbytek zdravého rozumu, měla bych mít strach, ale já cítila jenom, jak se mi v těle uvolňuje každý sval, jako by mi bylo osm a já na nějaké zelené stráni dělala přemety, až se mi z toho zatočila hlava, jako bych dokázala plout chladnými modrými vodami tisíc mil pod hladinou a nemusela se přitom jedinkrát nadechnout. Měla jsem pravdu – svoboda voněla jako ozon a bouře a střelný prach dohromady, jako sníh a oheň a posečená tráva, chutnala jako mořská voda a pomeranče.

16

Na Trinity jsem dorazila až v době oběda, ale ostatní byli stále ve svých studijních kójích. Jakmile jsem v knihovně zabočila do dlouhé uličky mezi regály, která vedla k našemu koutu, vzhlédli, rychle a všichni téměř zároveň, a odložili propisky.

„Konečně,“ vydechl Justin zhluboka úlevou, když jsem k nim dokráčela. „Už bylo na čase.“

„Ježíšmarjá, kde trčíš tak dlouho?“ zeptal se Rafi. „Justin už si myslel, že tě sebrali, ale já ho tu uklidňuju, že jsi nejspíš jenom vzala roha s O’Neillem.“

Rafimu trčely vlasy na všechny strany a Abby měla na tváři čárku od propisky. Neměli přitom tušení, jak mi připadají krásní, jak maličko stačí, abychom ztratili jeden druhého. Chtělo se mi je všechny pohladit, obejmout, vzít je za ruce a silně je stisknout. „Drželi mě tam celou věčnost,“ řekla jsem. „Jdeme na oběd? Mám hlad jako vlk.“

„Co bylo?“ zeptal se Daniel. „Identifikovala jsi toho chlapa?“

„Ne,“ odpověděla jsem a nahnula se k Abby pro svoji brašnu. „Ale je to určitě ten chlap z předešlý noci. Měli jste vidět ten jeho ciferník. Vypadá, jako by si dal deset kol s Muhammadem Alim.“ Rafi se zasmál, nastavil dlaň a plácnul si se mnou.

„Čemu se směješ?“ chtěla vědět Abby. „Mohl na vás podat žalobu pro ublížení na zdraví, kdyby chtěl. Mimochodem, Lex, Justin byl přesvědčenej, že ji podal.“

„Žádnou žalobu podávat nebude. Řekl policajtům, že spadl z kola. Všechno je v pořádku.“

„A nevzpomněla sis na nic?“ vyptával se Daniel.

„Ne.“ Vzala jsem Justinovi kabát z jeho židle a zamávala s ním na něj. „Tak dělejte. Co kdybychom šli do Bufetu? Potřebuju se pořádně najíst. Z policajtů dostanu vždycky hlad.“

„Zjistila jsi, o co jim šlo? Myslí si, že je to ten, co tě bodnul? A zatknuli ho?“

„Ne,“ řekla jsem. „Nemají žádný důkazy, nic takovýho. A podle nich to není ten, co mě bodnul.“

Ještě jsem se pořádně nevzpamatovala z té úlevy, proto mě vůbec nenapadlo, že z jiného úhlu pohledu by se to mohlo jevit úplně jinak. Následovalo mrazivé ticho, všichni hleděli do země. Rafi na kratičkou chvíli zavřel oči.

„Proč ne?“ zeptal se Daniel. „Je přece logický, že by ho měli podezřívat.“

Pokrčila jsem rameny. „Kdo ví, co se jim honí hlavou? To je všechno, co mi řekli.“

„Do prdele,“ ulevila si Abby. Najednou vypadala v tom světle zářivek bledě a unaveně.

„Takže to bylo nakonec stejně k ničemu,“ řekl Rafi. „A jsme tam, kde jsme byli na začátku.“

„To ještě není tak jistý,“ odpověděl mu Daniel.

„Já myslím, že je to naprosto jasný. Můžete mě klidně mít za pesimistu.“

„Panebože,“ ozval se Justin. „A já tak doufal, že to konečně budeme mít za sebou.“ Nikdo mu neodpověděl.

Daniel s Abby si znovu pozdě v noci povídali na terase. Teď už jsem si nemusela hledat cestu podél zdi až do kuchyně; dokázala jsem se v domě pohybovat i poslepu, bez jediného chybného kroku, bez jediného zaskřípání prkna v podlaze.

„Já nevím proč,“ bylo slyšet Daniela. Seděli na houpačce proti sobě a kouřili. „Je to jenom takovej pocit. Možná že už je toho na mě prostě moc… Dělám si jenom starosti.“

„Má za sebou těžký období,“ řekla Abby starostlivě. „Já myslím, že se jenom potřebuje uklidnit a zapomenout na to, co se stalo.“

Daniel na ni hleděl, v brýlích se mu odráželo měsíční světlo a zakrývalo mu oči. „Ty mi něco zamlčuješ, že jo?“

To dítě. Kousla jsem se do rtu a doufala, že Abby ctí tajemství mezi kamarádkami.

Zakroutila hlavou. „Musíš mi věřit.“

Daniel odvrátil zrak přes trávník do dálky a já v jeho tváři zachytila náznak čehosi – vyčerpání či smutku. „Ještě nedávno jsme si říkali všechno, ne? Nebo se pletu? Nás pět proti celýmu světu a žádný tajnosti, nikdy.“

Abby nadskočilo obočí. „Fakt? Já si nejsem jistá, jestli si všichni říkáme všechno. Například ty.“

„Já myslím, že se snažím,“ odpověděl Daniel po chvíli. „Pokud k tomu nemám nějakej naléhavej důvod, tak tobě i ostatním říkám všechno, na čem záleží.“

„Jenže ty máš vždycky nějakej ten naléhavej důvod, že?“ Abbyina tvář byla bledá a upjatá.

„To je možný,“ řekl Daniel tiše a dlouze vzdychnul. „Dřív jsem žádný nemíval.“

„Ty a Lexie,“ ozvala se Abby. „Měli jste spolu někdy něco…?“

Ticho; hleděli na sebe oba upřeně jako nepřátelé.

„Protože na tom by záleželo.“

„Vážně? Proč?“

Další ticho. Měsíc zalezl za mraky, jejich tváře se ponořily do noci.

„Ne,“ odpověděl nakonec Daniel. „Neměli. Nejspíš bych řekl to samý, i kdyby to tak nebylo, protože nechápu, v čem by to mohlo hrát roli, proto ani nečekám, že mi to budeš věřit. Ale každopádně neměli.“

Znovu ticho. Slabé červené světýlko nedopalku cigarety opsalo oblouk při letu do tmy jako meteor. Stála jsem v chladné kuchyni, pozorovala je přes sklo a přála si, abych jim mohla říct: Teď už bude všechno v pořádku. Všichni budou v pohodě, všechno se vrátí do normálu, chce to jen trochu času, ale ten teď máme. Zůstávám.

Najednou uprostřed noci práskly dveře; ozvaly se rychlé, bezohledné kroky, bušily do dřeva; další rána, ještě silnější, dveře od domu.

Seděla jsem v posteli a s tlukoucím srdcem poslouchala. Kdesi v domě se cosi ozvalo, bylo to tak nepatrné, že jsem to spíš cítila, než slyšela, stěnami a podlahou se to neslo až do mých kostí – někdo chodil po domě. Mohlo to přicházet odkudkoli. Byla tichá noc, žádný vítr ve větvích, jenom klidné, zrádné houkání sovy, lovící někde daleko mezi lesními cestami. Opřela jsem si polštář o čelo postele, pohodlně si sedla a čekala. Dostala jsem chuť na cigaretu, ale bylo mi jasné, že v domě nejsem zdaleka jediná, kdo sedí s ušima našpicovanýma a očima dokořán a čeká na sebemenší pohyb – cvaknutí zapalovače, zápach kouře, vinoucího se tmou.

Zhruba po dvaceti minutách se dveře od domu otevřely a zase zavřely, tentokrát velice potichu. Odmlka; potom tiché, opatrné kroky nahoru po schodech, do Justinova pokoje, a pak pode mnou prudké zaskřípění pér v posteli.

Počkala jsem pět minut. Když se nic zajímavého nedělo, vyklouzla jsem z postele a seběhla dolů – nemělo smysl se snažit být potichu. „To jseš ty?“ zeptal se Justin, když jsem k němu strčila mezi dveřmi hlavu.

Seděl na okraji postele, napůl oblečený – kalhoty, boty bez ponožek, košili zapnutou jen z poloviny. Vypadal otřesně.

„Jseš v pořádku?“ zeptala jsem se.

Justin si přejel rukama po tváři a já viděla, že se mu třesou. „Ne,“ odpověděl. „To teda fakt nejsem.“

„Co se stalo?“

Nechal ruce padnout do klína a zíral na mě zarudlýma očima. „Běž spát,“ řekl. „Běž radši spát, Lexie.“

„Jseš na mě pořád naštvanej?“

„Věř tomu, nebo ne, ale na světě jsou i věci, který se tě netýkají,“ odpověděl chladně Justin.

„Justine,“ řekla jsem po chvíli. „Já ti chtěla jenom…“

„Jestli mi chceš opravdu pomoct, tak mě nech na pokoji.“

Vstal a začal si zády ke mně rychlými, nemotornými pohyby narovnávat prostěradlo. Když bylo jasné, že už mi nic neřekne, zavřela jsem za sebou potichu dveře a šla zpátky nahoru. U Daniela se nesvítilo, ale cítila jsem ho tam, jak jen pár metrů ode mě ve tmě poslouchá a přemýšlí.

Druhý den, když mi skončil seminář v pět, na mě čekali na chodbě Abby s Justinem. „Neviděla jsi Rafiho?“ zeptala se Abby.

„Od oběda ne,“ řekla jsem. Byli oblečení – Abby ve svém dlouhém šedém kabátě, Justin měl své tvídové sako zapnuté – a na ramenou i ve vlasech se jim třpytily kapky deště. „Neměl náhodou konzultaci ohledně dizertace?“

„Jo, to říkal,“ odpověděla Abby a ustoupila stranou, aby kolem nás mohl projít hlouček uřvaných studentů, „jenže konzultace netrvají čtyři hodiny, a kromě toho jsme byli u Armstronga v kanceláři. Je zamknutá. Není tam.“

„Třeba zaskočil do Bufetu na pivo.“ Justin se zamračil. Všichni jsme věděli, že Rafi pil trochu přes míru, ale nikdo o tom nemluvil.

„Tam jsme se dívali taky,“ odpověděla Abby. „A do Pavilonu by nešel, říká, že je to tam samej ragbystickej blbeček a že si tam připadá jako na internátní škole. Už nevím, kde jinde by mohl bejt.“

„Co se děje?“ zeptal se Daniel, který právě skončil se svým seminářem naproti přes chodbu.

„Nemůžeme najít Rafiho.“

„Hmm,“ zamručel Daniel a srovnal si v náruči knížky a papíry. „Zkoušeli jste mu volat?“

„Třikrát,“ odpověděla Abby. „Poprvé mi to típnul a potom už měl mobil vypnutej.“

„Má pořád věci u sebe v kóji?“

„Ne,“ řekl Justin, opřel se o zeď a zkoumal si nehet na palci. „Všechno je pryč.“

„Tak to je přece dobrý znamení,“ podíval se na něj mírně překvapeně Daniel. „To znamená, že se mu nestalo nic neočekávanýho; že ho nesrazilo auto ani neměl žádnou nehodu a nemuseli ho odvézt do nemocnice. Prostě někam sám od sebe odešel.“

„Jo, jenže kam?“ Justinův hlas zněl stále podrážděněji. „A co máme teďka dělat? Bez nás se přece domů nedostane. To ho tady máme nechat?“

Daniel hleděl na konec chodby přes poskakující hlavy. Vzduch byl cítit vlhkým kobercem; někde za rohem zaječela nějaká holka, pronikavě a vysoko, a já s Justinem a Abby jsme sebou trhli, ale vzápětí nám došlo, že to zděšení jenom hrála, křik už přešel v hlasité nadávky naoko. Daniel se zamyšleně hryzal do rtu a jakoby si toho nevšímal.

Po chvíli Daniel vzdychnul. „No jo, Rafi,“ řekl a krátce, naštvaně zakroutil hlavou. „Jasně, necháme ho tady; nic jinýho nám nezbývá. Když se bude chtít dostat domů, může nám zavolat nebo si vzít taxíka.“

„Až do Glenskehy? A já pro něj rozhodně do města jezdit nebudu, jenom proto, že se chová jako idiot…“

„Jsem si jistej, že už si nějak poradí.“ Daniel zastrčil zpátky do složky papír, který mu z ní vypadnul. „Jedeme domů.“

Dovečeřeli jsme – večeře nic moc, kuřecí filety z mrazáku, rýže, mísa s ovocem ledabyle postrčená doprostřed stolu –, a Rafi stále nevolal. Mobil měl už zase zapnutý, ale nechal ho zvonit, dokud se nám neozvala hlasová schránka. „To na něj nesedí,“ řekl Justin. Nervózně jezdil nehtem palce po obrubě talíře.

„Ale sedí,“ ozvala se Abby rozhodně. „Šel někam chlastat a sbalil tam nějakou holku, jako tenkrát, pamatujete? Byl pryč dva dny.“

„To bylo něco jinýho. A proč ty přikyvuješ?“ dodal Justin kysele směrem ke mně. „Ty si na to nemůžeš pamatovat. To jsi s námi ještě nebyla.“

Adrenalin mi vystřelil vzhůru, ale nikdo se nezatvářil podezíravě; všichni byli Rafim zaujatí natolik, že si tak nepatrné chybičky nemohli všimnout. „Přikyvuju, protože jste mi o tom říkali. Existuje jistá věc, které se říká komunikace, občas bys ji měl sám vyzkoušet…“ Všichni měli náladu pod psa, včetně mě. Ne že bych měla o Rafiho bůhvíjaký strach, ale znervózňovalo mě to, že tu není, stejně jako skutečnost, že jsem si nebyla jistá, jestli pro to mám nějaký pádný důvod – Frankova oblíbená intuice – nebo to bylo jen tím, že bez něj byla atmosféra v místnosti zoufalá, nevyvážená a stísněná.

„Jak to, že to bylo něco jinýho?“ chtěla vědět Abby.

Justin pokrčil rameny. „Tenkrát jsme nebydleli spolu.“

„No a? Tím spíš. Co má jako dělat, když chce sbalit holku? Přivést si ji sem?“

„Má nám zavolat. Nebo nám aspoň nechat vzkaz.“

„A co by v něm asi tak bylo?“ zeptala jsem se. Krájela jsem broskev na drobné kousíčky. „‚Moji drazí, odskočil jsem si jenom zasouložit. Uvidíme se buď zítra, nebo ještě dneska v noci, pokud si nevrznu, anebo ve tři ráno, když to bude stát za starou belu…‘“

„Nebuď vulgární,“ utrhnul se na mě Justin. „A, prokrista, buď tu zatracenou broskev sněz, nebo si s ní přestaň hrát, do háje.“

„Já nejsem vulgární, jenom říkám, co si myslím. A sním ji, až si ji nakrájím. Říkám ti snad já, jak máš jíst?“

„Měli bychom zavolat policii,“ řekl Justin.

„Ne,“ odpověděl Daniel a vyklepal z krabičky o zápěstí cigaretu. „Zatím by to stejně nemělo smysl. Než policie vůbec začne po někom pátrat, musí bejt pohřešovanej nějakou dobu – čtyřiadvacet hodin, myslím, možná víc. Rafi je dospělej…“

„Teoreticky,“ řekla Abby.

„…a má právo strávit noc, kde chce.“

„Ale co když provedl nějakou pitomost?“ Justinův hlas přerůstal skoro v kvílení.

„Jedním z důvodů, proč tak nesnáším eufemismy,“ zamával Daniel zápalkou a úhledně ji upustil do popelníku, „je to, že brání srozumitelný komunikaci. Podle mě je nad slunce jasný, že Rafi skutečně provedl nějakou pitomost, jenže tenhle termín zahrnuje širokou škálu možností. Ty máš nejspíš strach, jestli Rafi právě teď někde nepáchá sebevraždu, což, upřímně řečeno, považuju za dost nepravděpodobný.“

Po chvíli Justin se sklopeným zrakem řekl: „Povídal vám někdy o tom, jak mu bylo šestnáct? Jak ho rodiče donutili nejmíň po desátý změnit školu?“

„Pryč s minulostí,“ vpadl mu do toho Daniel.

„Tenkrát se nechtěl zabít,“ řekla Abby. „Chtěl akorát, aby mu ten jeho dementní otec věnoval víc pozornosti, a to se mu stejně nepovedlo.“

„Řekl jsem, pryč s minulostí.“

„Dyť jo. Říkám jenom, že tenkrát to bylo něco jinýho, Justine. Copak se Rafi posledních pár měsíců nechová úplně jinak? Copak není spokojenější?“

„Posledních pár měsíců jo,“ odpověděl Justin. „Ale ne posledních pár týdnů.“

„Jasně,“ řekla Abby a s křupnutím rozlomila jablko na půlky, „pro nikoho z nás to není jednoduchý. Ale stejně to tenkrát bylo něco jinýho. Dneska Rafi ví, že má domov, že má přátele, na který se může spolehnout, a nemá důvod si ubližovat. Má teď jenom těžký období a potřeboval pouze na chvilku vypadnout, aby se vykropil a uhnal nějakou sukni. Až se vyblbne, zase se vrátí.“

„A co když…“ Justinovi selhal hlas. „Mě to tak štve,“ zašeptal ke svému talíři. „Mě to tak neskutečně štve.“

„Ale nás přece taky,“ odpověděl na to Daniel rázně. „Je to těžký období pro nás pro všechny. Musíme se s tím ale smířit a mít trpělivost sami i se sebou navzájem, než to přejde.“

„Říkal jsi, že to chce čas a bude líp. Jenže ono líp není, Danieli. Je spíš ještě hůř.“

„Měl jsem na mysli trochu víc času než tři týdny. Jestli máte pocit, že je to nesmysl, tak mi to každopádně řekněte.“

„Jak můžeš bejt tak klidnej?“ Justin neměl daleko k slzám. „Tady jde přece o Rafiho.“

„Ať už je, kde chce,“ otočil se Daniel zdvořile stranou, aby nefoukal kouř na nás, „není mi jasný, čemu bych pomohl, kdybych začal hysterčit.“

„Já nehysterčím. Takhle se chovají normální lidi, když se jim ztratí kamarád.“

„Justine,“ řekla Abby laskavě, „to bude v pořádku,“ ale Justin ji neslyšel.

„To ty se chováš jako nějakej podělanej stroj… Panebože, Danieli, jenom jednou, jednou jedinkrát bych chtěl mít pocit, že ti na nás ostatních záleží, že ti záleží vůbec na něčem…“

„Já doufám, že jsem vám snad už dávno dokázal,“ odpověděl Daniel chladně, „jak moc mi záleží na každým z vás.“

„Mně teda ne. Jak dokázal? Mně jsi dokázal jedině to, že jsme ti úplně ukradení…“

Abby krátce pokynula dlaní směrem vzhůru, ke stropu, k pokoji kolem nás, k zahradě kolem. Bylo na tom cosi zvláštního, na tom, jak jí ruka opět klesla do klína; cosi unaveného, téměř rezignovaného.

„To je fakt,“ řekl Justin a sesul se na židli. Světlo ho zachytilo z nelichotivého úhlu, vyhloubilo mu tváře, vyrylo mu dlouhou, svislou rýhu mezi obočím a na okamžik jsem měla pocit, jako bych se přesunula v čase a viděla Justina, jak bude vypadat za padesát let. „Samozřejmě. Ten dům. A koukni, co s námi udělal.“

Následovalo krátké, ostré ticho. „Nikdy jsem neřekl,“ ozval se Daniel a kdesi hluboko v jeho hlase nebezpečně znělo jakési pohnutí, které jsem tam nikdy předtím neslyšela, „že jsem neomylnej. Já tvrdím jenom to, že se snažím ze všech sil dělat to, co je pro nás pět nejlepší. Pokud jste přesvědčení, že to dělám tak špatně, máte možnost se rozhodnout jinak. Pokud máte pocit, že bychom neměli bydlet spolu, tak se odstěhujte. Pokud myslíte, že je potřeba zavolat na policii, tak do toho.“

Po chvíli Justin zoufale pokrčil rameny a začal se znovu šťourat v talíři. Daniel kouřil, zíral do prázdna, Abby jedla jablko a má broskev už byla rozmělněná na kaši. Nikdo dlouho nic neřekl.

„Koukám, že se vám ztratil hezounek,“ řekl Frank, když jsem mu zavolala ze svého stromu. Zjevně jsme ho inspirovali k dietní večeři, jedl něco s peckami – slyšela jsem, jak je půvabně vyplivuje do dlaně nebo kam. „Pokud se najde mrtvej, tak konečně všichni začnou brát vážně tu moji teorii o záhadným cizinci. Měl jsem si na ni vsadit.“

„Přestaň se chovat jako idiot, Frankie.“

Frank se zasmál. „Neděláš si o něj doufám starosti, že ne?“

Pokrčila jsem rameny. „Raději bych věděla, kde je, to je celý.“

„Můžeš si dát pohov, zlato. Jedna půvabná mladá dáma z okruhu mých známých se snažila zjistit, kde se dnes večer nachází její přítel Martin, a čirou náhodou jen tak omylem vytočila číslo našeho mazílka Rafiho. Bohužel se nezmínil, kde je, než se to nedorozumění vysvětlilo, ale podle toho rámusu jsme si mohli udělat jasnou představu. Abby uhodila hřebíček na hlavičku – ten váš hošánek je někde v hospodě, prolívá se chlastem a honí sukně. Bude v pořádku až na prvotřídní kocovinu.“

Takže Frank si dělal starosti taky; dost na to, aby někde uhnal nějakou asistentku se sexy hlasem a přinutil ji vytočit číslo. Frank možná přece jenom nechtěl pomocí Naylora pouze vytočit Sama; možná ho od začátku vážně měl za podezřelého. Vytáhla jsem nohy výš mezi větve. „Skvělý. Dobrý zprávy.“

„Tak proč to zní, jako by ti právě umřela kočka?“

„Nejsou na tom nejlíp,“ odpověděla jsem a byla jsem ráda, že mě Frank nemůže vidět. Myslela jsem, že vyčerpáním spadnu ze stromu. Přidržela jsem se větve. „Ať už z jakýhokoli důvodu – protože jim to moje zranění leze na mozek nebo protože nezvládají to, co nám zamlčují, ať je to, co chce –, začíná se jim to pod rukama sypat.“

Po chvíli řekl Frank velice laskavě: „Já vím, že si s nimi rozumíš, zlato. V pohodě; můj šálek černýho cejlonskýho čaje ta parta sice není, ale nemám nic proti tomu, jestli jseš jinýho názoru, když ti to ulehčí práci. Jenže oni nejsou tvoji kamarádi. Jejich problémy nejsou tvoje problémy, ale tvoje šance.“

„Já vím. Je mi to jasný. Ale nekouká se na to dobře.“

„Trochu citu nemůže uškodit,“ pokračoval Frank zvesela a začal žvýkat další objemné sousto. „Pokud ti nepřeroste přes hlavu. Ale mám pro tebe něco, co tě přivede na trochu jiný myšlenky. Ten tvůj Rafi není jedinej, kdo se ztratil.“

„O čem to mluvíš?“

Vyplivnul pecky. „Chystal jsem se mít Naylora z bezpečný vzdálenosti hezky pod dohledem – vypozorovat jeho zvyky, komplice, všechno možný, ať se máš od čeho odpíchnout. Jenže jsme ani nestačili začít. Dneska se neukázal v práci. Rodiče ho neviděli od včerejší noci a podle nich je to divný; otec je na vozíčku a John by určitě jen tak nenechal mámu, aby se s tou tíhou zvedala sama. Tvůj Sammy s hrstkou asistentů na střídačku sledují jeho dům a taky jsme řekli Byrnovi a Dohertymu, ať mají oči na stopkách, kdyby si všimli něčeho zvláštního.“

„Daleko nebude,“ řekla jsem. „Tohohle chlápka bys vytáhnul z Glenskehy jenom násilím. Zase se ukáže.“

„Jo, taky bych řekl. Nemyslím, že by to mělo co dělat s tou vraždou; to, že útěk znamená přiznání, to je mýtus. Ale jedno vím – ať už Naylor utekl, kvůli čemu chtěl, nebylo to ze strachu. Připadal ti vystrašeně?“

„Ne. Ani náhodou. Spíš naštvaně.“

„Mně taky. Ten výslech mu pěkně hnul žlučí. Když odtud vyšel ze dveří a byl od nich na dva kroky, otočil se a plivnul na ně. Tohle je pěkně nasranej magor, Cassie, a už víme, že má problém se ovládat – a, jak sama říkáš, nejspíš bude pořád někde v okolí. Netuším, jestli se ztratil, abychom ho nemohli sledovat, nebo jestli má nějaký eso v rukávu či co, ale dávej si pozor.“

Dávala jsem. Celou cestu domů jsem se držela uprostřed cesty, s pistolí odjištěnou a připravenou v ruce. Za podvazkový pás jsem ji zastrčila, až když za mnou zařinčela zadní branka a já se ocitla v bezpečí zahrady, kde mi až k nohám dopadaly zářivé pruhy světla z oken.

Samovi jsem nezavolala. Tentokrát ne proto, že bych zapomněla, ale proto, že jsem nevěděla, jestli by to vzal, a jestli bychom si vůbec měli co říct, kdyby ano.

17

Rafi se druhý den objevil v knihovně kolem jedenácti dopoledne, kabát měl zapnutý nakřivo a batoh se mu ledabyle houpal v ruce. Smrděl kouřem a zvětralým Guinnessem a pořád ještě se na nohou nedržel s příliš velkou jistotou. „Takže nazdárek, nazdárek,“ trochu zavrávoral a zíral na nás čtyři.

„Kde jsi byl?“ zasyčel Daniel. V jeho hlase bylo cítit napětí a tak tak potlačovaný vztek. Dělal si o Rafiho daleko větší starosti, než byl ochoten přiznat.

„Tu a onde,“ odpověděl mu Rafi. „A už jsem zas tady. Jak se vede?“

„Mysleli jsme, že se ti něco stalo.“ Justinův šepot přeskočil do hlasitého a ostrého chrapotu. „Proč jsi nám nezavolal? Nebo aspoň nenapsal?“

Rafi se k němu otočil. „Měl jsem jiný věci na práci,“ odpověděl, když se chvilku rozmýšlel. „A taky se mi nechtělo.“ Jeden student z Výboru bdělosti, samozvaných strážců ticha v knihovně, vztyčil hlavu za hromadou knih o filozofii: „Pššššt!“

„Načasoval sis to dost blbě,“ ozvala se Abby chladně. „Tohle není zrovna nejvhodnější doba na to, abys někde proháněl sukně. To snad mohlo napadnout i tebe.“

Rafi se zapotácel dozadu a znechuceně se na ni podíval. „Běž do hajzlu,“ řekl nahlas a nafoukaně. „O tom, co a kdy budu dělat, si budu rozhodovat sám.“

„Takhle s ní mluvit nebudeš,“ zpražil ho Daniel pohledem. Ani se neobtěžoval tlumit hlas. Celý Výbor bdělosti znovu zasyčel: „Pššššt!“

Zatahala jsem Rafiho za rukáv. „Posaď se ke mně a vyprávěj.“

„Lexie,“ řekl Rafi a podařilo se mu na mě zaostřit zrak. Oči měl podlité krví a vlasy potřebovaly umýt. „Neměl jsem tě v tom nechávat.“

„Jsem v pohodě. Nic mi nechybí. Nechceš si sednout a povykládat mi, jak ses včera v noci měl?“

Natáhl ruku; přejel mi prsty po tváři dolů, po krku, nechal je svézt kolem výstřihu. Viděla jsem, jak se Abby za ním rozšířily oči, zaslechla jsem rychlé zašramocení z Justinovy kóje. „Panebože, jseš tak sladká,“ řekl Rafi. „Ty nejseš tak křehká, jak vypadáš, že ne? Někdy mám pocit, že u nás ostatních je to přesně naopak.“

Jeden člen Výboru bdělosti zaskočil pro Attilu, nejnaštvanějšího chlápka z ostrahy, jakého kdy svět viděl. Evidentně vzal tu práci v naději, že bude moct rozbíjet hlavy kriminálním živlům, ale jelikož ti jsou v průměrné univerzitní knihovně dosti řídkým jevem, vynahrazuje si to tím, že pouští hrůzu na prvňáky. „Obtěžuje tě ten maník?“ zeptal se mě. Snažil se vypadat výhrůžně, ale vzhledem k tomu, že Rafi byl vyšší, se mu to moc nedařilo.

Okamžitě se proti němu zvedl obvyklý štít – Daniel, Abby a Justin si nasadili masky bohorovného klidu, dokonce i Rafi se narovnal, sundal ze mě ruku a okamžitě se snažil tvářit nenuceně střízlivě. „Všechno je v pořádku,“ odpověděla Abby.

„Tebe jsem se neptal,“ řekl jí Attila. „Znáš toho maníka?“

Mluvil ke mně. Andělsky jsem se na něj usmála a odpověděla: „Ano, pane strážník, je to můj manžel. Požádala jsem před ním o soudní ochranu, ale rozmyslela jsem si to a právě máme v úmyslu si to spolu rozdat na dámském záchodku.“ Rafi se začal pochechtávat.

„Na dámský záchodky mužský nesměj,“ pronesl Attila hrozivě. „A vyrušujete tady.“

„To je v pořádku,“ řekl Daniel. Vstal a chytil Rafiho pod paží – vypadalo to laxně, ale všimla jsem si, jak se mu prsty zabořily do Rafiho paže. „Jsme právě na odchodu. Všichni.“

„Nesahej na mě,“ odseknul Rafi a snažil se z Danielova sevření vykroutit. Daniel s ním hbitě vymanévroval kolem Attily a vedl ho dlouhou uličkou mezi regály knih, aniž by se jedinkrát ohlédnul, jestli jdeme za nimi.

Ve spěchu jsme rychle sebrali věci, za Attilova děsivého vyhrožování vypadli ven a Daniela s Rafim jsme našli ve vstupní hale. Daniel točil na prstu klíčky od auta; Rafi se opíral nejistě o sloup a trucoval.

„Skvělý,“ řekla Abby Rafimu. „Vážně. To byla paráda.“

„Nezačínej zase.“

„Ale co budeme dělat?“ zeptal se Justin Daniela. Nesl kromě svých věcí i Danielovy; vypadal ustaraně a přepadle. „Nemůžeme jenom tak odejít.“

„Proč ne?“

Nastalo krátké, překvapené ticho. Náš každodenní rytmus byl natolik zajetý, že jsme ho podle mě všichni považovali téměř za přírodní zákon, který se nedá změnit jen tak podle libosti. „A co budeme dělat?“ zeptala jsem se.

Daniel vyhodil klíčky od auta do vzduchu a chytil je. „Pojedeme domů a vymalujeme obývací pokoj. Trávíme v té knihovně až moc času. Trochu práce na domě nám všem jenom prospěje.“

Někdo cizí by si možná zaťukal na čelo – úplně jsem v duchu slyšela Franka: Panebože, to je rock’n’roll, jak to tempo můžeš vydržet? Ale všichni přikývli, dokonce po chvíli i Rafi. Už jsem si dávno všimla, že dům je jakési jejich pásmo bezpečí – kdykoli začínalo být trochu dusno, někdo z nich svedl hovor na to, že je potřeba v domě něco spravit nebo přeuspořádat, a všichni se znovu uklidnili. Jakmile bude dům kompletně spravený a my už se nebudeme moct uklidňovat rýpáním v zemi a čištěním skvrn na podlaze, bude to docela průšvih.

Fungovalo to i tentokrát. Stará prostěradla přehozená přes nábytek, otevřená okna a proud chladného čerstvého vzduchu proudícího dovnitř otevřenými okny, všichni převlečení do starých šatů, manuální práce a vůně barvy, ragtime v pozadí, rozpustilé vtipkování o tom, jak jsme se ulili ze školy, a dům předoucí spokojeně pod našima rukama jako kočka, když ji hladíte – to bylo přesně to, co jsme potřebovali. Když jsme s prací skončili, Rafi už se začínal tvářit spíš ostýchavě než nakvašeně, Abby s Justinem se uvolnili do té míry, že byli ochotní se hádat, jestli je Scott Joplin nudný, nebo ne, a vůbec všichni jsme měli daleko lepší náladu.

„Kdo si zamlouvá sprchu jako první?“ zeptala jsem se.

„Ať jde Rafi,“ řekla Abby. „Každýmu podle jeho potřeby.“ Rafi se na ni zašklebil. Leželi jsme roztažení na zaprášených prostěradlech, obdivovali své dílo a snažili se posbírat dost sil k tomu, abychom se pohnuli.

„Až to uschne,“ promluvil Daniel, „budeme muset vymyslet, co pověsíme na zdi, jestli vůbec něco.“

„Já viděla v tom prázdným pokoji nahoře úplně starý plechový reklamní cedule,“ ozvala se Abby.

„Odmítám bydlet v hospodě z osmdesátejch let,“ řekl Rafi. Buď mezitím vystřízlivěl, nebo nám ostatním naopak mezitím stouply do hlavy výpary z barvy. „To nemáme nějaký obrazy nebo něco normálního?“

„Ty, co nám zůstaly, jsou příšerný,“ odpověděl Daniel. Opíral se zády o okraj pohovky, ve vlasech a na staré kostkované košili měl cákance bílé barvy a tvářil se spokojeněji a víc v pohodě než v posledních několika dnech. „Například ne zrovna povedená krajinka s jelenem a loveckými psy. Řekl bych, že dílo nějaký prapratety s uměleckými sklony.“

„V tobě není ani kousek citu,“ řekla mu Abby. „Věci, který mají sentimentální hodnotu, přece nemůžou mít zároveň hodnotu uměleckou. Je v pořádku, když je to kýč. Jinak je to exhibice.“

„Tak použijeme ty starý noviny,“ navrhla jsem. Ležela jsem na zádech uprostřed pokoje, mávala nohama nad hlavou a prohlížela si čerstvé skvrny od barvy na Lexiiných pracovních kalhotách. „Ty, jak je v nich článek o paterčatech Dionnových a inzerát na ten vynález, co vám pomůže ztloustnout. Můžeme je nalepit na zeď a přelakovat, jako jsou ty fotky na dveřích u Justina.“

„Tak to mám u sebe,“ řekl Justin. „V obývacím pokoji by snad mělo bejt něco elegantnějšího. Důstojnějšího. Ne inzeráty.“

„Hele,“ ozval se Rafi najednou a zvednul se na jednom lokti, „já vím, že vám dlužím všem omluvu. Byla to blbost, takhle zdrhnout, a navíc vám nedat vědět, kde jsem. Vím, že mě to neomlouvá, ale hrozně mě naštvalo, že to tomu chlapovi prošlo. Promiňte.“

Byl ve svém okouzlujícím rozpoložení a Rafi opravdu dokázal být okouzlující, když chtěl. Daniel na něj vážně pokývnul. „Jseš sice idiot,“ vypadlo ze mě, „ale stejně tě máme rádi.“

„To nic,“ řekla Abby a natáhla se k cigaretám na karetním stolku. „Já taky nejsem zrovna nadšená z představy, že si pořád ještě běhá na svobodě.“

„Víte, co si říkám?“ zeptal se Rafi. „Říkám si, jestli ho nenajal Ned, aby nás odtud vyštípal.“

Následoval okamžik absolutního ticha, Abby znehybněla s cigaretou napůl vytaženou z krabičky, Justin ztuhnul uprostřed vstávání.

Daniel zamručel. „Vážně pochybuju, že by Ned měl dost intelektu, aby něco takovýho vymyslel,“ řekl kysele.

Otevřela jsem pusu, abych se zeptala Kdo je Ned?, ale rychle jsem ji zase zavřela; ani ne tak proto, že jsem to evidentně měla vědět, ale proto, že jsem to věděla. Nejradši bych si nakopala za to, že mi to dosud nedošlo. Frank o lidech, kteří se mu nelíbili, vždycky mluvil ve zdrobnělinách – drahoušek Danny, náš Sammy – a mě vůbec nenapadlo, že by mohl použít některou chybně. Řeč byla o Buránkovi Eddiem. Eddie, který se poflakoval v noci po okolí a někoho hledal a který tvrdil, že se s Lexií nikdy nesetkal, byl N. Byla jsem si jistá, že Frank musí přes mikrofon slyšet, jak mi buší srdce.

„Nejspíš ne,“ odpověděl Rafi, lehnul si na záda, opřel se o lokty a zamyšleně si prohlížel zdi. „Až tady budeme hotoví, měli bychom ho pozvat na večeři.“

„Jen přes moji mrtvolu,“ zamračila se Abby. Hlas jí zpřísněl. „Tys s ním mluvit nemusel, my jo.“

„A přes moji,“ připojil se Justin. „Ten chlap je normální buran. Celej večer chlastal Heineken, potom říhal jako o závod a samozřejmě že pokaždý mu to přišlo nesmírně zábavný. A ty kecy o značkových kuchyňských linkách, daňových úlevách a bůhvíjakých paragrafech. Děkuju, jednou mi to bohatě stačilo.“

„Vy nemáte vůbec srdce,“ řekl jim Rafi. „Ned tenhle dům miluje. Řekl to přece soudci. Myslím, že mu dlužíme aspoň ujištění, že starý rodinný sídlo je v dobrých rukou. Dejte mi cigaretu.“

„Ned miluje tak akorát představu šesti ‚business apartmánů‘ na prostorným pozemku s potenciálem rozšíření do budoucna. A to bude mít příležitost vidět jenom přes moji mrtvolu.“

Justin sebou náhle trhnul a zamaskoval to tím, že se natáhnul po popelníku a poslal ho přes stůl k Abby. Nastalo těžké, pronikavé ticho. Abby si zapálila cigaretu, sfoukla zápalku a hodila krabičku s cigaretami Rafimu, který ji chytil jednou rukou. Nedívali jsme se jeden na druhého. Oknem dovnitř zabloudil první čmelák, vznášel se nad klavírem v šikmém pruhu slunečního světla a nakonec zase vyrazil ven.

Ráda bych něco řekla – tohle byla moje parketa, odlehčit okamžiky jako tento –, ale věděla jsem, že tady jsme se dostali na zrádnou a bahnitou půdu, kde by mě jediný chybný krok mohl dostat do velkého průšvihu. Ned vypadal čím dál víc na pořádného pitomce – přestože jsem nevěděla úplně přesně, co je to „business apartmán“, dokázala jsem si to představit –, ale v každém případě tu šlo o něco mnohem záludnějšího a temnějšího.

Abby na mě hleděla přes cigaretu svýma chladnýma, zkoumavýma, šedýma očima. Hodila jsem po ní zoufalým pohledem, což mi nedalo velkou práci. Po chvíli se natáhla po popelníku a řekla: „Když nemáme nic slušnýho, co by se tu dalo pověsit, tak co na to jít jinak? Rafi, kdybychom sehnali na fotkách nějaký starý nástěnný malby, myslíš, že bys tu něco takovýho svedl?“

Rafi pokrčil rameny. Do tváře se mu zase vrátil ten jeho nakvašený výraz, který říkal „co zase máte?“ Na pokoj znovu padlo dusivé, temné mračno.

Mlčení mi vyhovovalo. V hlavě mi to jenom šrotovalo – nejenom proto, že Lexie měla z nějakého důvodu něco s úhlavním nepřítelem, ale proto, že Ned jako předmět hovoru byl jednoznačně tabu. Po tři týdny jeho jméno nepadlo ani jedinkrát, při první zmínce o něm se všichni hned naježili, a já netušila proč. Nakonec to přece prohrál; dům připadl Danielovi, tak to chtěl strýc Simon i soudce, takže zmínka o Nedovi měla správně vyvolat maximálně tak smích a pár sarkastických poznámek. Dala bych pravou ruku za to, kdybych se dozvěděla, o co tu jde, ale už jsem byla dost chytrá na to, abych se neptala.

Jak se ukázalo, nakonec jsem se ani ptát nemusela. Frankova mysl – a vůbec jsem si nebyla jistá, jestli se mi to líbí – pracovala souběžně s mojí, souběžně a rychle.

Na procházku jsem tu noc vypadla co nejdřív. Mračno se stále ještě nerozptýlilo, naopak, houstlo, stahovalo se kolem zdí, ke stropu. Večeře byla rozpačitá. Justin, Abby a já jsme se snažili jen tak plácat, ale Rafi se dal do uraženého trucování, které nešlo přehlédnout, a Daniel se stáhnul do sebe a na otázky odpovídal jednoslabičně. Potřebovala jsem z domu vypadnout a popřemýšlet si.

Lexie se setkala s Nedem nejmíň třikrát, a to i přesto, že to pro ni znamenalo značné nepříjemnosti. Čtyři hlavní motivy podle klasických detektivek: chtíč, prachy, nenávist, láska. Při pomyšlení na chtíč se ve mně probouzel dávivý reflex; čím víc jsem toho o Nedovi slyšela, tím víc jsem chtěla věřit, že Lexie by se ho nedotkla ani klackem. Nicméně, prachy… Potřebovala peníze, rychle, a zazobanec Ned by určitě byl daleko vhodnější adept než John Naylor, který dřel za pár liber na statku. Jestli se s Nedem potkávala, aby s ním probrala, o jaké další tretky z Hlohovce by měl zájem, kolik je za ně ochotný zaplatit, a potom se něco stalo…

Byla to velice zvláštní noc – temná a bouřlivá, vítr se s křikem honil po úbočích kopců, nad hlavou milion hvězd a žádný měsíc. Zastrčila jsem si pistoli za podvazkový pás, vyšplhala se na svůj strom, seděla tam dlouho, pozorovala temné kypění černých křovin pode mnou a špicovala jsem uši, jestli nezaslechnu sebenepatrnější zvuk, který by sem nepatřil; říkala jsem si, jestli nemám zavolat Samovi.

Nakonec jsem zavolala Frankovi. „Naylor se ještě neukázal,“ řekl rovnou bez pozdravu. „Máš oči dokořán?“

„Jasně. Zatím po něm není ani vidu ani slechu.“

„Fajn.“ Hlas mu zněl nepřítomně, což mi prozrazovalo, že Naylor mu teď v hlavě neleží. „Dobře. Zatím tu mám pro tebe něco, co by tě mohlo zajímat. Pamatuješ, jak si tví noví kamarádíčci dneska odpoledne stěžovali na bratránka Eddieho a jeho ‚business apartmány‘?“

Na vteřinu jsem celá ztuhla, než mi došlo, že Frank o N nic neví. „Jo,“ řekla jsem. „Bratránek Eddie vypadá na hotový zlatíčko.“

„To jo. Stoprocentní snobskej blbeček. V životě mu neprošla hlavou jediná myšlenka, která by neměla co do činění s jeho ptákem nebo peněženkou.“

„Myslíš, že měl Rafi pravdu v tom, že Naylora najal on?“

„Ani náhodou. Eddie se s nižšími vrstvami nebratříčkuje. Měla jsi vidět jeho ksicht, když uslyšel můj přízvuk; nejspíš si myslel, že jsem ho přišel zamordovat. Ale dneska odpoledne jsem si na něco vzpomněl. Pamatuješ, jak jsi říkala, že naše Fantastická čtyřka má k tomu domu trochu nezdravej vztah? Až příliš silnej?“

„No, jo.“ Vlastně jsem na to už skoro zapomněla. „Myslím, že to jsem trochu přeháněla. Kdybys na nějakým baráku takhle dřel, tak bys k němu měl taky silnej vztah. A je to hezkej dům.“

„Jo, to je,“ odpověděl Frank. V tónu jeho hlasu bylo něco, co ve mně začalo slabě vyzvánět na poplach, jakýsi krutý, jízlivý úšklebek. „Věc se má takhle. Dneska jsem se trochu nudil – Naylor je pořád ještě v trapu a s Lexií-May-Ruth-princeznou Anastázií a já nevím kým ještě jsem zatím utřel hubu ve čtrnácti zemích, takže si začínám pohrávat s myšlenkou, jestli ji v sedmadevadesátým nesestrojili nějací šílení vědci. A abych dokázal své hodné holčičce Cassii, že důvěřuju jejímu nosu, zavolal jsem známýmu na katastr a poprosil ho, aby se mi mrknul, jak si stojí Hlohovec. Vidíš, jak tě mám rád?“

„Vidím,“ řekla jsem. Frank měl vždycky obrovské množství známých na neuvěřitelných místech – můj známej v přístavních docích, můj známej v městský radě, můj známej, co má sado maso obchod. Když jsme tenkrát poprvé rozjížděli celou tu akci s Lexií Madisonovou, tak „můj známej z matriky“ zařídil, aby byla oficiálně registrovaná, kdyby náhodou někdo měl podezření a začal čmuchat, a „můj známej s dodávkou“ mi pomohl nastěhovat se do její garsonky. Raději jsem vůbec nechtěla vědět, jaký spletitý systém výměnných obchodů tu bujel. „Po tom všem od tebe ani nic jinýho nečekám. A?“

„Pamatuješ, jak jsi říkala, že se chovají, jako by ten barák patřil jim všem?“

„Jo, nejspíš jo.“

„Tak tvůj nos zavětřil správným směrem, zlato. Patří jim všem. Takže vlastně i tobě.“

„Přestaň s tím cukrováním, Frankie.“ Srdce mi tlouklo prudce a pomalu a v křovinách se to zvláštně, zlověstně zachvělo. „Co tím chceš říct?“

„Poslední vůle starýho Simona byla soudně potvrzena desátýho září, kdy se taky Daniel stal majitelem Hlohovce. Patnáctýho prosince pak byl dům přepsanej na pět společných vlastníků – Raphaela Hylanda, Alexandru Madisonovou, Justina Manneringa, Daniela Marche a Abigail Stoneovou. Šťastný a veselý.“

Nejdřív mě na tom šokovala ta šílená odvaha – kolik důvěry je třeba k tomu, abyste bez rozmyslu vzali celou svoji budoucnost, uchopili všechny svoje příští dny a vložili je vědomě a prostě do rukou těch, které máte nejraději. Pomyslela jsem na Daniela, jak sedí nehybně u stolu, na pevná, široká ramena v bílé košili jako ze škatulky, na přesný pohyb zápěstí, když převrací stránky; na Abby, jak obrací v županu plátky slaniny, na Justina, jak si těsně před spaním falešně prozpěvuje, na Rafiho, roztaženého na trávníku, jak mhouří oči do sluníčka. A za tím vším se celou tu dobu skrývalo tohle. Už předtím jsem měla okamžiky, kdy jsem jim záviděla, ale tentokrát jsem cítila něco daleko hlubšího než závist; něco jako úctu.

A potom mi to došlo. N, ceny letenek, Ned jenom přes moji mrtvolu. Babrala jsem se tu s hracími skříňkami a cínovými vojáčky, přemýšlela, kolik by tak mohla dostat za nějaké obyčejné rodinné foto album, a říkala jsem si, že tentokrát neměla co prodat.

Pokud jednala s Nedem a ostatní se to nějak dozvěděli… no potěš prdel. Není divu, že při vyslovení jeho jména dnes odpoledne zavládlo v pokoji ledové ticho. Skoro jsem nedýchala.

Frank pokračoval. Slyšela jsem ho chodit po pokoji tam a zpátky, rychlými kroky. „Jenom připravit to po právní stránce muselo trvat měsíce; drahoušek Danny na tom musel začít pracovat skoro tentýž den, co doslal klíče. Já vím, že máš ty lidi ráda, Cassie, ale nemůžeš přece popřít, že tohle je kurevsky praštěný. Ten barák má hodnotu hezkých pár milionů. Co si do hajzlu myslí? Že tam budou spolu všichni žít nadosmrti a spokojeně jako parta hipísáků? Vlastně, spíš než co si myslí, by mě zajímalo, co do hajzlu kouří?“

Bral si to osobně, protože tohle mu uniklo – tihle jelimánci z dobrých rodin to před ním přes všechno vyšetřování dokázali utajit. „Jo,“ odpověděla jsem velmi opatrně, „je to divný. Ale oni jsou divní, Franku. A, ano, budou ve slušný bryndě, až se někdo z nich bude chtít oženit nebo podobně. Ale, jak jsi sám říkal, jsou mladí. Oni takhle ještě nepřemýšlejí.“

„No, cukrouš Justin se asi jen tak ženit nebude. Leda by se tu výrazně změnila legislativa…“

„Přestaň s tím otřepaným humorem, Franku. To přece nic neznamená.“ Zdaleka to neznamenalo, že to musel být někdo z těch čtyř; stále všechno spíš poukazovalo na to, že Lexii bodnul někdo, s kým se potkala kdesi venku. Dokonce to neznamenalo ani to, že skutečně hodlala svůj díl prodat. Co když si s Nedem plácla a potom si to rozmyslela a řekla mu, že nic nebude; co když si s ním celou dobu jenom tak hrála – nenávist –, tahala ho za nos, aby mu vrátila to, jak se je snažil o dům obrat… Ned toužil po Hlohovci do té míry, že kvůli němu byl ochotný poplivat dědečkovu památku; čeho všeho by byl schopný, kdyby měl už jeden jeho díl na dosah, přímo pod nosem, a Lexie by najednou ucukla? Snažila jsem se vypudit z hlavy ten diář – ta data, první N jenom pár dnů poté, co se jí nedostavila menstruace; ten škrabopis, pero se skoro prorylo papírem skrz, to všechno svědčilo o tom, že to myslela vážně.

„No,“ odpověděl Frank s tím líným tónem v hlase, který znamenal, že člověk musí být před ním na pozoru. „Když se teda ptáš, tak podle mě to může bejt motiv, kterej jsme hledali. Podle mě to znamená hodně.“

„Ne,“ odmítla jsem rychle, možná až příliš rychle, ale Frank to nijak nekomentoval. „Ani náhodou. Kde v tom vidíš motiv? Kdyby všichni chtěli dům prodat a ona by to jediná blokovala, tak možná, ale ti čtyři by si radši nechali vytrhat zuby rezavýma kleštěma, než by ten dům prodali. Co by její smrtí získali?“

„Když jeden z nich zemře, jeho podíl přechází na ostatní čtyři. Možná někoho z nich napadlo, že čtvrtina tak pěknýho, velkýho baráku je přece jenom o drobek lepší než pětina. Drahoušek Danny je z toho víceméně venku – kdyby chtěl celej barák pro sebe, tak si ho mohl rovnou nechat. Pořád nám ale zbývají tři králové.“

Poposedla jsem si na větvi o kus dál. Byla jsem moc ráda, že Frank mířil vedle, ale paradoxně mě zároveň štvalo, že je tak mimo. „A k čemu by jim to bylo? Jak říkám, oni ho prodávat nechtějí. Chtějí v něm bydlet. A to můžou bez ohledu na to, kolik procent dělá jejich podíl. Myslíš, že ji někdo z nich oddělal, aby se mohl přestěhovat do jejího pokoje?“

„Nebo mohla. Abby je prima žába, ale nevylučuju ani ji. Anebo ani nemuselo jít o peníze; třeba Lexie někomu prostě ležela v žaludku. Když spolu lidi žijou, lezou si na nervy. A pamatuj, že je tu taky slušná šance, že s jedním z těch kluků spala, a všichni víme, jak se takový věci můžou zvrtnout. Pokud spolu žijete v pronájmu, o nic nejde – trochu křiku, pár slz, domluvíte se a jeden se odstěhuje. Ale co když je to spoluvlastník? Nemůžou ji vyhodit, pochybuju, že by si ji kdokoli z nich mohl dovolit vyplatit…“

„Jasně, až na to, že jsem si nevšimla ani náznaku nějaký nevraživosti vůči mně. Rafi byl na mě zprvu naštvanej, protože mi nedošlo, jak je to všechny sebralo, ale to je celý. Kdyby měl někdo Lexie plný zuby do té míry, že by ji byl schopnej zabít, rozhodně bych si toho všimla. Oni se mají rádi, Franku. Možná jsou divní, ale chtějí bejt divní všichni společně.“

„Tak proč nám neřekli, že ten barák patří jim všem? Proč by s tím, do hajzlu, dělali takový tajnosti, kdyby neměli černý svědomí?“

„Neřekli ti to, protože ses jich na to neptal. Kdybys byl na jejich místě a byl třeba i čistej jako lilie, vyklopil bys policajtům sám od sebe i to, co bys nemusel? Vydržel bys hodiny vyslýchání jako oni?“

„Víš, jak teď mluvíš?“ řekl Frank po chvíli. Přestal popocházet po pokoji. „Teď mluvíš jako obhájce.“

Znovu jsem si na větvi přesedla a opřela si nahoře nohy o větev. Nedokázala jsem sedět bez hnutí. „Ale prosím tě, Franku. Já mluvím jako kriminalista. A ty mluvíš jako nějakej zasranej fanatik. Pokud se ti ty čtyři nelíbí, v pohodě. Pokud na ně něco vyhrabeš, taky v pohodě. To ale neznamená, že všechno budeš brát automaticky jako důkaz, že jsou to chladnokrevní vrazi.“

„Myslím, že ty určitě nejseš v pozici, kdy bys mohla zpochybňovat moji objektivitu, zlato,“ odpověděl Frank. Do hlasu se mu znovu vloudila ta líná výslovnost a já jsem se zády ještě víc přitiskla ke kmeni.

„Co tím chceš, do hajzlu, říct?“

„Jenom to, že já sedím v publiku a držím se svýho nezaujatýho hlediska, zatímco ty jseš až po uši namočená do děje, a byl bych moc rád, abys to měla na mysli. A taky to, že rozplývat se nad tím, jak jsou báječně výstřední, a omlouvat tím ty jejich podělaný hry na schovávanou, má svoje hranice.“

„Co ti zase přelítlo přes nos, Franku? Od samýho začátku jsi je vyloučil, ještě před dvěma dny jsi byl celej hrr do Naylora…“

„To pořád jsem, a zase budu, až toho malýho šmejda najdeme. Ale radši si vsadím na víc čísel. Nevylučuju nikoho, vůbec nikoho, dokud není definitivně mimo hru. A tihle čtyři pořád ještě nejsou. Na to nezapomínej.“

Byl už pomalu čas brzdit. „Dobře,“ řekla jsem. „Dokud se neobjeví Naylor, zaměřím se na ně.“

„To udělej. Stejně jako já. A dávej na sebe pozor, Cassie. Ne jenom mimo ten barák; uvnitř taky. Promluvíme si zítra.“ A zavěsil.

Čtvrtý z motivů v klasických detektivkách – láska. Náhle jsem si vzpomněla na video záznamy v telefonu – piknik na Bray Head předešlé léto, jak všichni leželi v trávě, popíjeli víno z plastových kelímků, jedli jahody a líně debatovali o tom, jestli je Elvis přeceňovaný. Daniel se pustil do sáhodlouhého monologu o sociálně-kulturním kontextu, dokud se Rafi s Lexií neshodli na tom, že přeceňované je úplně všechno, kromě Elvise a čokolády, a začali po něm házet jahodami. Mobil šel z ruky do ruky; video záznamy byly nesouvislé a roztřepané. Lexie s hlavou v Justinově klíně, Justin jí zastrkává za ucho kopretinu; Lexie s Abby sedí opřené o sebe zády a hledí na moře, vlasy rozevláté, ramena se zvedají dlouhým, synchronním dechem; Lexie se směje, kouká Danielovi zblízka do tváře, vybírá mu z vlasů berušku a ukazuje mu ji, Daniel se sklání nad její dlaní a usmívá se. Viděla jsem tohle video už tolikrát, že to bylo jako moje vlastní vzpomínka, překrásná a mihotavá. Toho dne byli šťastní, všech pět.

Láska v tom byla. Hmatatelná a prostá jako chléb; opravdová. Žilo se v ní opravdově, pohybovali jsme se v jejím hřejivém živlu se samozřejmostí a vdechovali jsme ji s každým nádechem. Ale Lexie byla připravená a ochotná to všechno rozbít. Víc než ochotná; byla pevně rozhodnutá – ty urputně naškrábané poznámky v diáři, a přitom na video záznamu z mobilu slézá z půdy celá od prachu a rozesmátá. Kdyby žila o pár týdnů déle, ostatní by se jednoho rána probudili a zjistili by, že je pryč, bez vysvětlení, bez rozloučení, bez výčitek. Hluboko v koutku duše mi proběhlo, že Lexie Madisonová byla pod tou roztomilou slupkou pěkná potvora a že možná stále ještě je.

Sklouzla jsem z větve, podržela jsem se rukama a skoro neslyšně jsem seskočila na cestu. Zastrčila jsem ruce do kapes a začala se procházet – když se hýbu, lépe se mi přemýšlí. Vítr mi stahoval kapuci, opíral se mi do zad a skoro mi podrážel nohy.

Potřebovala jsem si promluvit s Nedem, rychle. Lexie se neobtěžovala nechat mi pokyny ohledně toho, jakým způsobem si domlouvali schůzky. Telefonicky ne – Sam si hned zpočátku nechal vyjet její výpis, žádná neidentifikovatelná čísla u příchozích ani odchozích hovorů. Poštovní holub? Vzkazy v dutině stromu? Kouřové signály?

Neměla jsem moc času. Frank neměl tušení, že se Lexie někdy vůbec s Nedem setkala a že se chystala prásknout do bot – já věděla, že se mi to bude jednou hodit, když o tom diáři nebude vědět; přesně jak Frank říká, nos je rychlejší než hlava. V každém případě to neznamenalo, že bych mohla být v klidu. Frank bude kolem zuřivě čmuchat jako pitbul a dřív nebo později ho ta možnost napadne. O Nedovi jsem toho moc nevěděla, ale bylo toho dost na to, aby mi bylo jasné, že pokud skončí ve výslechové místnosti spolu s Frankem, který na něj vlítne plnou parou, vyklopí mu všechno do pěti minut. Ani na chvilku mě nenapadlo jenom tak sedět se založenýma rukama a čekat, až k tomu dojde. Ať už tu šlo, o co chtělo, potřebovala jsem to zjistit dřív než Frank.

Pokud bych si chtěla s Nedem domluvit schůzku tak, aby se o tom nedozvěděli ostatní, jak bych na to šla?

Bez telefonu. Mobilní operátor hovory eviduje a posílá účty s podrobnými výpisy, tak neopatrná by nebyla, a pevnou linku na Hlohovci neměli. V blízkosti se nenacházela žádná telefonní budka a ty ve škole nebyly bezpečné – pokud by si naoko odběhla na záchod, připadaly v úvahu jenom telefony v budově filozofické fakulty, a kdyby kolem ve špatný okamžik náhodou procházel někdo z ostatních, byla by nahraná – tohle bylo až příliš důležité na to, aby si mohla dovolit takové riziko. Nemohla by za ním ani zajet. Frank říkal, že Ned bydlí v Bray a pracuje v Killiney, nebylo možné dostat se tam a zase zpátky, aniž by ji ostatní postrádali. A žádné dopisy ani e-maily; takovou stopu by po sobě nezanechala za nic na světě.

„Do háje, tak jak, holka?“ zeptala jsem se tiše do noci. Viděla jsem její mihotavý obraz přes svůj stín na cestě, její skloněnou bradu a uštěpačný pohled ze strany – neodpovídala.

Po nějakém čase už jsem si přestala všímat toho, jak těsně bylo jejich pět životů navzájem propojených. Do školy jezdili spolu, celý den trávili v knihovně taky spolu, v poledne si Lexie odskočila na cigaretu s Abby a ve čtyři s Rafim, v jednu společně oběd, a pak domů na společnou večeři – jejich každodenní rutina měla precizní a dokonalou choreografii jako gavota, kde jediná minuta nepřišla nazmar, jedinou minutu jsem neměla sama pro sebe, kromě…

Kromě noci. Každou noc jsem, jako nějaká zakletá princezna z pohádky, odpoutala svůj život na jedinou hodinu od těch jejich, abych ho měla pouze a jedině pro sebe. Kdybych byla Lexie a chtěla se spojit s někým, s kým bych se správně stýkat neměla, udělala bych to při noční procházce.

Koneckonců, jako jsem to dělala sama. Už týdny jsem během procházek telefonovala Frankovi, Samovi, držela svá tajemství hezky pod pokličkou. Přes cestu přede mnou přeběhla liška a zmizela v křoví, samá kost, světélkující oči, a mně přeběhl mráz po zádech. Dosud jsem to považovala za svůj vlastní skvělý nápad, byla jsem přesvědčená, že si krok za krokem, s očima dokořán, vyšlapávám tmou svou vlastní cestičku. Teprve nyní, když jsem se ohlédla zpátky, mi došlo, že jsem si to celou dobu zvesela a nevědomky rázovala v Lexiiných stopách.

„No a?“ zeptala jsem se nahlas na protest. „No a co?“ Proto mě sem přece Frank poslal, abych se dostala co nejblíže k oběti, abych pronikla do jejího života, a já – no jasně – já nedělala nic jiného. Jistá dávka pocitů nahánějících husí kůži tu nebyla tak úplně od věci, ale naopak, vzhledem k tomu, že šlo o vyšetřování vraždy, daly se čekat; při takových případech se obvykle příliš nenasmějete. Všechny ty útulné večery při svíčce s ručními pracemi mě rozmazlily natolik, že když nakonec realita rozkopla dveře a vtrhla dovnitř, byla jsem z toho celá vyjevená.

Jedna hodina na to, spojit se s Nedem. Jak?

Vzkazy v dutině stromu… Skoro jsem se nahlas rozesmála. Profesionální deformace – jakmile vyčerpáte ty nejnezvyklejší možnosti, napadají vás už jenom ty nejprostší. Čím vyšší hra, tím nižší technologie. Pokud chcete zajít s kámošem na kafe, pošlete mu esemesku nebo email; pokud po vás jdou policajti, mafie nebo ilumináti, pověsíte pro spojku na prádelní šňůru modrý ručník. Pro Lexii, které dny ubíhaly rychle a začínala se dostavovat ranní nevolnost, to musela být hra nejvyšší – otázka života a smrti.

Ned bydlel v Bray; nějakou čtvrthodinu jízdy odtud, mimo dopravní špičku. Pravděpodobně to poprvé riskla a zavolala mu ze školy. A potom už potřebovala jenom nějakou bezpečnou mrtvou schránku, tady někde u cesty, ke které by měli oba přístup. Musela jsem projít přímo kolem ní už nejmíň desetkrát.

Znovu jsem koutkem oka zahlédla tu mihotavou tvář – náznak lišáckého úsměvu, a pak nic.

V tom rozbořeném domku? Technici se na něj sesypali jak mouchy na psí hovno, prohledali každý centimetr kvůli otiskům, a nic nenašli. Navíc té noci, co jsem ho sledovala, parkoval dost daleko. Jelikož Ned zcela jistě neřešil, zda je to vůbec vhodné, bože odpusť, jezdit s takovým tankem po cestách, na jaké byl vlastně zkonstruován, jistě by byl zaparkoval co nejblíže mrtvé schránky. Místo toho ale zastavil na hlavní silnici do Rathowenu, daleko od jakékoli odbočky. Široké krajnice, vysoká tráva a ostružiní, tmavá silnice, mizející za ohybem kopce; a milník, otlučený a nakloněný jako malý náhrobní kámen.

Téměř samovolně jsem se otočila a ze všech sil se rozběhla. Ostatní mě každou minutu budou čekat zpátky a to poslední, po čem jsem toužila, bylo, aby dostali strach a šli mě hledat, ale tohle do zítřejší noci počkat nemohlo. Teď už jsem neběžela o závod s nějakým hypotetickým, nekonečně pružným nejzazším termínem; běžela jsem o závod s Frankovými a Lexiinými myšlenkami.

Krajnice působila ve srovnání s úzkými cestami široce, hole a příliš obnaženě, ale silnice byla opuštěná, v obou směrech ani záblesk reflektorů. Když jsem vytáhla baterku, z kamenného patníku na mě vyskočila písmena, zhrublá časem a počasím, vrhající své vlastní šikmé stíny: Glenskehy 1828. Tráva kolem něj vířila a ohýbala se v divokém větru se šuměním, které znělo jako dlouhý, sípavý dech.

Chytila jsem baterku pod paží a rozhrnula oběma rukama trávu; byla mokrá a ostrá, drobné zoubkování se mi zahryzlo do prstů. U paty kamene se cosi červeně zalesklo.

Na chvíli jsem nebyla schopná říct, na co to hledím. Barvy hluboko v trávě svítily jasně jako drahokamy a před světlem baterky se z obrázku rozutíkaly drobné postavičky – lesk koňské slabiny, mihnutí červeného pláště, pohyb bílé paruky a pes ohlížející se ve skoku za sebe. Potom se má ruka dotkla mokrého, hrubého kovu, postavičky se zachvěly a vrátily se na své místo a já se nahlas zasmála, krátce a zajíkavě, až mě to samou zarazilo. Plechovka na cigarety, stará a rezavá a pravděpodobně ukradená z pozůstalosti strýce Simona; štětečkem tenounkým jako řasa na ní byla namalovaná velkolepá, oprýskaná lovecká scéna. Technici a asistenti pročesali okolí rozbouraného domu v okruhu jedné míle, ale milník stál už mimo jejich dosah. Lexie je přelstila a schovala to tu pro mě.

Vzkaz uvnitř byl napsaný na linkovaném papíře, vytrženém z nějakého diáře. Rukopis vypadal na desetileté dítě a Ned očividně neměl jasno v tom, jestli píše obchodní dopis nebo esemesku: Drahá Lexie snažim se tě sehnat kvůli tý věci jak jsme mluvili. Mám pořád moc velkej zájem. Prosim ozvi se jak budeš moct. Díky, Ned. Byla jsem ochotná se vsadit, že Ned chodil do nějaké příšerně drahé soukromé školy. Otec si ty peníze mohl ušetřit.

Drahá Lexie; Díky, Ned… Lexie by mu za tuhle neopatrnost určitě nejradši nafackovala, ať už byl ten vzkaz schovaný, jak chtěl. Vytáhla jsem zapalovač, vkročila na silnici a papír zapálila; když chytil, pustila jsem ho na zem, počkala, až čilý plamínek dohoří, a popel jsem rozdupala. Potom jsem vytáhla propisku a vytrhla stránku ze svého zápisníku.

Lexiin rukopis mi nyní už šel lépe než můj vlastní. Ve čtvrtek 23.00 – probereme to. Žádná zvláštní návnada nebyla zapotřebí, to všechno za mě už obstarala Lexie, tenhle ptáček už byl chycený. Plechovka se zavřela s nepatrným cvaknutím, zastrčila jsem ji zpátky do vysoké trávy a cítila, jak se mé otisky prstů dokonale překrývají s těmi Lexiinými, jak mé nohy opatrně našlapují přesně v místech, kde její šlépěje už dávno smyl déšť.

18

Příští den jako by trval celý týden. V budově filozofické fakulty bylo vedro, sucho a nedýchatelno. Studenti z mého semináře byli znudění a jako urvaní z řetězu; byla to jejich poslední hodina, vůbec se na ni nepřipravili, ani se to neobtěžovali zastírat, a já se zase neobtěžovala zastírat, že je mi to fuk. Myslela jsem jenom na Neda – jestli se objeví, co mu řeknu, jestli ano, co budu dělat, jestli ne; a kolik času budu mít, než do toho zasáhne Frank.

Věděla jsem, že tahle noc zdaleka nemusí vyjít. I kdyby se spolu skutečně scházeli v tom rozbořeném domě, Ned to už dávno s Lexií po měsíci mlčení mohl vzdát – ten jeho vzkaz nebyl datovaný, mohl být starý i několik týdnů. A i kdyby měl tu vytrvalost, bylo nepravděpodobné, že by se do mrtvé schránky podíval včas, aby schůzku stihnul. Já ale celým srdcem doufala, že ji stihne. Potřebovala jsem si s ním popovídat, přestože mi bylo jasné, že Frank přes mikrofon všechno uslyší.

Do rozbořeného domu jsem dorazila brzy, kolem půl jedenácté. Doma Rafi hrál se skoro nepřetržitě sešlápnutým pedálem nějakého dramatického Beethovena, Justin se s prsty v uších snažil číst, všichni se každou minutu tvářili naštvaněji a situace podle všeho směřovala k pořádné hádce.

Uvnitř toho rozbořeného domu jsem byla teprve potřetí. Měla jsem strach, abych tam nepotkala nějakého dopáleného sedláka – koneckonců, to pole jistě někomu patřilo, i když se o ně zjevně příliš nestaral –, ale byla tichá, jasná noc, na míle daleko nikde nikdo, jenom bledá prázdná pole kolem a černé siluety kopců, zvedající se ke hvězdám. Vmáčkla jsem se do rohu, odkud bylo vidět na pole i silnici a kde jsem zároveň byla schovaná ve stínu, a čekala jsem.

Pro jistotu, kdyby se Ned opravdu ukázal, jsem musela být připravená na všechno; měla jsem pouze jediný pokus. Spoléhala jsem na to, že mi povede ruku – nejen v tom, co říkat, ale taky jak to říkat. Ať už pro něj Lexie byla čímkoli, musela jsem být to samé. Vzhledem k Lexiině nevypočitatelnosti to mohlo být cokoli – od uhrančivé ženy vamp, přes statečnou, osudem pronásledovanou Popelku, po záhadnou Matu Hari –, a i když Frank neměl o Nedově inteligenci vysoké mínění, nejspíš i Ned by zavětřil, pokud bych začala hrát na špatnou strunu. Nezbývalo, než se držet ze začátku při zdi a doufat, že mě sám navede.

Silnice byla bílá a tajemná, stáčela se z kopce do hlubokých černých křovin. Pár minut před jedenáctou jsem zaslechla jakési zavibrování, příliš hluboké a příliš vzdálené na to, aby se dalo určit, jenom jakýsi hukot na samé hranici sluchu. Ticho; potom tichý skřípot kroků po cestě. Vmáčkla jsem se ještě hlouběji do rohu, jednou rukou jsem sevřela baterku a druhou sáhla pod svetr, na rukojeť pistole.

Záblesk světlých vlasů mezi tmavými křovinami. Ned to tedy nakonec stihnul.

Pustila jsem ruku z pistole a sledovala ho, jak nemotorně přelézá zídku, jak si prohlíží kalhoty, jestli si je neušpinil, jak si oprášil ruce a s hlubokým odporem kráčí přes pole. Počkala jsem, až bude uvnitř, jen pár metrů ode mě, a potom jsem zapnula baterku.

„Panebože,“ řekl Ned nevrle a rukou si zaclonil oči. „To mi jako chceš vypálit oči, nebo co?“

Stačila mi tahle kratičká lekce, abych se o Nedovi dozvěděla všechno, co jsem potřebovala. Mě vyváděla z míry jediná dvojnice, ale on musel potkávat své klony na každém rohu v jižním Dublinu. Vypadal natolik stejně jako kdokoli jiný, že mezi těmi tisícovkami identických panáků jste neměli šanci si ho všimnout. Standardní módní účes, standardní pohledná tvář, standardní ragbistická postava, standardní předražené značkové hadry; stačil jediný pohled a mohla bych vám odvyprávět celý jeho životní příběh. Modlila jsem se, abych ho nikdy nemusela identifikovat při rekognici.

Lexie jistě byla připravená mu co do vkusu vyjít maximálně vstříc a já vůbec nepochybovala o tom, že pokud jde o holky, Ned dává přednost klišé – sexy spíše mírami než povahou, fádní, ne příliš chytré a k tomu tak trochu mrchy. Škoda, že jsem neměla samoopalovací krém.

„No ježíííš,“ napodobila jsem jeho nakvašený tón se stejně afektovaným přízvukem, jakým jsem lákala Naylora z křoví. „Aby tě neubylo. Dyť je to jenom baterka.“ Tahle konverzace nezačala zrovna v nejlepším tónu, ale zůstávala jsem klidná. V jistých společenských kruzích je zdvořilost vnímána jako známka slabosti.

„Kdes vězela?“ zeptal se Ned. „Nechával jsem ti vzkazy skoro každej druhej den. Mám jiný věci na práci, než se špinit tady v tom prdelákově, jasný?“

Kdyby se ukázalo, že Lexie s tímhle dobytkem opravdu spala, namířila bych si to na patologii a bodla bych ji ještě jednou, za sebe. Obrátila jsem oči v sloup. „Ehm, co takhle, že mě někdo pobodal a já byla v kómatu? Nic?“

„No jo, jasně.“ Vrhnul na mě bleděmodrý, vyhýbavě zhnusený pohled, jako bych udělala něco nechutného. „Ale stejně. Mohla ses ozvat. Jde o byznys.“

Konečně nějaké dobré znamení. „No jo, tak jsem se ozvala teďka, ne?“

„Byl u mě nějakej podělanej fízl z Dublinu a vyslýchal mě,“ vzpomněl si náhle Ned. Vypadal tak pobouřeně, jak to jenom jde, aniž by člověk změnil výraz. „Jako bych byl nějakej podezřelej nebo co. Řek jsem mu, že tohle není můj problém. Nejsem žádnej šupák z Ballymunu. Mně to žádnej plezír nedělá, bodat do lidí nožem.“

Dala jsem Frankovi za pravdu – Ned příliš chytrosti zrovna nepobral. Byl to ten typ, co si vystačí s hrstkou stereotypních reflexů, bez špetky vlastní myšlenky. Byla jsem ochotná vsadit slušný peníz na to, že ke klientům z pracující třídy se chová, jako by byli méněcenní, a že se na ulici s hvízdnutím otočí za každou kostí. „Řekls mu o nás?“ zeptala jsem se a vyskočila na kus polozbořené zdi.

S hrůzou se na mě podíval. „Ani náhodou. Už bych se ho pak nezbavil a neměl jsem náladu mu něco vysvětlovat. Chci to jenom dotáhnout do konce, chápeš?“

A taky byl občansky uvědomělý – ne že bych si stěžovala. „Fajn,“ řekla jsem. „Však s tím, co se mi stalo, to nemá nic společnýho, ne?“

Nezdálo se, že by na to měl Ned nějaký názor. Chtěl se opřít o zeď, ale když si ji chvíli štítivě prohlížel, rozmyslel si to. „Takže, co kdybysme s tím popojeli?“

Sklonila jsem hlavu a hodila po něm ze strany pod řasami ublížený pohled. „Po tom kómatu mi trochu blbne paměť. Připomněl bys mi, na čem jsme byli domluvení a tak?“

Ned na mě zíral. Ta netečná tvář, naprosto bez výrazu, neprozrazovala vůbec nic – poprvé jsem si všimla jakési podobnosti s Danielem, přestože tohle byl Daniel po lobotomii. „Řekli jsme si, že sto,“ odpověděl po chvíli. „Na ruku.“

Sto liber za nějakou památku z rodinné pozůstalosti, nebo sto tisíc za podíl na domě? Nepotřebovala jsem ani vědět, o čem je řeč, aby mi bylo jasné, že lže. „Hm, to těžko,“ řekla jsem a koketně jsem se na něj zaculila, abych zmírnila tu potupu, že ho přechytračila holka. „Po tom kómatu mi blbne paměť, ne mozek.“

Ned se zasmál, naprosto bez rozpaků, nacpal si ruce do kapes a zhoupnul se na podpatcích. „No, chlap to přece musí zkusit, ne?“

Culila jsem se dál, protože to vypadalo, že se mu to líbí. „Tak zkoušej dál.“

„Fajn,“ řekl Ned, zvážněl a nasadil svou obchodní masku. „Tak vážně. Říkal jsem sto osmdesát. Tys mi řekla, ať se ozvu, až se budu chtít bavit vážně. Já na to, že ti nejspíš přeskočilo, ale oukej, nechal jsem ti vzkaz, že se můžem pobavit o dvou stech táců, jenže potom se ti…“ Rozpačité pokrčení ramen. „Však víš.“

Dvě stě táců. Na vteřinu jsem pocítila jenom čisté opojení triumfem, jaké zná každý kriminalista, když se karty vykládají na stůl a vy vidíte, že vám sázka dokonale vyšla, že jste přesně uhodli, co má protihráč v ruce. Potom mi to ale došlo.

Dosud jsem to brala tak, že tím, kdo má v hlavě kalkulačku, kdo umí chodit v papírech a jde po penězích, je Ned. Lexie předtím nikdy žádné velké peníze nepotřebovala, pokud chtěla zmizet. Do Severní Karolíny přijela jen s částkou, jež jí tak tak stačila do začátku na pronájem mizerné garsonky, a odjela s pakatelem, který dostala za svoji otlučenou káru; vždycky jí stačila jenom volná silnice a pár hodin náskoku. Tentokrát ale jednala s Nedem o šestimístné sumě. Nejen proto, že se naskytla možnost; dítě rostlo, Abby začínala něco větřit a na stole ležela takováhle nabídka, tak proč zůstávat ještě další týdny kvůli pár tisícovkám navíc? Z fleku by bez smlouvání vlepila svůj podpis nad tečkovanou čáru, nechala by si všechno vyplatit v malých bankovkách, a byla by v trapu, pokud by ovšem nepotřebovala každou penny, kterou z toho šlo vytlouct.

Čím víc jsem Lexii znala, tím víc jsem byla přesvědčená o tom, že měla v úmyslu jít na potrat, jakmile by dorazila tam, kam měla namířeno. Abby – a Abby ji znala nejlíp ze všech – si koneckonců myslela to samé. Jenže potrat přijde na pár set liber. Tolik už mohla mít Lexie našetřeno z práce, jednou v noci ty peníze mohla čajznout ze společné kasy, mohla si zažádat o půjčku, kterou neměla v úmyslu splatit; neměla vůbec potřebu se otravovat s Nedem.

Výchova dítěte ale přijde na daleko víc. Princezna ze Země nikoho, královna tisíce zámků mezi světy změnila názor. Byla připravená otevřít svou náruč a přijmout vůbec největší závazek ze všech. Zeď pode mnou jako by se změnila ve vodu.

Nejspíš jsem hleděla, jako bych viděla ducha. „No fakt,“ řekl trochu nakvašeně Ned, který ten pohled špatně pochopil. „Přece tě nebudu tahat za nos. Dvě stě táců je moje poslední nabídka. Stejně, jdu do velkýho rizika. Musím potom přemluvit ještě nejmíň dva z těch tvejch kámošů. Jasně, nakonec to nějak zmáknu, až na ně budu mít nějakou páku, ale to může trvat měsíce a bude to pořádnej vopruz.“

Opřela jsem se volnou rukou o zeď, celou vahou, cítila jsem, jak se mi drsný kámen zakusuje do dlaně, dokud jsem se nevzpamatovala. „Myslíš?“

Ty světlé oči se rozšířily. „No to si piš. Nemám potuchy, o co jim jde. Já vím, že jsou to tví kámoši a Daniel je můj bratranec, do hajzlu, ale, no nejsou na palici? Při pouhý představě, že by se z toho baráku udělalo něco pořádnýho, začnou ječet jako jeptišky, když vidí exhibicionistu.“

Pokrčila jsem rameny. „Mají to tam rádi.“

„Proč? Dyť je to hotová barabizna, není tam ani topení a oni vyváděj, jako by to byl nějakej palác. Jim vůbec nedochází, kolik by se z toho dalo vytřískat, kdyby dostali rozum? Ten barák má potenciál.“

Business apartmány na prostorným pozemku, s potenciálem rozšíření do budoucna… Téměř jsem začala pohrdat Lexií i sama sebou, za to, že jsme obě byly ochotné se kvůli vlastnímu prospěchu s tímhle blbem vybavovat. „Já mám rozumu dost,“ řekla jsem. „Až ti to tam bude říkat pane, co s tím vším potenciálem budeš dělat?“

Ned se na mě zmateně podíval; zřejmě o tom s Lexií už mluvili. Věnovala jsem mu prázdný pohled, který ho zřejmě uklidnil. „To záleží, co mi tam povolí úřady, chápeš? No, v ideálním případě bych to viděl na golfovej klub nebo lázeňskej hotel, něco takovýho. To by z dlouhodobýho hlediska vynášelo nejvyšší zisky, zvlášť kdyby se mi podařilo tam dostat přistávací plochu pro vrtulníky. V opačným případě bych šel do luxusních apartmánů.“

Nejraději bych ho nakopla do koulí a utekla. Byla jsem předem připravená na to, že mi tenhle člověk poleze na nervy, a rozhodně mě v tom nezklamal. Ned o Hlohovec zájem neměl; byl mu úplně ukradený, ať už u soudu říkal, co chtěl. Neumíral touhou po Hlohovci, ale po tom, aby ho mohl zničit, aby dostal příležitost mu podříznout hrdlo, vykuchat ho a vychutnat si jeho krev do poslední kapky. Na okamžik jsem spatřila tvář Johna Naylora, oteklou a profialovělou, rozsvícenou těma zasněnýma očima: Máte představu, co by takovej hotel pro Glenskehy znamenal? Naylor a Ned tvořili dvě strany jedné mince, a toto pouto bylo hlubší a silnější než skutečnost, že jeden druhým by bytostně opovrhoval. Až se zpakujou a potáhnou pryč, chci bejt u toho, abych jim mohl zamávat. On byl aspoň ochotný bojovat v první linii za to, co chtěl, vlastním tělem, ne jenom bankovním účtem.

„Skvělej nápad,“ řekla jsem. „Proč by měl ten barák sloužit jenom k bydlení?“

Nedovi ten sarkasmus uniknul. „Samozřejmě,“ odpověděl spěšně, než mě napadne říct si o ještě vyšší částku, „do toho bude nutný nainvestovat spoustu peněz, aby se ten projekt vůbec dal do pohybu. Takže dvě stovky jsou maximum, co si můžu dovolit. Jsme domluvení? Můžu připravit smlouvu?“

Našpulila jsem pusu a předstírala, že se rozmýšlím. „Budu si to muset ještě nechat projít hlavou.“

„No to si snad děláš prdel.“ Ned si zoufale prohrábnul patku a vzápětí si ji zase pečlivě uhladil. „No tak. Dyť už se to vleče celou věčnost.“

„Pro-miň,“ pokrčila jsem rameny. „Když jsi měl tak strašně naspěch, měl jsi mi dát solidní nabídku rovnou na začátku.“

„Dávám ti ji teďka, ne? Investoři se jenom třesou, aby na ten projekt mohli vletět, ale nebudou čekat věčně. Hele, tohle jsou seriózní zájemci. Maj seriózní prachy.“

Zaculila jsem se na něj a přidala drobné pokrčení nosem jako správná mrcha. „Takže já ti dám seriózně vědět, až se rozmyslím. Platí?“ A zamávala jsem mu na rozloučenou.

Ned tam několik vteřin trčel, přešlapoval z nohy na nohu a vypadal vytočený na nejvyšší možnou míru, ale já se stále culila dostatečně odhodlaně. „Fajn,“ řekl nakonec. „Dobře, jak chceš. Dej mi pak vědět.“

Ve dveřích se ještě otočil, a aby mě ohromil, mi oznámil: „Tohle by mě mohlo pomoct do první ligy, chápeš. Mezi velký hráče. Tak to neposer, jasný?“

Jeho pokus o dramatický odchod však dopadl dost uboze, protože jak se otočil, o něco zakopnul, což se snažil zachránit tím, že jako by samovolně přešel do lehkého klusu.

Zhasla jsem baterku a čekala uvnitř, než se Ned přebrodí trávou, dojde ke svému samčímu bouráku a odburácí směrem k civilizaci. Hukot teréňáku zazněl mezi obrovitými nočními stráněmi slabounce a nicotně. Potom jsem se posadila na zem ve venkovní místnosti, opřela se o zeď a poslouchala tlukot svého srdce na místě, kde to její dotlouklo. Vzduch byl hebký a teplý jako smetana; zadek mi ztěžknul; drobounké můry kolem mě vířily jako okvětní lístky. Vedle mě ze země cosi vyrůstalo v místě, kde krvácela, bledý trs zvonků a drobný výhonek, který vypadal jako hloh – rostly tu z její krve.

I kdyby Frank neslyšel tu frašku v přímém přenosu, poslechne si ji za pár hodin, jakmile se ráno dostane do práce. Už jsem dávno měla zavolat jemu, Samovi nebo oběma a probírat s nimi, jak s tím nejlíp naložit, ale měla jsem pocit, že kdybych se pohnula, pokusila se promluvit nebo se nadechla příliš zhluboka, moje mysl by přetekla a vsákla by se do vysoké trávy.

Byla jsem si dosud tak jistá. Divíte se mi snad? Tahle holka byla jako divoká kočka, která by si raději uhryzala packu, než by se nechala chytit; věděla jsem naprosto jistě, že navždy je slovo, které by nikdy nevyslovila. Pokoušela jsem se namluvit si, že třeba měla v plánu dát dítě k adopci, vypadnout z nemocnice, jakmile se bude moct postavit na nohy a zmizet z parkoviště rovnou do nové zaslíbené země, ale bylo mi jasné, že ty cifry, o které tu s Nedem šermovali, to nebyly peníze na nemocnici, třeba i sebeluxusnější. To byly peníze na život; na dva životy.

Stejně jako nechala ostatní, aby si z ní po krůčcích, nevědomky, vymodelovali malou sestřičku pro svou prazvláštní rodinu, stejně jako nechala Neda, aby si ji vměstnal do stereotypů, které dokázal pochopit, tak i mě nechala, abych si z ní udělala to, co jsem v ní toužila vidět. Univerzální klíč, který otevírá všechny zabouchnuté dveře, nekonečnou dálnici vedoucí k milionu nových začátků. Nic takového není. I tahle holka, která za sebou nechávala jednotlivé životy jako přestupní stanice, nakonec našla z téhle dálnice svůj výjezd a byla připravená se po něm vydat.

Seděla jsem v rozbořeném domě dlouho a prsty objímala stromek – jemně, byl ještě tak mladý, nechtěla jsem ho zranit. Nevím, jak dlouho trvalo, než se mi podařilo vstát; skoro si nepamatuju, jak jsem došla domů. Ve skutečnosti jsem v koutku duše doufala, že někde vyskočí z křoví John Naylor, planoucí pro to svoje přesvědčení a připravený se za něj rvát, jen abych měla něco, s čím bych mohla bojovat.

Hlohovec byl osvětlený jako vánoční stromeček, všechna okna zářila, za nimi se míhaly siluety, ven se řinula změť hlasů a já chvíli nedokázala pochopit, co se to děje – stalo se snad něco strašného, někdo umírá? Nebo že by se snad dům předklonil a vydávil nějakou dávno minulou, nevázanou večerní slavnost, a až vstoupím na trávník, ocitnu se přímo v roce 1910? Jakmile však za mnou zazvonila branka, Abby rozevřela francouzské dveře, zavolala „Lexie!“ a přiběhla ke mně po trávě v rozevláté bílé sukni.

„Čekala jsem, až přijdeš,“ řekla. Sotva popadala dech, celá se červenala, oči jí jiskřily a vlasy měla napůl uvolněné ze sponek; očividně pila. „Hrajeme si na zpustlíky. Rafi s Justinem udělali jakejsi punč s koňakem a rumem a bůhví s čím ještě, ale má fakt grády, a zítra nikdo nemá žádnej seminář, vůbec nic, tak jsme si řekli, že se na to vybodneme, zítra žádná škola, dneska budeme do noci chlastat a blbnout, dokud všichni nepadneme. Co ty na to?“

„Podle mě skvělej nápad,“ odpověděla jsem. Můj hlas zněl zvláštně, jakoby odjinud – chvíli mi trvalo, než jsem se dala dohromady a vzpamatovala se –, ale Abby si toho zřejmě nevšimla.

„Myslíš? No, já z toho ze začátku až tak nadšená nebyla, jenže Rafi s Justinem už se do toho punče pustili – Rafi kvůli němu zapálil jakejsi alkohol – a ječeli na mě, že zkazím každou legraci. No a když už na sebe ti dva konečně po dlouhý době neštěkají, tak jsem si řekla, vem to ďas, jenom nám to prospěje. Po těch posledních dnech – kristepane, spíš po těch posledních týdnech. Začíná nám z toho všem už strašit ve věži, taky sis toho všimla? Ta noc onehdy, ten kámen a ta rvačka a… Ježíši.“

Přes tvář jí cosi přelítlo, jakýsi temný záchvěv, ale než jsem ho dokázala rozpoznat, byl pryč a místo něj tu byla zase ta bezstarostná, podnapilá rozpustilost. „Tak mě napadlo, že když se dneska zmažeme do mrtva a vyčistíme si hlavy, tak bychom se třeba mohli všichni uklidnit a vrátit se zase do normálu. Co myslíš?“

Takhle opilá vypadala mnohem mladší. Ve vražedném tempu bojové hry, která se odehrávala ve Frankově mysli, byla Abby a tři její nejlepší přátelé prohlíženi a ohledáváni, jeden po druhém, centimetr po centimetru; zkoumal je chladně jako chirurg či kat, který se rozhoduje, kde provést první zkušební řez, kde učinit první citlivou sondu. „To by bylo fajn,“ řekla jsem. „Ježíši, to by bylo fajn.“

„Začali jsme bez tebe,“ znejistěla Abby trochu a úzkostlivě si mě prohlížela. „Nevadí ti to, že ne? Že jsme na tebe nepočkali?“

„Jasně že ne,“ odpověděla jsem. „Pokud jste všechno nevypili.“ Daleko za ní se na stěně obývacího pokoje křížily stíny; Rafi se skláněl se sklenicí v ruce a jeho vlasy se třpytily jako fata morgana oproti tmavým závěsům a otevřenými okny se linula ven Josephine Bakerová, sladce, skřípavě a vábivě: „Mon rêve c’était vous…“ V životě jsem jen po máločem toužila tak divoce jako po tom, abych mohla vejít dovnitř, zahodit pistoli a mobil a potom už jen pít a tančit, až mi v hlavě praskne pojistka a na světě nezůstane nic než hudba a záře světel a ti čtyři, rozesmátí, oslniví, nedostižní.

„No jasně že nevypili. Za koho nás máš?“ Chytila mě za zápěstí a zamířila zpátky k domu, táhla mě za sebou a volnou rukou si přidržovala sukni nad vysokou trávou. „Musíš mi pomoct s Danielem. Má sice tu obrovskou sklenici, ale občas z ní jenom usrkne. Dneska se nebude srkat. Dneska se bude chlastat. Hele, něco málo už v sobě má, jinak by se nepustil do sáhodlouhý přednášky o labyrintu a Minotaurovi a o Pořízovi ve Snu noci svatojánské, takže úplně střízlivej není. Ale stejně.“

„Tak jdeme na něj,“ zasmála jsem se – nemohla jsem se dočkat, až uvidím Daniela na plech –, „na co čekáme?“ A rozběhly jsme se spolu přes trávník a ruku v ruce jsme vrazily do kuchyně.

Justin stál v kuchyni u stolu, v jedné ruce naběračku a v druhé sklenici, a skláněl se nad velkou mísou na ovoce, plnou čehosi červeného, co vyhlíželo podezřele. „Ježkovy voči, vy jste nádherný,“ řekl nám. „Vypadáte jako nějaký malý lesní víly, vy dvě.“

„Jsou překrásný,“ usmíval se na nás Daniel ode dveří. „Dej jim trochu punče, ať jim připadáme taky překrásní.“

„My vás máme za překrásný odjakživa,“ odpověděla Abby a sáhla po sklenici na stole. „Ale punč si dáme tak jako tak. Lexie ho potřebuje spousty, aby nás dohonila.“

„Já jsem taky překrásnej!“ křičel Rafi z obývacího pokoje přes Josephinu. „Pojďte sem a řekněte mi, že jsem překrásnej!“

„Jseš překrásnej!“ ječely jsme s Abby z plných plic, Justin mi vmáčknul do ruky sklenici, všichni jsme zamířili do obývacího pokoje, ve vstupní hale jsme setřepali boty a se smíchem jsme si olizovali punč ze zápěstí.

Daniel se natáhnul do jednoho z křesel, Justin si lehnul na pohovku a Rafi, Abby a já jsme se roztáhli na podlaze, protože na židlích to nebylo tak pohodlné. Abby měla pravdu, ten punč měl grády – rafinovaná dobrota, která protékala hrdlem stejně snadno jako čerstvě vymačkaná pomerančová šťáva a měnila se v líbeznou, nespoutanou lehkost, šířící se jako helium všemi údy. Věděla jsem, že pokud bych se pokusila o nějakou hloupost, například vstát, nemuselo by to dopadnout nejlíp. Někde v hloubi jsem slyšela Franka kázat o tom, že zásadní je zůstat při smyslech, jako když nás jedna z jeptišek ve škole neustále strašila démonem alkoholu, ale já měla Franka a těch jeho chytráckých řečí už plné zuby. „Ještě,“ strkala jsem do Justina nohou a mávala na něj prázdnou sklenicí.

Z toho večera si toho moc nepamatuju, žádné podrobnosti. S druhou či třetí sklenicí se celá noc rozostřila a zamlžila jako ve snu. Někdy v průběhu noci jsem pod nějakou záminkou odešla nahoru k sobě a zamkla tam do kufru pod postelí svoji výzbroj agenta – pistoli, mobil, podvazkový pás; někdo pozhasínal většinu světel, zůstala svítit pouze jedna lampa a svíčky rozptýlené po pokoji jako hvězdy. Pamatuju si na důkladnou diskusi o tom, kdo byl nejlepší James Bond, jež vedla k neméně náruživé hádce, který ze třech kluků by byl jako James Bond nejlepší; na jakousi pijáckou hru „Líznutá kachna“, kterou se Rafi naučil na internátní škole a která skončila fiaskem, když se Justin napil punče nosem a musel ho odběhnout vykašlat do dřezu; na to, že jsem se tak smála, až mě bolelo břicho, a musela si strčit prsty do uší, než jsem popadla dech; na Rafiho paži pod Abbyinou hlavou, na svoje nohy, opřené o Justinovy kotníky, na Abby, natahující ruku k Danielovi. Jako by žádné z těch ostrých hran nikdy neexistovaly; bylo to znovu tak důvěrné, srdečné a báječné jako ten první týden, jenom lepší, stokrát lepší, protože tentokrát jsem nebyla ve střehu, nemusela jsem se snažit orientovat a držet se při zdi. Tentokrát jsem je znala všechny už nazpaměť, jejich rytmus, jejich vtípky, jejich intonaci, věděla jsem, jak na každého z nich; tentokrát jsem mezi ně patřila.

Nejvíc si pamatuju na jeden rozhovor – pouhou odbočku od jiného tématu, už nevím, jakého – o Jindřichu V. Tenkrát mi nepřišel důležitý, ale později, když bylo po všem, jsem si na něj vzpomněla.

„Ten chlap byl nebezpečnej cvok,“ řekl Rafi. On, já a Abby jsme znovu leželi na zádech na podlaze; jeho paže byla propletená s mojí. „Všechny ty Shakespearovy bláboly o tom, jakej to byl hrdina, byly čistě jenom propaganda. V dnešní době by vládnul v nějaký banánový republice s masovou emigrací a tajným jaderným programem.“

„Já mám Jindřicha V. rád,“ procedil Daniel přes cigaretu. „Přesně takovýho krále bychom potřebovali.“

„Jseš monarchista a válečnej štváč,“ řekla Abby s očima upřenýma ke stropu. „Až přijde revoluce, půjdeš ke zdi.“

„Skutečnej problém nebyl nikdy v monarchii ani ve válce,“ odpověděl Daniel. „V každý společnosti vždycky byly války, ty k lidstvu neodmyslitelně patří, a vždycky jsme měli i vladaře – nebo vidíte nějakej velkej rozdíl mezi středověkým králem a současným prezidentem nebo ministerským předsedou, kromě toho, že král byl svýmu lidu blíž? Skutečnej problém nastává tehdy, když se tyhle dvě věci, monarchie a válka, od sebe oddělí. Za Jindřicha žádná taková odloučenost nebyla.“

„To jsou žvásty,“ řekl Justin. Pokoušel se, s obtížemi, napít punče vleže, aniž by se pobryndal.

„Víš, co bys potřeboval?“ zeptala se ho Abby. „Brčko. To s kloubem.“

„Jasně!“ zvolal Justin radostně. „Brčko s kloubem. Máme je?“

„Ne,“ odpověděla Abby překvapeně a já s Rafim jsme se z nějakého důvodu začali válet smíchy.

„To nejsou žvásty,“ řekl Daniel. „Podívej se na války několik staletí zpátky – král vedl svoje vojsko do bitvy. Vždycky. To byl skutečnej vladař – v praktický i mystický rovině to byl vždycky on, kdo vedl svůj kmen, aby za něj nasadil svůj život, aby se pro něj obětoval. Pokud by tohle nejdůležitější poslání v nejdůležitějším okamžiku odmítnul, rozsápali by ho – a právem. Ukázal by se jako šejdíř, kterej nemá na trůn nárok. Král byl stát; bylo nemyslitelný, že by stát šel do bitvy bez něj. Jenže dneska… Viděli jste snad některýho současnýho prezidenta nebo ministerskýho předsedu ve frontové linii, jak vede svůj lid do války, kterou rozpoutal? A pokud je tohle fyzický a mystický pouto pryč, pokud už vladař není ochotnej obětovat se pro svůj lid, už to není vůdce, ale pijavice, která přesouvá veškerý riziko na ostatní, zatímco si sama dřepí v bezpečí a tyje z jejich ztrát. Z války se stala odporná abstrakce, stolní hra pro byrokraty; z vojáků a civilistů se staly figurky, který lze obětovat po tisících z důvodů, co nemají nic společnýho s realitou. Pokud vladaři nemají význam, pak ani války, ani lidskej život. Vládnou nám úplatní samozvanci, nám všem, a šíří bezvýznamnost všude, kam vkročí.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“ řekla jsem mu, když se mi podařilo odlepit hlavu pár centimetrů od země. „Chápu možná tak čtvrtinu toho, o čem tady mluvíš. Jak to, že jseš tak střízlivej?“

„On není střízlivej,“ odpověděla mi Abby spokojeně. „Když začne řečnit, tak je opilej. To už bys dávno měla vědět. Daniel je namol.“

„Já neřečním,“ řekl Daniel, ale usmíval se na ni s náznakem uličnictví. „Vedu si monolog. Když je vedl Hamlet, tak proč ne já?“

„Jenže Hamletovy monology chápu,“ podívala jsem se žalostně. „Aspoň většinu.“

„V podstatě chtěl říct to,“ informoval mě Rafi a obrátil na rohoži hlavu tak, že se jeho zlaté oči ocitly jen pár centimetrů od mých, „že jsou politici přeceňovaní.“

Ten piknik na kopci, několik měsíců zpátky, házeli jsme s Rafim po Danielovi jahody, aby přestal s jednou z těch svých přednášek. Přísahala bych, že si na to vzpomínám – na tu vůni mořského vánku, na to, jak mě od toho výstupu bolela stehna. „Přeceňovaný je úplně všechno, kromě Elvise a čokolády,“ oznámila jsem, zvedla nejistě sklenici nad hlavu a uslyšela Danielův náhlý, neodolatelný smích.

S alkoholem v krvi to Danielovi slušelo. Vehnal mu do tváří svěží barvu, hluboko do očí mu zasel jiskřičky a uvolnil jeho nucenost do přirozené, živočišné elegance. Obvykle byla radost dívat se na Rafiho, ale tu noc to byl Daniel, z koho jsem nedokázala spustit zrak. Seděl opřený mezi plameny svíček a na pozadí ze sytých barev a vybledlého potahu křesla, s rudě zářící sklenicí v ruce a tmavými vlasy spadlými do čela, vypadal sám jako nějaký starodávný vůdce – král v hodovní síni, rozzářený a uvolněný, oslavující po vítězné bitvě.

Vysunovací okna otevřená dokořán zírala do noční zahrady; můry kroužily kolem světel, stíny se míhaly jeden přes druhý, se závěsy si pohrával jemný, vlhký vánek. „Dyť tohle je léto,“ řekl Justin náhle a užasle a vztyčil se na pohovce. „Cítíte ten vítr? Je teplej. Je léto. No tak, pojďte ven.“ Vrávoravě se postavil na nohy, cestou zvedl za ruku Abby a vylezl oknem na terasu.

Zahrada byla tmavá, voňavá a plná života. Nevím, jak dlouho jsme tam venku byli, pod obrovským, nespoutaným měsícem. Chytili jsme se s Rafim křížem za ruce a točili se na trávníku, až jsme popadali na udýchanou, rozchechtanou hromadu, Justin vyhodil do vzduchu dvě plné hrsti hlohových okvětních lístků, které nám nasněžily do vlasů, Daniel s Abby tančili pomalu bosky pod stromy valčík, jako přízrační milenci zbloudilí z nějakého plesu z dávné minulosti. Začala jsem na trávě metat hvězdy a přemety, kašlala na imaginární stehy, kašlala na to, jestli Lexie dělala gymnastiku, nepamatovala jsem si, kdy jsem byla naposledy takhle opilá, a strašně se mi to líbilo. Chtěla jsem se do toho ponořit ještě hlouběji a nikdy už nevyplavat nad hladinu, otevřít pusu, zhluboka se nadechnout a utopit se v téhle noci.

Ostatní jsem nechala kdesi za sebou; ležela jsem na zádech v bylinné zahradě, cítila rozdrcenou mátu a hleděla vzhůru, na milion mámivých hvězd, sama. Slyšela jsem Rafiho, jak volá moje jméno, slabě, před domem. Po chvíli jsem se zvedla a šla ho hledat, ale gravitace byla najednou jakási vratká a ztěžovala chůzi. Tápala jsem podél zdi, jednu ruku nataženou proti větvím a břečťanu; slyšela jsem, jak mi pod bosýma nohama praskají větvičky, ale necítila jsem ani náznak bolesti.

Trávník byl v měsíčním světle celý bílý. Hudba proudila okny ven a Abby tančila sama v trávě, točila se v pomalých kruzích, ruce roztažené, hlavu zakloněnou k nezměrné noční obloze. Stála jsem vedle besídky, jednou rukou houpala dlouhým šlahounem břečťanu, a sledovala ji – bledé víření její sukně, ohyb zápěstí, kterým si ji přidržovala, klenba její bosé nohy, zasněný, opilý sklon šíje, ztrácela se a opět se vynořovala mezi šeptajícími stromy.

„Není nádherná?“ řekl jakýsi hlas tiše vedle mě. Byla jsem příliš opilá na to, aby mě to vyděsilo. Byl to Daniel, na jedné z kamenných lavic pod břečťanem, se sklenicí v ruce a láhví položenou na dlažebním kameni vedle sebe. V měsíčním stínu vypadal jako mramorová socha. „Až budeme všichni staří a šediví a začneme se ztrácet před očima, myslím, že si ji budu navždycky pamatovat takhle, i kdybych v životě zapomněl na všechno ostatní.“

Projela mnou náhlá bodavá bolest, ale nedokázala jsem říct proč; bylo to až příliš složité, až příliš vzdálené. „Já si chci tuhle noc taky zapamatovat navždycky,“ odpověděla jsem. „Nejradši bych si ji vytetovala na tělo, abych ji nezapomněla.“

„Pojď sem,“ řekl. Odložil sklenici, odsunul se na lavici stranou, aby mi udělal místo, a natáhnul ke mně ruku. „Pojď sem. Takových nocí budeme mít ještě tisíce. Můžeš je klidně zapomínat po tuctech; uděláme si další. Budeme na to mít nekonečný moře času.“

Jeho ruka sevřená kolem mé byla teplá, silná. Přitáhnul mě k sobě na lavici a já se o něj opřela, o jeho pevné rameno, cítila jsem tu vůni cedru a čisté vlny, kolem se všechno černostříbrně mihotalo a u nohou nám bublala voda. „Když jsem myslel, že jsme tě ztratili,“ řekl Daniel, „bylo to…“ Zakroutil hlavou a rychle se nadechl, jako by zalapal po dechu. „Chyběla jsi mi; nemáš ponětí, jak moc. Ale teď už je všechno v pořádku. Všechno už bude dobrý.“

Otočil se ke mně. Jeho ruka se zvedla, prsty mi prohrábnul vlasy, divoce a něžně, sjel jimi po tváři dolů, sledoval křivku mých úst.

Světla domu začala kouzelně vířit jako světla kolotoče, nad stromy se nesl vysoký zpěv a břečťan vířil hudbou tak líbeznou, že to bylo téměř k nevydržení, a já chtěla na celém světě to jediné, zůstat. Strhnout ze sebe mikrofon i s kabelem, do obálky s nimi, do poštovní schránky Frankovi, a pryč, odlepit se od svého dosavadního života, volná jako pták, a zamířit sem, domů. Nechtěli jsme tě ztratit, ty trdlo, ostatní by byli šťastní, po zbytek našeho života by se nemuseli nic dozvědět. Měla jsem stejné právo být s nimi jako ta mrtvá, byla jsem Lexie Madisonová stejně jako ona. Ať si můj domácí klidně vyhodí ten příšerný pracovní oblek do popelnice, až mi vyprší nájem, není tam nic, co bych teď ještě potřebovala. Třešňový květ, snášející se měkce na příjezdovou cestu, tichá vůně starých knih, světlo krbu, jiskřící o Vánocích na zamrzlých okenních tabulích, a nic už se nikdy nezmění, jen nás pět v téhle zahradě mezi zdmi, navždy. Kdesi hluboko ve mně bil buben na poplach, ale já věděla, jako šestým smyslem, že proto ta mrtvá dívka urazila milion mil, aby mě našla, proto Lexie Madisonová dorazila až sem – aby počkala na svoji chvíli, natáhla ruku, uchopila moji a odvedla mě po kamenných schodech a dveřmi, odvedla mě domů. Danielova ústa chutnala po ledu a whiskey.

Kdyby mě předtím vůbec napadlo o tom přemýšlet, čekala bych, že Daniel bude líbat spíš mizerně, tak nějak pedantsky. Jeho divokost mi vyrazila dech. Když jsme se od sebe odtrhli – ani nevím, jak dlouho to trvalo –, srdce mi bilo jako zvon.

A teď, pomyslela jsem si poslední špetkou zdravého rozumu, která mi zůstala. Co bude teď?

Danielova ústa, koutky zvednuté v neznatelném úsměvu, byla velmi blízko. Měl ruce na mých ramenou, palci jemně a dlouze hladil linku mé klíční kosti.

Frank by ani nehnul brvou; znám agentky, které se vyspaly se zločincem, někoho zmlátily nebo si šlehly heroin, to všechno kvůli práci. Nikdy jsem na to nic neříkala, není to moje věc, ale považovala jsem to za blbost. Vždycky se najde nějaká jiná cesta, jak dostat, co chcete, pokud máte zájem ji hledat. Ony to všechno udělaly, protože chtěly a protože jim jejich práce poskytla záminku.

V té vteřině jsem před sebou viděla Samovu tvář, s očima rozšířenýma a ohromenýma, tak jasně, jako by stál vedle Daniela. Nejspíš jsem se měla hanbou červenat, ale já cítila jenom nával čirého zoufalství, jež na mě dopadalo s takovou silou, že se mi chtělo křičet. Sam byl jako obrovská peřina, do níž byl zabalený celý můj život a která mě dusila dovolenými, ochrannou péčí a vlídnou, neúprosnou vroucností. Toužila jsem se ho zbavit jediným prudkým kopnutím a konečně se zhluboka nadechnout, úplně svobodná.

Zachránil mě mikrofon. Ne to, že by přes něj všechno bylo slyšet, tak přímočaře mi to nemyslelo, ale Danielovy ruce – jeho palce byly možná nějakých deset centimetrů od mikrofonu, který jsem měla připnutý mezi ňadry na podprsence. V mžiku jsem byla tak střízlivá jako v životě nikdy předtím. Deset centimetrů a shořela bych jako papír.

„Vida,“ odtáhla jsem se maličko a slabě se na Daniela usmála. „Tichá voda břehy mele.“

Nepohnul se. Spatřila jsem, jak se mu cosi mihlo v očích, ale nedokázala jsem říct, co to bylo. Mozek jako by se mi zaseknul – netušila jsem, jak by se z toho vykroutila Lexie. Měla jsem strašlivý pocit, že by se vykroutit nesnažila.

V domě se ozvala rána, francouzské okno se rozletělo a někdo vtrhnul na terasu. Rafi ječel, „…musíš vždycky ze všeho kurva dělat kovbojku…“

„Panebože, od tebe to teda fakt sedí. To tys chtěl…“

Byl to Justin a byl tak rozzuřený, až se mu třásl hlas. Zvedla jsem na Daniela obočí, vyskočila a vykoukla z břečťanu. Rafi chodil po terase tam a zpět a prohrabával si vlasy; Justin se opíral o zeď a kousal si vztekle nehet. Pořád se ještě hádali, ale o stupínek ztlumili hlasy, takže jsem slyšela jen jejich rychlý, jízlivý rytmus. Sklon Justinovy hlavy, brada přitisknutá na hruď, vypadal, jako by brečel.

„Do háje,“ ohlédla jsem se přes rameno na Daniela. Stále ještě seděl na lavici. Jeho tvář se rozostřila do vzorovaného stínu listoví; nebyla jsem schopná přečíst její výraz. „Myslím, že uvnitř něco rozbili. A Rafi vypadá, jako by Justina praštil. Možná bychom měli…?“

Vstal, pomalu. Jeho černobílá postava, vysoká, strmá a neobyčejná, jako by zaplnila celou besídku. „Jo,“ řekl. „Nejspíš bychom měli.“

Položil mi ruku na rameno, jemně a neosobně, odstrčil mě z cesty a vykročil přes trávník k domu. Abby se mezitím sesula na záda do trávy v bílém bavlněném víru, s rukou ve vzduchu. Vypadala, že hluboce spí.

Daniel si vedle ní kleknul na jedno koleno a jemně jí odhrnul z tváře pramen vlasů; potom znovu vstal, oprášil si z kalhot trávu a zamířil k terase. Rafi zaječel: „Ježíšikriste!“, otočil se na podpatku, vletěl dovnitř a prásknul za sebou dveřmi. Justin teď už beze vší pochybnosti brečel.

Nic z toho nedávalo smysl. Celá ta nepochopitelná scéna jako by se odehrávala v pomalu se šířících kruzích, dům se bezmocně kymácel, zahrada se dmula jako moře. Uvědomila jsem si, že nejsem vůbec střízlivá, naopak, jsem dokonale namol. Sedla jsem si na lavici a položila si hlavu na kolena, dokud se se mnou všechno nepřestalo motat.

Musela jsem usnout, nebo vytuhnout, nevím. Slyšela jsem odkudsi křik, ale nezdálo se, že by se mě týkal, tak jsem si ho nevšímala.

Probudila mě křeč za krkem. Až po dlouhé době mi došlo, kde jsem – schoulená na kamenné lavici, s hlavou zakloněnou a opřenou o zeď ve značně nedůstojném úhlu. Šaty jsem měla provlhlé a studené a celá jsem se třásla.

Po etapách jsem se narovnala a vstala. Nebyl to dobrý nápad – hlava se mi začala odporně motat, musela jsem se chytit břečťanu, abych zůstala ve vertikální poloze. Zahrada za besídkou zešedla, ztichla do přízračné předranní šedi, ani lísteček se nepohnul. Chvíli jsem měla strach do ní vstoupit; vypadala jako místo, které by mělo být ponecháno v klidu.

Abby už na trávníku neležela. Tráva byla ztěžklá rosou, měla jsem od ní promočené lemy nohavic. Na terase byly zmuchlané něčí ponožky, možná moje, ale neměla jsem sílu je uklidit. Francouzské okno bylo dokořán, na pohovce spal Rafi a chrápal uprostřed změti přeplněných popelníků, prázdných sklenic, rozházených polštářů a zápachu zvětralého alkoholu. Klavír byl posetý rozbitým sklem, které se ohavně šklebilo na vyleštěném dřevě a zažloutlých klávesách, a ve zdi nad ním byl čerstvý důlek – někdo mrštil něčím o zeď, sklenicí nebo popelníkem, a to nikoli omylem. Vyšla jsem po špičkách nahoru a svalila se do postele, aniž bych si obtěžovala svléknout šaty. Až po dlouhé době jsem se přestala třást a podařilo se mi usnout.

19

Pochopitelně jsme se všichni vzbudili pozdě, s pekelnou kocovinou a kolektivně blbou náladou. Hlavu jsem měla jako střep, bolely mě dokonce i vlasy a v puse jsem měla jako po výprasku. Přetáhla jsem si přes včerejší šaty svetr, zkontrolovala v zrcadle, jestli nejsem od Danielova strniště odřená – nic – a odpotácela jsem se dolů.

Abby v kuchyni právě sypala kostky ledu do sklenice. „Promiň,“ řekla jsem ve dveřích. „Zmeškala jsem snídani?“

Hodila misku na led zpátky do mrazáku a zabouchla ho. „Nikdo nemá na jídlo ani pomyšlení. Dávám si Bloody Mary. Daniel uvařil kafe; kdybys chtěla něco jinýho, posluž si sama.“ Prosmýkla se kolem mě a odešla do obývacího pokoje.

Bylo mi jasné, že by se mi rozskočila hlava, kdybych se snažila přijít na to, proč je na mě naštvaná. Nalila jsem si plný hrnek kávy, namazala krajíc chleba máslem – udělat si topinku mi přišlo jako nekonečně mnoho práce – a vzala si to do obývacího pokoje. Rafi byl stále v bezvědomí na pohovce, s polštářem přetaženým přes hlavu. Daniel seděl na okenní římse a hleděl do zahrady, v jedné ruce hrnek, ve druhé dohořívala zapomenutá cigareta. Ani se neohlédnul.

„Dýchá vůbec?“ zeptala jsem se a ukázala bradou na Rafiho.

„Koho to zajímá?“ řekla Abby. Seděla zabořená v křesle, oči zavřené, sklenici přitisknutou k čelu. Vzduch byl zatuchlý, přesycený cigaretovými nedopalky, potem a rozlitým chlastem. Někdo uklidil z klavíru skleněné střepy; ležely na podlaze v koutě, na malé, výhrůžné hromádce. Opatrně jsem se posadila a snažila se jíst, aniž bych musela pohnout hlavou.

Odpoledne se táhlo pomalu a lepilo se jako med. Abby hrála znuděně pasiáns, každou chvíli shrábla karty a začala znovu; já většinou podřimovala, schoulená v křesle. Konečně se objevil Justin, zabalený do županu, oči bolestivě přimhouřené před světlem proudícím okny dovnitř – ten den bylo docela hezky, pokud jste tedy měli na něco takového náladu. „Panenko skákavá,“ zachraptěl a zakryl si oči. „Moje hlava. Asi na mě leze chřipka; bolí mě celý tělo.“

„To ten noční vzduch,“ řekla Abby, která znovu míchala karty. „Studenej, vlhkej, všecko. A to nemluvím o punči, kterýho jsi vypil asi tak půl přehrady.“

„Z punče to není. Bolí mě nohy; z kocoviny tě přece nebolí nohy. Nechcete zatáhnout ty závěsy?“

„Ne,“ odpověděl Daniel, aniž by se ohlédl. „Dej si kafe.“

„Možná mám krvácení do mozku. Mám něco s očima.“

„Máš normální kocovinu,“ ozval se Rafi z hlubin pohovky. „A jestli nepřestaneš skučet, tak tě půjdu uškrtit, i kdybych přitom měl sám zhebnout.“

„No sláva,“ řekla Abby, která si masírovala kořen nosu. „Je to naživu.“ Justin si ho nevšímal a s chladnou odměřeností, která svědčila o tom, že na hádku z včerejší noci nezapomněl, se zabořil do křesla.

„Možná bychom se měli jít dneska projít,“ navrhl Daniel, který se konečně vytrhnul ze svého zamyšlení a ohlédnul se. „Pomohlo by nám to vyčistit hlavu.“

„Já nikam nemůžu,“ odpověděl Justin a natáhnul se po Abbyině Bloody Mary. „Já mám chřipku. Kdybych šel ven, dostal bych zápal plic.“

Abby ho plácla po ruce. „Ta je moje. Běž si udělat svoji.“

„Staří Řekové a Římané by řekli,“ poučil ho Daniel, „že trpíš narušením rovnováhy tělesných tekutin – nadbytkem černé žluči, která způsobuje melancholii. Černá žluč je chladná a suchá, potlačit ji můžeš jedině něčím teplým a vlhkým. Nepamatuju se, který potraviny jsou spojený se sangvinikem, ale je logický, že například červený maso…“

„Sartre měl pravdu,“ ozval se Rafi zpod polštáře. „Peklo jsou ti druzí.“

Měla jsem stejný pocit. Chtěla jsem jenom, aby už byl konečně večer, já mohla na procházku, vypadnout z tohohle domu, od těchhle lidí, a pokusit se srovnat si v hlavě včerejší noc. V životě jsem netrávila tolik času neustále obklopena lidmi. Až do toho dne mi to vůbec nepřipadlo, ale najednou na mě všechno, co dělali – Justin, hrající si na umírající labuť, šustění Abbyiných karet –, začalo s neskutečnou tíhou padat. Přetáhla jsem si svetr přes hlavu, zavrtala se do rohu křesla a usnula.

Když jsem se vzbudila, pokoj byl prázdný. Vypadal, jako by ho opustili ve spěchu, za nějakých naléhavých okolností – lampy svítily, stínítka byla nahnutá v podivných úhlech; židle odstrčené od stolu, na něm nedopité hrnky a lepkavé kroužky. „Haló,“ zavolala jsem, ale můj hlas se vpil do stínů a nikdo neodpověděl.

Dům působil obrovsky a nepřátelsky, jak dům občas působí, když zavřete na noc a ocitnete se v něm sami – cize, odtažitě, soustředěný na své soukromé záležitosti. Nikde nikdo; ostatní nejspíš nakonec přece jen šli na procházku, aby se zbavili kocoviny.

Nalila jsem si hrnek studené kávy a popíjela ho opřená o dřez, zahleděná z okna. Světlo zrovna začínalo zlátnout a těžknout a nad trávníkem se švitořením křižovaly vlaštovky. Nechala jsem hrnek ve dřezu a šla k sobě nahoru, mimoděk potichu a automaticky jsem se vyhnula rozskřípanému schodu.

Jakmile jsem položila ruku na kliku, ucítila jsem, jak se dům kolem mě stahuje a tuhne. Ještě předtím, než jsem otevřela dveře, než jsem ucítila ve vzduchu ten slabý závan tabákového kouře a uviděla na posteli nehybně sedět siluetu s širokými rameny, jsem věděla, že Danielovi všechno došlo.

Když ke mně otočil hlavu, zalesklo se mu v brýlích světlo dopadající dovnitř mezi závěsy. „Kdo jseš?“ zeptal se.

Moje myšlenky pádily tak rychle, že by se mnou byl spokojený i Frank, prst mi vylétl k ústům, aby byl zticha, druhou rukou jsem zprudka cvakla vypínačem, potom zvolala; „Ahoj, to jsem já,“ a děkovala Bohu, že Daniel je dost velký podivín na to, aby nám to jeho Kdo jseš? snad prošlo. Očima visel na mě, seděl mezi mnou a mým kufrem. „Kde jsou všichni?“ zeptala jsem se ho a rozepnula si knoflíčky na halence, aby viděl maličký mikrofon připnutý k podprsence a kabel, vedoucí dolů, k bílé gáze zalepené náplastí.

Daniel neznatelně zvedl obočí. „Jeli do města na nějakej film,“ odpověděl klidně. „Já tu potřeboval něco udělat. Řekli jsme si, že tě nebudeme budit.“

Přikývla jsem, ukázala jsem mu vztyčený palec, pomalu si klekla a s očima upřenýma na něj jsem vytáhla zpod postele kufr. Ta těžká hrací skříňka s ostrými hranami po ruce na nočním stolku – ta by ho měla zdržet na dost dlouho, abych stačila utéct, kdyby bylo třeba. Ale Daniel se ani nehnul. Namačkala jsem kód, otevřela kufr, našla svůj průkaz a hodila mu ho.

Pozorně si ho prohlížel. „Vyspala ses dobře?“ zeptal se formálně.

Hlavu měl skloněnou nad průkazem, očividně do něj byl pohroužený, a já měla ruku položenou na nočním stolku, pár centimetrů od své pistole. Jenže kdyby vzhlédnul zrovna v okamžiku, kdy bych si ji v rychlosti zastrkával za pás; ne. Znovu jsem zavřela zip na kufru a zamkla ho. „Nic moc,“ odpověděla jsem. „Hlavu mám pořád jako střep. Půjdu si na chvilku číst a snad to přejde. Tak zatím?“ zamávala jsem, aby se na mě podíval; potom jsem přešla ke dveřím a kývla na něj.

Naposledy se podíval na můj průkaz, potom ho pečlivě odložil na noční stolek. „Jasně,“ odpověděl. „Uvidíme se později.“ Vstal z postele a šel se mnou dolů.

Na tak velkého chlapa se pohyboval velmi tiše. Celou dobu jsem ho cítila v zádech a věděla jsem, že bych měla mít strach – stačilo do mě strčit –, ale neměla jsem ho. Adrenalin ve mně hučel jako požár, ale já se ničeho v životě nebála méně. Dusíková narkóza, tak to Frank jednou nazval a varoval mě, abych se před ní měla na pozoru – tajný agent může, stejně jako potápěč, podlehnout opojení z beztíže –, ale já toho nedbala.

Daniel stál ve dveřích obývacího pokoje, se zájmem mě sledoval, jak si polohlasem notuju „Ach, Johnny, jak ty umíš milovat“ a probírám se deskami. Vybrala jsem Faurého Requiem, zařadila ho za smyčcové sonáty – Frank si aspoň bude moct poslechnout něco hodnotného, rozšířit si svoje kulturní obzory, a pochybovala jsem, že si vůbec všimne nějaké změny, až gramofon začne hrát druhou desku – a pořádně přidala na hlasitosti. Žuchnula jsem sebou do křesla, spokojeně vzdechla a otočila pár stránek v zápisníku. Potom jsem velmi opatrně, náplast po náplasti, odlepila gázu, odepnula mikrofon z podprsenky a nechala celé zařízení na křesle chvíli poslouchat hudbu.

Daniel vyšel za mnou přes kuchyň, francouzským oknem ven. Moc se mi nechtělo přes trávník, kde nás mohl kdokoli vidět – Frank mi sice řekl: Nebudeme tě mít na očích, ale to by mi řekl tak jako tak –, jenže jsme neměli na vybranou. Obešla jsem trávník po okraji a potom jsem vklouzla mezi stromy. Jakmile jsme byli z dohledu, uvolnila jsem se dost na to, abych si vzpomněla na knoflíčky u halenky a znovu si je zapnula. Pokud tu měl Frank opravdu nějaké očko, tak bude mít o čem přemýšlet.

Besídka byla světlejší, než jsem čekala; světlo dopadalo v dlouhých, zlatých paprscích na trávu, proklouzávalo mezi popínavými šlahouny a ozařovalo strakatě kamennou dlažbu. Lavice studila i přes džíny. Břečťan se za námi zhoupnul zpět a schoval nás.

„Tady můžeme mluvit,“ řekla jsem. „Ale radši potichu, pro jistotu.“

Daniel přikývnul. Smetl z druhé lavice nějakou nečistotu a posadil se. „Takže Lexie je mrtvá?“

„Obávám se, že jo,“ odpověděla jsem. „Je mi to líto.“ Znělo to absurdně a z asi milionu hledisek šíleně nepatřičně.

„Odkdy?“

„Od té noci, co ji někdo bodnul. Moc netrpěla, jestli tě to trochu utěší.“

Neodpovídal. Sepjal ruce v klíně a hleděl skrz břečťan ven. U nohou nám zurčel pramínek vody.

„Cassandra Maddoxová,“ vyslovil Daniel zkusmo. „Víš, hodně jsem o tom přemýšlel, jaký je tvoje skutečný jméno. Hodí se k tobě.“

„Říkají mi Cassie.“

Nevšímal si toho. „Proč sis sundala ten mikrofon?“

S někým jiným bych z toho snad mohla nějak vybruslit, zamluvit to – Proč myslíš? –, ale s Danielem to nepřicházelo v úvahu. „Chci se dozvědět, co se Lexii stalo. Je mi jedno, jestli to uslyší někdo jinej, nebo ne. A napadlo mě, že mi to spíš řekneš, když budeš mít důvod mi věřit.“

Ať už ze zdvořilosti, nebo z lhostejnosti, nijak tu ironii nekomentoval. „A ty myslíš, že já vím, jak zemřela?“ zeptal se.

„Jo,“ řekla jsem. „Myslím.“

Daniel chvíli přemýšlel. „A neměla bys ze mě v tom případě mít strach?“

„Možná. Ale nemám.“

Dlouho si mě zkoumavě prohlížel. „Jseš Lexii hrozně podobná,“ řekl. „Ne jenom fyzicky, ale i povahově. Zpočátku jsem tomu jednoduše nechtěl věřit, nechtěl jsem si připustit, že jsem se nechal tak dlouho tahat za nos, ale je to pravda. Lexie nevěděla, co je strach. Byla jako krasobruslařka, která při maximální rychlosti tu a tam jen tak pro zábavu vysekne nějakou tu krkolomnou vývrtku. To jsem jí vždycky záviděl.“ Oči měl ponořené do stínu, nedokázala jsem přečíst výraz v jeho tváři. „Bylo to jenom tak pro zábavu? Jestli se můžu zeptat?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Zpočátku jsem to ani dělat nechtěla. Byl to nápad detektiva Mackeyho. Bylo to podle něj pro vyšetřování nezbytný.“

Daniel přikývnul, nikterak překvapeně. „On nás podezíral od samýho začátku,“ řekl a já si uvědomila, že má pravdu; samozřejmě, že měl pravdu. Všechny ty Frankovy řečičky o záhadném cizinci, který pronásledoval Lexii po celém světě, to bylo jenom kalení vody – Sam by při představě, že budu bydlet pod jednou střechou s vrahem, vyletěl z kůže. Frankova prvotřídní intuice tu zafungovala ještě dlouho předtím, než jsme se sešli na služebně. Celou tu dobu věděl, že odpověď čeká v tomhle domě.

„Je to zajímavej člověk, detektiv Mackey,“ řekl Daniel. „Připomíná mi půvabný vrahy z jakubovských tragédií, pro který byly napsaný ty nejlepší monology – Bosolu nebo De Florese. Škoda, že mi nemůžeš nic říct. Nesmírně rád bych věděl, kolik toho uhodnul.“

„Já taky,“ odpověděla jsem. „Věř mi.“

Daniel vytáhnul svoje pouzdro na cigarety, otevřel ho a zdvořile mi nabídnul. Jeho tvář, skloněná nad zapalovačem, jehož plamen jsem chránila dlaněmi, byla pohroužená sama do sebe a klidná.

„Takže,“ řekl, když si zapálil cigaretu a pouzdro zase schoval, „teď se mě budeš určitě chtít zeptat na pár věcí.“

„Pokud jsem Lexii tak podobná, co mě prozradilo?“ Nemohla jsem si pomoct. Nebyla to profesionální hrdost, nic takového; prostě jsem jen potřebovala vědět, nutně, v čem byl ten nepřehlédnutelný rozdíl.

Daniel se otočil a hleděl na mě. Ve tváři měl výraz, který jsem nečekala – cosi skoro jako náklonnost, či soucit. „Vedla sis mimořádně dobře,“ řekl laskavě. „Myslím, že ostatní dosud nemají nejmenší podezření. Budeme se muset rozhodnout, co s tím uděláme, ty a já.“

„Tak dobře jsem si vést nemohla. Jinak bychom tady neseděli.“

Zakroutil hlavou. „Není nutný se takhle shazovat. Byla jsi prakticky bezchybná. Já věděl skoro okamžitě, že je něco špatně, všichni jsme to věděli, stejně jako bys ty vycítila, že je něco jinak, kdyby tvýho přítele nahradilo jeho identický dvojče. To ale mohlo mít nejrůznější důvody. Zpočátku jsem si říkal, jestli tu amnézii z nějakýho důvodu jenom nepředstíráš, ale postupně bylo jasný, že máš opravdu něco s pamětí – například se mi zdálo, že nebyl žádnej důvod předstírat, že jsi zapomněla, jak jsi našla to fotoalbum, a evidentně tě zaskočilo, že sis na to nepamatovala. Jakmile jsem si řekl, že v tom to není, napadlo mě, jestli nechceš od nás odejít – což by bylo za těchhle okolností pochopitelný –, ale Abby si byla jistá tím, že nechceš, a já Abbyině úsudku důvěřuju. A působila jsi…“

Otočil ke mně tvář. „Působila jsi navíc spokojeně. Víc než spokojeně – šťastně, vyrovnaně. Uhnízdila ses tu znovu mezi námi, jako bys nikdy neodešla. Třeba to bylo záměrný a ty jseš ještě lepší, než tuším, ale nemůžu uvěřit tomu, že by nás s Abby náš instinkt oba tak zklamal.“

Na to jsem nemohla říct nic. Na zlomek vteřiny se mi zachtělo stočit se do klubíčka a skučet z plných plic jako malé dítě, zasažené bezcitností tohoto světa. Vyhýbavě jsem sklopila bradu, potáhla z cigarety a odklepla popel na kamennou dlažbu.

Daniel čekal s ledovou trpělivostí, při které mnou proběhlo varovné mravenčení. Když bylo zjevné, že neodpovím, neznatelně, sám pro sebe, zamyšleně přikývnul. „V každým případě jsem došel k závěru, že jsi prostě, nebo spíš Lexie, že utrpěla nervovej šok. Tak hlubokej nervovej otřes – a to by v tomhle případě samozřejmě sedělo – dokáže úplně změnit povahu člověka, ze silný osobnosti udělá rozklepanou trosku, z veselý povahy melancholika, z beránka gaunera. Dokáže tě rozbít na milion kousků a poskládat je znovu do úplně jinýho tvaru.“

Jeho hlas zněl vyrovnaně, klidně; znovu ode mě odvrátil tvář, hleděl na bílé květy hlohu, třepotající se ve větru, a já mu neviděla do očí. „Ale ty změny oproti Lexii byly nepodstatný, nedůležitý; tak snadno vysvětlitelný. Předpokládám, že všechny potřebný informace jsi dostala od detektiva Mackeyho.“

„Od detektiva Mackeyho a Lexie. Video záběry z mobilu.“

Daniel o tom přemýšlel tak dlouho, až jsem nabyla dojmu, že zapomněl na mou otázku. Jeho tvář vyzařovala jakousi vrozenou nehybnost – snad to bylo tou hranatou čelistí –, která ji činila téměř zcela nečitelnou. „‚Přeceňovaný je úplně všechno, kromě Elvise a čokolády,‘“ řekl nakonec. „To byl slušnej výkon.“

„Byla to ta cibule?“ zeptala jsem se.

Nasál do sebe vzduch a probral se ze svého zasnění. „Cibule,“ řekl s mírným úsměvem. „Lexie kvůli ní byla úplně nepříčetná – kvůli cibuli a zelí. Co se týče zelí, to naštěstí nemusí ani nikdo z ostatních, ale ohledně cibule jsme se museli dohodnout na kompromisu – jedenkrát týdně. I tak pořád brblala, vytahovala ji z talíře a podobně – myslím, že schválně kvůli Rafimu a Justinovi, aby je provokovala. Takže když jsi ten guláš celej snědla a ještě chtěla přidat, věděl jsem, že něco nehraje. Nevěděl jsem, co přesně – byla jsi moc dobrá –, ale nemohl jsem to jenom tak pustit z hlavy. Jediný vysvětlení, na který jsem dokázal přijít, ať už bylo jakkoli neuvěřitelný, bylo to, že nejseš Lexie.“

„A tak jsi na mě nachystal past,“ řekla jsem. „To s tím Broganem.“

„No, neříkal bych tomu past,“ odpověděl Daniel s náznakem přísnosti. „Spíš takovou zkoušku. Vyplynulo to tak nějak spontánně z okolností. Každopádně Lexie na Brogana žádnej názor neměla – netuším ani, jestli tam někdy vůbec byla –, a pokud by se za Lexii někdo vydával, mohl by o tom tedy těžko vědět; mohla jsi zjistit, co měla ráda a co ráda neměla, ale stěží to, co jí bylo lhostejný. To, že jsi zareagovala správně, a ta poznámka o Elvisovi, to mě uklidnilo. Ale potom přišla ta včerejší noc. Ten polibek.“

Úplně jsem ztuhla, ale vzápětí mi došlo, že na sobě nemám mikrofon. „Lexie by to neudělala?“ zeptala jsem se klidně a naklonila se, abych zamáčkla cigaretu o kamennou dlažbu.

Daniel se na mě podíval s tím svým líným, sladkým úsměvem, díky němuž najednou vypadal moc hezky. „Ale ano, udělala,“ řekl. „Ten polibek byl naprosto v pořádku… a moc příjemnej, pokud můžu soudit.“ Ani jsem nemrkla. „Ne, šlo o tu tvou reakci. Na zlomek vteřiny ses zatvářila překvapeně; jako bys byla úplně ohromená tím, cos to provedla. Potom ses vzpamatovala, něco jsi jakoby nenuceně prohodila a pod nějakou záminkou jsi vycouvala – ale, víš, Lexii by ten polibek nevyvedl z míry ani na vteřinu. A určitě by v té chvíli nevycouvala. Cítila by se… jako vítěz.“

„Proč?“ zeptala jsem se. „Snažila se o něco podobnýho už předtím?“

V duchu jsem si zrychleně přehrávala všechny video záběry; Lexie flirtovala s Rafim i Justinem, s Danielem nikdy, ani v náznaku, ale mohla blafovat, aby zmátla ostatní…

„Pak už jsem věděl, že nejseš Lexie,“ řekl Daniel.

Hleděla jsem na něj.

Zašlápl podrážkou cigaretu. „Lexie nebyla schopná myslet na minulost,“ pokračoval. „A zároveň nebyla schopná myslet dál než na jeden krok do budoucnosti. To je možná jedna z mála věcí, který ti unikly. Za to nemůžeš; takovou bezelstnost si člověk těžko dokáže představit a zrovna tak těžko ji může popsat. Bylo to, jako by byla postižená, člověka to děsilo. Vážně pochybuju, že by byla schopná promyšleně někoho svádět; ale kdyby k něčemu takovýmu došlo, neměla by jedinej důvod se tvářit vyplašeně, a rozhodně by neměla ani důvod v té chvíli přestat. Ty jsi ale naprosto zjevně zvažovala důsledky, který by to mohlo mít. Řekl bych, že v tvým životě je nějakej přítel nebo partner.“

Neřekla jsem na to nic. „A tak jsem dneska odpoledne,“ pokračoval Daniel, „jakmile ostatní odjeli, zavolal na policejní ředitelství a zeptal se, kde bych mohl sehnat detektiva Sama O’Neilla. Ta ženská, s kterou jsem mluvil, ze začátku nemohla najít jeho číslo, ale potom se podívala do nějakýho seznamu a dala mi číslo, na který mám zavolat. Řekla: ‚To je přímo na oddělení vražd.‘“

Vzdychnul. Slabě, unaveně, definitivně. „Vražd,“ dodal tiše. „A pak už mi to bylo jasný.“

„Je mi to líto,“ řekla jsem znovu. Celý dnešní den, když jsme popíjeli kávu, lezli si navzájem na nervy a nadávali na kocovinu, než poslal ostatní do kina a posadil se v Lexiině malém, zešeřelém pokojíčku, aby na mě počkal, nesl to břemeno sám.

Daniel přikývnul. „Jo. To je vidět.“

Potom bylo dlouhé ticho. Nakonec jsem promluvila: „Víš, že se tě musím zeptat, jak se to stalo.“

Daniel si sundal brýle a čistil si je kapesníkem. Bez nich vypadaly jeho oči prázdně, slepě. „Je jedno španělský přísloví, který mě vždycky fascinovalo,“ řekl. „‚Vezmi si, co chceš, a zaplať za to, praví Bůh.‘“ Ta slova zapadla do ticha pod břečťanem jako chladné oblázky do vody, ponořila se bez jediné vlnky. „Já v Boha nevěřím,“ pokračoval Daniel, „ale zdá se mi, že v tom samotným principu je skrytá jakási božskost, absolutní čistota. Existuje snad něco prostšího a směrodatnějšího? Můžeš mít všechno, co chceš, pokud se smíříš s tím, že všechno má svou cenu, a ty ji budeš muset zaplatit.“

Nasadil si brýle, strkal si kapesník zpátky do kapsy u košile a klidně na mě hleděl. „Mně připadá,“ pokračoval, „že jako společnost tu druhou polovinu přehlížíme. Slyšíme jenom ‚Vezmi si, co chceš, praví Bůh‘; o ceně nikdo nemluví, a když přijde čas srovnat účty, všichni jsou rozhořčeni. Nejzjevnější příklad je národní hospodářskej růst – ten má taky svoji cenu, a podle mě příliš vysokou. Máme sice suši bary a sporťáky, ale lidi našeho věku si nemůžou dovolit bydlet ve městě, kde vyrůstali, a tak se stovky let starý společenství rozpadají jako hrady z písku. Lidi tráví pět nebo šest hodin denně v dopravní zácpě; rodiče se nevidí s dětmi, protože všichni musejí dělat přesčasy, aby finančně nějak vyšli. Už nemáme čas na kulturu – divadla se zavírají, architektura upadá a ustupuje kancelářským budovám. A tak dále a tak dále.“

Nezněl ani trochu pobouřeně, spíš zamyšleně. „Podle mě na tom není nic, co by nás mělo popuzovat,“ pokračoval, když viděl můj výraz. „Na tom ještě není nic překvapujícího. Vzali jsme si, co jsme chtěli, a platíme za to, a spousta lidí je nepochybně toho názoru, že tak jako tak se to pořád ještě vyplatí. Překvapující je však pro mě to zoufalý ticho, který kolem téhle ceny panuje. Politici se neustále tváří, že žijeme v Utopii. Pokud se ozve někdo prozíravej a prohlásí, že všechna tahle hojnost není zadarmo, tak se v televizi okamžitě objeví ten příšernej mrňavej chlap – jak se jmenuje? no, premiér –, ne aby upozornil na to, že tuhle daň přirozeně zaplatit musíme, ale aby to celý rozzuřeně popřel a seřval nás jako malý děti, proč se o něčem takovým vůbec zmiňujeme. Nakonec jsem musel dát televizi pryč,“ dodal trochu popuzeně. „Stal se z nás národ dlužníků – nakupujeme na úvěr, a když konečně přijde účet, rozhořčí nás to do té míry, že si ho odmítáme i třeba jen přečíst.“

Popostrčil si prstem brýle na nose a zamrkal na mě přes skla. „Já jsem byl vždycky srozuměnej s tím, že za to, co chci, budu muset zaplatit.“

„Za co?“ zeptala jsem se. „Co jsi chtěl?“

Daniel chvíli beze slova přemýšlel – myslím, že ne nad odpovědí, ale nad tím, jak to nejlépe vysvětlit. „Zpočátku,“ řekl konečně, „šlo spíš o to, co jsem nechtěl. Už během studia mi bylo jasný, že ta obvyklá transakce – špetka toho luxusu výměnou za můj volný čas a klid –, to není nic pro mě. Nedělalo mi žádnej problém žít skromně, pokud se tím člověk mohl vyhnout tomu ubíjejícímu kolotoči od devíti do pěti. Úplně klidně jsem byl ochotnej se obejít bez novýho auta, bez dovolené u moře, nebo – jak se tomu krámu říká? – bez iPodu.“

Moje nervy byly už tak dost našponované a při představě Daniela na pláži v Torremolinos, jak popíjí pestrobarevný koktejl a přitom bez přestání ťuká do iPodu, mi téměř praskly. Podíval se na mě s mírným úsměvem. „Jasně, tohle by ani žádná velká oběť nebyla. Jenže já jsem přitom nebral v úvahu, že žádnej člověk není ostrov; že se prostě nemůžu jenom tak odstřihnout od toho, co je kolem. Když je určitá transakce v celý společnosti běžná – týká se kritickýho množství lidí, abych tak řekl –, tak není možný zvolit si jenom tak jinou alternativu. Žít prostě, to dneska dost dobře nejde; buď člověk dře do úmoru, nebo bydlí v nějaký mizerný garsonce a přímo nad hlavou má čtrnáct studentů, což mě taky nelákalo ani trochu. Nějakej čas jsem to zkoušel, ale v tom hluku se prakticky nedalo pracovat a domácí byl takovej starej podivín, co ke mně chodil, kdy se mu zachtělo, a očekával, že si s ním budu povídat, a… no, v každým případě, svoboda a klid jsou dnes vzácný. Pokud je chceš, musíš se smířit s tím, že za ně zaplatíš odpovídající vysokou cenu.“

„To jsi neměl jiný možnosti?“ zeptala jsem se. „Já myslela, žes měl peníze.“

Daniel se na mě nepřítomně zadíval a já mu to oplatila bezvýrazným pohledem. Nakonec vzdychnul. „Mám chuť se napít,“ řekl. „Myslím, že jsem tady někde nechal… Jo, tady je.“ Nahnul se na stranu a zašátral pod lavicí. Automaticky jsem byla hned ve střehu – po ruce nebylo nic, co by se dalo použít jako zbraň, ale kdybych ho švihla do tváře břečťanem, mohla bych získat dostatečný náskok, doběhnout k mikrofonu a zakřičet o posily –, ale vytáhnul odtud jenom z poloviny plnou láhev whiskey. „Vzal jsem si ji sem včera v noci a potom jsem ji tu z toho rozčilení zapomněl. A taky by tam měla bejt… Jo.“ Vytáhnul skleničku. „Dáš si trochu?“

Byla to dobrá whiskey, desetiletý Jameson, a Bůh je mi svědkem, že by mi pár hltů prospělo. „Ne, díky,“ odpověděla jsem. Žádné zbytečné riskování; tenhle člověk nebyl zdaleka pitomec.

Daniel přikývnul, prozkoumal sklenici a sehnul se, aby ji vypláchnul v pramínku vody. „Přemýšlela jsi někdy o míře strachu v téhle zemi?“

„Nijak zvlášť,“ odpověděla jsem. Dost složitě se mi sledovala nit tohohle rozhovoru, ale znala jsem Daniela dost dobře na to, abych věděla, že tím někam směřuje a že si dá hezky na čas. Měli jsme nějakých pětačtyřicet minut, než Fauré dohraje, a mně nikdy nedělalo problém, nechat režii na podezřelém. Člověk může mít vůli silnou, jak chce, ale tajemství, které v sobě nosí – sama jsem s tím měla zkušenost – ho po nějaké době tíží, tíží ho, vyčerpává a naplňuje samotou, která je až smrtící. Pokud ho necháte mluvit, stačí ho jen tu a tam pošťouchnout, pobízet ho správným směrem; a zbytek už udělá za vás.

Vytřepal ze sklenice kapky vody a znovu vytáhnul kapesník, aby ji utřel. „Dlužník cítí hluboko v sobě neustálej, zběsile potlačovanej pocit hrůzy. Naše míra zadluženosti je jedna z nejvyšších na světě, od vyhazovu z bytu většinu z nás dělí dvě nezaplacený složenky. A ti, co jsou u moci – vlády, zaměstnavatelé –, ti toho dokonale využívají. Ustrašenej člověk je poslušnej – nejen fyzicky, ale taky intelektuálně a emocionálně. Když ti zaměstnavatel řekne, abys dělala přesčas, a ty víš, že odmítnutím můžeš ohrozit všechno, co máš, tak nejenže pracuješ přesčas, ale ještě sama sobě namluvíš, že to děláš dobrovolně, z loajality k podniku; protože jinak by sis musela přiznat, že žiješ ve strachu. Než se rozkoukáš, tak přesvědčíš sama sebe, že jseš silně citově připoutaná k nějaký obrovský nadnárodní korporaci, a zavážeš se jí nejenom pracovní dobou, ale celým svým myšlením. Svobodnýho myšlení jsou schopní jenom ti, kdo nemají strach – buď mají až heroickou odvahu, nebo jsou to blázni, anebo jsou zajištění.“

Nalil si tři prsty whiskey. „Hrdina nejsem ani s přimhouřením oka,“ pokračoval. „A za blázna se nepovažuju. Podle mě stejně tak i ostatní. A přesto jsem chtěl, abychom všichni dostali možnost bejt svobodní.“ Postavil láhev na zem a podíval se na mě. „Ptáš se, co jsem chtěl. Tu samou otázku jsem si pokládal hrozně dlouho. Zhruba před rokem až dvěma jsem došel k názoru, že skutečně na tomhle světě toužím jenom po dvou věcech – po společnosti svých přátel a po tom, abych mohl myslet svobodně.“

Při těch slovech mnou projelo tenké ostří čehosi jako stesk po domově. „To přece můžeš mít docela snadno, ne?“ řekla jsem.

„Ale kdepak,“ odpověděl Daniel a polknul whiskey ze skleničky. Hlas mu trochu zhrubnul. „To nešlo vůbec snadno. Bylo evidentní, že se potřebujeme nějak zajistit – natrvalo zajistit. Čímž se dostáváme zpátky k té tvé poslední otázce. Po rodičích zůstaly nějaký investice, z kterých mám malej příjem – v osmdesátých letech by stačil bohatě, dnes už s odřenýma ušima na tu garsonku. Rafi má ze svěřeneckýho fondu zhruba to samý. Justin přestane dostávat peníze, jakmile získá doktorát; a stejně se to má i s Abbyiným a Lexiiným stipendiem. Kolik si myslíš, že se v Dublinu najde míst pro lidi, kteří chtějí jenom studovat literaturu a bejt spolu? Do několika měsíců bychom byli ve stejný situaci jako většina v téhle zemi – uvěznění mezi chudobou a otroctvím, od vyhazovu z bytu by nás dělily dvě nezaplacený složenky, byli bychom vydaní na milost a nemilost rozmarům domácího a zaměstnavatele. Ve věčným strachu.“

Pohlédl skrz břečťan, přes trávník, k terase, pomalu nakláněl zápěstí a nechal whiskey obkreslovat kroužky po obvodu sklenice. „Jediný, co jsme potřebovali,“ řekl, „byl domov.“

„To ti stačí k zajištění?“ zeptala jsem se. „Dům?“

„No samozřejmě,“ odpověděl poněkud překvapeně. „Z psychologickýho hlediska je to skoro nepopsatelnej rozdíl. Jakmile ti patří tvůj domov, beze zbytku, tak čím ti může kdokoli – domácí, zaměstnavatel, banky – vyhrožovat? Jakou na tebe mají páku? Bez všeho ostatního se člověk v podstatě obejde, když je nejhůř. Na jídlo bychom vždycky společně nějaký ty peníze sehnali, ale nic není tak zásadní a ochromující jako strach ze ztráty domova. Pokud se ti podaří se tohohle strachu zbavit, jseš svobodná. Neříkám, že vlastnit dům znamená žít v nějakým absolutním ráji; prostě je to jenom rozdíl mezi svobodou a otroctvím.“

Nejspíš přečetl výraz v mojí tváři. „Tady jsme v Irsku, prokristapána,“ řekl s náznakem netrpělivosti. „Pokud ví člověk aspoň něco málo o historii, je mu to nad slunce jasný. Stačilo, aby Britové prohlásili půdu za svou a z Irů udělali nájemce. Potom už šlo všechno samo – konfiskace úrody, týrání, násilná vystěhování, emigrace, hladomor, celá litanie zoufalství a otroctví, a to vše snadno a nezadržitelně, protože oloupení neměli pod nohama pevnou půdu, o kterou by se mohli opřít a bojovat. Je mi jasný, že můj rod nese svůj díl viny jako kterejkoli jinej. Možná je v tom jakási vyšší spravedlnost, v tom, že jsem byl nucenej si prohlídnout i tu druhou stranu mince. Jenže já necítil potřebu to prostě přijmout jako spravedlivou odplatu.“

„Já taky bydlím v pronajatým bytě,“ řekla jsem. „Nejspíš mě od vyhazovu taky dělí dvě nezaplacený složenky, a je mi to ukradený.“

Daniel přikývnul, bez náznaku překvapení. „Zřejmě jseš odvážnější než já,“ odpověděl. „Anebo možná – odpusť – pořád ještě nevíš, co chceš od života; nenašla jsi nic, co bys opravdu nechtěla ztratit. To ti změní celej život. Když si pronajmou byt studenti nebo mladí lidi, jejich myšlenkovou svobodu to nijak neohrozí, protože ještě nemají co ztratit. Všimla sis, jak snadno se mladým umírá? Jsou z nich ideální mučedníci za jakoukoli věc, ideální vojáci, ideální sebevrazi. To proto, že je tu ještě skoro nic nedrží – oni ještě nenahromadili všechny ty lásky a odpovědnosti a povinnosti a všechno to, co nás tak bezpečně poutá k tomuhle světu. Oni se toho můžou pustit tak snadno a jednoduše, jako když luskneš prsty. Jenže jak stárneš, začínáš nacházet věci, který bys ráda měla napořád. Najednou je v banku něco, o co nechceš přijít, a úplně ti to změní uvažování.“

Nevím, jestli za to mohla hladina adrenalinu, zvláštní mihotavé světlo, pronikající skrz břečťan, ony zákruty Danielových úvah, nebo prostě jen čirá bizarnost celé té situace, ale začínala jsem mít pocit, jako bych ve skutečnosti pila. Pomyslela jsem na Lexii, jak pádí nocí v ukradeném autě, které patřilo chudákovi Chadovi, na Samovu tvář s tím příšerně trpělivým výrazem, na služebnu ve večerním světle, kde na našich bývalých stolech ležely rozházené papíry kohosi jiného; na svůj byt, prázdný a ztichlý, na prach, usazující se na policích s knihami, na kontrolku CD přehrávače, zářící zeleně do tmy. Měla jsem svůj byt moc ráda, ale napadlo mě, že za celé ty týdny mi nechyběl ani na vteřinu, a z toho mi bylo nějak hrozně, hrozně smutno.

„Troufám si říct,“ řekl Daniel, „že ty máš pořád tu svoji původní svobodu – že doposud nemáš v banku nic, o co bys nechtěla přijít.“

Klidné šedé oči a hypnotický zlatavý třpyt whiskey, zurčení vody, stíny listoví, jež se třepetalo na jeho tmavých vlasech jako temný věnec. „Mívala jsem kdysi parťáka,“ řekla jsem. „V práci. Toho neznáš, na tomhle případě nedělá. Byli jsme jako vy – rozuměli jsme si. Lidi nás brali jako dvojčata, jako bychom byli jeden člověk, ‚To je případ Maddoxové-a-Ryana… pošlete tam Maddoxovou-a-Ryana…‘ Kdyby se mě tenkrát někdo zeptal, tak bych řekla, že to je přesně to, o co nechci přijít, že budeme pořád spolu, jenom my dva, až do konce, oba odejdeme do důchodu ve stejnej den, aby nikdo z nás nemusel dělat s nikým jiným, a oba dostaneme od policie jedny zlatý hodinky dohromady. Tenkrát jsem o tom, pochopitelně, nepřemýšlela. Prostě jsem to brala jako samozřejmost. Nedokázala jsem si představit, že by to mohlo bejt jinak.“

Tohle jsem nikdy nikomu neřekla. Se Samem jsme se o Robovi nikdy nebavili, ani jedinkrát, od chvíle, co ho přeložili, a když se mě lidi ptali, jak se mu vede, s tím nejsladším úsměvem jsem dávala ty nejvyhýbavější odpovědi. Daniel a já jsme byli každý na opačné straně barikády, pod pláštíkem toho civilizovaného tlachání jsme spolu bojovali zuby nehty a oba jsme to věděli, ale stejně jsem mu to řekla. Dnes si myslím, že mě to mělo poprvé varovat.

Daniel přikývnul. „‚To však stalo se v úplně jiné zemi. A krom toho, ta dívka již naživu není.‘“

„Jo, to je asi výstižný,“ odpověděla jsem. Hleděl na mě s jakýmsi výrazem v očích, v němž bylo kromě laskavosti a soucitu ještě něco jiného – porozumění. Myslím, že v té chvíli jsem ho milovala. Kdybych se mohla tehdy z celého toho případu vyvlíknout a zůstat, udělala bych to.

„No jo,“ řekl Daniel. Nabídnul mi sklenici. Chystala jsem se automaticky zavrtět hlavou, ale potom jsem si to rozmyslela a vzala si ji – no a co, do háje. Whiskey byla hustá a hebká a vypalovala mi světelné dráhy až do konečků prstů.

„Takže pochopíš, jak se pro mě všechno změnilo, když jsem potkal ostatní,“ pokračoval. „Svět kolem se úplně změnil – v sázce toho najednou bylo tolik, barvy byly tak nádherný, až bolely, život byl najednou skoro nepředstavitelně opojnej a skoro nepředstavitelně děsivej. Je to něco tak křehkýho, chápeš, všechno se dá tak snadno rozbít. Myslím, že je to podobný, jako když se zamiluješ nebo jako když máš dítě a víš, že každou chvíli o něj můžeš přijít. Krkolomnou rychlostí se blížil den, kdy všechno, co jsme měli, mělo bejt dáno na milost nemilosrdnýmu světu a každá vteřina byla tak nádherná a tak nejistá, až mi to bralo dech.“

Natáhl ruku po sklenici a loknul si. „A potom,“ řekl a ukázal dlaní k domu, „se naskytlo tohle.“

„Jako zázrakem,“ dodala jsem. Nesnažila jsem se o sarkasmus; myslela jsem to vážně. Na vteřinu jsem ucítila pod dlaní staré dřevěné zábradlí, teplé a vláknité jako svalovina, jako něco živého.

Daniel přikývnul. „Já na zázraky věřím, na možnost nemožnýho. Samozřejmě že mi ten dům, kterej se objevil přesně v okamžiku, kdy jsme ho nejvíc potřebovali, od začátku připadal jako zázrak. Od první chvíle, jakmile mi strýcův právník zavolal, mi bylo jasný, co by to pro nás mohlo znamenat. Ostatní měli pochybnosti, spoustu, hádali jsme se celý měsíce. Lexie byla jediná – myslím, že v tom je jakási tragická ironie –, komu se ta myšlenka od začátku zamlouvala. Nejhorší bylo přesvědčit Abby – přestože ona toužila po domovu úplně nejvíc, nebo možná právě proto, nevím –, ale i ona se nakonec nechala přemluvit. Nakonec se podle mě ukázalo, že pokud jseš si něčím absolutně jistá, skoro nevyhnutelně nakonec přesvědčíš i ty, co si tak či onak jistí nejsou. A já si jistej byl. V životě jsem si nebyl ničím takhle jistej.“

„Proto jsi dům napsal rovným dílem na vás všechny?“

Daniel se na mě ostře podíval, ale tvářila jsem se zdvořile zaujatě, takže po chvíli se znovu zahleděl skrz břečťan. „No, ne proto, abych je přesvědčil, nic takovýho, jestli máš na mysli tohle,“ odpověděl. „Bylo to naprosto nezbytný. Já nechtěl ten dům, přestože ho mám moc rád, já chtěl jistotu pro nás všechny; bezpečnej přístav. Kdybych byl výhradním vlastníkem já, tak bych ve své hrubé podstatě byl pro ostatní domácím a oni by nebyli o nic víc zajištění než předtím. Byli by závislí na mých rozmarech, na tom, jestli třeba časem nedostanu chuť se přestěhovat, oženit se nebo dům prodat. Takhle to byl domov pro nás všechny, navždy.“

Zvedl ruku a odhrnul šlahoun břečťanu. Dům byl ve světle západu slunce růžovožlutý, celý jenom zářil; okna plála, jako by uvnitř hořelo. „Byla to tak nádherná představa,“ řekl. „Skoro nepředstavitelně krásná. Ten den, co jsme se nastěhovali, jsme vyčistili krb, myli se v ledový vodě, zapálili v krbu, seděli u něj, pili studený hrudkovitý kakao a zkoušeli dělat topinky – sporák nefungoval, ponornej vařič nefungoval, v celým domě byly jenom dvě funkční žárovky. Justin chodil navlečenej ve všech svých šatech a pořád nadával, že všichni umřeme na zápal plic nebo se nadýcháme plísně nebo obojí, a Rafi s Lexií ho dováděli k šílenství historkami o tom, že na půdě slyšeli krysy; Abby jim oběma vyhrožovala, že jestli toho nenechají, půjdou spát tam nahoru. Moje topinka vždycky shořela nebo spadla do ohně a všem nám to přišlo strašně komický; smáli jsme se, že jsme skoro nemohli popadnout dech. V životě jsem nebyl tak šťastnej.“

Jeho šedé oči byly klidné, ale tón v jeho hlasu mě zraňoval kdesi pod hrudní kostí jako hluboké údery zvonu. Už celé týdny jsem věděla, že je Daniel nešťastný, ale až v téhle chvíli mi došlo, že ať už se s Lexií stalo, co chtělo, zlomilo mu to srdce. On vsadil všechno na tuhle jedinou nádhernou představu, a prohrál. Ať si říká, kdo chce co chce, kdesi hluboko jsem přesvědčená, že ten den pod břečťanem jsem měla vidět všechno, co mělo přijít, měla jsem vidět celý ten obraz, jenž se přede mnou jasně, rychle a neúprosně rozvíjel, a já měla vědět, jak ho zastavit.

„Kde se to zadrhlo?“ zeptala jsem se tiše.

„Ta představa byla mylná, samozřejmě,“ odpověděl podrážděně. „Fatálně mylná v samý podstatě. Vycházela ze dvou největších mýtů lidskýho pokolení – z představy, že je možný mít něco napořád, a z toho, že lidský povaze lze porozumět. V literatuře obojí funguje, ale mimo vazbu knihy je to čirej výmysl. Správně měl tenhle příběh skončit ten večer se studeným kakaem, ten večer, kdy jsme se nastěhovali – a všichni žili šťastně až do smrti, konec. Bohužel, ve skutečným životě bylo nutný žít dál.“

Hodil do sebe zbytek whiskey a zašklebil se. „Hnus. Škoda, že nemáme led.“

Dívala jsem se, jak si nalévá další skleničku, hledí na ni s mírným odporem a potom ji staví na lavici. „Můžu se tě na něco zeptat?“ řekla jsem.

Daniel sklonil hlavu. „Mluvil jsi o tom, že člověk musí za to, co chce, zaplatit,“ pokračovala jsem. „Jak jsi musel zaplatit za tenhle dům? Mně se zdá, že jsi dostal přesně to, co jsi chtěl, zadarmo.“

Zvedl obočí. „Myslíš? Žiješ tu už několik týdnů. Určitě si umíš představit, za jakou to bylo cenu.“

To jsem uměla, samozřejmě že ano, ale chtěla jsem to slyšet od něj. „Pryč s minulostí,“ řekla jsem. „Pro začátek.“

„Pryč s minulostí,“ zopakoval Daniel téměř sám pro sebe. Po chvíli pokrčil rameny. „Jasně, to byla jedna stránka věci – musel to bejt novej začátek pro nás všechny, společně –, ale v tomhle žádnej velkej problém nebyl. Jak jsi nejspíš pochopila, nikdo z nás neměl takovou minulost, který by se nechtěl za žádnou cenu vzdát. Hlavní problémy byly ve skutečnosti spíš praktickýho rázu než psychologickýho – jak přimět Rafiho otce, aby mu přestal volat a nadávat mu, jak zařídit, aby Justinovi jeho otec přestal spílat, že vstoupil do sekty, a vyhrožovat mu, že to oznámí na policii, jak to udělat, aby Abbyina matka nečekala na Abby před knihovnou sjetá bůhví čím. To byly ale relativně prkotiny; problémy technickýho rázu, který by se časem vyřešily samy. Skutečná cena…“

Přejížděl nepřítomně prstem po okraji sklenice a sledoval, jak whiskey v jeho stínu střídavě tmavne a zase zlátne. „Myslím, že někdo by to mohl nazvat prodloužený přežívání,“ řekl nakonec. „I když já bych to považoval za velice zjednodušující definici. Například pro nikoho z nás už nepřipadalo v úvahu manželství ani děti. Pravděpodobnost, že by se našel někdo další, kdo by byl schopnej zapadnout do týhle, upřímně řečeno, dost nezvyklý struktury, i kdyby třeba i chtěl, byla zanedbatelná. A kdyby kteříkoli dva z nás měli milostnej poměr, i když nepopírám, že mezi námi byly určitý prvky důvěrnosti, skoro určitě by to nenávratně rozbilo celkovou rovnováhu.“

„Prvky důvěrnosti?“ zeptala jsem se. To Lexiino dítě… „Mezi kým?“

„No, já myslím, že to je vedlejší,“ odpověděl Daniel s náznakem netrpělivosti. „Jde o to, že pokud měl tenhle dům bejt náš společnej domov, museli jsme se zříct spousty věcí, který jiní lidi považujou za důležitý. Zříct se všeho, co by Rafiho otec nazval opravdovým světem.“

Možná to bylo tou whiskey, kterou jsem pila s kocovinou a na skoro prázdný žaludek, ale v duši mi vířily zvláštní věci, rozmlžené proudy světla jako v prizmatu. Vzpomněla jsem si na staré příběhy – na vyčerpané poutníky, kteří vyvrávorali z bouře do rozzářené hodovní síně a ztratili pojem o svém dřívějším životě, jakmile ochutnali chléb či medovinu; na tu první noc, kdy se na mě všichni usmívali přes obtěžkaný stůl, na pozvednuté sklenice s vínem a úponky břečťanu, na jejich hladkou pleť a na plamínky svíček v jejich očích. Vzpomněla jsem si na ten okamžik předtím, než jsme se s Danielem políbili, na to, jak mi před očima vystoupilo nás pět, úchvatní a věční jako duchové, kteří se vznášejí zlehka a průsvitně nad zvlněnou trávou; a na ten buben, který bil na poplach kdesi hluboko ve mně.

„Víš, není to tak hrozný, jak to vypadá,“ dodal, když vyčetl cosi z mého pohledu. „Bez ohledu na to, co do nás hustí reklamní kampaně, nemůžeme mít všechno. Oběť není nějaká volba ani anachronismus; je to životní skutečnost. Každej z nás si usekne nějakej ten úd a spálí ho na nějakým oltáři. Důležitý je, vybrat si oltář, kterej za to stojí, a úd, kterej můžeme postrádat. A podstoupit tu oběť dobrovolně.“

„A tys ji podstoupil,“ řekla jsem. Cítila jsem, jak se pode mnou kamenná lavice houpá, jak se spolu s břečťanem kolébá v pomalém, hypnotizujícím rytmu. „Podstoupil jsi ji dobrovolně.“

„Jo, podstoupil,“ odpověděl Daniel. „Velmi dobře jsem si uvědomoval všechny důsledky. Přemýšlel jsem o tom dlouho předtím, než jsem se do toho pustil, a došel jsem k závěru, že je to cena, kterou jsem ochotnej zaplatit – pochybuju, že bych stejně vůbec kdy chtěl děti, a nikdy jsem ani nevěřil, že je možný mít jednu jedinou dokonalou milovanou bytost. Domníval jsem se, že ostatní udělali to samý – že zvážili všechna pro a proti a řekli si, že ta oběť za to stojí.“ Přiložil si sklenici ke rtům a loknul si. „To byla moje první chyba.“

Působil tak klidně. Tenkrát jsem si toho ani nevšimla, až později, když jsem si celý rozhovor přehrávala v hlavě a hledala záchytné body, mě to praštilo do nosu – byla, kdybych. Daniel celou dobu mluvil v minulém čase. Pochopil, že je konec, bez ohledu na to, jestli si toho ostatní všimli, či nikoli. Seděl tam pod břečťanem se sklenicí v ruce, vyrovnaný jako Buddha, a sledoval, jak se příď jeho lodi naklání a mizí pod vlnami.

„Nedomysleli to?“ zeptala jsem se. Moje mysl stále klouzala dolů, beztížně, všechno bylo hladké jako sklo, nebyla jsem schopná se zachytit. Na vteřinu mě napadla ztřeštěná myšlenka, jestli ta whiskey není otrávená, ale Daniel jí vypil daleko víc než já a vypadal, že je v pořádku. „Anebo si to rozmysleli?“

Daniel si palcem a ukazováčkem promnul kořen nosu. „Vlastně,“ řekl trochu unaveně, „když o tom tak přemýšlím, udělal jsem chyb celou řadu. Například ta historka o hypotermickým kómatu – na to jsem neměl skočit. Vlastně jsem tomu ze začátku nevěřil. Vím toho o medicíně hodně málo, ale když mi ten tvůj kolega, detektiv Mackey, tu historku vyprávěl, nevěřil jsem mu ani slovo. Měl jsem za to, že doufal, že nám snáz rozváže jazyk, když to bude vypadat jako ublížení na zdraví, a ne vražda, protože Lexie by mu pak stejně řekla všechno. Celej ten týden jsem si byl jistej tím, že blafuje. Ale potom…“ Zvedl hlavu, podíval se na mě a zamrkal, jako by zapomněl, že tam jsem. „Ale potom, víš, jsi přijela ty.“

Oči mu přejely po mé tváři. „Ta podoba je vážně neskutečná. Jste… byly jste… s Lexií příbuzné?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Aspoň pokud je mi známo.“

„Ne.“ Daniel si metodicky prohledal kapsy a vytáhnul pouzdro na cigarety a zapalovač. „Řekla nám, že nemá žádnou rodinu. Možná proto mě vůbec nenapadlo, že by mohl existovat někdo jako ty. Ta nepravděpodobnost hrála od začátku ve tvůj prospěch. Jakýkoli podezření, že nejseš Lexie, by muselo vycházet z nepravděpodobný hypotézy tvý existence. Měl jsem si vzpomenout na Conana Doyla: ‚…pak to, co zbývá, musí být pravda, byť je sebenepravděpodobnější.‘“

Cvaknul zapalovačem a naklonil hlavu nad plamen. „Víš, já věděl, že je nepravděpodobný, aby to Lexie přežila. Sám jsem jí kontroloval puls.“

Zahrada ve slábnoucím zlatavém světle celá ztichla. Ptáci utichli, větve se zastavily uprostřed pohybu; v tichu, které se nad námi vznášelo, dům naslouchal. Zatajila jsem dech. Lexie se prohnala trávou jako stříbrná větrná sprška, zhoupla se ve větvích hlohu a pohrála si se světlem jako list na zídce vedle mě, sklouzla mi po rameni a přejela mi po zádech rozzářená jako liščí dřevo.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se velmi tiše.

„Ty víš, že ti to nemůžu říct,“ odpověděl Daniel. „Jak jsi pravděpodobně předpokládala, k bodnutí došlo na Hlohovci, v kuchyni, abych byl přesnej. Žádnou krev tu nenajdete – žádná tu nebyla, i když vím, že později krvácela – a nenajdete ani nůž. Nešlo o nic promyšlenýho, nebyl v tom žádnej úmysl. Běželi jsme za ní, ale když jsme ji našli, bylo už příliš pozdě. To je, myslím, všechno, co ti můžu povědět.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Dobře.“ Nohama jsem se vší silou opírala o kamennou dlažbu a snažila se vzpamatovat. Nejraději bych ponořila ruku do jezírka a chrstla si studenou vodu za krk, ale nemohla jsem to udělat před Danielem, a navíc jsem pochybovala, že by to vůbec pomohlo. „Chceš slyšet, jak to podle mě bylo?“

Daniel pokývnul a udělal rukou drobné, zdvořilé gesto: Prosím.

„Podle mě Lexie měla v plánu prodat svůj podíl na domě.“

Nenadzvedlo ho to, ani nemrknul. Zdvořile na mě hleděl, jako profesor při ústní zkoušce, odklepával popel z cigarety pečlivě do vody, která ho brala s sebou.

„A taky jsem si jistá, že vím proč.“

Byla jsem přesvědčená, že na tohle zabere, naprosto přesvědčená – musel si s tím lámat hlavu už aspoň měsíc –, ale jenom zakroutil hlavou. „Já to nepotřebuju vědět. Teď už na tom stejně nezáleží – pokud na tom vůbec někdy záleželo. Víš, já myslím, že každej z nás pěti má v sobě jistou bezohlednost, každej svým vlastním způsobem. Nejspíš to má co dělat s tím, že jakmile překročíš tu řeku, už přesně víš, co chceš. Lexie určitě byla schopná velký bezohlednosti. Ale ne krutosti. Měj to, prosím, na paměti, když na ni budeš myslet. Nikdy nebyla krutá.“

„Chtěla svůj podíl prodat tvýmu bratranci Nedovi,“ řekla jsem. „Hošánkovi, co má slabost pro ‚business apartmány‘. To mi přijde krutý dost.“

Daniel se k mému překvapení zasmál, ztěžka a trpce. „Ned,“ zaškubalo mu to v koutku úst ironickým úšklebkem. „Panebože. Ten mi dělal daleko větší starosti než Lexie. Lexie – stejně jako ty – měla silnou vůli. Kdyby se rozhodla, že policii řekne, co se stalo, tak by to udělala, ale kdyby mluvit nechtěla, tak by to z ní nevypáčil nikdo, i kdyby ji vyslýchal donekonečna. Ned, na druhý straně…“

Vzdychnul, popuzeně vyfouknul kouř nosem a zakroutil hlavou. „Ne že by Ned měl slabou povahu, on nemá vůbec žádnou; v podstatě je to nula, poskládaná jenom ze změti pokřivených představ o tom, co podle něj chtějí ostatní. Před chvílí jsme mluvili o tom, že je dobrý vědět, co chceš… Ned byl tak zapálenej do toho nápadu, že by se z Hlohovce udělaly luxusní apartmány nebo golfovej klub, měl fůry finančních analýz o tom, kolik statisíců by na tom každej z nás mohl vydělat za kolik let, ale neměl ani představu o tom, proč to chce. Ani v nejmenším. Když jsem se ho zeptal, co by prokristapána se všemi těmi penězi dělal – zrovna on nedostatkem určitě netrpí –, zíral na mě, jako bych mluvil cizí řečí. Vůbec té otázce nerozuměl, byla miliony světelných let mimo jeho souřadnicovej systém. V jeho případě nejde o žádnej tajnej sen, že třeba procestuje celej svět nebo že odejde z práce a pustí se do malby mistrovskýho díla, který se stane součástí irskýho kulturního dědictví. On ty peníze chtěl čistě proto, že všichni kolem mu tvrdili, že by je měl chtít. A naprosto nebyl schopnej pochopit, že nás pět by mohlo mít jiný priority, takový, který jsme si stanovili úplně sami.“

Zamáčknul cigaretu. „Takže je ti jasný, proč mi dělal takový starosti. Měl pádný důvody, aby o té transakci s Lexií mlčel – kdyby promluvil, všechny naděje na odkoupení domu by byly v tahu, a kromě toho, žije sám, a pokud vím, nemá alibi; dokonce i jemu určitě muselo dojít, že by z něj rázem byl hlavní podezřelej. Jenže zároveň mi bylo jasný, že pokud by ho Mackey a O’Neill jenom trochu víc zmáčkli, všechno tohle by se okamžitě rozplynulo jako pára nad hrncem. Stalo by se z něj přesně to, co by chtěli – úslužnej svědek, starostlivej občan, co koná svoji povinnost. Samozřejmě že by to nebyl konec světa – nevěděl nic, co by mohlo vést k nějakýmu nezvratnýmu důkazu –, ale mohl nám způsobit spoustu problémů a stresu, a to bylo to poslední, co bychom potřebovali. A neměl jsem ho pod kontrolou, nemohl jsem zkoumat, co si myslí, manévrovat s ním tak, abych zabránil katastrofě. Lexii – tebe – jsem měl aspoň na očích, do jistý míry, ale Ned… Věděl jsem, že kontaktovat ho by bylo nejspíš to nejhorší, co bych mohl udělat, ale, panebože, i přesto mě to stálo obrovský přemáhání, abych to neudělal.“

Ned byl příliš nebezpečné téma. Nechtěla jsem na něj Daniela příliš upozorňovat, ani na svoje procházky a na všechny eventuality. „Určitě jste byli naštvaní,“ řekla jsem. „Všichni, na oba dva. Nepřekvapuje mě, že ji někdo bodnul.“ Myslela jsem to vážně. V mnoha ohledech bylo zarážející, že se Lexii podařilo dotáhnout to až tak daleko.

Daniel chvíli přemýšlel; jeho tvář měla stejný výraz jako o večerech, kdy byl v obývacím pokoji hluboce zabraný do knihy, myšlenkami mimo tento svět. „Měli jsme vztek,“ odpověděl. „Zpočátku. Byli jsme naštvaní, zničení, zrazeni jedním z nás. Jenže, víš, přesně to, co tě nakonec prozradilo, ten základní rozdíl mezi Lexií a tebou, ten na začátku svým způsobem zafungoval ve tvůj prospěch. Jenom někdo jako Lexie – někdo, kdo nikdy nedomýšlel svoje jednání do důsledků – by byl schopen vrátit se v klidu domů, jako by se nic nestalo. Kdyby byla jenom trochu jiná, nikdo z nás by jí nikdy nemohl odpustit a ty bys sem nikdy nevkročila. Ale Lexie… Všichni jsme věděli, že nám nikdy ani v koutku duše nechtěla ublížit, a taky ji ve skutečnosti nikdy ani nenapadlo, že nám tím mohla ublížit; to, co se chystala udělat, nikdy vlastně ani nevnímala jako něco skutečnýho. A tak…“ Dlouze, unaveně se nadechnul. „A tak se mohla vrátit domů.“

„Jako by se nic nestalo,“ řekla jsem.

„Přesně tak. Ona nikdy nechtěla ublížit nám; nikdo z nás nikdy nechtěl ublížit jí, natož ji zabít. Pořád si myslím, že to o něčem svědčí.“

„Myslela jsem si to,“ přikývla jsem. „Že to byla nešťastná náhoda. Nějakou dobu se scházela s Nedem, ale než to stačila dotáhnout do konce, vy čtyři jste se o tom nějak dozvěděli.“ Vlastně jsem začínala mít představu i o tom, jak se seběhla tahle část příběhu, ale nebyl důvod, proč se s tím Danielovi svěřovat. Nechávala jsem si to na dobu, kdy to budu moct použít s větším účinkem. „Podle mě došlo k divoký hádce, a když byla v plným proudu, někdo Lexii bodnul. Nejspíš nikoho ani nenapadlo, možná ani ty dva, co se přesně stalo; Lexie si třeba myslela, že ji jenom někdo praštil. Vypadla ven a utíkala k tomu rozbořenýmu domu – možná se tam měla tu noc sejít s Nedem, možná to byl jenom instinkt, nevím. V každým případě se Ned neukázal. Našli jste ji až vy.“

Daniel vzdychnul. „Zhruba,“ řekl. „V podstatě to bylo přesně takhle. Nestačí to? Podstatu věci znáš; ostatní detaily by nikomu neprospěly a několika lidem by znatelně ublížily. Byla úžasná, byla nepředvídatelná, a teď je mrtvá. Na ničem jiným nezáleží.“

„No, zůstává ještě otázka, kdo ji zabil.“

„Napadlo tě někdy,“ zeptal se Daniel a v hlase mu zesílil tón, který svědčil o jakémsi hlubokém citu, „jestli by Lexie vůbec chtěla, abys to zjišťovala? Ať už si o tom, co dělá, myslela, co chtěla, ona nás milovala. Myslíš si, že by chtěla, aby ses nás záměrně snažila zničit?“

Cosi stále ohýbalo vzduch kolem, vlnilo kamením pod mýma nohama; cosi vysokého jako jehla proti obloze, chvělo se to za každým listem. „To ona si mě našla,“ odpověděla jsem. „Já ji nehledala. Ona přišla za mnou.“

„Možná,“ řekl Daniel. Nahýbal se nad vodou ke mně, blízko, lokty opřené o kolena; oči za skly brýlí byly zvětšené, šedé a bezedné. „Ale jseš si vážně jistá, že jí šlo o pomstu? Koneckonců, mohla snadno doběhnout do vesnice, zabouchat na dveře, říct někomu, ať zavolá sanitku a policii. Ti lidi z vesnice nás sice moc v lásce nemají, ale pochybuju, že by odmítli pomoct očividně těžce zraněný holce. Ona ale zamířila do toho baráku a prostě tam čekala. Nikdy tě nenapadlo, jestli se třeba dobrovolně nepodílela na svý vlastní smrti a na zatajení svýho vraha – jestli až do konce nechtěla zůstat jednou z nás? Nikdy tě nenapadlo, jestli bys na to třeba, kvůli ní, neměla brát ohled?“

Vzduch zvláštně voněl, sladce, po medu a soli. „Jo,“ odpověděla jsem. Těžko se mi mluvilo, myšlenky jako by mi z hlavy k jazyku putovaly celou věčnost. „Napadlo. Myslela jsem na to celou dobu. Jenže já to nedělám pro Lexii. Já to dělám, protože tohle je moje práce.“

Je to strašné klišé a já to řekla naprosto automaticky; ale ta slova zapráskala vzduchem jako bič, rázně a silně jako elektřina, sjela po šlahounech břečťanu, zasvítila bíle na vodě. Na zlomek vteřiny jsem byla zpět na páchnoucím schodišti s rukama v kapsách, zírala na vyjevenou tvář mrtvého mladého feťáka. Znovu jsem byla naprosto střízlivá, to snové omámení se ve vzduchu rozplynulo a lavice pod zadkem byla zase pevná a navlhlá. Daniel mě sledoval s novou ostražitostí v očích, hleděl na mě, jako by mě nikdy předtím neviděl. Teprve v tom okamžiku mi to došlo – to, co jsem mu právě řekla, byla pravda a možná to byla pravda od samého začátku.

„No,“ odpověděl tiše. „V tom případě…“

Pomalu se ode mě odtáhnul a opřel se zády o zeď. Následovalo dlouhé, mohutné ticho.

„Kde…,“ zadrhnul se Daniel na chvíli, ale hlas měl dokonale klidný. „Kde je Lexie teď?“

„Na patologii. Zatím se nám nepodařilo objevit její příbuzný.“

„Zařídíme, co bude třeba. Myslím, že by si to tak přála.“

„Tělo slouží jako důkaz v dosud neuzavřeným případu vraždy,“ řekla jsem. „Pochybuju, že vám ji někdo vydá. Bude muset zůstat tam, kde je, až do ukončení vyšetřování.“

Nebylo potřeba zabíhat do detailů. Věděla jsem, co vidí; v duchu jsem měla připravené barevné diapozitivy s těmi stejnými obrázky, jen si je přehrát. V Danielově tváři se cosi mihlo, neznatelná křeč, která mu stáhla nos a rty.

„Jakmile budeme vědět, kdo to udělal,“ pokračovala jsem, „můžu je přemluvit, aby tělo vydali ostatním. Že jste jako její příbuzní.“

Oční víčka se mu na okamžik zachvěla; potom se opět zatvářil netečně. Když se tak ohlédnu zpět, tak myslím, že právě tímhle – ne že bych se na to chtěla vymlouvat – uměl Daniel dokonale klamat, tím, jak byl pod tou nerealistickou slupkou nemilosrdně, až vražedně pragmatický. Jako důstojník, který bez mrknutí oka nechá ležet na bojišti mrtvého druha, aby ze stahující se smyčky nepřítele vyvedl do bezpečí své živé.

„Samozřejmě,“ řekl Daniel, „bych rád, abys tenhle dům opustila. Ostatní se vrátí zhruba tak za hodinu; to je dost času, aby sis mohla sbalit věci a zařídit si to nejnutnější.“

Těžko jsem mohla čekat něco jiného, ale i tak to bylo jako facka. Zašátral po pouzdře na cigarety. „Budu radši, když se ostatní nedozvědí, kdo jseš. Nejspíš si dokážeš představit, jak by je to mohlo rozčílit. Přiznám se, že nevím, jak jim to vysvětlím, ale s detektivem Mackeym jste si jistě dopředu připravili nějakou únikovou variantu, že? Nějakou historku, aby ses mohla stáhnout bez jakýhokoli podezření?“

Bylo to samozřejmě logické řešení, jediné řešení. Jakmile vyhoříš, padáš ven, a to rychle. A já mohla být celkem spokojená. Počet podezřelých jsem zúžila na čtyři; zbytek už by Sam s Frankem zvládli sami. Z toho, že to na záznamu chybí, jsem se mohla snadno vykroutit, odpojit kabel mikrofonu a tvrdit, že to bylo neúmyslně – Frank by mi sice nejspíš nevěřil, ale kašlal by na to –, nahlásit jim z tohohle rozhovoru jenom to, co se mi hodilo do krámu, vrátit se vítězoslavně domů a sklidit potlesk.

Až na to, že jsem o tomhle řešení ani na chvíli nezauvažovala. „Jo, to máme,“ odpověděla jsem. „Můžu odtud vypadnout do několika hodin, aniž bych se prozradila. Ale neudělám to. Ne, dokud nezjistím, kdo Lexii zabil a proč.“

Daniel se ke mně otočil a v tom okamžiku jsem ucítila nebezpečí, jasné a mrazivé jako sníh. Jakpak také ne? Vetřela jsem se do jeho domova, jeho rodiny, a snažila jsem se obojí nadobro zničit. Buď on, či někdo z jeho blízkých už zabil jednu z nich za to samé, v menším měřítku. Měl dost síly na to, aby to provedl, a nejspíš i dost chytrosti na to, aby mu to prošlo, a já nechala pistoli u sebe v pokoji. U nohou nám zpíval pramínek vody a záda mi brněla elektrickým výbojem, který mi projížděl až do dlaní. Hleděla jsem mu do očí, bez mrknutí, odhodlaně.

Trvalo to dlouho, ale nakonec mu ramena téměř neznatelně poklesla a pohled zamyšleně obrátil směrem do sebe. Tu myšlenku zavrhnul – v hlavě se mu rodil jiný plán, probíral různé varianty, zvažoval, hodnotil, kombinoval, rychleji, než bych byla schopná říct. „To se ti nepovede,“ řekl. „Myslíš si, že jseš ve výhodě, protože nechci ublížit ostatním – že když tě budou dál mít za Lexii, podaří se ti to z nich vytáhnout. Ale, můžeš mi věřit, oni moc dobře vědí, co je tu v sázce. Nevěřím tomu, že by se ti podařilo dostat nás do vězení, třeba jenom jedinýho z nás; především na nikoho z nás nic nemáš, nemáš jedinej důkaz proti nám ani proti nikomu konkrétnímu, jinak byste nás už dávno zatkli a tahle fraška by vůbec nebyla nutná. Klidně se vsadím, že ještě před pár minutami sis ani nebyla jistá tím, jestli je pachatel vůbec z Hlohovce.“

„Měli jsme při vyšetřování políčeno na více stranách,“ odpověděla jsem.

Přikývnul. „Za daných okolností mi vězení příliš starostí nedělá. Ale zkus se na tuhle situaci na chvíli podívat očima ostatních – dejme tomu, že by se Lexie vrátila domů živá a v pořádku. Pokud by se jí podařilo zjistit, co se stalo, znamenalo by to konec všeho, co jsme společně budovali. Dejme tomu, že by se dozvěděla, že ji třeba Rafi, abych uvedl namátkou jednoho z nás, bodnul a že ji to skoro stálo život. Myslíš, že by s ním nadále dokázala žít, aniž by se ho bála, aniž by na něj měla vztek, aniž by toho využívala proti němu?“

„Já myslela, že podle tebe nebyla schopná myslet na minulost,“ řekla jsem.

„No, tohle je přece jenom už trochu jiná kategorie,“ odpověděl Daniel poněkud sarkasticky. „Rafi by mohl těžko doufat, že to Lexie pustí z hlavy jako nějakou nicotnou hádku o to, kdo měl koupit mlíko. A i kdyby jo, myslíš, že by se na ni dokázal každej den dívat a přitom nemyslet na to trvalý riziko, na to, že by ho mohla kdykoli jediným telefonátem Mackeymu nebo O’Neillovi poslat sedět? Uvědom si, že tady šlo o Lexii, klidně by jim zavolala a ani by jí nedošlo, co tím způsobila. Jak by se k ní mohl chovat jako dřív, dobírat si ji, hádat se s ní, nebo s ní třeba i v něčem jenom nesouhlasit? A co my ostatní? S hrůzou bychom zkoumali každej pohled, každý slovíčko, který by si ti dva vyměnili, a jenom čekali, až to celý konečně vybouchne a rozbije to všechno na kousíčky. Jak dlouho myslíš, že bychom to vydrželi?“

Jeho hlas zněl velmi klidně a vyrovnaně. Od cigarety se mu odvíjel líný pramínek dýmu a se zakloněnou hlavou sledoval, jak vlnivě stoupá roztřesenými pruhy světla. „To, co se stalo, nás samo o sobě neohrozí,“ řekl. „Ale společný vědomí toho, co se stalo, by nás zničilo. Může to znít podivně, zvlášť od teoretika, kterej klade vědomosti skoro nade vše ostatní, ale přečti si Genesis, nebo ještě líp, přečti si nějaký jakubovský dramatiky, ti věděli moc dobře, jak smrtící dokáže bejt přemíra vědomostí. Pokaždý, když bychom spolu seděli v pokoji, by to mezi námi leželo jako zakrvavenej nůž, kterej by nás nakonec od sebe odříznul. A to nikdo z nás nedopustí. Ode dne, co jsi do tohohle domu vkročila, jsme se ze všech sil snažili tomu zabránit, vrátit náš život zpátky do normálu, abych tak řekl.“ Lehce se usmál a nadzvedl obočí. „A říct Lexii, kdo ji bodnul, to by znamenalo konec nadějím na normální život. Věř mi, ostatní nic takovýho nedopustí.“

Když jste si s někým příliš blízcí, když s někým trávíte až příliš mnoho času a až příliš ho milujete, občas ho nejste schopní vidět nezaujatě. Buď Daniel blafoval, nebo právě udělal další chybu, tu samou, jakou dělal celou tu dobu. Viděl ostatní čtyři nikoli takové, jací skutečně byli, ale takové, jací by měli být nebo mohli být v nějakém přívětivějším, laskavějším světě. Opominul tu smutnou skutečnost, že Abby, Rafi a Justin už sotva pletou nohama, že melou z posledního; každý den mu to zíralo přímo do tváře, ovanulo ho to na schodech pokaždé jako studený dech, každé ráno se to s námi vkrádalo do auta a krčilo se to mezi námi u večeře, ale on to jedinkrát nezpozoroval. A taky opominul tu možnost, že Lexie měla své vlastní tajné zbraně, které mi odkázala. Věděl, že jeho svět se rozpadá, ale z nějakého důvodu stále viděl jeho obyvatele mezi tou zkázou nedotčené – pět tváří nastavených prosincové sněhové vichřici, chladné, jasné, čisté a věčné. Poprvé za všechny ty týdny jsem si uvědomila, že je daleko mladší než já.

„Možná ne,“ odpověděla jsem. „Ale musím to zkusit.“

Daniel opřel hlavu o kamennou zídku a vzdychnul. Najednou vypadal hrozně unaveně. „Jo,“ řekl. „Jo, asi musíš.“

„Je to na tobě. Můžeš mi říct teď, co se stalo, když nemám mikrofon. Než se ostatní vrátí, budu pryč, a pokud někoho zatkneme, bude to tvoje slovo proti mýmu. Anebo tady zůstanu a můžeš doufat, že se mi nic nepodaří dostat přes mikrofon do záznamu.“

Přejel si rukou přes obličej a s námahou se napřímil. „Je mi naprosto jasný,“ pohlédl na cigaretu, jako by zapomněl, že ji drží v ruce, „že teď už asi žádnej návrat k normálnímu životu není možnej. Vlastně je mi jasný i to, že celej ten plán byl nejspíš neproveditelnej od samýho začátku. Ale, stejně jako ty, to prostě musíme zkusit.“

Upustil cigaretu na kamennou dlažbu a zašlápnul ji špičkou boty. Do tváře se mu začala vkrádat ta ledová rezervovanost, ta formální maska, kterou si nasazoval před cizími lidmi, a v hlase měl náznak neodvolatelnosti. Začínala jsem ho ztrácet. Dokud jsme si povídali, měla jsem šanci, i když maličkou; ale teď se každou chvíli chystal zvednout a vrátit se dovnitř, a to by znamenalo konec.

Kdybych měla pocit, že to pomůže, padla bych před ním na kolena na kamennou dlažbu a prosila ho, ať zůstane. Jenže tohle byl Daniel; mou jedinou nadějí byla logika, chladný rozum. „Podívej,“ snažila jsem se, aby to znělo co nejklidněji, „ty chceš riskovat daleko víc, než je nutný. Pokud se mi podaří něco dostat na záznam, tak to, podle toho, co to bude, může znamenat kriminál pro všechny čtyři – jeden za vraždu a tři za krytí, nebo dokonce spoluvinu. A co potom? Budete se mít vůbec kam vrátit? Vzhledem k tomu, jak vás mají v Glenskehy rádi, jaká je pravděpodobnost, že ten dům tady bude ještě stát, až vás pustí?“

„Budeme to muset risknout.“

„Když mi řekneš, co se stalo, budu na vaší straně až do konce. Máš moje slovo.“ Daniel měl plné právo na to, aby se na mě cynicky ušklíbl, ale neudělal to. Hleděl na mě s jakýmsi mírným, zdvořilým zájmem. „Tři z vás se z toho vyvlíknou a čtvrtej bude obviněnej ze zabití místo vraždy. Nebyl v tom úmysl, seběhlo se to během hádky, nikdo nechtěl Lexii zabít, já dosvědčím, že jste ji měli všichni rádi, a ten, kdo ji bodnul, měl nesnesitelný výčitky. Za zabití dostane možná pět let, možná ještě míň. A pak je to vyřízený, dotyčnej je venku, všichni čtyři to můžete hodit za hlavu a vrátit se do normálu.“

„Moje znalost zákona je poměrně chabá,“ řekl Daniel a nahnul se pro skleničku, „ale pokud vím – a oprav mě, jestli se mýlím –, před soudem neobstojí nic, co obviněnej při výslechu řekl, pokud předtím nebyl poučenej o svých právech. Čistě ze zvědavosti, jak chceš poučit o právech tři lidi, kteří nemají tušení, že jseš policistka?“ Znovu vypláchnul skleničku a s přimhouřenýma očima ji prohlížel proti světlu, jestli je čistá.

„Nic takovýho nemám v plánu. Nepotřebuju to. Nic z toho, co je na záznamu, se sice nedá použít u soudu, ale bohatě to stačí pro vystavení zatykače a taky se to dá použít u oficiálního výslechu. Jak dlouho myslíš, že například vydrží takovej Justin, pokud ho seberou ve dvě ráno a Frank Mackey mu bude u výslechu čtyřiadvacet hodin v kuse přehrávat záznam, kde popisuje Lexiinu vraždu?“

„Zajímavá otázka,“ řekl Daniel. Utáhnul víčko na láhvi whiskey a opatrně ji položil na lavici vedle sklenice.

Srdce mi tlouklo jako stádo koní. „Nikdy nehrej s mizernými kartami, pokud si nejseš absolutně jistej, že hraješ líp než tvůj soupeř. Mohl bys na to přísahat?“

Věnoval mi nejasný pohled, který mohl znamenat cokoli. „Měli bychom už jít dovnitř,“ odpověděl mi. „Navrhuju, abychom řekli ostatním, že jsme si odpoledne četli a otřepávali se z kocoviny. Vyhovuje ti to tak?“

„Danieli,“ hlesla jsem a potom se mi sevřelo hrdlo; skoro jsem nemohla popadnout dech. Dokud se nepodíval dolů, ani jsem si neuvědomila, že je moje ruka na jeho rukávě.

„Detektive?“ Usmíval se na mě nepatrně, ale pohled měl pevný a velice smutný. „Nemůžeš mít obojí. Nepamatuješ, o čem jsme se to před pár minutami bavili, o tom, že je nevyhnutelný přinést oběť? Buď jseš jedna z nás, nebo detektiv, nemůžeš bejt obojí. Kdybys opravdu chtěla bejt jedna z nás, chtěla to víc než cokoli jinýho, tak bys nikdy neudělala jedinou z těch chyb, který jsi udělala, a neseděli bychom tu spolu.“

Dotknul se mé ruky, odtáhnul ji ze svého rukávu a položil mi ji do klína, velice jemně. „Víš, svým způsobem, i když to může znít absurdně a neskutečně, je mi moc líto, že sis nevybrala tu druhou možnost.“

„Já se vás nesnažím zničit,“ řekla jsem. „Těžko můžu říct, že jsem na vaší straně, ale ve srovnání s detektivem Mackeym nebo s detektivem O’Neillem… Kdyby bylo po jejich – a pokud my dva nebudeme spolupracovat, tak bude; to oni vedou vyšetřování, ne já –, tak všichni čtyři dostanete maximální trest za vraždu. Doživotí. Já se snažím ze všech sil, Danieli, aby k tomu nedošlo. Vím, že to tak nevypadá, ale dělám, co můžu.“

Z břečťanu spadl lístek do pramínku vody, zachytil se na jednom z malých schůdků a třepotal se v proudu. Daniel ho opatrně vytáhnul a obracel ho mezi prsty. „S Abby jsem se potkal, když jsem přišel na Trinity,“ řekl. „Doslova; bylo to při zápisu. Byli jsme na studijním, stovky studentů tam stály celý hodiny ve frontách – měl jsem si s sebou vzít něco na čtení, ale nenapadlo mě, že to bude trvat tak dlouho –, přešlapovali pod těmi všemi ponurými starými obrazy a všichni z nějakýho důvodu šeptali. Abby stála ve vedlejší frontě. Podívala se na mě, ukázala na jeden ten portrét a řekla: ‚Že vypadá jako jeden z těch dědků z Muppet Show, když člověk trochu přimhouří oči?‘“

Setřásl z lístku vodu – slunečními paprsky se rozlétly kapičky rozzářené jako jiskry. „Už v tom věku jsem vnímal to, že na lidi působím nepřístupně,“ pokračoval. „Nevadilo mi to. Ale Abby měla zjevně jinej názor, a to mě zaujalo. Později mi řekla, že z ostýchavosti skoro nemohla mluvit, ne z ostýchavosti přede mnou, ale přede všemi a přede vším v té budově – chudák holka z pěstounský péče, vhozená mezi všechny ty hošánky a dívenky z lepších rodin, pro který byla univerzita stejná samozřejmost jako veškerý jiný privilegia – a řekla si, že prostě sebere odvahu a osloví toho nejnadutěji vyhlížejícího člověka, kterýho tam potká. Byli jsme tenkrát hrozně mladí.

Jakmile nás zapsali, zašli jsme spolu na kafe a potom jsme se domluvili, že se potkáme i druhej den – no, když říkám domluvili, bylo to spíš tak, že Abby mi řekla: ‚Zítra v poledne jdu na tu prohlídku knihovny, uvidíme se tam,‘ a odkráčela, než jsem stačil odpovědět. To už jsem věděl, že ji obdivuju. Byl to pro mě novej zážitek; já moc lidí do té doby neobdivoval. Ale ona byla tak rozhodná, tak temperamentní; ve srovnání s ní působil každej, koho jsem do té doby potkal, nevýrazně a šedivě. Nejspíš sis už všimla,“ usmál se Daniel mírně a pohlédl na mě přes brýle, „že mám jistý sklony udržovat si od života určitej odstup. Vždycky jsem měl pocit, že jsem spíš pozorovatel, ne účastník; že za nějakou tlustou skleněnou stěnou sleduju, jak se lidi srovnávají se všemi záležitostmi života – tak snadno a s takovou samozřejmostí, kterou já jsem nikdy nepoznal. A potom se skrz to sklo protáhla Abby a chytila mě za ruku. Bylo to jako elektrickej šok. Pamatuju, jak jsem ji viděl odcházet přes Front Square – měla na sobě takovou příšernou sukni s třásněmi, která na ni byla hrozně dlouhá, takže se v ní úplně ztrácela – a najednou mi došlo, že se usmívám…

Druhej den jsem při prohlídce v knihovně potkal Justina. Držel se na dva kroky od ostatních a asi bych si ho vůbec nevšimnul, kdyby neměl strašlivou rýmu. Zhruba každých šedesát vteřin kýchnul tak silně, že to znělo jak výstřel, až všichni nadskočili a začali se hihňat. Vždycky zrudnul jako rajče a nejradši by se celej schoval do kapesníku. Byl evidentně extrémně nesmělej. Když prohlídka skončila, Abby se k němu otočila, jako bychom se znali celej život, a řekla: ‚Jdeme na oběd, jdeš taky?‘ Možná nikdy jsem neviděl nikoho tak překvapenýho. Otevřel pusu a cosi zamumlal, ale šel do Bufetu s námi. Než jsme dojedli, už mluvil v celých větách, a navíc inteligentně. Četli jsme skoro stejný věci, našel v Johnu Donnovi souvislosti, který mě nikdy nenapadly… To odpoledne jsem si uvědomil, že ho mám rád; že je mám rád oba. Že poprvé v životě jsem s někým rád. Nepřijdeš mi jako člověk, kterej by měl problémy s navazováním přátelství, tak nevím, jestli si dokážeš představit, co to pro mě bylo za zjevení.

Rafiho jsme objevili, až když začaly přednášky. My tři jsme seděli vzadu v přednáškovým sále a čekali, až přijde profesor, když se najednou dveře vedle nás rozletěly a v nich stál Rafi – déšť z něho jenom crčel, vlasy přilepený na čelo, zaťatý pěsti, zjevně uvíznul v dopravní zácpě a měl příšernou náladu. Byl to docela dramatickej vstup na scénu. Abby řekla: „Koukejte, král Lear,“ a Rafi se zprudka otočil a zavrčel na ni – však víš, jak to umí – ‚A jak jsi sem přijela ty? V tatíčkově limuzíně, nebo jsi přiletěla na koštěti?‘ My s Justinem jsme jenom zaraženě koukali, ale Abby se zasmála a odpověděla: ‚Horkovzdušným balonem,‘ a přisunula k němu židli. Po chvilce se posadil a zamumlal: ‚Promiň.‘ A bylo to.“

Daniel se usmíval na lístek břečťanu, důvěrně a nepatrně, s něžným, užaslým výrazem jako milenec. „Jak jsme spolu vůbec mohli vycházet? Abby mlela v jednom kuse, aby zakryla svoji ostýchavost, Justin se tou svou skoro dusil, Rafi byl na všechny kolem jako ras, a já, já jsem byl strašlivě vážnej, to vím. Vlastně až ten rok jsem se naučil doopravdy smát…“

„A Lexie?“ zeptala jsem se opatrně. „Jak jste se potkali s ní?“

„Lexie,“ zopakoval Daniel. Tvář mu zčeřil úsměv jako hladinu ve větru. „Víš, že se ani nepamatuju, kdy jsme ji potkali poprvé? Abby si možná vzpomene, zkus se jí zeptat. Pamatuju se akorát na to, že pár týdnů potom, co jsme přešli na postgraduál, už jsem měl pocit, jako by s námi byla odjakživa.“

Položil lístek zlehka na lavici vedle sebe a utřel si prsty do kapesníku. „Vždycky mi připadalo jako zázrak, že jsme se vůbec našli – přes všechny ty okovaný štíty, za kterými se každej z nás schovával. Samozřejmě, z velký části to byla Abbyina práce; nikdy jsem nepochopil, jakej instinkt ji vedl tak neomylně, netuším, jestli to ví vůbec ona sama, teď aspoň chápeš, proč jsem vždycky tak dal na její úsudek. Ale stejně, stačilo tak neskutečně málo a mohli jsme se minout, kdyby někdo z nás přišel k zápisu o hodinu později, kdyby Justin s námi nešel na oběd, kdyby se Rafi choval jenom o něco nafoukaněji a my bychom se s ním už dál nebavili. Chápeš už, proč věřím na zázraky? Dřív jsem si představoval, že čas se přehýbá jako skládačka a z ní se k nám vracejí stíny našich budoucích já, aby nám poklepaly na rameno a pošeptaly: Koukni, támhle! Ten kluk, ta holka, ti jsou tu pro tebe, to je tvůj život, tvoje budoucnost, to, co nervózně přešlapuje v té frontě, co tu prská na koberec, co tu nemotorně vchází do dveří. Nepropásni ji. Jak jinak by se něco takovýho vůbec mohlo přihodit?“

Sehnul se a posbíral naše nedopalky z kamenné dlažby, jeden po druhém. „V celým životě jsem miloval pouze čtyři lidi,“ řekl prostě. Potom vstal a odkráčel přes trávník směrem k domu. Z jedné ruky mu visela láhev a sklenička a na dlani druhé ruky nesl nedopalky.

20

Ostatní se vrátili stále ještě s opuchlýma očima, bolavou hlavou a v mizerné náladě. Film byl podle nich příšerný blábol, slátanina, do které obsadili nahodile jednoho z Baldwinů, a ten měl pořád dokola nějaká rádoby vtipná nedorozumění s jakousi ženskou, co vypadala jako Teri Hatcherová, ale přitom to byl někdo jiný; kino bylo plné dětí, které na nepřístupném filmu evidentně neměly co dělat a které si celé dvě hodiny mezi sebou posílaly esemesky, křoupaly všechno možné a kopaly zezadu do Justinova opěradla. Rafi s Justinem spolu zjevně stále nemluvili, a teď už evidentně nemluvil ani Rafi s Abby. K večeři byl zbytek lasagní, seshora oschlých a zespoda připálených, které jsme snědli za napjatého ticha. Nikdo se neobtěžoval k nim udělat salát nebo zapálit v krbu.

Chvíli předtím, než jsem se chystala ze zoufalství začít křičet, se na mě Daniel klidně podíval a řekl: „Mimochodem, Lexie, chtěl jsem se tě na něco zeptat. Napadlo mě, že bych se svou pondělní skupinou mohl trochu zabrousit k Anne Finchové, ale příšerně v tom tápu. Projela bys to se mnou zběžně po večeři?“

Anne Finchová napsala jakousi báseň o ptácích, tu a tam se objevovala v Lexiiných poznámkách k dizertaci, a to bylo, jelikož den má pouhých čtyřiadvacet hodin, v podstatě všechno, co jsem o ní věděla. Rafi by něco takového vytáhnul jenom z čisté škodolibosti, aby si mě mohl dobírat, ale Daniel nikdy neotevřel pusu, aniž by k tomu měl pádný důvod. To krátké, zvláštní spojenectví ze zahrady bylo pryč. Hodlal mi dávat najevo, zprvu podobnými prkotinami, že pokud se tu budu snažit zůstat, může mi život velice, velice znepříjemnit.

Nemělo význam dělat ze sebe pitomce a celý večer blábolit o identitě před někým, kdo ví, že plácám nesmysly. Naštěstí pro mě Lexie byla nevyzpytatelný fracek, i když ve skutečnosti to s pouhým štěstím nejspíš nemělo co do činění – byla jsem si naprosto jistá, že tenhle rozměr zakomponovala do své osobnosti právě kvůli okamžikům, jako byl tenhle. „Nemám náladu,“ odpověděla jsem, sklopila hlavu a rýpala se vidličkou v oschlých lasagních.

Následovala chvíle ticha. „Jseš v pořádku?“ zeptal se Justin.

Pokrčila jsem rameny, aniž bych zvedla hlavu. „Asi.“

Najednou mi cosi došlo. To ticho, to jemné vlákno nového napětí v Justinově hlase a ty rychlé pohledy křižující se nad stolem – ostatní si o mě, okamžitě a tak snadno, začali dělat starosti. Dosud jsem se celé týdny snažila, aby se zklidnili, polevili v ostražitosti; nikdy mě nenapadlo, jak rychle jimi dokážu smýknout na opačnou stranu a jak silná zbraň by to mohla být, pokud bych ji správně použila.

„Já jsem ti s tím Ovidiem pomohl, když jsi potřebovala,“ připomněl mi Daniel. „Vzpomínáš? Hledal jsem ti celý hodiny ten citát… co to bylo?“

Na to jsem mu samozřejmě neskočila. „Ještě bych to zmrvila a nakonec bych do toho místo Finchové zapletla Mary Barberovou nebo bůhví koho. Dneska mi to vůbec nemyslí. Pořád musím…“ Popostrkovala jsem po talíři bezcílně kousky lasagní. „Ále, nic.“

Nikdo už nejedl. „Co pořád musíš?“ zeptala se Abby.

„Nechte to bejt,“ řekl Rafi. „Panebože, já taky dneska nemám na žádnou Anne Finchovou náladu. A jestli Lexie taky ne…“

„Trápí tě něco?“ zeptal se mě Daniel zdvořile.

„Nech ji na pokoji.“

„Dobře,“ řekl Daniel. „Odpočiň si, Lexie. Však to můžeme udělat jindy, až ti bude líp.“

Odvážila jsem se na chviličku zvednout zrak. Znovu se chopil vidličky a nože a tiše jedl, zahloubaný do sebe. Tenhle útok jsem odrazila, a tak klidně, soustředěně promýšlel další.

Rozhodla jsem se, že tentokrát zaútočím jako první já. Po večeři jsme všichni seděli v obývacím pokoji a četli si, nebo se tak aspoň tvářili – nikdo ani nenavrhnul, abychom dělali něco společně, třeba si zahráli karty. V krbu byla pořád ještě obrovská hromada popela od včerejšího ohně a vzduch byl vlhký a studený; ve vzdálených koutech domu se občas ozval ostrý praskot nebo zlověstné zasténání, při kterém jsme sebou všichni trhli. Rafi kopal špičkou nohy do mříže u krbu ve vytrvalém, nervózním rytmu a já jsem sebou neklidně vrtěla a každých pár vteřin jsem v křesle změnila polohu. Justin a Abby byli díky nám oběma vteřinu od vteřiny podrážděnější. Daniel, začtený do jakési knihy, v níž bylo děsivé množství poznámek pod čarou, se tvářil nevšímavě.

Kolem jedenácti, jako vždycky, jsem se šla do vstupní haly obléct na ven. Potom jsem se vrátila do obývacího pokoje a s nerozhodným výrazem postávala u dveří.

„Jdeš na procházku?“ zeptal se Daniel.

„Jo,“ odpověděla jsem. „Snad mi to vyčistí hlavu. Justine, nechceš jít se mnou?“

Justin sebou trhl a hleděl na mě vyplašeně jako králík do reflektorů. „Já? Proč já?“

„A proč vůbec někdo?“ ptal se Daniel s mírným zájmem.

Úzkostlivě jsem pokrčila rameny. „Já nevím. Mám takovej divnej pocit. Pořád musím myslet na…“ Kolem prstu jsem si omotávala šátek a hryzala se do rtu. „V noci jsem měla ošklivý sny.“

„Noční můru,“ opravil mě Rafi, aniž by vzhlédnul. „Žádný ‚ošklivý sny‘. Není ti přece šest.“

„Jaký ošklivý sny?“ zeptala se Abby. Mezi obočím se jí objevila drobná, ustaraná vráska.

Zakroutila jsem hlavou. „Nepamatuju se. Ne úplně. Jenom… Jenom se mi nechce tam venku bejt o samotě.“

„Ale mně taky ne,“ řekl Justin. Vypadal opravdu vyplašeně. „Nesnáším to tam, fakt nesnáším… je to tam strašidelný, děsivý. Nemůže jít někdo jinej?“

„Anebo,“ navrhnul Daniel ochotně, „když máš takovej strach jít ven, Lexie, proč radši nezůstaneš doma?“

„Proto. Kdybych tady zůstala ještě chvilku dřepět, tak by mi z toho přeskočilo.“

„Já s tebou půjdu,“ řekla Abby. „Pošpitáme o holčičích věcech.“

„Bez urážky,“ ozval se Daniel a pohlédl na Abby s mírným, laskavým úsměvem, „ale myslím, že z vás dvou by vraždící maniak moc velkej strach neměl. Jestli se necítíš, Lexie, tak by s tebou měl jít někdo vysokej. Co si tak vyjít spolu?“

Rafi zvedl hlavu. „Jestli jdeš ty, tak jdu i já.“

Následovalo krátké, napjaté mlčení. Rafi hleděl chladně, bez mrknutí oka, na Daniela; Daniel zíral klidně na Rafiho. „Proč?“ zeptal se.

„Protože je to trouba,“ řekla Abby ke své knize. „Nevšímej si ho a možná dá pokoj, nebo aspoň zmlkne. Všem by se hned ulevilo.“

„S vámi nikam nejdu,“ odpověděla jsem. Na to, že se k nám bude chtít Daniel připojit, jsem byla připravená. Ale s tím, že má Justin nějakou zvláštní, nevysvětlitelnou fobii z polních a lesních cest, jsem nepočítala. „Vy na sebe umíte akorát štěkat, a na to nemám náladu. Chtěla bych jít s Justinem. V poslední době ho moc nevidím.“

Rafi si odfrknul. „Vidíš ho pořád, každej den. Mně to tedy stačí až až.“

„To je něco jinýho. Už dlouho jsme si pořádně nepopovídali.“

„Já tam ven uprostřed noci nemůžu, Lexie,“ řekl Justin. Vypadal, jako by mu to vyloženě působilo bolest. „Šel bych, vážně, ale nemůžu.“

„Takže,“ podíval se Daniel na mě a Rafiho a odložil knihu. V očích se mu zračil jakýsi hořký, unavený triumf. „Půjdeme?“

„Zapomeňte na to,“ podívala jsem se na ně všechny znechuceně. „Prostě zapomeňte na to. To je jedno. Klidně si tu všichni zůstaňte a dál na sebe štěkejte a stěžujte si, půjdu sama, a když mě někdo znovu pobodá, tak snad budete spokojení.“

Těsně předtím, než jsem bouchla dveřmi od kuchyně, až se sklo v oknech zatřáslo, zaslechla jsem Rafiho, jak se chystá něco říct, a Abbyin hlas, jak ho tiše a zprudka utnul: „Mlč.“ Když jsem se na konci zahrady otočila, všichni čtyři měli hlavy znovu skloněné nad knihou, každý ve své vlastní louži světla; zářiví, uzavření, nedotknutelní.

Nocí se hnala mračna, vzduch byl dusný a těžký, jako by někdo přehodil přes kopce vlhkou peřinu. Šla jsem rychle, chtěla jsem se unavit, uhnat tak, abych si mohla nalhávat, že mi srdce tluče z námahy. Myslela jsem na ty imaginární hodiny, které jsem během prvních dní slyšela tikat někde v pozadí a které mě pobízely k co nejvyšší rychlosti. Později se rozplynuly, nechaly mě kolébat se ve vlastním, příjemném, pomalém rytmu Hlohovce a nemyslet na čas. Teď byly zase zpátky, bily zuřivě a každou minutou silněji, odpočítávaly čas k jakési nejasné nulté hodině.

Na cestě jsem zavolala Frankovi – při pouhé představě, že vylezu na svůj strom a tam budu muset nehybně sedět na jednom místě, mě svrbělo celé tělo. „Tady tě máme,“ ozval se. „Co jsi dělala? Běžela maraton?“

Opřela jsem se o kmen stromu a snažila se znovu dostat dech pod kontrolu. „Snažím se vytřást ze sebe kocovinu. Vyčistit si hlavu.“

„To vždycky pomůže,“ souhlasil Frank. „Ale především, zlato, blahopřeju k té včerejší noci. Za to máš u mě luxusní drink, až se vrátíš domů. Myslím, že teď se konečně hneme z fleku.“

„Možná. Neříkej hop, dokud nepřeskočíš. Ned to na mě taky mohl klidně hrát. Zkouší Lexii přemluvit, ať mu prodá svůj podíl, ta ho pošle do háje, chce to zkusit znovu, já se zmíním o té ztrátě paměti a on cítí šanci mi nabulíkovat, že jsme si už plácli… Není to žádnej Einstein, ale taky to není idiot, aspoň pokud jde o čachry.“

„Možná ne,“ řekl Frank. „Možná ne. Jak se ti vůbec podařilo se s ním spojit?“

Na to už jsem měla odpověď připravenou. „Měla jsem ten rozbouranej dům v merku každou noc. Došlo mi, že tam Lexie určitě šla z nějakýho důvodu – a pokud se s někým setkávala, tak zrovna ten dům k tomu byl ideální. Napadlo mě, že ať to byl, kdo chtěl, je tu slušná pravděpodobnost, že se tam jednou objeví znovu.“

„A Buránek Eddie si to tam namíří chvíli poté, co tě poučím o těch vlastnických podílech, abyste si spolu měli o čem povídat,“ navázal Frank ironicky. „Načasoval to výborně. Proč jsi mi nezavolala, když odešel?“

„Měla jsem toho plnou hlavu, Frankie. Musela jsem pořád dokola přemýšlet o tom, co se tím pro nás mění, jak to můžu využít, co dál, jak zjistit, jestli to na mě Eddie nehrál… Chtěla jsem ti zavolat, ale úplně mi to vypadlo z hlavy.“

„Lépe pozdě než nikdy. Tak jak ses dnes měla?“

Zněl mile, naprosto neutrálně, jeho hlas nic neprozrazoval. „Já vím, já vím, jsem líná husa,“ pokusila jsem se o náznak servility. „Měla jsem se pokusit dostat něco z Daniela, když jsem ho měla jenom pro sebe, ale prostě jsem na to neměla. Hlava mě bolela jako střep, a ty víš, jakej Daniel je; s ním to tedy rozhodně není žádná oddychovka. Promiň.“

„Hmm,“ zamručel Frank, ne zrovna chápavě. „A co ten hysterickej výstup před chvilkou? Aspoň předpokládám, že to bylo jenom herecký číslo.“

„Chci je trochu rozhodit,“ odpověděla jsem podle pravdy. „Snažit se z nich něco dostat, když jsou v klidu, to zatím nikam nevedlo. Teď s těmi novými informacemi je podle mě na čase trochu je víc přidusit.“

„A nenapadlo tě to se mnou probrat, než na to vletíš?“

Nechala jsem krátkou, překvapenou odmlku. „Brala jsem jako samozřejmý, že máš stejnej názor.“

„Fajn,“ řekl Frank se sladkým tónem, který mi v hlavě nastartoval sirény. „Odvedla jsi skvělou práci, Cass. Vím, žes s tím nechtěla mít nic společnýho, a cením si toho, žes do toho nakonec šla. Jseš dobrej polda.“

Bylo to, jako by mi dal ránu do břicha. „Co je, Franku?“ zeptala jsem se, ale bylo mi to už jasné.

Zasmál se. „Klídek; dobrý zprávy. Je čas to zabalit, zlato. Teď půjdeš hezky domů a začneš kňučet, že na tebe nejspíš leze chřipka, že se ti motá hlava, máš teplotu, všechno tě bolí. Neříkej, že tě bolí ta rána, nebo ji budou chtít vidět; prostě se cítíš pod psa. Třeba někoho z nich v noci vzbuď – takovej Justin je starostlivost sama, ne? – a řekni, že je ti hůř. Pokud tě nevezmou ráno na pohotovost sami od sebe, tak je přinuť. O zbytek se postarám já.“

Zarývala jsem nehty do dlaní. „Proč?“

„Já myslel, že budeš mít radost,“ hrál Frank překvapeného a trochu dotčeného. „Přece jsi nechtěla…“

„Ze začátku se mi do toho nechtělo, jasně. Jenže jsi mě ukecal, a až teďka mám konečně pořádnou stopu. Proč to chceš, do háje, teďka zaříznout? Protože jsem tě nepoprosila o svolení, než jsem jim trochu zahrála na nervy?“

„Panebože, ne,“ odpověděl Frank, stále mírně překvapeně. „To s tím nemá co dělat. Tys měla za úkol to vyšetřování někam posunout, a to jsi zvládla dokonale. Blahopřeju, zlato. Tvoje práce tady skončila.“

„Ne,“ řekla jsem. „Neskončila. Poslal jsi mě sem, abych našla vraha, tak jsi to přesně říkal, a zatím máme akorát motiv a čtyři podezřelý – pět, pokud vezmeme v úvahu, že Ned mohl lhát, jako když tiskne. Kam jsem to posunula? Ti čtyři si budou dokola mlít to svoje, jak jsi říkal na začátku, a jseš přesně tam, kde jsi byl. Nech mě, kurva, dokončit moji práci.“

„Já jsem za tebe zodpovědnej. Tohle je moje práce. Pokud jsi vyčmuchala něco takovýho, tak jsi v ohrožení, a já se nemůžu jenom tak vykašlat na…“

„Kecy, Franku. Pokud ji zabil někdo z těch čtyř, tak jsem v ohrožení od prvního dne, a až doteďka ti to bylo naprosto ukradený…“

„Nemluv tak nahlas. Tak o tohle ti jde? Jseš naštvaná, protože jsem si tě dost nehýčkal?“

Úplně jsem viděla, jak rozhořčeně vyhodil ruce do vzduchu, ty jeho vytřeštěné, uražené modré oči. „Dej mi svátek, Franku. Jsem velká holka, umím se o sebe postarat sama, a až doteď jsi s tím neměl jedinej problém. Tak proč mě, kurva, najednou chceš stáhnout?“

Bylo ticho. Nakonec Frank vzdychnul. „V pořádku,“ řekl. „Chceš vědět proč, v pořádku. Prostě mám pocit, že už nejseš schopná si udržet objektivitu, jaká je v tomhle vyšetřování nezbytná.“

„O čem to meleš?“ Srdce mi bilo jako zvon. Pokud nechal přece jenom dům sledovat nebo pokud si domyslel, že jsem si odepnula mikrofon… Neměla jsi ho tam nechávat tak dlouho, napadlo mě zoufale, ty krávo jedna, měla jsi se každých pár minut vrátit a něčím zašramotit…

„Jseš do toho až moc citově namočená. Já nejsem blbej, Cassie. Umím si dost dobře představit, k čemu včera v noci došlo, a vím, že je toho spousta, s čím ses mi nepochlubila. Tohle jsou varovný signály a já je nemůžu jenom tak ignorovat.“

Takže na toho Faurého skočil; netuší, že jsem už shořela. Puls mi klesl o jeden stupeň.

„Začínáš ztrácet odstup. Možná jsem tě do toho nikdy neměl tlačit. Nemám tušení, co přesně se ti na oddělení vražd stalo, a neptám se tě na to, ale evidentně ti to vlezlo na mozek, a na něco podobnýho jsi ještě nebyla připravená.“

Dokážu se rychle rozžhavit do běla, a kdyby mi teď ujely nervy, rozhovor by byl u konce; potvrdila bych Frankovi, že má pravdu. Přesně to tím nejspíš taky sledoval. Místo toho jsem kopla do stromu, dost silně na to, abych měla na pár vteřin pocit, že mám zlomený palec. Když jsem zase byla schopná mluvit, řekla jsem naprosto chladně: „Mozek mám v dokonalým pořádku, Franku, a odstup si udržuju taky. Všechno, co dělám, dělám za účelem vyšetřování, abych zjistila, kdo zavraždil Lexii Madisonovou. A ráda bych tu práci dokončila.“

„Promiň, Cassie,“ řekl Frank laskavě, ale velice rozhodně. „Tentokrát ne.“

Je jistý rozměr v práci tajného agenta, o kterém se nikdy nemluví. Pravidlem je, že brzdu drží v ruce řídící důstojník – to on rozhoduje, kdy je třeba vás uklidit nebo úplně stáhnout. Koneckonců, to on má přehled, může mít informace, které vy nemáte, a pokud vám není lhostejný vlastní život ani kariéra, děláte to, co vám řekne. Ale v tom vězí taky ten háček, o kterém se nemluví, granát, který třímáte neustále v ruce – donutit vás nemůže. Nikdy jsem neslyšela o nikom, kdo by ten granát odjistil, ale všichni o něm vědí. Pokud řeknete ne, pak s tím váš řídící důstojník – alespoň po nějaký čas, který vám ovšem může bohatě stačit – svede leda tak kulový.

Podobné zklamání důvěry se samozřejmě nedá ničím odčinit. V tom okamžiku jsem měla před očima ty zkratky letišť v Lexiině diáři, ty zarputile naškrábané klikyháky.

„Zůstanu,“ řekla jsem. Lesem se prohnal ostrý poryv větru, já ucítila, jak se můj strom zachvěl, a to hluboké chvění mi pronikalo až do kostí.

„Ne,“ odpověděl Frank. „Nezůstaneš. O to se nebudeme přít, Cassie. Už je to rozhodnutý; nemá smysl se o tom dohadovat. Běž domů, sbal si věci a začni hrát nemocnou. Uvidíme se zítra.“

„Vtáh jsi mě do toho, abych tu odvedla svoji práci. A já neodejdu, dokud ji nedodělám. Já se o tom nedohaduju, Franku. Jenom ti to oznamuju.“

Teď už to Frankovi došlo. Hlas mu neztvrdnul, ale byl v něm jakýsi podtón, při kterém mi tuhla ramena. „Chceš, abych tě nechal sebrat na ulici, podstrčit ti drogy a hodit tě do chládku, než dostaneš rozum? Klidně to udělám.“

„Ne, neuděláš. Ostatní vědí, že Lexie v drogách nejede, a kdyby ji sebrali na falešný obvinění a ona by ve vazbě zemřela, ztropili by takovej kravál, že by celá tahle operace vybouchla, a ty bys ten bordel uklízel ještě celý roky.“

Následoval ticho, Frank zvažoval situaci. „Uvědomuješ si, že tě to může stát kariéru, že jo?“ řekl nakonec. „To je neuposlechnutí rozkazu nadřízenýho důstojníka. Určitě víš, že tě můžu sebrat, vzít ti odznak a pistoli a z fleku tě vyrazit.“

„Jo, vím.“ Ale Frank by to neudělal a já věděla, že toho můžu využít. A věděla jsem ještě něco jiného, i když si nejsem jistá jak; možná díky tomu, že jsem z jeho hlasu necítila žádné pobouření. Jednou během své kariéry udělal to samé.

„A uvědomuješ si, že kvůli tobě můžu zapomenout na víkend s Holly? Zítra má narozeniny. Vysvětlíš jí, proč za ní taťka nakonec nepřijde?“

Zarazila jsem se, ale potom mi došlo, jaký Frank je. Hollyiny narozeniny jsou nejspíš až bůhví za kolik měsíců. „Však běž. U odposlechu může sedět někdo jinej.“

„Ani náhodou. I kdybych chtěl, nikoho jinýho nemám. Tahle akce už přečerpala rozpočet. Papaláši nahoře už nejsou ochotní platit lidi za to, aby poslouchali, jak si popíjíš víno a strháváš starý tapety.“

„V tom je chápu,“ řekla jsem. „To už je tvoje věc, co uděláš s odposlechem; klidně ho nechej, ať se monitoruje sám, jestli chceš. To je tvůj problém. Já se chci jenom postarat o ten svůj.“

„Dobře,“ vzdychnul Frank trpělivě. „Dobře, uděláme to následovně. Máš od téhle chvíle osmačtyřicet hodin na to, abys to uzavřela…“

„Dvaasedmdesát.“

„Dvaasedmdesát, ale mám tři podmínky – neuděláš žádnou hovadinu, budeš se pravidelně hlásit a ten mikrofon budeš mít neustále na sobě. Chci tvoje slovo.“

Něco ve mně zahlodalo. Možná že to přece jenom nakonec poznal; s Frankem si nikdy nemůžete být jistí. „Rozumím,“ odpověděla jsem. „Slibuju.“

„Přesně po třech dnech, i kdybys byla krůček od vyřešení celýho případu, padáš domů. V pondělí do…“ – podíval se na hodinky – „…čtvrt na dvanáct v noci budeš v nemocnici na pohotovosti, nebo aspoň na cestě tam. Do té doby si nechám kazetu s tímhle záznamem u sebe. Pokud tyhle podmínky dodržíš a vypadneš, jak jsme se domluvili, smažu ji a nikdo se o tomhle rozhovoru nikdy nemusí dozvědět. Pokud uslyším ještě jediný slovíčko, vytáhnu tě odtud za límec, ať to stojí, co to stojí, bez ohledu na důsledky, a vyrazím tě. Jasný?“

„Jo. Naprosto. Já se tě nesnažím převézt, Franku. Tak to není.“

„Tohle, Cassie, byl hodně, hodně blbej nápad. Doufám, že to víš.“

Ozvalo se pípnutí a potom nic, jenom vlny statické elektřiny v mém uchu. Ruce se mi třásly tak, že mi telefon dvakrát spadl, než se mi podařilo zmáčknout Konec hovoru.

Ironií bylo, že Frank mířil jen pár milimetrů od pravdy. Ještě před čtyřiadvaceti hodinami jsem na případu nepracovala; naopak, dovolila jsem mu, aby pracoval on na mě, skočila jsem do něj po hlavě, na pět sáhů a ještě hloub. V celém tom případu byly všude jako maličké stopy roztroušeny tisíce nepatrných náznaků, pohledů a drobností, které jsem přehlížela a nespojila si je, protože jsem chtěla – nebo jsem si myslela, že chci – být Lexií Madisonovou, a to mnohem víc, než jsem chtěla vyřešit její vraždu. To, co Frank nevěděl a co jsem mu ani říct nemohla, byla skutečnost, že mi otevřel oči až Ned, který o tom ovšem neměl ani páru. Chtěla jsem tenhle případ uzavřít a byla jsem připravená – a není to nic, co bych říkala jenom tak do větru – udělat pro to cokoli.

Možná si řeknete, že jsem znovu začala bojovat, protože jsem vyhořela, skoro fatálně, a tohle byla moje poslední šance, jak to napravit; anebo protože jediný způsob, jak dostat zpátky svoje místo – tohle je moje práce, řekla jsem Danielovi, než jsem si uvědomila, co říkám –, bylo vyřešit tenhle případ; anebo protože ta zpackaná operace Vestálka otrávila ovzduší kolem mě natolik, že jsem potřebovala protilátku. Možná od všeho trochu. Ale před tímhle jsem utéct nemohla – ať už ta holka byla, kdo chtěla, ať udělala, co chtěla, byly jsme srostlé od narození. Navzájem jsme postrkovaly jedna druhou k tomuto životu, k tomuto místu. Věděla jsem o ní věci, které o ní nevěděl nikdo jiný na světě. Nemohla jsem ji nyní opustit. Byla jsem jediná, kdo mohl hledět jejíma očima a číst její myšlenky, sledovat stříbrné nitky, které se za ní táhly, vyprávět jediný příběh, který kdy dokončila.

Věděla jsem pouze, že ten příběh potřebuje konec, že to musím být já, kdo ho uzavře, a že se bojím. Nepolekám se jen tak něčeho, ale, stejně jako Daniel, i já vždycky věděla, že je tu cena, kterou budu muset zaplatit. Daniel však nevěděl, nebo se o tom alespoň nezmínil, to, co jsem já věděla na samém začátku – tahle cena mění svou podobu rychlostí blesku, a vy nejste vždy tím, kdo vystavuje účet, ani tím, kdo zná předem jeho výši.

Kromě toho ve mně znovu a znovu nepříjemně hlodala jiná myšlenka – proto se mě sem Lexie vydala hledat, o tohle jí celou tu dobu šlo. Najít někoho, kdo by si s ní vyměnil místo. Někoho, kdo toužil po příležitosti odhodit svůj vlastní zjizvený život, nechat ho odpařit jako ranní rosu z trávy; někoho, kdo by se rád rozplynul do vůně zvonků, převtělil se do mladého výhonku, a ona by mohla sílit a kvést, znovu se zhmotnit a žít dál.

Teprve v té chvíli jsem, myslím, poprvé uvěřila, že tahle dívka, kterou jsem nikdy nespatřila živou, je mrtvá. Nikdy se jí nezbavím. Nosím její tvář, a jak budu stárnout, bude to její proměnlivé zrcadlo, v němž bude spatřovat všechny své podoby, kterých se ona nedožila. Po několik podivuhodných, šťastných týdnů jsem žila její život; přešla do mě její krev, stejně jako přešla do těch zvonků a mladého hlohu. Když jsem však měla příležitost učinit ten poslední krok, ulehnout s Danielem mezi lístky břečťanu a zurčení vody, vzdát se svého vlastního života se všemi jeho šrámy a se všemi průšvihy a začít nový, odmítla jsem ji.

Vzduch se ani nehnul. Každým okamžikem se teď budu muset vrátit na Hlohovec a ze všech sil se ho snažit zničit.

Zčistajasna jsem pocítila takovou potřebu mluvit se Samem, že to bylo jako rána pěstí do břicha. Měla jsem pocit, že je to ta nejnaléhavější věc na světě, říct mu, než bude příliš pozdě, že se vracím domů; že v podstatě už jsem vlastně zpátky; že mám strach, že se bojím jako malé dítě ve tmě a že potřebuju slyšet jeho hlas.

Měl vypnutý telefon. Ve sluchátku se ozvala jenom ženská ze záznamníku, která mi svůdným hlasem poradila, ať mu nechám vzkaz. Sam pracoval – buď byl právě na řadě ve sledování Naylorova domu, nebo už po desáté procházel výpovědi, jestli mu náhodou něco neuniklo. Kdybych byla ubrečená holka, tak bych se v té chvíli rozbrečela.

Než jsem si uvědomila, co dělám, přepnula jsem na svou soukromou kartu a vytočila Robovo číslo. Volnou ruku jsem přitiskla na mikrofon a cítila, jak mi pod dlaní pomalu a silně bije srdce. Věděla jsem, že to byla velmi pravděpodobně ta největší pitomost, jakou jsem v životě udělala, ale nemohla jsem si pomoct.

„Ryan,“ ozval se po druhém zazvonění, naprosto bděle; Rob často nemohl usnout. Když jsem neodpovídala, řekl náhle s novou ostražitostí v hlase: „Haló?“

Zavěsila jsem. Měla jsem pocit, že těsně předtím, než jsem palcem zmáčkla tlačítko, jsem ho slyšela říct, rychle a naléhavě: „Cassie?“ Ale já už měla palec na tlačítku, už bylo příliš pozdě na to rozmyslet si to, i kdybych chtěla. Sesula jsem se po kmeni stromu a seděla tam dlouho, zachumlaná sama do sebe.

Vzpomněla jsem si na tu noc během našeho posledního případu. Ve tři ráno jsem nasedla na svoji vespu a vyrazila na místo činu, abych tam vyzvedla Roba. Cestou zpátky, v tuhle pozdní hodinu, byly silnice jenom naše, a já jela rychle; Rob se nakláněl v zatáčkách se mnou, a moped jako by ani nevezl jednoho navíc. Za jedním ohybem se k nám blížily dva silné kužely světla, rostly a sílily, až zaplňovaly celou silnici – náklaďák, jel přímo po dělicí čáře a mířil přímo na nás, ale moped se mu vyhnul zlehka jako stéblo trávy, ucítili jsme náraz větru a světel a náklaďák zmizel za námi. Robovy ruce kolem mého pasu se každou chvíli zatřásly, prudce a silně, a já myslela na teplo doma a na to, jestli mám něco v ledničce.

Netušil to ani jeden z nás, ale právě jsme se řítili posledními několika hodinami, které nám společně zbývaly. Opírala jsem se o to přátelství tak samozřejmě a bezstarostně, jako by to byla dva metry silná zeď, jenže neuplynul ani den, ta zeď se začala drolit a bortit a já ji nemohla nijak zachránit. Uprostřed následujících nocí jsem se probouzela s těmi reflektory před očima, jasnějšími a většími než slunce. Teď jsem je na té tmavé cestě zahlédla v duchu znovu a došlo mi, že jsem prostě tenkrát nemusela uhýbat. Že jsem tenkrát mohla být jako Lexie. Mohla jsem jen přidat plyn a odnést nás oba do toho nezměrného ticha mezi těmi světly, a dál, na druhou stranu, kde by nám už nic nemohlo ublížit.

21

Danielovi to trvalo jen pár hodin, než vynesl další kartu. Seděla jsem na posteli, zírala do bratří Grimmů a četla stále dokola tu samou větu, aniž bych z ní pochytila jediné slovo, když se ozvalo krátké, diskrétní zaklepání na dveře.

„Dále,“ zavolala jsem.

Dovnitř strčil hlavu Daniel. Byl stále oblečený jako ze škatulky, ve své bílé košili a vyleštěných botách. „Máš minutu?“ zeptal se zdvořile.

„Jasně,“ odpověděla jsem stejně zdvořile a odložila knihu. Neměla to být v žádném případě kapitulace, ani příměří, ale nenapadlo mě, jakým způsobem bychom si mohli být bez ostatních nebezpeční.

„Chtěl jsem si s tebou jenom chvilku promluvit,“ řekl Daniel a zavřel za sebou dveře. „Soukromě.“

Tělo mi myslelo rychleji než hlava. Během vteřiny, kdy ke mně byl otočený zády, jsem automaticky chytila přes pyžamo kabel od mikrofonu, prudce jím trhla nahoru a ucítila, jak konektor s cvaknutím vypadnul z vysílačky. Když se obrátil, měla jsem už ruce zase nevinně na knize. „O čem?“ zeptala jsem se.

„Pořád mi leží v hlavě několik věcí,“ řekl Daniel, uhladil peřinu na konci postele a posadil se.

„Jaký?“

„Skoro od chvíle, co jsi… no, řekněme, přijela. Takový malý nesrovnalosti, který mi časem začaly připadat podezřelý. No, a když sis tenkrát večer chtěla přidat ten guláš s cibulí, napadlo mě, že tu není něco v pořádku.“

Zdvořile počkal, jestli nechci k tomu rozhovoru sama něčím přispět. Hleděla jsem na něj. Nemohla jsem uvěřit, že jsem na tohle nebyla připravená.

„A potom, samozřejmě,“ pokračoval, když bylo zjevné, že nic neřeknu, „ta včerejší noc. Jak možná víš, nebo taky ne, ty a já – nebo v každým případě Lexie a já – jsme… No, stačí, když řeknu, že polibek je stejně individuální a nezaměnitelnej jako smích. Když jsme se včera v noci líbali, víceméně jsem si byl už jistej tím, že nejseš Lexie.“

Hleděl na mě z konce postele s klidným výrazem. Snažil se mě odrovnat všemi možnými prostředky, které ho napadly – u mého šéfa, u předpokládaného přítele, u vedení, kterému by se jistě nelíbila představa, že se agent muchlá s podezřelým. Toto byly jeho zbrusu nové, dálkově ovládané zbraně. Kdyby byl mikrofon zapojený, do několika hodin by mě čekala neslavná cesta domů a potom jednosměrný lístek do nějakého zapadákova v Offaly.

„I když to zní možná absurdně,“ hovořil Daniel dál klidně, „mohla bys mi ukázat tu údajnou bodnou ránu? Prostě jenom jako důkaz, že jseš opravdu ta, za kterou se vydáváš?“

„Jasně,“ odpověděla jsem zvesela, „proč ne?“ a všimla si, jak se mu v očích mihnul náznak překvapení. Vytáhla jsem si vršek pyžama a ukázala mu vytažený kabel od mikrofonu.

„Slušnej pokus,“ řekla jsem mu, „ale vedle. A kdyby se ti fakt podařilo, aby mě stáhli, myslíš, že bych odešla se zavřenou pusou? Neměla bych co ztratit. I kdybych měla jenom pět minut, řekla bych ostatním, kdo jsem a že tys to věděl už týdny. Jak myslíš, že to stráví třeba takovej Rafi?“

Daniel se nahnul, aby si prohlédl mikrofon. „Hm, za pokus to stálo.“

„Stejně už skoro na tomhle případu končím,“ řekla jsem. Mluvila jsem rychle – Frank jistě zpozorněl, jakmile došlo k výpadku signálu z mikrofonu, měla jsem možná tak minutu, než vypění. „Mám už jenom pár dní. Ale těch pár dní chci. Když se budeš snažit mě o ně připravit, vlítnu tam dolů a všechno to prásknu. Když ne, pořád máš slušnou šanci, že nekápnu na nic, co by stálo za řeč, a ostatní se nikdy nemusí dozvědět, kdo jsem.“

Hleděl na mě bez výrazu, obrovské hranaté ruce úhledně sepjaté v klíně. „Cítím se bejt za svoje kamarády odpovědnej. Nebudu jenom tak přihlížet, jak jednoho po druhým vlečeš někam do kouta k výslechu.“

Pokrčila jsem rameny. „V pohodě. Máš možnost mi v tom kdykoli nějak zabránit. Dneska večer sis s tím hlavu nelámal. Ale na těch posledních pár dnů mi nesahej. Platí?“

„Kolik dní přesně?“ zeptal se Daniel.

Zakroutila jsem hlavou. „To si nechám pro sebe. Zhruba za deset vteřin ten konektor zase zapnu, aby to vypadalo, jako že vypadnul náhodou, a my dva spolu budeme jenom tak neškodně plácat o tom, proč jsem byla u večeře tak otrávená. Dobře?“

Nepřítomně přikývnul, oči stále upřené na mikrofon. „Skvělý,“ řekla jsem. „Jdeme na to. Nechce se mi…“ – zastrčila jsem mikrofon do vysílačky v půlce věty, aby to působilo věrohodně – „…o tom bavit. Hlava mi třeští, všechno mě štve, chci akorát, aby mi všichni dali pokoj, jasný?“

„Nejspíš je to jenom kocovina,“ odpověděl Daniel ochotně. „Červený víno ti nikdy nedělalo dobře, ne?“

Znělo to jako past. „Co já vím,“ udělala jsem na něj obličej otrávené puberťačky a přilepila si vysílačku náplastí zpátky na místo. „Třeba je to z toho punče. Rafi ho nejspíš ještě přikrmil denaturovaným lihem. V poslední době strašně pije, všiml sis?“

„Rafi je v pořádku,“ řekl Daniel chladně. „A ty budeš taky, doufám, až se z toho vyspíš.“

Pod námi se ozvaly rychlé kroky a dole se otevřely dveře. „Lexie?“ zavolal znepokojeně Justin zdola přes schody. „Jseš v pořádku?“

„Daniel mě obtěžuje,“ zakřičela jsem.

„Danieli? Co jí děláš?“

„Já nic.“

„Chce vědět, proč je mi nanic,“ zavolala jsem. „Je mi nanic, protože mi tak prostě je, a já chci, aby mě nechal na pokoji.“

„Proč že je ti nanic?“ vyšel Justin ze svého pokoje až ke schodům; úplně jsem ho viděla, v tom jeho proužkovaném pyžamu, jak svírá v ruce zábradlí a krátkozrakýma očima mžourá vzhůru. Daniel na mě hleděl s upřeným, zamyšleným výrazem, který mi drásal nervy.

„Buď zticha!“ zaječela Abby tak vztekle, že jsme ji slyšeli i přes její dveře. „Někteří se tu snaží usnout.“

„Lexie? Kvůli čemu je ti nanic?“

Rána – Abby něčím mrštila o dveře. „Justine, řekla jsem, buď zticha! Ježíšikriste!“

Rafi z přízemí zlostně zavolal něco, co znělo jako: „Co se to tam, sakra, děje?“

„Za chvilku jsem dole, Justine,“ zavolal Daniel. „Běžte všichni spát.“ A ke mně: „Dobrou noc.“ Vstal a znovu po sobě uhladil peřinu. „Dobře se vyspi. Doufám, že ti ráno bude líp.“

„Jo,“ odpověděla jsem. „Díky. Ale nebyla bych si tím tak jistá.“

Jeho pevné kroky se vzdalovaly po schodech dolů, potom pode mnou byly slyšet tiché hlasy – nejdřív hlavně Justin a občas nějaká krátká vsuvka od Daniela, ale postupně to bylo přesně obráceně. Opatrně jsem vstala z postele a přiložila ucho na podlahu, ale skoro šeptali a nebylo jim rozumět.

Po dvaceti minutách se Daniel vrátil znovu nahoru, potichu, a několik dlouhých vteřin stál v chodbě. Když se za ním zavřely dveře jeho pokoje, celá jsem se roztřásla.

Tu noc jsem zůstala vzhůru hodiny, převracela stránky a dělala, že si čtu, šustila povlečením, zhluboka dýchala a předstírala spánek, a tu a tam na pár vteřin nebo minut odpojila mikrofon. Chtěla jsem tak vytvořit dokonalou iluzi, že se konektor občas při nějakém pohybu uvolní, ale ani tak mi to na klidu příliš nepřidalo. Frank nebyl zdaleka žádný pitomec, a navíc už jsem to u něj měla nahnuté.

Z jedné strany Frank, z druhé Daniel, a mezi nimi zaklíněná já s Lexií. Hrála jsem si s konektorem mikrofonu a přitom se snažila přijít na to, jak je vůbec logisticky možné ocitnout se rázem na opačné straně než všichni ostatní, kdo měli s tímhle případem cokoli společného, včetně lidí, kteří stáli proti sobě navzájem. Než jsem šla konečně spát, vzala jsem židli od Lexiina toaletního stolku a poprvé po týdnech jsem s ní zevnitř zapřela dveře.

Sobota ubíhala rychle, v jakési bezmocné omámenosti, jako v noční můře. Daniel rozhodl – částečně proto, že prací na domě se vždycky všichni uklidnili, a částečně patrně proto, aby měl všechny v jedné místnosti a na očích –, že budeme celý den brousit podlahu. „Dlouho jsme zanedbávali jídelnu,“ řekl nám u snídaně. „V porovnání s obývacím pokojem začíná vypadat hrozně sešle. Měli bychom ji začít pomalu dávat do pucu. Co říkáte na to, že bychom s tím dneska začali?“

„Dobrej nápad,“ odpověděla Abby, položila mu na talíř vejce a pohlédla na něj s unaveným, urputně pozitivním úsměvem. Justin pokrčil rameny a začal se znovu nimrat v topince; já zamumlala do pánvičky „Jak chcete“; Rafi si vzal kafe a beze slova odešel. „Fajn,“ řekl Daniel klidně a vrátil se ke své knize. „Tak domluveno.“

Zbytek dne byl zhruba tak nesnesitelný, jak jsem čekala. Kouzlo šťastného domova si zjevně ten den vzalo volno. Rafi se mlčky vztekal na celý svět; neustále narážel bruskou do zdi a všechny tím znervózňoval, až mu ji Daniel beze slova vzal a podal mu místo ní plát smirkového papíru. Já jsem vybičovala svou nevrlost na maximum a doufala, že to na někoho zapůsobí a dříve či později – snad ne příliš pozdě – přijdu na způsob, jak toho využít.

Za okny zarputile pršelo. Nemluvili jsme. Jednou nebo dvakrát jsem viděla Abby, jak si utírá tvář, ale vždycky byla k nám ostatním zády a já nevěděla, jestli pláče, nebo to byly jenom piliny. Měli jsme je všude – v nose, v krku, zadíraly se nám do kůže na rukou. Justin okázale sípal a občas předvedl dramatický záchvat kašle do kapesníku, až nakonec Daniel odložil brusku, vykráčel ven, a když se vrátil, podával Justinovi starou, ohyzdnou plynovou masku. Nikdo se ani nezasmál.

„Dyť je v tom azbest,“ řekl Rafi, který vší silou drhnul špatně přístupný roh podlahy. „Chceš ho zabít doopravdy, nebo je to jenom pokus o vtip?“

Justin se na masku zděšeně podíval. „Dýchat azbest nemám zájem.“

„Klidně si zavaž přes pusu kapesník, jestli je ti to milejší,“ odpověděl Daniel. „Hlavně už přestaň fňukat.“ Vrazil masku Justinovi do ruky, vrátil se k brusce a znovu ji zapnul.

Tutéž plynovou masku, kvůli které jsme se s Rafim ten večer na terase váleli smíchy. Daniel by v ní mohl chodit do školy. Abby mu na ni něco pěknýho vyšije… Justin ji štítivě pohodil do prázdného rohu, kde ležela po zbytek dne a zírala na nás svýma obrovskýma, prázdnýma, bezútěšnýma očima.

„Copak to máme s mikrofonem?“ zeptal se mě Frank ten den v noci. „Čistě ze zvědavosti.“

„A do hajzlu, ono to dělá zase? Já myslela, že jsem to spravila.“

Pochybovačná odmlka. „Dělá co zase?“

„Dneska ráno, když jsem si šla vyměnit gázu, byl konektor zase vystrčenej. Asi jsem si včera v noci po sprše přilepila ten kabel moc nakrátko, takže se konektor vytáhnul, když jsem se pohnula. Kolik jsi toho neslyšel? Funguje to teďka?“ Strčila jsem ruku za tričko a poklepala na mikrofon. „Slyšíš tohle?“

„Naprosto zřetelně,“ odpověděl Frank suše. „Párkrát to vypadlo během noci, ale nejspíš jsem nepřišel o nic zajímavýho – aspoň tedy doufám. Neslyšel jsem ale tak dvě minutky z toho tvýho půlnočního špitání s Danielem.“

Dala jsem si záležet, aby v mém hlase zazněl úšklebek. „Byl celej nervní z toho mýho hysterickýho výstupu. Chtěl vědět, co mi je, tak jsem mu řekla, ať mě nechá na pokoji. Pak nás slyšeli ostatní, začali se do toho míchat, tak to vzdal a šel spát. Já ti říkala, že to bude fungovat, Frankie. Začíná jim z toho pomalu hrabat.“

„Fajn,“ řekl Frank po chvíli. „Takže jsem evidentně nepřišel o nic poučnýho. Dokud budu dělat na tomhle případě, tak bohužel nemůžu říct, že nevěřím na shodu náhod. Ale jestli ten konektor ještě jedinkrát vypadne, třeba na vteřinu, zajedu si tam pro tebe a odtáhnu tě za krk pryč. Takže to koukej přilepit třeba vteřinovým lepidlem.“ A zavěsil.

Cestou domů jsem se snažila přijít na to, jakou kartou bych na Danielově místě hrála příště, ale jak se ukázalo, útok přišel z jiné strany. Ještě než jsem vstoupila do domu, jsem věděla, že se něco stalo. Všichni byli v kuchyni – kluci zjevně právě umývali nádobí, Rafi držel vařečku jako zbraň a Justinovi odkapávala pěna všude na podlahu – a mluvili všichni naráz.

„…dělat svoji práci,“ říkal právě Daniel rozhodně, když jsem otevřela francouzské okno. „Když je nenecháme…“

„Ale proč?“ zaskučel Justin přes něj. „Proč by měli…“

Potom mě uviděli. Následovala vteřina absolutního ticha, všichni na mě zírali, hlasy useknuté uprostřed slova.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Policajti chtějí, abychom tam zase přišli,“ řekl Rafi. Hodil vařečku se zařinčením do dřezu tak silně, že pošplíchal Danielovi košili, ale ten si toho nevšímal.

„Já už to podruhý nedokážu,“ sesul se Justin na kuchyňskou linku. „Nedokážu.“

„Kam přišli? Kvůli čemu?“

„Danielovi zavolal Mackey,“ řekla Abby. „Chtějí s námi všemi mluvit, hned zítra ráno. Se všemi.“

„Proč?“ Ten zmetek Frank. Už když jsme spolu mluvili, tak věděl, že tuhle sviňárnu provede. Neobtěžoval se mi o tom ani zmínit.

Rafi pokrčil rameny. „S tím se nám nesvěřil. Prostě jenom, uvozovky dole, si s námi chce popovídat, uvozovky nahoře.“

„Ale proč tam?“ ozval se Justin zoufale. Zíral na Danielův telefon na kuchyňském stole, jako by se na Justina chystal vrhnout. „Předtím vždycky jezdili sem. Proč musíme…“

„Kam chce, abychom přišli?“ zeptala jsem se.

„Do Dublinskýho hradu,“ odpověděla Abby. „Na sekci závažné trestné činnosti, nebo oddělení, nebo jak tomu říkají.“

Oddělení závažné trestné činnosti a organizovaného zločinu je hned pod oddělením vražd; Frankovi pak stačilo si nás odvést jen o pár schodů výš. Na závažné trestné činnosti by se obyčejným pobodáním nezabývali, pokud by v něm neměl prsty nějaký zločinecký gang, ale to veřejnost nevěděla, a znělo to působivě.

„Tys o tom nevěděla?“ zeptal se mě Daniel. Hleděl na mě s chladným výrazem, který se mi ani trochu nezamlouval. Rafi zvednul oči ke stropu a zamumlal cosi, z čeho jsem rozuměla jen „paranoickej cvok“.

„Ne. Jak bych o tom mohla vědět?“

„Myslel jsem, jestli ti to třeba tvůj kámoš Mackey nezavolal taky. Když jsi byla na procházce.“

„Nezavolal. A není to můj kámoš.“ Ani jsem se nesnažila zakrýt naštvaný výraz; ať už si Daniel přebere sám, jestli byl autentický. Zbývaly mi dva dny a Frank měl v úmyslu mi jeden z nich vyplácat nekonečným a nesmyslným vyslýcháním ohledně toho, co si dáváme do sendviče a co máme proti Kozaté Brendě. Chtěl, abychom tam byli brzo ráno – měl v úmyslu to natáhnout, jak to jen bude možné, na osm, dvanáct hodin. Napadlo mě, jestli by byl spokojený s tím, jak jsem se vžila do Lexiina charakteru, kdybych ho nakopala do varlat.

„Já to věděl, že jim nemáme kvůli tomu rozbitýmu oknu volat,“ zakvílel Justin žalostně. „Já to věděl. Měli jsme od nich už pokoj.“

„Tak tam nepůjdeme,“ řekla jsem. Frank to možná bude považovat za hovadinu, za porušení jedné z jeho podmínek, ale já byla tak naštvaná, že mi to bylo jedno. „Nemůžou nás nutit.“

Překvapené ticho. „Je to pravda?“ zeptala se Abby Daniela.

„Vlastně asi jo,“ odpověděl Daniel. Zkoumavě si mě prohlížel; skoro jsem slyšela, jak mu to v hlavě šrotuje. „Nejsme zatčení. Jenom nás o to žádal, nenařizoval nám to, i když od Mackeyho to tak znělo. Stejně ale myslím, že bychom měli jít.“

„Ale, opravdu?“ ozval se Rafi, ne zrovna mile. „Myslíš? A co když já si myslím, že bychom měli říct Mackeymu, ať nám políbí prdel?“

Daniel se na něj podíval. „Já mám v úmyslu nadále plně spolupracovat s policií,“ řekl klidně. „Z části proto, že to považuju za rozumný, ale hlavně proto, že bych chtěl vědět, kdo to svinstvo udělal. Pokud někdo z vás chce v Mackeym vzbudit podezření tím, že odmítne spolupracovat, nemůžu ho nutit; ale mějte na paměti, že ten, kdo Lexii pobodal, je pořád na svobodě, a alespoň já jsem přesvědčenej, že bychom měli udělat všechno, abychom ho pomohli chytit.“ Ten parchant mazanej. Krmil Franka prostřednictvím mého mikrofonu přesně tím, co chtěl, aby Frank slyšel – jedno svatouškovské klišé za druhým. Ti dva se hledali, až se našli.

Daniel se rozhlédl tázavě po kuchyni. Nikdo neodpověděl. Rafi chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a jenom znechuceně zakroutil hlavou.

„Fajn,“ řekl Daniel. „V tom případě doděláme to nádobí a půjdeme spát. Zítra to bude dlouhej den.“ A chopil se utěrky.

Seděla jsem v obývacím pokoji s Abby, tvářila se, že čtu, přitom vymýšlela pro Franka nejrůznější nové nadávky a poslouchala to napjaté mlčení z kuchyně, když mi něco došlo. Pokud měl Daniel na výběr, rozhodl se, že bude bezpečnější strávit jeden z těch posledních dnů s Frankem než se mnou. Svým způsobem jsem to brala jako poklonu.

Z nedělního rána si pamatuju hlavně to, že jsme celou snídani absolvovali jako obvykle, krok za krokem. Abbyino rychlé zaťukání na dveře; příprava snídaně ve dvou, její tvář celá zarudlá od horka ze sporáku. Procházeli jsme kolem sebe nenuceně, podávali jsme si věci přes stůl, aniž by o to ten druhý musel žádat. Vzpomněla jsem si na ten první večer, jak mě ta jejich souhra fascinovala; od té doby jsem se do ní postupně nějakým způsobem začlenila i já. Justin si se zamračeným výrazem rozkrajuje topinku na trojúhelníky, Rafi na autopilotu předvádí svůj tradiční manévr s kávou, Daniel sedí s knihou založenou okrajem talíře. Ani na zlomek vteřiny jsem si nechtěla připustit, že za šestatřicet hodin už tu nebudu; že i kdybych je někdy ještě viděla, už to nikdy nebude takové.

Nepospíchali jsme. I Rafi se znovu vynořil poté, co vypil kávu, odstrčil mě v křesle na stranu, na kousek si přisedl a ukusoval mi z topinky. Po okenních tabulích stékala rosa a králíci – každým dnem byli drzejší a blíž domu – ohryzávali venku trávu.

Přes noc se cosi změnilo. Ostré hrany mezi všemi čtyřmi se ohladily; byli jeden ke druhému laskaví, pozorní, skoro něžní. Občas si říkám, jestli si dávali s tou snídaní tak záležet, protože, v jakési rovině hlubší a jistější než je logika, to věděli.

„Měli bychom jít,“ řekl Daniel nakonec. Zavřel knížku a natáhl se, aby ji odložil na pult. Ucítila jsem, jak vzduch kolem stolu rozvlnilo cosi mezi zatajením a vzdechem. Rafiho hruď, přitisknutá na mé rameno, se prudce zvedla.

„Dobře,“ zašeptala Abby téměř sama pro sebe. „Ať to máme za sebou.“

„Chtěl bych s tebou něco probrat, Lexie,“ podíval se na mě Daniel. „Co kdybychom jeli do města spolu?“

„Co probrat?“ zeptal se Rafi zostra. Zatnul mi prsty do paže.

„Kdyby to byla tvoje věc,“ odpověděl Daniel, „nabídnul bych ti, ať jedeš s námi.“ Ostré hrany zničehonic znovu vykrystalizovaly a nemilosrdně prořezávaly vzduch.

„Tak,“ řekl Daniel, když zastavil s autem před domem, a já nasedla vedle něj, „jedeme.“

Hlavou se mi plížilo cosi mlhavého – varování. Bylo to tím, jak se díval. Nikoli na mě, ale z okna auta, na dům v jeho chladné ranní mlze, na Justina, jak úzkostlivě utírá složeným hadříkem přední sklo, na Rafiho, jak se sune po schodech s bradou zabořenou hluboko do šátku; bylo to výrazem v jeho tváři, upřeným a zamyšleným, s náznakem smutku.

Neměla jsem možnost si ověřit, kam až je schopný zajít. Moje pistole byla za Lexiiným nočním stolkem – na oddělení vražd mají detektor kovů. Neuslyšíme tě jenom na cestě do města a zpátky, řekl mi Frank.

Daniel se usmíval, neznatelně a sám pro sebe, k zamlžené modré obloze. „Dneska bude krásnej den,“ řekl.

Už už jsem se chystala vyskočit z auta, odběhnout k Justinovi, říct, že Daniel je ke mně hnusnej, a poprosit, abych směla jet s ním a ostatními – tenhle týden to byla jedna zašmodrchaná jedovatost za druhou, další navíc by nikoho nepřekvapila –, když vtom se dveře za mnou rozletěly a na zadní sedadlo vklouzla Abby, zarudlá a rozcuchaná, v náručí zmuchlaný kabát, čepici a rukavice. „Hele,“ řekla, když za sebou zabouchla dveře, „můžu jet s vámi?“

„Jasně,“ odpověděla jsem. Málokdy jsem někoho viděla tak ráda jako teď ji.

Daniel na ni pohlédl přes rameno. „Já myslel, že jsi říkala, že pojedeš s Justinem a Rafim.“

„To nemyslíš vážně. Když jsou v takovéhle náladě? To je jako jet se Stalinem a Pol Potem, akorát míň zábavný.“

Daniel se na ni kupodivu usmál, opravdově, srdečně a pobaveně. „Jo, jsou neuvěřitelní. Nech je bejt; hodinku dvě o samotě v autě, to je přesně to, co by jim mohlo prospět.“

„Možná,“ řekla Abby, ale znělo to nepřesvědčeně. „Buď, anebo se tam zabijou.“ Vytáhla z kabelky skládací hřeben a začala se česat. Před námi se s nervózním poskakováním rozjel Justin a poněkud příliš rychle vyrazil po příjezdové cestě.

Daniel natáhnul ruku přes rameno, dlaní nahoru, dozadu k Abby. Nedíval se na ni, ani na mě; zíral nepřítomně přes čelní sklo na třešně. Abby odložila hřeben a propletla svoje prsty mezi jeho. Nakonec Daniel vzdychnul, jemně se vypletl z jejího stisku a nastartoval.

22

Frank, ten prvotřídní šmejd, mě strčil do výslechové místnosti („Do minutky sem za vámi někoho pošleme, slečno Madisonová“) a nechal mě tam čekat dvě hodiny. Nebyla to dokonce ani jedna z těch lepších výslechových místností, s chlazenou vodou a pohodlnými židlemi; byla to malá díra, která se příliš nelišila od cely předběžného zadržení, od té, ve které necháváme lidi náležitě vynervovat. Fungovalo to – každou minutu mi tekly nervy víc a víc. Frank mohl mezitím tam venku provádět cokoli, prozradit mě, říct ostatním o tom dítěti, o tom, že víme o Nedovi, cokoli. Věděla jsem, že reaguju přesně tak, jak chtěl, přesně jako vyslýchaný, ale místo toho, aby mi to pomohlo ke klidu, zuřila jsem ještě víc. Nemohla jsem mu dokonce ani říct na kameru, co si o něm myslím, protože, jak jsem ho znala, nejspíš nechal někoho z ostatních se na mě dívat, a počítal s tím, že přesně tohle udělám.

Vyměnila jsem si židle – Frank mi samozřejmě dal tu, které na jedné noze chyběla násadka, aby se vyslýchaný cítil nepohodlně. Nejraději bych do kamery začala ječet, Já jsem tu pracovala, ty kreténe, znám to tu jak svý boty, tyhle sračky si zkoušej na někoho jinýho. Místo toho jsem z kapsy bundy vytáhla propisku a bavila se tím, že jsem na zeď krasopisně škrábala BYLA JSEM TU, LEXIE. Nikdo tomu nevěnoval pozornost, ale to jsem ani nečekala – stěny byly za ty roky už dávno plné iniciál, kresbiček a z anatomického hlediska těžko proveditelných doporučení. Rozeznala jsem i několik jmen.

Štvalo mě to. Byla jsem v téhle místnosti už tolikrát. Tady jsme pracovali s Robem na podezřelých s dokonalou, telepatickou souhrou dvou kroužících lovců, vyčkávajících na svůj okamžik; bez něj jsem se tu cítila, jako by mi někdo vybral všechny vnitřnosti a já se měla jako prázdná skořápka každou chvíli zhroutit do sebe. Nakonec jsem propiskou zaryla do zdi tak silně, až se jí zlomila špička. Mrštila jsem s ní přes celou místnost a trefila kameru, ale ani potom jsem se necítila o nic líp.

Když se konečně Frank rozhodnul, že mě poctí svou přítomností, vřelo to ve mně jako v papiňáku. „Nuže, nuže,“ řekl a natáhnul se, aby vypnul kameru. „Rád tě zas vidím. Posaď se.“

Zůstala jsem stát. „Na co si to tu, kurva, hraješ?“

Obočí mu vyletělo vzhůru. „Vyslýchám podezřelý. Co jako, to teď na to od tebe potřebuju povolení?“

„Já potřebuju, abys mi to koukal aspoň oznámit předem, než mi podrazíš nohy. Já si tam neválím šunky, Franku, já pracuju, a tohle může zničit všechno, o co jsem se do týhle chvíle snažila.“

„Pracuješ? Tak se tomu dneska mezi študákama říká?“

„Tak jsi tomu říkal ty. Já dělám přesně to, kvůli čemu jsi mě tam poslal, a konečně jsem se někam posunula, tak proč mi, do hajzlu, teď strkáš klacky pod nohy?“

Frank se opřel zády o zeď a založil si ruce. „Když můžeš hrát nefér ty, Cass, tak já můžu taky. Když se to obrací proti tobě, už to tak zábavný není, co?“

Ve skutečnosti mi ale bylo jasné, že Frank tak docela nefér nehraje. To, že mě tu nechal sedět na hanbě a zpytovat svědomí, to byla jedna věc – ze vzteku by mi nejspíš nejradši jednu vrazil, oprávněně, a já věděla, že pokud se mi nepodaří na poslední chvíli nějaké velkolepé finále, budu mít velký problém, až se tu budu druhý den hlásit. Ale nikdy, i kdyby byl rozzuřený na nejvyšší míru, by neudělal nic, co by mohlo případ ohrozit. A já věděla, pod tou bublající žlučí stále chladná jako led, že toho můžu využít.

„Dobře,“ řekla jsem, nadechla se a pročísla si rukou vlasy, „dobře. Tak jo. Zasloužila jsem si to.“

Zasmál se, krátce a suše. „Věř mi, to, co bys zasloužila, to si radši nepřej, zlato.“

„Já vím, Franku,“ odpověděla jsem. „A až na to bude čas, můžeš mi to vrátit podle libosti, ale ne teď. Jak jseš na tom s ostatními?“

Pokrčil rameny. „Jak se dalo čekat.“

„Jinými slovy, nic jsi z nich nedostal.“

„Myslíš?“

„Jo, myslím. Já ty čtyři znám. Můžeš na nich makat třeba až do důchodu a stejně z nich nic nedostaneš.“

„To je možný,“ řekl Frank klidně. „Počkáme a uvidíme, ne? Pár roků mi ještě zbývá.“

„No tak, Franku. Sám jsi to přece říkal na začátku – ti čtyři spolu drží ukázkově basu, nemá smysl zkoušet to na ně zvenku. Proto jsi mě tam mezi ně snad posílal, ne?“

Neutrální trhnutí bradou, místo pokrčení ramen.

„Ty víš moc dobře, že z nich nic nevytáhneš. Chceš jim jenom pocuchat nervy, že jo? Tak proč to nezkusit spolu? Já vím, že jseš na mě naštvanej, ale to snad počká do zítřka. Zatím jsme pořád ještě na jedný lodi.“

Frankovi zakmitalo jedno obočí. „Opravdu?“

„Jo, Franku, jsme. A dohromady můžeme sehrát úplně jiný divadlo, než jaký bys byl schopnej zvládnout sám.“

„To zní zajímavě,“ odpověděl Frank. Stál nenuceně opřený zády o zeď, ruce v kapsách, víčka přivřená, pod nimi se leskla ostrá, zkoumavá jiskra. „Jaký divadlo máš na mysli?“

Obešla jsem stůl, posadila se na okraj stolu a nahnula se k němu co nejblíže. „Vezmi si mě do parády u výslechu a nechej ostatní poslouchat. Daniela ne – ten se nesesype; kdybychom na něj zatlačili, tak se prostě sbalí a odejde –, ale ostatní tři. Pusť jim to do interkomu, nebo je posaď někam blízko obrazovek, jak chceš. Když to bude vypadat neúmyslně, tím líp, ale není to nutný. Kdybys chtěl sám vidět, jak budou reagovat, tak ať mě vyslýchá Sam.“

„Jak budou reagovat na co?“

„Na oko se podřeknu, že se mi začíná vracet paměť. Budu mlžit a držet se při zdi, abych nešlápla vedle – jak běžím k tomu rozbouranýmu baráku, jak krvácím a podobně. Jestli se nesesypou z tohohle, tak už z ničeho.“

„Ach tak,“ řekl Frank s náznakem ironického úšklebku. „Takže to trucování, nálada pod psa a celá ta hra na hysterku, tím vším sis jenom připravovala půdu pro tenhle výstup? Já hlupák, že mě to nenapadlo.“

Pokrčila jsem rameny. „Jo, jasně. Chystala jsem se k tomu tak jako tak, ale takhle to bude ještě lepší. Jak říkám, společně můžeme to divadlo sehrát daleko působivěji. Můžu dělat protivnou, hrát to, jako že ti neříkám zdaleka všechno… Jestli mi chceš napsat podrobnej scénář, v pohodě, jenom do toho, řeknu, co budeš chtít. No tak, Frankie, co ty na to? Ty a já?“

Frank přemýšlel. „A co za to budeš chtít?“ zeptal se. „Abych byl v obraze.“

Ušklíbla jsem se na něj tak šibalsky, jak jen jsem byla schopná. „Klid, Franku. Nic, co by nevonělo tvý dušičce profesionála. Potřebuju akorát vědět, co všechno jsi jim řekl, abych před nimi nekvákla nějakou pitomost. To jsi mi chtěl přece říct tak jako tak, ne? Například proto, že jsme oba na stejný lodi.“

„Jo,“ odpověděl Frank suše a vzdychnul. „Přirozeně. Řekl jsem jim úplný hovno, Cass. Takže tvůj arsenál zůstal netknutej. A vzhledem k tomu bych byl štěstím bez sebe, kdybys z něj dřív nebo později konečně něco použila.“

„Použiju, to mi věř. Což mi něco připomnělo,“ dodala jsem, jako by mě to zrovna napadlo. „Ještě něco bych potřebovala. Mohl bys mi na chvilku odklidit z cesty Daniela? Až s námi skončíš, pošli nás ostatní domů – neříkej mu ale, že my už jsme pryč, nebo odtud vystřelí jako namydlenej blesk. Dej mi hodinu dvě, než ho pustíš. Neždímej ho, jenom formální výslech, ať mluví hlavně sám. Platí?“

„Zajímavé. Pročpak?“

„Chci si popovídat s ostatními a nestojím o to, aby byl u toho.“

„To mi došlo. A proč?“

„Protože si myslím, že to zafunguje, proto. To on je tam hlavní šéf, to přece víš; to on rozhoduje, co řeknou a co ne. Pokud budou ostatní načatí a on u toho nebude, aby je postavil do latě, tak kdo ví, co z nich vyleze?“

Frank si vyšťárával cosi z předních zubů a zkoumal nehet u palce. „Co přesně máš na mysli?“ zeptal se.

„To budu vědět, až to uslyším. Ale shodli jsme se na tom, že něco tají, ne? A nechci ten případ skončit s vědomím, že jsem nevyužila všechny prostředky, jak to z nich dostat. Vytáhnu na ně všechno, co bude po ruce – výčitky, slzy, hysterický záchvaty, to děcko, Natvrdlýho Eddieho. Třeba se mi podaří vymámit z nich přiznání…“

„O který ovšem od tebe nemám zájem, jak říkám od samýho začátku,“ poznamenal Frank. „Kvůli jistý otravný prkotině, totiž že nám ho soud neuzná.“

„Chceš mi tvrdit, že bys odmítnul přiznání, kdybych ti ho přinesla na stříbrným podnose? To, že by nebylo přípustný u soudu, neznamená, že by bylo k ničemu. Sebereš je, přehraješ jim záznam, skočíš na ně – Justin už je teď načatej, stačí jedno dobře mířený klepnutí a sesype se.“ Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, proč mám najednou pocit déjà vu. Při zjištění, že stejnou debatu jako teď s Frankem jsem vedla i s Danielem, mi projel žaludkem zvláštní, mrazivý pocit. „Možná že sis od Ježíška přál něco jinýho než přiznání, ale ofrňovat se, Frankie, to si v tuhle chvíli už nemůžeme dovolit.“

„Uznávám, že by to bylo lepší než to, co máme v současný chvíli, to jest jedno veliký hovno.“

„Tak vidíš. A třeba by se mi podařilo přijít i s nějakou větší parádou. Třeba bych z nich vytáhla vražednou zbraň, místo činu, kdo ví?“

„Stará dobrá kečupová metoda,“ řekl Frank a stále si se zaujetím zkoumal nehet u palce. „Obrátit vzhůru nohama, pořádně zatřepat a doufat, že něco vyteče.“

„Franku,“ počkala jsem, až se na mě podívá. „Tohle je moje poslední šance. Zítra končím. Neber mi ji.“

Frank vzdychnul, opřel hlavu o zeď a nenuceně se rozhlížel po místnosti; viděla jsem, že si všiml nového nápisu naškrabaného na zdi i kousků rozmlácené propisky. „Zajímalo by mě,“ řekl nakonec, „jak můžeš vědět tak určitě, že to udělal někdo z nich.“

Na vteřinu mi ztuhla krev v žilách. Frank po mně chtěl jediné – solidní stopu. Kdyby zjistil, že už ji mám, byl by to můj konec – než bych řekla švec, vyrazil by mě z případu a měla bych průser jako vrata. Na to, že se vrátím do Glenskehy, bych mohla zapomenout. „No, nevím to určitě,“ odpověděla jsem s klidem. „Ale, jak říkáš, mají motiv.“

„Jo, to mají. Jakejsi. Ale ten má i Naylor a Eddie a celá řada dalších lidí, o kterých nejspíš ještě ani nevíme. Tahle holka nasírala lidi jako na běžícím páse, Cass. Možná je neodírala finančně – i když to je sporný; dalo by se diskutovat, jestli ten svůj podíl na Hlohovci nezískala podvodem –, ale odírala je citově. A to je velice ošemetná věc. Žila v permanentním ohrožení ze všech stran. A ty jseš si najednou až moc jistá, že víš, z který strany jí to nakonec zlomilo vaz.“

Pokrčila jsem rameny a rozhodila rukama. „Tohle je to jediný, po čem můžu jít. Zbývá mi už jenom jedinej den; nechci z tohohle případu vycouvat s pocitem, že jsem do něj nedala všechno. A o co ti vůbec jde? Tys přece vždycky sázel na ně.“

„Ale, tak ty sis toho všimla? To jsem tě podcenil, zlato. Jo, já na ně vždycky sázel. Jenže ty ne. Ještě před pár dny to pro tebe byli hotoví andílci, kteří by neublížili ani mouše, a najednou máš v očích ten zabijáckej kukuč a sypeš z rukávu nápady, jak těm čtyřem pořádně zatopit. Tak by mě zajímalo, jestli je tady něco, cos mi neřekla.“

Jeho oči na mě hleděly klidně, bez jediného mrknutí. Chvíli jsem počkala a potom si projela rukama vlasy, jako bych se rozmýšlela, jak to říct. „Tak to není,“ řekla jsem nakonec. „Mám prostě jenom takovej pocit, Franku. Nic víc než pocit.“

Frank mě dlouho sledoval; houpala jsem nohama a snažila se tvářit otevřeně a upřímně. Potom: „Dobře,“ najednou byl odhodlanost sama, odlepil se od zdi a zamířil ke kameře, aby ji znovu zapnul. „Tak platí. Má tady ta vaše parta obě auta, nebo budu muset drahouška Dannyho hodit zpátky do té hlohové prdele, až s ním budu hotov?“

„Jsme tu dvěma auty,“ odpověděla jsem. Hlava se mi zatočila úlevou a adrenalinem; začala jsem si zběsile rovnat myšlenky, jak s tímhle výslechem naložit, a měla jsem pocit, že vystřelím do výšky jako ohňostroj. „Díky, Franku. Nebudeš toho litovat.“

„Jasně,“ řekl Frank a prohodil židle zpátky „Sedej. Zůstaň tady. Já pak přijdu.“

Nechal mě tam další dvě hodiny, patrně než vyzkoušel na ostatní všechno, co měl v rukávu, v naději, že se jeden z nich sesype a on mě pak už nebude potřebovat. Kouřila jsem jednu cigaretu za druhou, i přes zákaz kouření – nezdálo se, že by to někomu vadilo – a podrobně promýšlela taktiku. Věděla jsem, že se Frank vrátí. Zvenku byli ostatní dokonale neprůstřelní; i Justin zůstane ledově chladný, když na něj Frank vytáhne svoje největší trumfy. Nikdo cizí neměl šanci. Byli jako nějaká středověká pevnost, postavená s tak dokonalou, pedantskou zarputilostí, že je bylo možné dobýt pouze zevnitř, pomocí zrady.

Nakonec se dveře rozletěly a dovnitř strčil hlavu Frank. „Jdu to přepojit, ať tě slyší v ostatních výslechových místnostech, tak se koukej dostat do role. Za pět minut zvedáme oponu.“

„Nepřepojuj to na Daniela,“ řekla jsem a rychle se narovnala.

„Neposer to,“ zavolal Frank a zase zmizel.

Když se vrátil zpátky, seděla jsem na stole a náplní jsem střílela na kameru kousky rozbité propisky. „Hele,“ ožila jsem při pohledu na něj. „Já myslela, že už jste na mě zapomněli.“

„Ale jak bychom jenom mohli?“ zazubil se Frank ze všech sil. „Dokonce jsem vám přinesl kafe – mléko a dvakrát cukr, je to tak? Ne, ne, to nechejte,“ – když jsem seskočila ze stolu, abych sesbírala kousky propisky – „to někdo uklidí později. Posaďte se a popovídáme si. Jak se vede?“ Vytáhnul si židli a přisunul ke mně jeden polystyrenový kelímek.

Začal, jako když másla ukrajuje – úplně jsem zapomněla, že Frank dokáže být taky za sympaťáka, když se mu chce. Vypadáte báječně, slečno Madisonová, a jakpak je na tom to vaše válečné zranění, a – když jsem si jako vyhrnula tričko, abych mu ukázala, jak se stehy hojí – no vy jste ale vzorná, zasmál se s příslušnou mírou koketerie. Přihodila jsem občas nějaké to slaďounké zahihňání, jen maličko, abych vytočila Rafiho.

Frank mě provedl celou tou Naylorovou ságou, nebo aspoň její interpretací – tedy ne tak, jak se doopravdy odehrála, ale každopádně tak, že Naylor vypadal jako podezřelý číslo jedna –, aby se ostatní uklidnili, než přejdeme k výbušnějšímu tématu. „To teda vážně koukám,“ zhoupla jsem se na židli a podívala jsem se na něj uličnicky ze strany. „Já myslela, že už jste to dávno vzdali.“

Frank zakroutil hlavou. „Nikdy nic nevzdáváme,“ odpověděl střízlivě. „Rozhodně ne takhle závažný případ. Ať to trvá, jak chce dlouho. Občas to tak třeba nevypadá, ale ve skutečnosti bez přestání pracujeme a skládáme jeden kousíček k druhému.“ Byl dokonalý; stačilo už jen podmalovat jeho přednes nějakou melodramatickou hudbou. „Směřujeme k cíli. A teď, slečno Madisonová, od vás potřebujeme maličkou pomoc.“

„Jasně,“ přestala jsem se houpat na židli a naoko jsem zbystřila. „Chcete, abych si zase prohlídla toho Naylora?“

„Nic takového. Tentokrát spíš potřebujeme, abyste přemýšlela. Vzpomínáte, jak vám lékaři říkali, že až se uzdravíte, možná se vám začne vracet paměť?“

„Ano,“ odpověděla jsem po chvíli nejistě.

„Kdybyste si na něco vzpomněla, na cokoli, moc by nám to pomohlo. Chtěl bych, abyste se zamyslela a řekla mi, jestli se vám teď už něco nevybavuje.“

Nechala jsem až příliš dlouhou odmlku a potom odpověděla, téměř přesvědčivě: „Ne. Nic. Jak už jsem vám říkala předtím.“

Frank plesknul dlaněmi o stůl a nahnul se ke mně. Ty upřené modré oči, ten jemný, chlácholivý hlas – kdybych byla opravdový civil, už bych se začala na židli celá rozplývat. „Víte, já si to nemyslím. Mám dojem, že jste si na něco vzpomněla, slečno Madisonová, ale bojíte se mi to říct. Možná máte strach, že bych si to mohl nějak špatně vyložit, a ten dotyčný by z toho měl problémy? Je to tak?“

Pohlédla jsem na něj krátce s výrazem, který žadonil o povzbuzení. „Možná. Tak nějak.“

Usmál se na mě, až se mu kolem očí rozprostřely vějířky vrásek. „Věřte mi, slečno Madisonová, my lidi jen tak neobviňujeme ze závažného trestného činu, dokud nemáme v ruce opravdový důkaz. Takže jen kvůli vaší výpovědi nikoho zatýkat nebudeme.“

Pokrčila jsem rameny a zašklebila se na kelímek s kávou. „Není to nic zvláštního. Nejspíš to stejně nic neznamená.“

„To nechte na mě, dobře?“ řekl Frank konejšivě. Ještě zbývalo položit mi ruku na moji a říct mi „miláčku“. „Byla byste překvapená, co všechno nám může pomoci. A když ne, tak se přece nic neděje, nemám pravdu?“

„Dobře,“ vzdychla jsem. „Já jenom… Dobře. Vzpomínám si na krev. Měla jsem ji na rukách. Všude.“

„Výborně,“ pochválil mě Frank, stále s tím povzbuzujícím úsměvem. „Ani to nebolelo, že?“ Zakroutila jsem hlavou. „Vzpomenete si, co jste přitom dělala? Stála jste? Seděla?“

„Stála,“ odpověděla jsem. Hlas se mi zatřásl sám od sebe, ani jsem to nemusela hrát. Pár metrů ode mě, ve výslechové místnosti, kterou jsem znala jako své boty, čekal trpělivě Daniel, až za ním někdo přijde, a ostatním třem se pomalu, tiše, začínaly natahovat nervy k prasknutí. „Opírala jsem se o křoví, píchalo. Stála jsem…,“ vyhrnula jsem si tričko a zmuchlané si ho přitiskla na žebra. „Takhle. Aby mi přestala téct krev. Ale nepomáhalo to.“

„Bolelo vás to?“

„Ano,“ odpověděla jsem tiše. „Bolelo. Moc. Myslela jsem… bála jsem se, že umřu.“

Byli jsme dobří, já a Frank; byli jsme naladění na stejnou frekvenci. Byli jsme sehraní stejně jako já a Abby při přípravě snídaně, sehraní jako dvojice profesionálních katů. Nemůžeš být obojí, řekl mi Daniel. A: Ona nikdy nebyla krutá.

„Vedete si skvěle,“ pochválil mě Frank. „Teď, když se vám to začíná vracet, za chviličku si vzpomenete na všechno, uvidíte. Tak vám to přece v nemocnici říkali, ne? Stačí, aby se stavidlo otevřelo a…“ Zalistoval ve složce a vytáhl mapu, jednu z těch, kterou jsme používali během našeho týdenního výcviku. „Myslíte si, že byste mi mohla ukázat, kde jste byla?“

Chvíli jsem otálela a potom ukázala prstem na místo asi ve třech čtvrtinách cesty od Hlohovce k rozbouranému domu. „Možná tady. Ale nevím to jistě.“

„Výborně,“ zapsal si Frank něco do bloku krátce a pečlivě. „A teď bych vás poprosil o něco jiného. Opíráte se o ten keř, krvácíte a máte strach. Zkusila byste se v duchu vrátit zpátky? Co jste dělala chvíli předtím?“

Zírala jsem do mapy. „Byla jsem udýchaná… Běžela jsem. Utíkala. Tak rychle, že jsem spadla. Odřela si koleno.“

„Odkud? Přemýšlejte. A před čím jste utíkala?“

„Já nevím…,“ zakroutila jsem hlavou rozhodně. „Ne. Já netuším, co z toho se doopravdy stalo a co se mně jenom… zdálo. Vlastně se mi to mohlo zdát všechno, i ta krev.“

„To je možné,“ přikývnul Frank klidně. „Vezmeme to v potaz. Ale, jenom pro jistotu byste mi měla říct všechno – i to, o čem se vám pravděpodobně jenom zdálo. A postupně to vytřídíme, ano?“

Nechala jsem dlouhou odmlku. „To je všechno,“ hlesla jsem nakonec až příliš slabounce. „Utíkala jsem, pak spadla. A ta krev. To je celý.“

„Určitě?“

„Ano. To vím určitě. Nic víc nevím.“

Frank vzdychnul. „V tom je právě ten problém, slečno Madisonová.“

V hlase mu sílila jakási ostrá, ocelová usazenina. „Ještě před pár minutami jste se bála, abyste nedostala do problémů jistou konkrétní osobu. Ale nic z toho, co jste doposud řekla, na nikoho neukazuje. Z toho usuzuji, že mi něco zamlčujete.“

Pohlédla jsem na něj vzdorovitě jako Lexie, bradu nahoru. „Ne, nezamlčuju.“

„Ale jistě, že zamlčujete. A mě by skutečně moc zajímalo proč.“ Frank odsunul židli a začal se nenuceně procházet po výslechové místnosti kolem dokola, s rukama v kapsách, takže jsem se musela neustále otáčet, abych na něj viděla. „Víte, můžete mě mít za cvoka, ale já myslel, že jsme spolu na stejné lodi, vy a já. Já myslel, že nám jde oběma o to, najít toho, kdo vám to udělal, a dostat ho za mříže. Nebo jsem cvok? Zní vám to praštěně?“

Pokrčila jsem rameny a otočila se, abych na něj viděla. Stále chodil kolem dokola. „Když jste ještě byla v nemocnici, tak jste odpovídala na všechny moje otázky, bez problému, bez váhání, bez výmluv. Byla jste dokonalý svědek. Ale najednou, zničehonic, už nemáte zájem. Takže buď jste se rozhodla nastavit druhou tvář tomu, kdo vás málem zabil – a promiňte mi, jestli se pletu, ale na světici zrovna nevypadáte –, anebo je tu ve hře ještě něco jiného, něco důležitějšího.“

Opřel se za mnou o zeď. Přestala jsem ho sledovat a začala si z palce odškrabovat lak na nehty. „Takže si musím položit otázku,“ pokračoval Frank tiše, „co by pro vás mohlo být důležitější než dostat toho člověka za mříže? Povězte mi, slečno Madisonová, co považujete za důležité?“

„Dobrou čokoládu,“ odpověděla jsem k svému palci.

Frankův tón se nezměnil. „Myslím, že vás znám docela dobře. Když jste ležela v nemocnici, o čem jste to neustále mluvila, každý den, každou vteřinu, kdykoli jsem se objevil ve dveřích? Po čem jste se to neustále vyptávala, i když jste věděla, že to nemůžete mít? Na co jste se tak strašně těšila, jakmile vás pustí? Co vás tak rozrušilo, že jste poskakovala po pokoji, až vám málem popraskaly stehy?“

Měla jsem hlavu skloněnou a okusovala si lak. „Vaši přátelé,“ řekl Frank velmi tiše. „Vaši spolubydlící. To je to, co považujete za důležité, slečno Madisonová. Víc než cokoli jiného, co mě napadá. Možná víc než to, abychom chytili člověka, který vás bodnul. Nemám pravdu?“

Pokrčila jsem rameny. „Jasně že jsou pro mě důležití. No a?“

„Kdybyste si musela vybrat, slečno Madisonová, pokud byste si, řekněme, čistě teoreticky, vzpomněla, že vás bodnul jeden z nich, co byste udělala?“

„Jenže já si vybírat nemusím, protože nikdo z nich by mi nikdy neublížil. Nikdy. Jsou to mí kamarádi.“

„A přesně o to mi jde. Vy někoho kryjete a já si nemyslím, že je to John Naylor. Koho jiného byste kryla, kromě svých přátel?“

„Já nikoho nekryju…“

Odlepil se ode zdi dřív, než jsem vůbec zaslechla, že se pohnul, bouchnul oběma rukama o stůl vedle mě, tvář jen pár centimetrů od mé. Trhla jsem sebou víc, než jsem měla v úmyslu. „Vy mi lžete, slečno Madisonová. To si opravdu neuvědomujete, jak to bije do očí? Vy víte něco důležitého, něco, co by celý tenhle případ okamžitě objasnilo, a vy to zamlčujete. To je křivá výpověď. To je trestný čin. Za to byste mohla jít sedět.“

Bleskově jsem zvedla hlavu a odstrčila se i s židlí od něj. „Vy mě chcete zatknout? Za co? Ježíši, dyť to mě někdo bodnul! To, že na to všechno chci zapomenout…“

„Pokud chcete, aby vás někdo bodnul každej den v týdnu a v neděli hned dvakrát, tak je mi to královsky u prdele. Ale pokud plýtváte mým časem a časem mých lidí, tak to už se mě týká. Máte ponětí, kolik lidí na tomhle případu už měsíc dělá, slečno Madisonová? Máte aspoň minimální představu o tom, kolik času, energie a peněz jsme do toho investovali? Nemám v nejmenším úmyslu nechat tohle všechno spláchnout do hajzlu jenom proto, že nějaká rozmazlená holka je tak fixovaná na svoje kamarádíčky, že jí všechno ostatní může bejt ukradený. To ani náhodou.“

Nehrál to. Hleděl mi zblízka do tváře, oči mu jenom modře žhnuly – zuřil a myslel smrtelně vážně každé slovo, ať už mluvil ke mně, či k Lexii, pravděpodobně sám nevěděl, ke které z nás. Tahle holka lámala skutečnost kolem sebe stejně, jako objektiv láme paprsek světla, skládala ji do tolika třpytivých vrstev, že jste nebyli schopní říct, na kterou se zrovna díváte, čím déle jste na ni hleděli, tím víc se vám z toho motala hlava. „Já tenhle případ dotáhnu do konce,“ soptil Frank. „Je mi fuk, jak dlouho to bude trvat – ten, kdo to udělal, půjde sedět. A jestli máte v hlavě nasráno, jestli je vám ukradený, o co tady jde, a budete mě dál vodit za nos, tak půjdete sedět s ním. Je vám to jasný?“

„Přestaňte na mě křičet,“ odsekla jsem. Zvedla jsem předloktí a zakryla si s ním tvář. V tom okamžiku jsem si uvědomila, že mám zaťatou pěst a že jsem stejně vzteklá jako on.

„Kdo vás bodnul, slečno Madisonová? Jste schopná se mi podívat do očí a říct, že nevíte? Tak to jenom zkuste. Řekněte mi, že nevíte. No tak.“

„Na to vám seru. Já vám nemusím nic dokazovat. Pamatuju si akorát, jak jsem běžela, a krev na rukách, a dělejte si s tím, co chcete. A dejte mi svatej pokoj.“ Sesula jsem se na židli, zabořila ruce do kapes a zírala do zdi před sebou.

Dlouho jsem cítila Frankovy oči z boku na mé tváři, jeho rychlý dech. „Fajn,“ řekl nakonec. Pomalu se uklidňoval a couval od stolu. „Tak toho necháme. Prozatím.“ A potom odešel.

Vrátil se až po dlouhé době – zhruba za další hodinu, přestala jsem sledovat hodiny. Posbírala jsem kousky propisky, jeden po druhém, a poskládala jsem z nich na okraji stolu půvabný obrázek.

„Tak jo,“ řekl Frank, když se konečně rozhodl přijít. „Měla jsi pravdu, byla to psina.“

„Hotová poezie. Zafungovalo to?“

Pokrčil rameny. „Pocuchalo jim to nervy, to jo; jsou z toho na prášky. Ale nesesypali se z toho zatím. Pár hodin by jim k tomu mohlo pomoct, to je možný, ale Daniel začíná bejt nervózní – samozřejmě velice kultivovaně, ale už se ptal, jak dlouho si myslíme, že to ještě bude trvat. Jsem toho názoru, že pokud chceš trochu času s těmi třemi, než se odtud dostane, měla by sis je odvést co nejdřív.“

„Díky, Franku,“ odpověděla jsem a myslela jsem to vážně. „Díky.“

„Podržím ho tady, co nejdýl to půjde, ale nic ti nezaručuju.“ Vzal ze dveří můj kabát a podal mi ho. Jak jsem se do něj navlékala, řekl: „Já s tebou hraju fér, Cassie. A čekám, že ty budeš hrát fér se mnou.“

Ostatní byli dole v hale. Všichni byli bledí a měli kruhy pod očima. Rafi seděl u okna a šil kolenem; Justin se choulil na židli jako nějaký obrovský, zbědovaný čáp. Jenom Abby, která seděla vzpřímeně, s rukama sepjatýma v klíně, vypadala jakžtakž klidně.

„Díky, že jste přišli,“ řekl Frank zvesela. „Všichni jste nám moc, moc pomohli. Váš kamarád Daniel nám ještě musí něco dovykládat; říkal, ať jedete napřed, že vás dožene.“

Justinova hlava vystřelila vzhůru, jako by ho právě vzbudili. „Proč…,“ začal, ale Abby ho přerušila a její prsty mu sjely po zápěstí.

„Děkujeme vám. Kdybyste ještě něco potřebovali, zavolejte.“

„Zavolám,“ řekl Frank a mrknul na ni. Otevřel nám dveře, a než kdokoli stačil cokoli namítnout, potřásl všem rukou. „Brzo se zase uvidíme,“ řekl nám, když jsme kolem něj procházeli.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se Justin, jakmile se za námi zavřely dveře. „Já bez Daniela odjet nechci.“

„Buď zticha a běž,“ řekla Abby a stiskla mu ruku tak, že to vypadalo nenuceně. „Neotáčej se. Mackey nás nejspíš sleduje.“

V autě nikdo hodně dlouho nepromluvil.

„Takže,“ řekl Rafi konečně, když už jsem to mlčení nebyla schopná dál snášet. „O čem jsi s nimi mluvila tentokrát?“ Chvíli sbíral odvahu, pak jemně trhnul hlavou a podíval se na mě.

„Nech toho,“ řekla Abby zepředu.

„Proč Daniel?“ chtěl vědět Justin. Řídil, jako by mu strašilo ve věži, střídal výbuchy sebevražedné rychlosti – modlila jsem se, abychom nenarazili na nějakého dopraváka – s chvílemi až fanatické opatrnosti, a hlas mu zněl, jako by se měl každou chvíli rozbrečet. „Co od něj chtějí? To ho zatkli?“

„Ne,“ odpověděla Abby rozhodně. Evidentně si tím nemohla být jistá, ale Justinovi přesto o zlomek centimetru poklesla ramena. „Bude v pořádku. Neměj o něj strach.“

„Ten je v pořádku vždycky,“ řekl Rafi k oknu.

„On něco takovýho čekal,“ pokračovala Abby. „Nevěděl jistě, na koho z nás se zaměří – myslel si, že si nechají možná Justina nebo Lexii, možná oba –, ale čekal, že nás budou chtít rozdělit.“

„Mě? Proč mě?“ Justinův hlas začínal znít hystericky.

„Prokristapána, Justine, nebuď taková baba,“ štěknul po něm Rafi.

„Zpomal,“ řekla Abby, „nebo nás zastaví policajti. Jenom se nás snaží vynervovat, kdybychom jim náhodou něco zatajovali.“

„Ale proč si myslí…“

„Nech toho. To je přesně to, co tím sledují – abychom si lámali hlavu, co si myslí, proč dělají tohle a tamto, abychom z toho měli nervy nadranc. Přece jim tu radost neuděláš.“

„Jestli se necháme přechytračit od těchhle kreténů,“ řekl Rafi, „tak zasloužíme jít za katr všichni. Máme snad proboha víc rozumu než nějací…“

„Přestaňte!“ zaječela jsem a bouchla pěstí zezadu do Abbyina opěradla. Justin zalapal po dechu a skoro sjel s autem ze silnice, ale já si toho nevšímala. „Přestaňte s tím! Tady přece nejde o žádnou vědomostní soutěž! Tady jde o můj život, ne o nějakou podělanou hru, nenávidím vás!“

Potom se mi k mému vlastnímu zděšení začaly koulet z očí slzy jako hrachy. Nebrečela jsem už celé měsíce. Nebrečela jsem ani kvůli Robovi, ani kvůli svému zmařenému životu na oddělení vražd, ani kvůli příšerně zpackané operaci Vestálka, ale teď jsem brečela. Přitiskla jsem si rukáv svetru na ústa a brečela jsem jako malá, kvůli Lexii, kvůli každé z jejích proměnlivých tváří, kvůli tomu dítěti, jehož tvář nikdy nikdo neuvidí, kvůli Abby, jež vířila na trávě zalité měsíčním světlem, a kvůli Danielovi, který ji s úsměvem pozoroval, kvůli Rafiho rukám, pohybujícím se zkušeně po klapkách klavíru, kvůli Justinovi, který mě líbal na čelo, kvůli tomu, co jsem jim udělala a co jsem se chystala udělat, kvůli milionu věcí, o které jsem přišla; kvůli té závratné rychlosti, s kterou nás auto nemilosrdně unášelo vstříc věcem, jež nás očekávaly.

Po chvíli Abby sáhla do přihrádky v palubní desce a podala mi balíček kapesníků. Měla otevřené okno, to nepřetržité burácení vzduchu znělo jako vichřice v korunách stromů a v autě byl takový mír a pokoj, že jsem jen brečela a brečela.

23

Jakmile Justin zastavil ve stáji, vyskočila jsem z auta a utíkala k domu, až mi od noh odletovalo kamení. Nikdo na mě nezavolal. Vrazila jsem klíč do zámku, nechala dveře zívat dokořán a vyběhla po schodech k sobě.

Zdálo se mi to jako věčnost, než jsem slyšela vcházet ostatní (bylo slyšet klapnutí dveří, rychlé, tlumené hlasy jeden přes druhý, jak se přesunují do obývacího pokoje), ale ve skutečnosti to nebylo ani šedesát vteřin – sledovala jsem čas na hodinkách. Řekla jsem si, že jim musím dát tak deset minut. Kdyby to bylo míň, neměli by čas si vyměnit názory – tohle byla za celý den jejich první příležitost – a dostatečně zpanikařit; kdyby to bylo víc, Abby by se stačila dát dohromady a začala by stavět do latě i kluky.

Během těch deseti minut jsem poslouchala hlasy dole, napnuté, tlumené a přetékající hysterií, a připravovala jsem se. Oknem pokoje dovnitř proudilo pozdně odpolední slunce a vzduch zářil tak jasně, že jsem měla pocit, jako bych ve stavu beztíže visela v jantaru a každý můj pohyb byl jasný a rytmický a přesně odměřený jako součást nějakého obřadu, na který jsem se připravovala celý život. Ruce jako by se mi pohybovaly samy od sebe, uhladily podvazkový pás – začínal být už špinavý, nemohla jsem ho tu jen tak hodit do pračky –, natáhly ho, lem zastrčily do džín, pistoli zasunuly na místo, tak klidně a přesně, jako bych na to měla celou věčnost a ještě den navíc. Myslela jsem na to odpoledne u mě doma, milion mil daleko, kdy jsem si poprvé oblékla Lexiiny šaty – jak jsem se v nich cítila jako v drátěné košili, jako v nějakém obřadním rouchu; jak se mi chtělo nahlas smát díky něčemu, co nemělo daleko ke štěstí.

Když uběhlo deset minut, zavřela jsem za sebou dveře od pokojíčku plného světla a vůně konvalinek a slyšela, jak hlasy dole postupně utichají. Umyla jsem si v koupelně obličej, pečlivě ho utřela a pověsila svůj ručník mezi Abbyin a Danielův. Moje tvář v zrcadle vyhlížela velice zvláštně, bledá a s obrovskýma očima, zírala na mě s nějakým zásadním, nečitelným varovným výrazem. Natáhla jsem si svetr a zkontrolovala, jestli v místě, kde byla pistole, není vidět hrbol. Potom jsem sešla dolů.

Byli v obývacím pokoji, všichni tři. Na vteřinu, než mě uviděli, jsem stanula ve dveřích a hleděla na ně. Rafi byl rozvalený na pohovce a nervózně si přehazoval z ruky do ruky balíček karet. Abby, schoulená v křesle, skláněla hlavu nad panenkou, zuby pevně zahryznuté do spodního rtu; snažila se šít, ale vždy třikrát píchla jehlou, než udělala jediný steh. Justin seděl s knížkou v jedné z lenošek, a pohled na něj mi úplně svíral srdce – úzká, shrbená ramena, zalátovaný rukáv na svetru, dlouhé ruce a zápěstí tenká a zranitelná, jako by patřila malému chlapci. Stolek byl posetý skleničkami a láhvemi – vodka, tonik, pomerančový džus; při nalévání se trochu vylilo na stolek, ale nikdo se neobtěžoval s utíráním. Po podlaze se ve slunečním světle kroutily stíny břečťanu jako vystřižené z tmavého papíru.

Potom zvedli hlavy, jeden po druhém, a jejich tváře se otočily ke mně, bezvýrazné a ostražité jako ten první den na schodech. „Jak je ti?“ zeptala se Abby.

Pokrčila jsem rameny.

„Napij se,“ pokývnul Rafi bradou ke stolku. „Pokud bys chtěla něco jinýho než vodku, posluž si sama.“

„Začínám si vzpomínat na některý věci,“ řekla jsem. U mých nohou se přes prkna v podlaze táhnul dlouhý šikmý paprsek slunce, v němž lak svítil jako voda. Hleděla jsem na něj. „Na některý věci z té noci. Říkali mi, že si na ně možná začnu vzpomínat. Doktoři to říkali.“

Znovu zapraskání a pleskot karet. „My to víme,“ odpověděl Rafi.

„Nechali nás koukat,“ řekla Abby tiše. „Když s tebou Mackey mluvil.“

Hlava mi vystřelila vzhůru a já na ně zírala s otevřenou pusou. „Ježkovy voči,“ vypadlo ze mě po chvíli. „A to jste mi to nemohli říct?“

„Říkáme ti to teď,“ odpověděl Rafi.

„Běžte do hajzlu.“ Hlas se mi zachvěl, jako bych se každou chvíli měla znovu rozbrečet. „Běžte všichni do hajzlu. Myslíte si, že jsem úplně na hlavu? Mackey na mě byl jako ras, a já držela jazyk za zuby, protože jsem vám to nechtěla zavařit. Ale vy byste ze mě klidně dělali po zbytek života pitomce a přitom byste všichni věděli…“ Přikryla jsem si ústa zápěstím.

Abby řekla velmi tiše a velmi opatrně: „Držela jsi jazyk za zuby.“

„Já blázen,“ procedila jsem přes zápěstí. „Měla jsem mu vyklopit všechno, na co jsem si vzpomněla, a nechat vás, ať se s tím servete, jak chcete.“

„Co ještě?“ zeptala se Abby. „Na co ještě sis vzpomněla?“

Měla jsem pocit, jako by mi srdce mělo každou chvíli vystřelit z hrudi. Pokud teď udělám chybu, shořím jako papír a každá vteřina tohohle měsíce byla úplně k ničemu – vpadla jsem do života těmhle čtyřem, ublížila Samovi, riskovala svoji práci, to všechno by bylo k ničemu. Právě jsem hodila na stůl do posledního drobáku všechno, co jsem měla, aniž bych měla nejmenší tušení, co držím v ruce za karty. V ten okamžik jsem pomyslela na Lexii jak mohla takhle naslepo žít celý život a jakou cenu za to nakonec musela zaplatit.

„Na ten plášť,“ odpověděla jsem. „Na ten vzkaz v kapse pláště.“

Na okamžik se mi zazdálo, že jsem prohrála. Jejich tváře, upřené na mě, byly tak prázdné, jako by to, co jsem řekla, neznamenalo vůbec nic. Už už jsem začínala promýšlet, jak z toho ven (sen v kómatu? halucinace v morfinovém opojení?), když vtom Justin slabě, zničeně vydechnul: „Panebože.“

Předtím sis s sebou obvykle na procházky cigarety nebrala, řekl tenkrát Daniel. Tolik jsem se soustředila na to, abych tu chybičku zahladila, že mi to došlo až po několika dnech: Já jsem Nedův vzkaz spálila. Pokud Lexie s sebou neměla zapalovač, potom neměla jak se vzkazů rychle zbavit pokud je tedy nesnědla, což by bylo trochu příliš i na ni. Možná je roztrhala na kousíčky a cestou domů je trousila do křoví jako Jeníček s Mařenkou. Anebo třeba nechtěla nechat ani tu nejmenší stopu, možná je jen strčila do kapsy, aby je potom doma spláchla nebo spálila.

Byla tak zarputile opatrná a svoje tajemství strážila tak bedlivě. Dokázala jsem si představit jen jedinou chybu, které se mohla dopustit. Jenom jedinkrát, když pospíchala domů tmou a slejvákem – protože ten den určitě pršelo –, když dítě už rozptylovalo její pozornost a v žilách jí pulzovala myšlenka na útěk, strčila vzkaz do kapsy, aniž by si uvědomila, že plášť, který má na sobě, nenosí sama. Zradilo ji to, co se chystala sama zradit – jejich vzájemná blízkost, to, kolik toho měli společného.

„Tak tedy,“ zvedl Rafi obočí a natáhnul se po skleničce. Snažil se o co nejblazeovanější výraz, ale nosní dírky se mu s každým nádechem nepatrně zachvěly. „To se ti povedlo, Justine, příteli můj. Začíná to bejt zajímavý.“

„Cože? Co to povídáš, to se ti povedlo? Dyť už to věděla…“

„Buď zticha,“ řekla Abby. Byla celá bledá a pihy na tváři jí vystoupily, jako by je měla namalované.

Rafi si jí nevšímal. „No, jestli to nevěděla doteď, tak teď už to ví.“

„Jenže ne kvůli mně. Proč vždycky všechno, naprosto všechno házíš na mě?“

Justinovi začaly pochodovat nervy. Rafi zvedl oči ke stropu. „Vyčítám ti snad něco? Můj názor je ten, že je načase s touhle šaškárnou skončit.“

„Probereme to, až se vrátí Daniel,“ řekla Abby.

Rafi se začal smát. „No tak, Abby. Mám tě moc rád, ale občas mě uvádíš v úžas. Musíš přece vědět, že až se vrátí Daniel, tak se nic probírat nebude.“

„Tohle se týká nás všech. Nebudeme se o tom bavit, dokud tady nejsme všichni.“

„To jsou kecy,“ řekla jsem. Hlas mi sílil a já jsem ho nechala. „To jsou takový kecy, že je ani nemůžu poslouchat. Když se to týká nás všech, tak proč jste mi to neřekli už na začátku? Když jste se o tom mohli bavit za mými zády, tak se o tom snad můžeme bavit bez Daniela.“

„Panebože,“ zašeptal Justin znovu. Ústa měl otevřená, ruka se mu chvěla pár centimetrů od nich.

Abby začal v tašce vyzvánět mobil. Čekala jsem na ten zvuk celou cestu domů, celou dobu, co jsem byla u sebe nahoře. Frank už tedy Daniela pustil.

„Nezvedej to!“ zaječela jsem, tak nahlas, že se jí ruka zastavila uprostřed pohybu. „To je Daniel a já vím přesně, co ti řekne. Nařídí ti, abys mi nic neříkala, a já už mám, do hajzlu, po krk toho, jak se mnou zachází, jako bych byla šestiletá holka! Pokud má někdo právo vědět, co se tu přesně stalo, tak jsem to já. Jestli se pokusíš ten podělanej telefon zvednout, přísahám, že ho rozdupám!“ Myslela jsem to vážně. Byla neděle odpoledne, kolony aut směřovaly do Dublinu, ne z něj ven; pokud na to Daniel šlápne – což udělá – a bude mít tu kliku, že ho nezastaví policie, mohl by tu být za nějakou půlhodinu. A já z toho času potřebovala každou vteřinu.

Rafi se zasmál, tiše a chraplavě. „Výborně, holka!“ A pokynul mi skleničkou.

Abby na mě hleděla, ruku stále na půli cesty k tašce.

„Jestli mi neřeknete, o co tady jde, tak okamžitě volám policajtům a řeknu jim všechno, co si pamatuju. Udělám to.“

„Ježíši,“ zašeptal Justin. „Abby…“

Telefon přestal zvonit.

„Abby,“ nadechla jsem se zhluboka. Cítila jsem, jak se mi nehty zadírají do dlaní. „Já to nezvládnu, když mě budete pořád vodit za nos. Tohle je důležitý. Já nemůžu… takhle to dál nejde. Buď v tom jedeme všichni, nebo ne.“

Zazvonil Justinův telefon.

„Nemusíte mi říkat, kdo to udělal, jestli nechcete.“ Skoro jsem slyšela, jak Frank tam někde v dálce buší hlavou do zdi, ale bylo mi to jedno – krůček po krůčku. „Chci jenom vědět, co se stalo. Už mám po krk toho, že to vědí všichni kromě mě. Mám toho po krk. Prosím.“

„Má na to plný právo,“ řekl Rafi. „A já osobně mám už taky plný zuby toho, poslouchat pořád kolem dokola: ‚Tak pravil Daniel‘. Koukněte, kam jsme s tím došli.“

Vyzvánění přestalo. „Měli bychom mu zavolat, ne?“ řekl Justin a napůl se zvedl z křesla. „Co když ho zatkli a potřebuje peníze na kauci nebo něco?“

„Nezatkli ho,“ odpověděla Abby automaticky. Svezla se zpátky do křesla, rukama si promnula obličej a zhluboka vydechla. „Pořád ti opakuju, že na to, aby někoho zatkli, potřebujou důkaz. Je v pořádku. Lexie, posaď se.“

Zůstala jsem stát. „Panebože, posaď se,“ vzdychl Rafi trpělivě. „Já ti celou tu dojemnou frašku povím tak jako tak, ať se to někomu líbí, nebo ne, ale leze mi na nervy, jak tam sebou pořád takhle vrtíš. A, Abby, ty se uklidni. Měli jsme jí to říct už dávno.“

Po chvíli jsem zamířila ke svému křeslu u krbu. „Takhle je to daleko lepší,“ zazubil se na mě Rafi. Ve tváři měl jakousi veselou, bezstarostnou odvahu; vypadal šťastnější než za celé ty týdny „Dej si drink.“

„Nechci.“

Seskočil z pohovky, nalil od oka velkou sklenici vodky s pomerančovým džusem a posunul ji ke mně. „Vlastně si myslím, že bychom si měli dát ještě jeden drink všichni. Budeme ho potřebovat.“ Dolil sklenice s rozmáchlým gestem – Abby s Justinem jako by si ho nevšímali – a potom zvedl svoji sklenici. „Tak na plný přiznání.“

„Dobře,“ řekla Abby a zhluboka se nadechla. „Dobře. Jestli to fakt chceš, a navíc si už na to stejně začínáš vzpomínat, tak… vem to čert.“

Justin otevřel pusu, potom ji zase zavřel a začal se kousat do rtu.

Abby si projela rukama vlasy a vší silou si je uhladila. „Odkud chceš, abychom…? Teda, nevím, kolik si toho pamatuješ, nebo…“

„Jenom kousky,“ odpověděla jsem. „Nesouvisle, nezapadají do sebe. Vezměte to radši od začátku.“ Veškerý adrenalin mi z krve zmizel a já se najednou cítila tak klidná. Tohle měl být můj poslední úkol na Hlohovci. Cítila jsem to všude kolem, každý centimetr tu zářil sluncem, zrníčky prachu a vzpomínkami, a vyčkával, co uslyší. Měla jsem pocit, jako bychom měli nekonečnou spoustu času.

„Šla jsi zrovna na procházku,“ začal Rafi a plácnul sebou znovu na pohovku. „Bylo tak, co já vím, něco po jedenácté? A já s Abby jsme zjistili, že nám došly cigarety. Není to zvláštní, jak často záleží na takových maličkostech? Kdybychom byli nekuřáci, tak by se to nikdy nestalo. Je zajímavý, že o tomhle se nikdo nezmiňuje, když se mluví o škodlivosti kouření.“

„Řekla jsi, že cestou nějaký koupíš,“ dodala Abby. Pozorně mě sledovala, ruce pevně sepjaté v klíně. „Jenže jseš většinou pryč aspoň hodinu, tak mě napadlo, že bych pro ně mohla zaběhnout k benzínce. Vypadalo to na déšť, tak jsem na sebe hodila plášť – ty sis stejně oblíkala kabát, myslela jsem, že půjdeš bez pláště. Strčila jsem peněženku do kapsy a…“

Hlas jí selhal a udělala neznatelné, nervózní gesto, které mohlo znamenat cokoli. Držela jsem jazyk za zuby. Už žádné ponoukání, pokud možno. Tenhle příběh museli dovyprávět sami.

„A vytáhla z kapsy ten papír,“ řekl Rafi s cigaretou v puse. „A prý ‚Co je to?‘ Nikdo si jí zpočátku nevšímal. Byli jsme všichni v kuchyni; umývali jsme nádobí, já, Justin a Daniel, a hádali jsme se o něčem…“

„O Stevensonovi,“ ozval se Justin tiše a žalostně. „Pamatujete? O Jekyllovi a Hydeovi. Daniel o nich cosi vykládal, cosi o rozumu a instinktu. Tys měla zrovna blbou náladu, Lexie, říkala jsi, že už máš ten večer keců o literatuře po krk a že v posteli by stejně Jekyll i Hyde stáli za starou belu, a Rafi řekl, že myslíš pořád jenom na to samý, a všichni jsme se tomu smáli.“

„A potom Abby řekla: ‚Lexie, co je, sakra, tohle?‘“ pokračoval Rafi. „Už daleko hlasitěji. Všichni jsme se otočili a ona držela v ruce ten cár papíru a koukala, jako by jí někdo právě dal facku – v životě jsem ji takhle neviděl, nikdy.“

„Na to si vzpomínám,“ řekla jsem. Měla jsem pocit, jako by se mi ruce nějakým výbuchem či žárem připekly k opěrkám křesla. „Pak už se zase ztrácím.“

„Naštěstí ti s tím můžeme pomoct,“ odpověděl Rafi. „Myslím, že my ostatní si budeme pamatovat každou vteřinu toho večera až do smrti. Řekla jsi: ‚Dej mi to‘ a hrábla jsi po tom papíru, ale Abby rychle ucukla a podala ho Danielovi.“

„Myslím, že teprve v té chvíli nám došlo, že tady jde o něco vážnýho,“ špitnul Justin. „Chtěl jsem říct něco vtipnýho o milostným dopise, abych tě trochu poškádlil, Lexie, ale byla jsi tak… vrhnula ses na Daniela, snažila ses mu to vzít. Snažil se tě odstrčit druhou rukou, spíš reflexivně, ale ty ses s ním rvala, doopravdy rvala – mlátila jsi ho do ruky, kopala jsi, natahovala ses po tom papíru. A nevydala jsi přitom ani hlásku. To mě na tom, myslím, děsilo nejvíc – to ticho. Možná že kdybys křičela, ječela nebo něco, tak bych se asi dokázal k něčemu vzchopit, ale bylo takový ticho – bylo jenom slyšet, jak s Danielem oddechujete…“

„Abby tě chytila za ruku,“ řekl Rafi, „ale ty ses otočila, pěst napřaženou: vážně jsem si myslel, že ji chceš praštit. My jsme tam s Justinem jenom stáli a civěli jako dva pitomci a netušili, co se to, kurva, děje… ještě před pár vteřinami jsme přece vtipkovali o tom, jak si to rozdáváš s Jekyllem, prokristapána. Jakmile jsi Daniela pustila, hodil mi ten papír, chytil tě zezadu za zápěstí, a řekl mi: ‚Přečti to.‘“

„Bylo to strašný,“ ozval se Justin tiše. „Trhala jsi sebou, snažila ses Danielovi vykroutit, ale nepustil tě. Bylo to… Snažila ses ho kousnout, do ruky. Já nechápal, proč to dělá, jestli to byl tvůj papír, tak ti ho měl prostě dát, ale nezmohl jsem se ani na slovo.“

To mě nijak nepřekvapovalo. Nikdo z nich nebyl zrovna mužem činu; jejich měnou byly myšlenky a slova, a zde byli vrženi do situace, v níž obojí ztrácelo veškerou hodnotu. Co mě však překvapovalo a co mi také v hlavě rozblikalo výstražná světla, bylo to, jak rychle a pohotově začal jednat Daniel.

„A tak jsem to přečetl nahlas,“ pokračoval Rafi. „Stálo tam: ‚Milá Lexie, ještě si to rozmysli. Dobře, můžeme si promluvit o dvou stovkách tis. Prosím, ozvi se mi, oba určitě chceme mít ten obchod co nejdřív z krku. S pozdravem, Ned.‘“

„Na to si určitě pamatuješ,“ hlesnul Justin nešťastně do dusného ticha.

„Pravopis měl příšernej,“ procedil Rafi přes cigaretu. „Byla to samá hrubka, jako by to psal nějakej čtrnáctiletej parchant. Takovej kretén. V každým případě bych od tebe zrovna nečekal, že budeš mít žaludek na kšeftování s někým takovým.“

„Udělala bys to?“ zeptala se Abby. Visela očima na mně, klidně a pátravě, ruce měla stále složené nehybně v klíně. „Kdyby k tomuhle nedošlo, vážně bys prodala svůj podíl Nedovi?“

Když pomyslím na to, jak jsem k těm čtyřem byla neskutečně krutá, tohle jediné mě zbavuje výčitek – tenkrát jsem mohla říct, ano. Mohla jsem jim vylíčit, co přesně se jim Lexie chystala udělat, že chtěla zničit všechno, co společnými silami, duší a srdcem vybudovali. Možná by je to nakonec ranilo méně než pocit, že tohle všechno bylo zbytečné; nevím. Vím jenom to, že když jsem teď, naposledy, měla na vybranou, a už to stejně nehrálo žádnou roli, lhala jsem s čistým svědomím.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Já jenom… panebože. Jenom jsem potřebovala vědět, že bych mohla. Přeskočilo mi, Abby. Měla jsem pocit, jako bych tu byla uvězněná, a zpanikařila jsem. Nikdy jsem nechtěla opravdu odejít. Prostě jsem jenom potřebovala vědět, že bych odejít mohla, kdybych chtěla.“

„Uvězněná?“ trhnul sebou Justin ublíženě. „S námi?“ Ale já si všimla, jak Abby zamrkala, protože jí to došlo – to dítě.

„Chtěla jsi zůstat.“

„Panebože, to víš, že jsem chtěla zůstat,“ odpověděla jsem. Dodnes nevím a už se to nikdy nedozvím, jestli jsem lhala, nebo ne. „Strašně moc, Abby. Opravdu.“

Po dlouhé chvíli přikývla, skoro neznatelně.

„Já vám to říkal,“ ozval se Rafi, zaklonil hlavu a vyfouknul kouř ke stropu. „Do hajzlu s Danielem. Ještě minulej týden vyšiloval jak starej paranoik. Říkal jsem mu, že jsem s tebou mluvil a že nemáš v úmyslu odcházet, ale on aby někoho poslouchal? Ani nápad!“

Abby si toho nevšímala, ani se nepohnula; vypadalo to, jako by ani nedýchala. „A teď?“ zeptala se mě. „Teď co?“

Na jeden závratný okamžik jsem ztratila nit, napadlo mě, že mě prokoukla, a teď se mě ptá, jestli chci i přesto zůstat. „Co tím myslíš?“

„Myslí tím to,“ řekl Rafi upjatým, uhlazeným a velice klidným tónem, „jestli, až ukončíme tenhle rozhovor, zavoláš Mackeymu nebo O’Neillovi, anebo těm fízlovským obecním blbům, abys nás udala. Shodila. Práskla. Ať už se v téhle situaci hodí kterýkoli z těchhle výrazů.“

Nejspíš byste řekli, že mi mikrofon spaloval kůži, jako by byl rozžhavený, a že mi z něj do celého těla vystřeloval bodavý pocit viny, ale já cítila jenom smutek – obrovský, definitivní, plíživý smutek, jako odliv hluboko v kostech. „Nikomu nic neřeknu,“ odpověděla jsem a cítila, jak Frank, kdesi ve svém šumícím radiotechnickém koutku, souhlasně přikývnul. „Nechci, abyste šli sedět. Ať už se stalo, co se stalo.“

„V tom případě,“ řekla Abby tiše skoro sama pro sebe. Poposedla v křesle a nepřítomně si oběma rukama uhladila sukni. „No tak v tom případě…“

„V tom případě,“ potáhnul Rafi dlouze z cigarety, „jsme si to všechno zkomplikovali víc, než bylo nutný. Tak nějak mě to ani nepřekvapuje.“

„A potom?“ zeptala jsem se. „Když jste našli ten vzkaz. Co se stalo po tom?“

Atmosféra v pokoji nepatrně znervózněla. Nikdo se po nikom neohlížel. Pátrala jsem v jejich tvářích po jakémkoli drobném rozdílu, po čemkoli, co by naznačovalo, že tenhle rozhovor někoho z nich zraňuje víc než ostatní, že někdo z nich se snaží někoho chránit, je chráněn, cítí vinu, hájí se – nic.

„Potom…,“ nadechla se Abby zhluboka. „Lex, já nevím, jestli tě napadlo, co by to znamenalo, kdybys prodala svůj podíl Nedovi. Ne vždycky… domýšlíš věci do konce.“

Rafi si jízlivě odfrknul. „To je mírně řečeno. Panebože, Lexie, co sis, do háje, myslela, že by se stalo? Že bys to prodala, koupila si někde nějakej hezoučkej byteček a všecko by bylo prima? Co sis myslela, že bude každý ráno ve škole? Že se hezky obejmeme, dáme si pusu a pak se s tebou rozdělíme o sendvič? Nepromluvili bychom s tebou už ani slovo. Nemohli bychom tě ani cítit.“

„A Ned by nás ostatní otravoval,“ řekla Abby, „pořád, každej den, abychom to prodali nějakýmu developerovi a nechali tady z toho udělat apartmány nebo golfovej klub nebo co to k čertu chce. Mohl by se sem nastěhovat, bydlet tu s námi, a my bychom s tím nic nesvedli. Dřív nebo později bychom to vzdali. A o ten dům bychom přišli. O tenhle dům.“

V domě jako by se cosi zlehka pohnulo, jako by se probral – zdi se maličko zachvěly, nahoře zapraštěla prkna v podlaze, schodištěm se prohnal dolů průvan.

„Všichni jsme začali křičet,“ špitnul Justin tiše. „Řvát, jeden přes druhýho – už ani nevím, co jsem říkal. Ty ses Danielovi vytrhla, pak tě chytil Rafi a ty jsi ho praštila – silně, Lexie, praštila jsi ho do břicha…“

„Byla to normální rvačka,“ řekl Rafi. „Můžeme tomu říkat, jak chceme, ale ve skutečnosti jsme se tu rvali jako banda polomozků někde před hospodou. Do půl minuty bychom se váleli v kuchyni na podlaze a chtěli jeden z druhýho vytlouct duši. Až na to, že než to stačilo dojít tak daleko…“

„Až na to,“ utnula ho Abby rázně, jako když zabouchnete dveře, „že tak daleko to dojít nestačilo.“

Pohlédla klidně, bez mrknutí oka, na Rafiho, a ten po chvíli pokrčil rameny, sesul se znovu do pohovky a nervózně pohupoval nohou.

„Mohl to být kdokoli z nás,“ řekla Abby mně nebo Rafimu, to jsem nepoznala. V jejím hlase bylo jakési hluboké odhodlání, které mě znepokojovalo. „Všichni jsme byli vzteky bez sebe – v životě jsem tak nezuřila. A zbytek byl jenom dílem náhody; prostě se to stalo. Všichni z nás byli ochotní tě zabít, Lexie, a nemůžeš nám to mít za zlý.“

Znovu ten záchvěv kdesi daleko za hranicí sluchu – rychlý pohyb na odpočívadle nad schodištěm, zakvílení v komínech. „Nemám,“ odpověděla jsem. Napadlo mě – nejspíš jsem to měla vědět jistě, jako dítě jsem hltala jeden duchařský brak za druhým –, jestli po mně Lexie nakonec nechtěla právě tohle: abych jim řekla, že je to v pořádku. „Měli jste plný právo bejt na mě naštvaní. A i potom jste měli plný právo mě odtud vyhodit.“

„Probírali jsme to spolu,“ řekla Abby. Rafi zvedl obočí. „Já a Daniel. Jestli bychom ještě dokázali bejt spolu, po tom… Ale bylo by to komplikovaný, a tak či onak, byla jsi to ty. Bez ohledu na to, co se stalo, pořád jsi to byla ty.“

„Potom už si pamatuju jenom na to, jak bouchly dveře a jak uprostřed na podlaze v kuchyni ležel ten nůž,“ ozval se Justin tiše. „Zakrvácenej. Nemohl jsem tomu uvěřit. Nemohl jsem uvěřit, že se to fakt stalo.“

„A to jste mě jenom tak nechali jít?“ řekla jsem do dlaní. „To vás ani nenapadlo běžet za mnou, jestli…“

„Jasně,“ naklonila se Abby ke mně. „Jasně že jo, Lex. To víš, že nás to napadlo. Asi minutu trvalo, než jsme si uvědomili, co se stalo, ale jakmile nám to došlo… Hlavně díky Danielovi; my ostatní jsme byli v podstatě jako omráčení. Než jsem se vůbec byla schopná pohnout, on už vytahoval baterku. Mně a Rafimu řekl, ať tu zůstaneme, kdyby ses vrátila, a ať spálíme ten vzkaz, připravíme horkou vodu, dezinfekční prostředek a obinadla…“

„Což by nám bylo platný leda tak při porodu v Jih proti Severu,“ zapálil si Rafi další cigaretu. „Jak si to, prokristapána, představoval? Že tě budeme stehovat na kuchyňském stole Abbyinou jehlou na vyšívání?“

„…a pak tě šel s Justinem okamžitě hledat.“

To byla dobrá volba. Daniel věděl, že Abby může důvěřovat; pokud by někdo začal zmatkovat, byl by to Rafi nebo Justin. Proto je rozdělil tak, aby každý z nich zůstal pod dohledem a měl plné ruce práce, a to všechno během několika vteřin. Toho člověka byla pro akademickou půdu škoda.

„Nejsem si jistej, jestli jsme fakt vyrazili tak rychle,“ řekl Justin. „Podle mě jsme tady klidně mohli stát jako zkoprnělí i pět nebo deset minut. Na tohle si moc nepamatuju; úplně jsem to vytěsnil z paměti. Vzpomínám si potom až na to, jak jsme s Danielem doběhli k zadní brance a ty jsi byla už dávno pryč. Nevěděli jsme, jestli jsi běžela do vesnice vyhledat pomoc, nebo jestli někde neležíš, nebo…“

„Prostě jsem běžela,“ přerušila jsem ho tiše. „Pamatuju si, jak jsem běžela. Dlouhou dobu jsem si ani nevšimla, že krvácím.“ Justin sebou trhnul.

„Já myslím, že jsi ze začátku ani nekrvácela,“ řekla Abby laskavě. „Na podlaze v kuchyni, ani na terase žádná krev nebyla.“

Takže to kontrolovali. Napadlo mě kdy, a jestli na to přišel Daniel nebo Abby. „To byla druhá věc,“ pokračoval Justin. „Nevěděli jsme… no, jak je to vážný. Utekla jsi tak rychle, že jsme se ani nestačili… Mysleli jsme, teda já si myslel, že když jsi běžela tak rychle, tak to snad nemůže bejt nic vážnýho. Mohlo to bejt klidně jenom malý říznutí.“

„Pchá,“ natáhnul se Rafi po popelníku.

„Nevěděli jsme nic. Klidně to tak mohlo bejt. Řekl jsem to Danielovi, ale ten na mě jenom kouknul a ten pohled mohl znamenat cokoli. A tak jsme… panebože. Tak jsme tě začali hledat. Daniel řekl, že nejdřív musíme zjistit, jestli jsi neběžela do vesnice, ale tam bylo všude zavřeno a tma, jenom sem tam nějaký to světlo v ložnici; evidentně se tam nic nedělo. A tak jsme šli zpátky k domu, pročesávali cesty všude kolem a doufali, že tě tam někde najdeme.“

Zíral na sklenici ve svých rukou. „Aspoň si myslím, že tak to bylo. Já jenom šel pořád tou černočernou změtí pěšin za Danielem; neměl jsem potuchy, kde jsme, úplně jsem ztratil smysl pro orientaci. Nechtěli jsme rozsvítit baterku ani tě volat – vlastně ani nevím proč, prostě jsme se báli, možná aby nás neviděl někdo odněkud ze statku, nebo třeba kdyby ses před námi schovávala, nevím. A tak Daniel zapínal baterku jenom na vteřinu každých pár minut, zastínil ji ze stran rukama, posvítil kolem a potom ji hnedka zase zhasnul. Jinak jsme šátrali podél křoví a hledali cestu. Mrzlo jako v zimě – vůbec nás nenapadlo vzít si kabáty. Danielovi to nejspíš bylo jedno, však ho znáš, ale já skoro už necítil prsty; byl jsem si jistej, že začínám mít omrzliny. Chodili jsme tak celý hodiny…“

„To teda nechodili,“ přerušil ho Rafi. „To mi můžeš věřit. My tu tvrdli s flaškou Dettolu a zakrváceným nožem a neměli na práci nic jinýho než koukat na hodiny a nervovat se. Byli jste pryč jenom asi pětačtyřicet minut.“

Justin pokrčil rameny a nervózně se zavrtěl. „No, mně to přišlo jako celý hodiny. Nakonec se Daniel na místě zastavil – vrazil jsem přímo do něj, jako v nějaký grotesce s Laurelem a Hardym – a říká: ‚Tohle je blbost. Takhle ji nikdy nenajdeme.‘ Zeptal jsem se ho, co teda navrhuje, ale nevšímal si mě. Jenom tam stál a zíral na nebe, jako by čekal na nějaký božský znamení; zatahovalo se, ale vyšel měsíc a já proti němu viděl obrys jeho tváře. Po chvilce řekl, úplně normálně, jako kdybychom se spolu o něčem bavili u večeře: ‚Musíme vyjít z toho, že tady jenom tak nebloudila ve tmě, ale šla na nějaký konkrétní místo. Určitě se s Nedem někde potkávali. Určitě někde, kde se mohli schovat; počasí je nevyzpytatelný. Je tady někde blízko nějaký místo, kde by…?‘ A potom se rozběhl. Běžel ze všech sil, vůbec jsem nevěděl, že umí běžet tak rychle. Vlastně jsem do té doby Daniela ani běžet neviděl, vy jo?“

„Tenkrát v noci,“ zamáčknul Rafi cigaretu. „Když jsme honili toho vidláka, co nás chce odtud vypálit. Jo, umí bejt rychlej, když potřebuje.“

„Neměl jsem potuchy, kam běží; snažil jsem se jenom, aby mi neutekl. Z nějakýho důvodu jsem při představě, že tam zůstanu o samotě, úplně panikařil – já vím, že jsme byli jenom pár set metrů od našeho domu, ale vůbec mi to tak nepřipadalo. Bylo to…“ Justin se zachvěl. „Bál jsem se. Měl jsem pocit, jako by tam něco bylo, všude kolem nás, nebylo to vidět, ale kdybych tam zůstal o samotě…“

„To bylo z toho šoku, zlato,“ konejšila ho Abby. „To je normální.“

Justin zakroutil hlavou, oči stále upřené na svoji sklenici. „Ne,“ odpověděl. „Tím to nebylo.“ Pořádně si loknul a zašklebil se. „Potom Daniel rozsvítil baterku, posvítil kolem – bylo to jako světlo z majáku, měl jsem pocit, že ho museli vidět všichni na míle daleko a za chvilku se sem přiženou a zastavil před tím zbořeným domem. Zahlédnul jsem ho jenom na vteřinu, jenom kus rozbořené zdi. Potom baterka znovu zhasla a Daniel přeskočil přes zídku do pole. Kotníky se mi zamotávaly do vysoký, mokrý trávy, bylo to jako byste běželi v ovesný kaši…“ Zamrkal na svou sklenici a postavil ji na polici; trochu z ní vyšplouchlo na čísi poznámky a na papíře se objevily bledě oranžové skvrny. „Dáte mi někdo cigaretu?“

„Dyť ty nekouříš,“ řekl Rafi. „Jseš přece vzorňák.“

„Pokud to mám dovykládat,“ odpověděl Justin, „tak, do hajzlu, potřebuju cigaretu.“

Hlas se mu zoufale třásl a přeskakoval. „Dej mu pokoj, Rafi,“ napomenula ho Abby. Natáhla se k Justinovi a podala mu svou krabičku; jak si ji bral, krátce mu stiskla ruku.

Justin si neohrabaně zapálil, chytil cigaretu ztuhlými prsty, zhluboka potáhnul a rozkašlal se. Než dokašlal, popadl dech a utřel si pod brýlemi pěstí oči, nikdo nepromluvil.

„Lexie,“ ozvala se Abby. „Nemůžeme toho… To nejdůležitější už jsi slyšela. Nemůžeme toho nechat?“

„Já to chci slyšet,“ odpověděla jsem. Skoro jsem nedýchala.

„Já taky,“ přidal se Rafi. „Tuhle část jsem neslyšel ani já a mám pocit, že by mohla bejt zajímavá. Ty nejseš zvědavá, Abby? Anebo tys to už slyšela?“

Abby pokrčila rameny. „Tak jo,“ řekl Justin. Oči měl vší silou zavřené a svaly kolem úst tak křečovitě zaťaté, že si skoro nebyl schopen zastrčil cigaretu mezi rty. „Já jenom… dejte mi vteřinu. Panebože.“

Ještě jednou si potáhnul, vypadalo to, že se znovu rozkašle, ale udržel se. „Tak jo,“ řekl. Už měl hlas zase pod kontrolou. „Tak jsme došli k tomu domu. V měsíčním světle jsem viděl jenom obrysy – zdi, vchod. Daniel rozsvítil baterku, druhou rukou ji svrchu zakrýval, a…“

Vytřeštěné oči mu sklouzly z nás k oknu. „Seděla jsi tam v rohu, opřená o zeď. Něco jsem vykřiknul – možná jsem na tebe zavolal, nevím – a chtěl jsem k tobě běžet, ale Daniel mě chytil za ruku, silně, až to bolelo, a stáhnul mě zpátky. Pusu mi dal až k uchu a zasyčel: ‚Buď zticha.‘ A potom: ‚Nehýbej se. Zůstaň, kde jseš.‘ Trhnul mi rukou – měl jsem tam od něj modřinu – a potom mě pustil a šel k tobě. Položil ti prsty na krk, takhle, nahmatal puls a posvítil na tebe baterkou. Vypadala jsi jako…“

Justin stále upíral pohled na okno. „Vypadala jsi jako holčička, která jenom usnula,“ řekl a smutek v jeho hlase byl tichý a vytrvalý jako déšť. „A potom Daniel řekl: ‚Je mrtvá.‘ My jsme si to vážně mysleli, Lexie. Mysleli jsme si, žes zemřela.“

„To už jsi musela bejt v kómatu,“ dodala Abby mírně. „Policajti nám řekli, že díky němu se ti zpomalilo srdce, dech a tak. Kdyby nebyla taková zima…“

„Daniel vstal,“ pokračoval Justin. „A utíral si ruku vpředu o košili – nevím proč, neměl ji od krve, nic takovýho, jenom jsem viděl, jak si otírá ruku o prsa, pořád kolem dokola, jako by o tom ani nevěděl. Já jsem nemohl… nemohl jsem se na tebe dívat. Šel jsem se opřít o zeď – nemohl jsem skoro dýchat, myslel jsem, že omdlím –, ale on mi řekl, hrozně přísně: ‚Ničeho se nedotýkej. Strč si ruce do kalhot. A zadrž dech a počítej do deseti.‘ Nechápal jsem, o čem to mluví, nedávalo to žádnej smysl, ale poslechl jsem ho.“

„Jako to děláme všichni,“ zamumlal Rafi. Abby na něj rychle pohlédla.

„Asi po minutě Daniel řekl: ‚Kdyby šla na procházku jako obvykle, měla by u sebe klíče a peněženku a taky svoji baterku. Jeden z nás pro to musí skočit domů. Druhej tady zůstane. Je nepravděpodobný, že by se tady někdo v tuhle hodinu objevil, ale nevíme, na čem všem byli s Nedem domluvení, a kdyby sem někdo přece jen přišel, musíme to vědět. Poběžíš domů, nebo zůstaneš tady?‘“

Justin udělal pohyb, jako by ke mně chtěl natáhnout ruku, ale pak si jenom pevně sevřel dlaní druhý loket. „Řekl jsem mu, že bych tam nedokázal zůstat. Promiň, Lexie. Je mi to strašně líto. Neměl jsem se… přece, byla jsi to ty; pořád jsi to byla ty, i když jsi byla… Ale já nemohl. Celej jsem… celej jsem se třásl, asi jsem něco blábolil… Nakonec Daniel řekl – a neznělo to ani naštvaně, už ne, spíš netrpělivě –, řekl: ‚Propánakrále, buď zticha. Já tady zůstanu. A ty běž domů, co nejrychleji. Navlíkni si rukavice a vezmi Lexiiny klíče, peněženku a baterku. Řekni ostatním, co se stalo. Budou sem chtít jít s tebou; za žádnou cenu jim to nesmíš dovolit. To je to poslední, co potřebujeme, aby to tu pošlapali ještě další lidi, a nemá smysl jim ukazovat něco, na co budou muset zase rychle zapomenout. A hned se vrať. Vezmi si baterku, pokud možno ji nerozsvěcuj, a snaž se bejt potichu. Zapamatuješ si to všechno?‘“

Potáhnul dlouze z cigarety. „Řekl jsem ano – řekl bych ano, i kdyby po mně chtěl, abych domů odletěl, pokud to znamenalo, že odtud můžu vypadnout. Musel jsem mu to všechno zopakovat. Potom si sednul na zem, vedle tebe – ne moc blízko, nejspíš aby… však víš, aby neměl kalhoty od krve. Pak se na mě podíval a řekl: ‚No? Tak běž. Dělej.‘“

Tak jsem šel domů. Byla to hrůza. Trvalo to… no, jestli má Rafi pravdu, nemohlo to bejt tak dlouho. Nevím. Zabloudil jsem. Věděl jsem, že už musím každou chvíli vidět světlo z domu, ale pořád nikde nic; jenom tma, na míle daleko všude kolem. Byl jsem si naprosto jistej tím, že náš dům už tu ani nestojí, že všude jsou jenom křoviska a pěšiny, donekonečna, a já se z toho obrovskýho bludiště už nikdy nevymotám, už nikdy neuvidím denní světlo, měl jsem pocit, že mě něco pozoruje, nahoře ve větvích, schovaný v křoví, nevím, co, ale… sledovalo mě to a chechtalo se to. Byl jsem strachy bez sebe. Když jsem konečně uviděl náš dům – jenom nepatrnou žlutou zář nad křovisky –, skoro jsem vykřiknul úlevou. Pak už si jenom pamatuju, jak jsem vrazil do dveří…“

„Vypadal jako Výkřik od Muncha,“ řekl Rafi, „jenom navíc ještě zmatenej. Mluvil úplně z cesty. Nedávalo to žádnej smysl. Z poloviny to bylo, jako kdyby drmolil něco nějakým cizím jazykem. Pochopili jsme akorát, že se musí vrátit a že Daniel říkal, abychom zůstali tam, kde jsme. Pokud jde o mě, řekl jsem si, leda tak kulový, chtěl jsem vědět, co se tu, do hajzlu, děje, ale když jsem si začal oblíkat kabát, Justin s Abby začali tak vyšilovat, že jsem toho nechal.“

„Což bylo jenom dobře,“ doplnila ho Abby chladně. Znovu se vrátila ke své panence; vlasy jí padaly do tváře, zakrývaly ji a i přes celý pokoj jsem viděla, že práci kazí velkými, nepravidelnými stehy. „K čemu myslíš, že bys tam byl dobrej?“

Rafi pokrčil rameny. „To nikdy nevíš. Tu barabiznu znám, takže kdyby mi Justin řekl, kam jde, mohl jsem jít místo něho a on mohl zůstat tady a dát se dohromady. Ale Daniel měl evidentně jiný plány.“

„Nejspíš pro to měl svý důvody.“

„Jo, to je jasný,“ odpověděl Rafi. „To je jasný, že měl svý důvody. Prostě, Justin sem vlítnul, sbalil pár věcí, drmolil jako pominutej a zase byl v trapu.“

„Nepamatuju se, jak jsem se k tomu baráku dostal zpátky,“ řekl Justin. „Byl jsem pak celej od bláta, až po kolena – možná jsem spadl, nevím – a ruce jsem měl samej škrábanec; myslím, že jsem se přidržoval křoví, abych nespadl. Daniel pořád seděl vedle tebe; myslím, že se za celou tu dobu ani nepohnul. Podíval se na mě – na brýlích měl kapky deště – a víš, co povídá? Povídá: ‚Ten déšť nám hraje do karet. Jestli vydrží pršet, tak než ji najde policie, všechna krev a otisky budou pryč.‘“

Rafi sebou neklidně zavrtěl, až zaskřípala péra v pohovce.

„Stál jsem tam a civěl na něj. Slyšel jsem jenom ‚policie‘ a na mou duši jsem nechápal, co by s tím měla mít policie společnýho, ale i tak mě to vyděsilo. Prohlídnul si mě od hlavy až k patě a potom řekl: ‚Kde máš rukavice?‘“

„S Lexií po boku,“ poznamenal Rafi, jakoby sám k sobě. „Jak půvabné.“

„Já na ty rukavice úplně zapomněl. Byl jsem úplně… no, dokážete si to představit. Daniel vzdychnul a vstal – skoro jako by ani nespěchal – a utřel si brýle kapesníkem. Potom ke mně natáhnul ruku s kapesníkem a já si ho chtěl vzít, myslel jsem, že chce, abych si taky utřel brýle, ale on s ním ucuknul a docela naštvaně řekl: ‚Klíče?‘ Tak jsem je vytáhl, on si je vzal a utřel je – to mi teprve došlo, k čemu ten kapesník. Potom…“ Justin se v křesle pohnul, jako by něco hledal, ale nevěděl co. „Ty si fakt na nic z toho nepamatuješ?“

„Já nevím,“ trochu křečovitě jsem pokrčila rameny. Pořád jsem ho sledovala jen koutkem oka, což ho znervózňovalo. „Kdybych si to pamatovala, tak bych se na to neptala, ne?“

„Dobře. Dobře.“ Justin si posunul brýle na nose. „No, potom Daniel… Měla jsi ruce tak jako v klíně a byly celý… Zvedl ti jednu ruku za rukáv, aby ti mohl strčit klíče do kapsy u kabátu. Potom ji pustil a tobě… ta ruka jenom tak spadla, Lexie, jako bys byla hadrová panenka, a tak příšerně bouchla o zem… Nemohl jsem se na to už dál dívat, vážně ne. Svítil jsem na tebe baterkou, aby viděl, ale otočil jsem se a koukal do pole – doufal jsem, že si Daniel třeba bude myslet, že hlídám, kdyby někdo náhodou šel. Pak řekl ‚peněženku‘ a potom ‚baterku‘ a já mu je podal, ale nevím, co s nimi dělal, slyšel jsem jenom šustit šaty, ale radši jsem ani nedomýšlel…“

Zhluboka, roztřeseně se nadechl. „Trvalo to celou věčnost. Zvedal se vítr a všude kolem byly slyšet nějaký zvuky, šelest, praskot a drobný dupání… nechápu, jak se tam můžeš v noci potulovat sama. Déšť byl pořád silnější, ale jenom nárazově, po obloze se rychle sunuly obrovský mračna a pokaždý, když vyšel měsíc, celý pole jako by ožilo. Možná to bylo jenom tím šokem, jak říká Abby, ale já myslím… Nevím. Možná by člověk na některý místa prostě neměl chodit. Není to pro něj dobrý. Z psychickýho hlediska.“

Zíral kamsi doprostřed pokoje, oči upřené do prázdna a lovil v paměti. Pomyslela jsem na to nepatrné, ale zřetelné svrbění za krkem a napadlo mě, vůbec poprvé, kolikrát mě John Naylor doopravdy sledoval.

„Nakonec Daniel vstal a řekl: ‚To bychom měli. Jdeme.‘ Tak jsem se otočil, a…“ Justin polknul. „Pořád jsem na tebe ještě svítil baterkou. Měla jsi hlavu spadlou na jedno rameno a pršelo na tebe, měla jsi na tváři kapky deště; vypadalo to, jako bys brečela ze spaní, jako bys měla nějaký zlý sny… nemohl jsem… panebože. Nemohl jsem se smířit s myšlenkou, že tě tam takhle necháme. Chtěl jsem u tebe zůstat do rána, nebo aspoň dokud nepřestane pršet, ale když jsem to pověděl Danielovi, koukal na mě, jako bych přišel o rozum. Tak jsem mu řekl, že aspoň, úplně přinejmenším, tě musíme schovat před deštěm. Nejdřív odmítnul i to, ale když pak viděl, že jinak se odtud nehnu, že by mě musel násilím odtáhnout až domů, vzdal to. Byl vzteky bez sebe – pořád dokola vedl řeči o tom, že jestli všichni půjdeme sedět, bude to jenom moje vina –, ale mně to bylo jedno. A tak jsme…“

Justinova tvář se vlhce zaleskla, ale nevšímal si toho. „Byla jsi tak těžká. Jseš jako za groš kudla, zvedal jsem tě nejmíň milionkrát… ale teď to bylo, jako bych vláčel obrovskej pytel mokrýho písku. A byla jsi tak studená… a tvoje tvář vypadala úplně cize, jako ta panenka. Nemohl jsem uvěřit, že jseš to fakt ty.

Odnesli jsme tě do té místnosti pod střechu a já tě chtěl… aby ti nebyla tak… byla hrozná zima. Chtěl jsem tě přikrýt svým svetrem, ale věděl jsem, že Daniel by mě nejspíš přerazil, kdybych to udělal. Všechno utíral kapesníkem, i tvoji tvář, kde jsem se tě dotknul, a tvůj krk, kam ti sahal, když ti… Z toho křoví u dveří ulomil větev a celou tu místnost zametl. Asi kvůli stopám. Vypadal… panebože… bizarně. Chodil v té příšerné kobce s tou větví pozadu, skloněnej nad zemí, a zametal. Svítil si baterkou přes prsty a na zdech se míhaly obrovský stíny…“

Utřel si tvář a hleděl na konečky prstů. „Pomodlil jsem se nad tebou, než jsme odešli. Já vím, že to není nic moc, ale…“ Tvář mu znovu zvlhla. „Nechť ji provází věčné světlo.“

„Justine,“ řekla Abby něžně. „Ona je přece tady.“

Justin zakroutil hlavou. „Potom jsme šli domů.“

Po chvíli Rafi cvaknul zapalovačem, tak hlasitě, že jsme všichni tři nadskočili. „Když se pak objevili na terase,“ řekl, „vypadali jako z Noci oživlých mrtvol.“

„Začali jsme na ně křičet, chtěli jsme vědět, co se stalo,“ ozvala se Abby, „ale Daniel jenom zíral skrz nás; měl takovej hroznej, apatickej výraz v očích, myslím, že nás ani neviděl. Jednou rukou chytil Justina, než stačil vejít dovnitř, a řekl: ‚Máte někdo nějaký špinavý prádlo?‘“

„Nikdo z nás neměl ani ponětí, o čem to mluví,“ řekl Rafi. „Tohle nebyla zrovna nejvhodnější chvíle na podobný hádanky. Chtěl jsem ho chytit, aby nám řekl, co se to tam venku, kurva, stalo, ale on uskočil a odsekl: ‚Nesahej na mě.‘ To, jak to řekl – mě skoro položilo. Nezařval na mě, nic takovýho, vlastně to spíš zašeptal, ale jeho obličej… Nebyl to vůbec Daniel; nevypadal ani jako člověk. On na mě vrčel.“

„Byl celej od krve,“ doplnila ho Abby stroze. „A nechtěl, aby ses od ní ušpinil. A byl otřesenej. My dva jsme to měli tu noc až moc snadný, Rafi. Ne,“ když si Rafi otráveně odfrknul, „vážně měli. Nebo bys tam chtěl bejt v tý barabizně s nimi?“

„Možná by to bylo lepší.“

„Nechtěl bys tam bejt,“ řekl Justin podrážděně. „To mi můžeš věřit. Abby má pravdu – měli jste to až moc snadný.“ Rafi okázale pokrčil rameny.

„No ale, v každým případě,“ pokračovala Abby po chvíli napjatého ticha, „potom se Daniel zhluboka nadechl, otřel si ruku o čelo a řekl: ‚Abby přines nám oběma nový šaty a ručník, prosím tě. Rafi, ty přines igelitovej pytel, velkej. Justine, shoď ze sebe ty šaty.‘ A už si rozepínal knoflíky na košili…“

„Když jsem se vrátil s tím pytlem, stáli už oba s Justinem na terase jenom v trenkách,“ oprášil si Rafi popel z košile. „Nic pěknýho pro oko.“

„Byl jsem úplně zmrzlej,“ řekl Justin. Teď, když měl to nejhorší za sebou, vypadal daleko lépe – rozechvěle, vyčerpaně, ale klidněji. „Pršelo jako z konve, bylo nejmíň sedm milionů pod nulou, vítr byl jako led a my stáli na terase jenom ve spodním prádle. Netuším proč, byl jsem úplně otupělej, dělal jsem jenom to, co mi řekl Daniel. Všechny naše šaty naházel do toho pytle a řekl něco v tom smyslu, že jsme naštěstí na sobě neměli kabáty – chtěl jsem tam hodit i svoje boty, abych mu pomohl, ale řekl mi: ‚Ne, ty nech tady. O ty se postarám později.‘ Zhruba v tu chvíli přinesla Abby ručníky a šaty, tak jsme se konečně utřeli a oblíkli…“

„Znovu jsem se jich zeptal, co se stalo,“ řekl Rafi, „tentokrát z bezpečný vzdálenosti. Justin na mě jenom koukal jak opařenej a Daniel se na mě ani nepodíval; akorát si zastrčil košili do kalhot a řekl: ‚Rafi, Abby, přineste svoje prádlo, prosím vás. Pokud nemáte nic špinavýho, tak klidně nějaký čistý.‘ Potom sebral ten igelitovej pytel a odkráčel do kuchyně, bosej, Justin jak pejsek za ním. Ani nevím proč, ale nakonec jsem teda šel pro svoje prádlo.“

„Měl pravdu,“ přerušila ho Abby. „Kdyby policie dorazila dřív, než by bylo vypráno, muselo to vypadat jako normální praní, a ne jako že se zbavujeme důkazů.“

Rafi pokrčil ramenem. „No jo. Daniel zapnul pračku a pak tam stál a mračil se na ni, jako by to bylo nějaký mysterium. Byli jsme všichni v kuchyni, stáli tam jako parta dementů a čekali jsme bůhví na co; nejspíš až Daniel něco řekne, i když…“

„Já si pamatuju jenom na ten nůž,“ řekl Justin tiše. „Rafi a Abby ho tam nechali jenom tak, v kuchyni na podlaze…“

Rafi zvedl oči ke stropu a střelil pohledem na Abby. „Jo,“ ozvala se Abby, „to kvůli mně. Myslela jsem, že bude lepší, když se ničeho nebudeme dotýkat, dokud se ostatní nevrátí a nedomluvíme se, jakej bude další plán.“

„Protože, samozřejmě,“ natahoval Rafi afektovaně, naoko pološeptem, „bylo nutný vymyslet nějakej plán. S Danielem. Ten má vždycky nějakej plán. No není to hezký, vědět, že někdo vždycky má nějakej plán?“

„Abby na nás ječela,“ pokračoval Justin. „Křičela: ‚Kde je, sakra, Lexie?‘ Mně přímo do ucha. Skoro jsem sebou seknul.“

„Daniel se otočil a koukal,“ navázal na něj Rafi, „jako by neměl ponětí, kdo jsme. Justin chtěl něco říct, ale znělo to, jako by se dávil, a Daniel nadskočil skoro až ke stropu a vyjeveně na něj zíral. Potom řekl: ‚Lexie je v tom rozbořeným domě, co se jí líbil. Je mrtvá. Já myslel, že vám to Justin pověděl.‘ A pak si začal navlíkat ponožky.“

„Justin nám to sice pověděl,“ řekla Abby tiše, „ale nejspíš jsme doufali, že to nějak popletl…“

Následovalo dlouhé ticho. Nahoře, na odpočívadle nad schodištěm, tikaly hodiny, pomalu a těžce. Někde v dálce teď Daniel zuřivě šlapal na plyn, měla jsem pocit, jako bych ho úplně cítila, jak se každou vteřinou blíží, cítila jsem závratnou rychlost silnice pod pneumatikami auta.

„A potom?“ zeptala jsem se. „Pak jste šli prostě jenom tak spát?“

Podívali se jeden na druhého. Justin se začal smát, vysokým, zoufalým smíchem, a po chvíli se k němu přidali i ostatní.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Ani nevím, proč se smějeme,“ utírala si Abby oči a snažila se uklidnit a tvářit se vážně, což jim všem přivodilo další záchvat smíchu. „Panebože… Nebylo na tom nic zábavnýho, vážně, to teda ne. Akorát…“

„Nebudeš tomu věřit,“ řekl Rafi. „Hráli jsme poker.“

„Jo. Seděli jsme u stolu…“

„…kdykoli déšť zabubnoval do oken, skoro nás trefil šlak…“

„Justin neustále drkotal zubama, bylo to, jako kdyby hrál na rumba koule…“

„A když pak vítr zabouchnul dveře? A když Daniel převrhnul židli?“

„To říká ten pravej. Asi devadesát procent času jsem ti viděla v ruce všechny karty. Máš kliku, že jsem neměla náladu podvádět, prohrál bys i…“

Mluvili jeden přes druhého, breptali jako hlouček puberťáků, kteří se právě vyhrnuli ze třídy po nějaké důležité písemce, úlevou celí rozjívení. „Panebože,“ zavíral oči Justin a přikládal si sklenici na spánek, „ty zasraný, podělaný karty. Doteď mám husí kůži, když si na to vzpomenu. Daniel mlel pořád dokola: ‚Jediný spolehlivý alibi je skutečnej sled navazujících událostí…‘“

„My ostatní jsme ani nebyli schopní mluvit ve větách,“ řekl Rafi. „A on si klidně filozofoval na téma alibi. Já jsem ‚spolehlivý alibi‘ ani nezvládal vyslovit.“

„…a tak nás donutil vrátit všechny hodiny na jedenáct, než začala celá ta noční můra, pak jsme šli do kuchyně, domyli nádobí a potom jsme museli jít sem a hrát karty. Jako by se nic nestalo.“

„Hrál i za tebe,“ řekla mi Abby. „Poprvý jsi měla slušný karty, ale on měl lepší, vsadil proti tobě a vyhrál. Bylo to bizarní.“

„A pořád to komentoval,“ pokračoval Rafi. Natáhnul se po láhvi s vodkou a dolil si. V tom matném odpoledním světle vypadal nádherně a nespoutaně, košile u límečku rozepnutá, prameny zlatavých vlasů spadlé do očí, jako nějaký hejsek z počátku devatenáctého století po dlouhé, protančené noci. „‚Lexie zvyšuje sázku, Lexie pokládá, teď by si Lexie dala ještě víno, mohl byste jí někdo, prosím vás, podat láhev…‘ Byl jak nějakej pošuk, co sedí vedle tebe na lavičce v parku a krmí sendvičem svýho imaginárního kamaráda. Jakmile tě dostal ze hry, donutil nás celou tu scénku přehrát, jak odcházíš na procházku a my ti jako máváme pá pá, jen tak do prázdna… Měl jsem pocit, že nám začíná strašit ve věži. Pamatuju si, jak tady sedím, v tom křesle, zdvořile zdravím ke dveřím ‚ahój‘ a naprosto jasně a s klidem si říkám: Tak tohle je šílenství.“

„To muselo bejt už tak tři ráno,“ řekl Justin, „ale Daniel nás nechtěl nechat jít spát. Museli jsme tu sedět a dohrát ten zatracenej poker až do trpkýho konce – Daniel samozřejmě vyhrál, byl jedinej, kdo se dokázal soustředit, ale trvalo mu věčnost, než nás všechny vyřídil. Namouduši, policajti nás musí mít za nejhorší karbaníky všech dob, pokládal jsem při flushi a zvyšoval sázky, když jsem měl akorát jeden pár… byl jsem tak hotovej, že jsem viděl dvakrát, celý to bylo jako v nějakým příšerným snu, pořád jsem myslel na to, že se musím konečně probudit. Šaty jsme rozvěsili u ohně, aby uschly, v pokoji to vypadalo jako v tom hororu Mlha, z šatů stoupala pára, oheň prskal a všichni v jednom kuse kouřili ty Danielovy hrozný cigarety bez filtru…“

„Nedovolil mi zaběhnout pro normální,“ vysvětlila Abby. „Povídal, že musíme teď bejt všichni pohromadě a že by navíc na kamerách na benzínce bylo vidět, kdy jsem tam byla, a všechno by pak bylo v háji… Hotovej generál.“ Rafi si odfrknul. „My ostatní jsme se tak třásli, že jsme skoro nebyli schopní udržet karty v ruce…“

„Justin se v jednu chvíli pozvracel,“ procedil Rafi přes cigaretu a mávnutím uhasil zápalku. „V kuchyni do dřezu, prostě idylka.“

„Nemohl jsem si pomoct,“ řekl Justin. „Pořád jsem na tebe musel myslet, jak tam ležíš ve tmě, sama…“ Natáhnul ruku a stisknul mi rameno. Položila jsem na vteřinu ruku na jeho; byla studená, vyhublá a silně se třásla.

„Na to jsme museli myslet všichni,“ ozvala se Abby, „ale Daniel… viděla jsem na něm, jak strašně ho to vzalo – tváře měl úplně propadlý, jako by od večeře zhubnul o deset kilo, a oči měl divný, obrovský a celý černý –, ale choval se klidně, jako by se nic nestalo. Justin se pustil do umývání dřezu…“

„Pořád tam zvracel,“ přerušil ji Rafi. „Slyšel jsem ho. Myslím, že z nás pěti jsi prožila nejpříjemnější večer možná ty, Lexie.“

„…ale Daniel mu řekl, ať toho nechá, že by nám to v hlavě narušilo sled událostí.“

„Podstatou alibi je evidentně jednoduchost,“ informoval mě Rafi. „Čím míň kroků člověk musí vypustit nebo si vymyslet, tím menší je pravděpodobnost, že udělá chybu. Pořád opakoval: ‚Jde o to, abychom si všichni pamatovali, že po umývání nádobí jsme šli hrát karty, a abychom vytěsnili z hlavy všechny ty předchozí události. Prostě se nikdy nestaly.‘ Jinými slovy, koukej se sem vrátit, Justine, a karty hezky do ruky. Ten ubožák byl celej zelenej.“

O tom alibi měl Daniel pravdu. Myslelo mu to až příliš dobře. V ten okamžik jsem si vzpomněla na svůj byt, na Sama, jak si čmáral poznámky, na to, jak obloha za okny potemněla do purpuru, na to, jak jsem mu sestavovala profil vraha – někoho, kdo už má nějakou trestnou činnost za sebou.

Sam proklepnul každého z nich a našel pouze pár pokut za rychlou jízdu. Neměla jsem tušení, jestli ve svém soukromém, spletitém, neoficiálním světě nepátral tímhle směrem taky Frank, kolik toho zjistil a nechal si pro sebe a kolik toho uniklo i jemu; kdo ze všech hlavních kandidátů uměl po sobě čistit stopy nejlíp z nás všech.

„Nenechal nás ani uklidit ten nůž,“ řekl Justin. „Ležel tam celou tu dobu, co jsme hráli karty. Seděl jsem zády ke kuchyni a přísahám, že jsem ho za sebou cítil, jako by vypadl přímo z Poea nebo z nějaký jakubovský tragédie. Rafi seděl naproti mně a pořád sebou trhal a mrkal, jako by měl nějakej tik…“

Rafi se na něj nedůvěřivě zašklebil. „To teda ne.“

„To teda jo. Cukal jsi sebou každou minutu, jako nějakej hodinovej stroj. Vypadalo to, jako bys za mnou viděl něco příšernýho. Pokaždý, když jsi sebou cukl, bál jsem se otočit, kdyby tam náhodou ten nůž visel ve vzduchu nebo svítil, pulzoval nebo já nevím co…“

„Kristepane. Hotová lady Macbeth…“

„Ježíši,“ vytřeštila jsem oči. „Ten nůž. Je pořád…? To jako že tady v klidu jíme…“ Mávla jsem rukou ke kuchyni, potom si vrazila pěst do pusy a zahryzla se do ní. Nehrála jsem to; při pomyšlení, že všechno, co jsem tu snědla, bylo potřísněno neviditelnými stopami Lexiiny krve, mi v hlavě všechno začalo pomalu vířit.

„Ne,“ odpověděla Abby pohotově. „Panebože, to ne. Daniel ho někam odnesl. Když jsme šli všichni spát, nebo teda aspoň k sobě…“

„Dobrou noc, Mary Ellen, dobrou noc, Jime Bobe. Spěte sladce. Kristejéžíši.“

„…tak šel ještě dolů – slyšela jsem ho na schodech. Nevím, co přesně tam dole dělal, ale ráno byly hodiny už zase nastavený na normální čas, dřez byl jako novej, podlaha v kuchyni byla čistá – vypadalo to, že je celá vydrhnutá, celá, ne jenom ten jeden kousek. Danielovy a Justinovy boty, který nechali na terase, byly ve skříni, taky čistý – ne úplně, ale tak normálně, jak je máme pořád – a suchý, jako by je nechal usušit nad ohněm. Šaty byly všechny vyžehlený a složený, a ten nůž byl pryč.“

„Kterej to byl?“ zeptala jsem se trochu roztřeseně s pěstí stále u úst.

„Jeden z těch starých nožů na maso s dřevěnou rukojetí,“ odpověděla Abby vlídně. „To je dobrý, Lex. Už je pryč.“

„Já ho v domě nechci.“

„Já vím. Já taky ne. Ale jsem si jistá, že ho Daniel někam zahodil. Sice nevím jistě, kolik jsme jich měli na začátku, ale slyšela jsem dveře od domu, tak myslím, že ho odnesl někam ven.“

„Kam? Nechci ho ani na zahradě. Nechci, aby byl nikde blízko.“ Hlas se mi třásl silněji. Tam někde v dálce Frank poslouchal a šeptal si pro sebe: Skvělý, holka, do nich.

Abby zakroutila hlavou. „Já nevím. Byl pryč pár minut, myslím, že by ho nikde blízko domu nenechal, ale mám se ho zeptat? Můžu mu říct, ať ho odnese dál, jestli je někde blízko.“

Pokrčila jsem ramenem. „Tak jo. Dobře. Řekni mu to.“ Daniel by to v životě neudělal, ale nemohla jsem si dovolit vypadnout z role. Pokud by to došlo tak daleko, určitě by si nenechal ujít, aby mohl náš sledovací tým tahat za nos a vláčet ho po falešných stopách.

„Já ho ani neslyšel jít dolů,“ ozval se Justin. „Seděl jsem… ježíšikriste. Ani na to nechci myslet. Seděl jsem na kraji postele, světlo rozsvícený, a kýval se ze strany na stranu. Celou tu dobu, co jsme hráli karty, jsem tak strašně chtěl vypadnout, až bych křičel, chtěl jsem bejt sám, ale když jsem byl konečně o samotě, bylo to ještě horší. V domě to všude skřípalo – to ten vítr a déšť –, ale, přisámbohu, znělo to přesně tak, jako bys šla po schodech nahoru, k sobě do pokoje. Jednou…,“ polknul a svaly ve tváři mu ztuhly, „jednou jsem tě slyšel dokonce si prozpěvovat. ‚Stuhu z černýho sametu‘, ještě ke všemu. Úplně zřetelně. Napadlo mě… že když bych se podíval z okna, viděl bych, jestli se u tebe svítí, odraz světla dopadá na trávník, chtěl jsem se jít podívat, abych se uklidnil – panebože, nemyslím uklidnil, však víš, jak to myslím –, ale nemohl jsem. Nedokázal jsem se přimět vstát. Byl jsem si naprosto jistej, že když roztáhnu závěs, uvidím na trávníku světlo. A co potom? Co bych dělal potom?“

Celý se třásl. „Justine,“ řekla mu Abby konejšivě. „Už je to dobrý.“

Justin si přitiskl prsty na ústa, silně a zhluboka se nadechl. „No, v každým případě, i kdyby Daniel po schodech dupal nahoru a dolů, tak bych si toho nevšiml.“

„Já jsem ho slyšel,“ řekl Rafi. „Myslím, že tu noc jsem slyšel naprosto všechno na míli daleko; i jakejsi neznatelnej zvuk kdesi na konci zahrady, skoro jsem při něm vylítnul z kůže. Páchání trestné činnosti má aspoň tu výhodu, že máš díky ní uši jako netopýr.“ Zatřásl krabičkou od cigaret a hodil ji do krbu – Justin automaticky otevřel pusu, potom ji znovu zavřel – a vzal si ze stolku Abbyiny cigarety. „A leccos z toho, co jsem slyšel, bylo velice zajímavý.“

Abby zvedla obočí. Zapíchla jehlu opatrně do lemu, odložila panenku a dlouze, chladně se na Rafiho zadívala. „Opravdu o tom chceš mluvit?“ zeptala se. „Nemůžu ti v tom bránit, ale na tvým místě bych si to moc, moc dobře rozmyslela, než bych tu Pandořinu skříňku otevřela.“

Následovalo dlouhé, napjaté ticho. Abby složila ruce do klína a tiše na Rafiho hleděla.

„Byl jsem opilej,“ odpověděl Rafi náhle a zostra do ticha. „Namol.“

Po chvíli Justin řekl ke stolku: „Tak opilej jsi nebyl.“

„Ale byl. Úplně naplech. Myslím, že v životě jsem se takhle neožral.“

„To jsi teda nebyl. Kdybys byl tak opilej, tak bys…“

„Skoro celou noc jsme pili jak duhy,“ přerušila ho Abby klidně. „A není divu. Ale nepomohlo to; myslím, že nikdo z nás se moc nevyspal. Ráno to byla naprostá katastrofa. Byli jsme všichni tak vyjevení, tak hotoví, a měli jsme tak příšernou kocovinu, až se nám z toho motala hlava, nebyli jsme schopní jediné kloudné myšlenky, vlastně jsme ani kloudně neviděli. Nemohli jsme se dohodnout, jestli zavolat na policii a nahlásit tě jako pohřešovanou, nebo co. Rafi s Justinem chtěli…“

„Lepší než nechat tě tam ležet v barabizně plný krys, dokud na tebe nenatrefí nějakej místní křupan,“ řekl Rafi s cigaretou v puse a zatřepal Abbyiným zapalovačem. „Mysli si o nás, co chceš.“

„…ale Daniel řekl, že by to vypadalo divně; že jseš dost stará na to, aby sis třeba vyšla brzo ráno na procházku, nebo ses na den ulila ze školy, kdybys chtěla. Zavolal ti na mobil. Jasně, ležel támhle v kuchyni, ale chtěl, aby na něm byl náš zmeškanej hovor.“

„A pak jsme se museli nasnídat,“ navázal Justin.

„Tentokrát to Justin stihnul na záchod,“ ušklíbnul se Rafi.

„Pořád jsme se hádali,“ řekla Abby. Znovu zvedla panenku a systematicky, nepřítomně, jí splétala vlasy do copu, stále dokola. „Jestli se máme nasnídat, jestli zavolat policajty, jestli máme jet do školy jako normálně, nebo na tebe počkat, až se vrátíš – nejpřirozenější by nejspíš bylo, kdyby tady Daniel nebo Justin počkali, až se vrátíš, a ostatní bychom jeli do školy, ale toho jsme nebyli schopní. Už jenom ta představa, že se rozdělíme nevím, jestli dokážu vysvětlit, jak jsme z toho byli vynervovaní. Málem jsme se tu pozabíjeli – my s Rafim jsme na sebe řvali, doslova řvali –, ale jakmile někdo navrhnul, abychom každej dělali něco jinýho, úplně se mi začaly podlamovat kolena.“

„Víte, na co jsem myslel?“ řekl Justin velmi tiše. „Stál jsem tady, poslouchal vás tři, jak se hádáte, koukal z okna, jestli neuvidím přijíždět policii nebo někoho, a docházelo mi, že to může trvat dny. Může to trvat týdny, to čekání se může táhnout celý týdny. Lexie by tam mohla bejt… Věděl jsem, že bych ve škole nevydržel ani ten den, natož týdny. A napadlo mě, že bychom se měli přestat hádat, vzít peřinu, schoulit se pod ni, všichni čtyři, a pustit plyn.“

„Dyť tu ani plyn nemáme,“ odseknul Rafi. „Nedělej z toho drama.“

„Já myslím, že na to jsme mysleli všichni – co budeme dělat, když tě hned nenajdou –, ale nikdo o tom nechtěl mluvit,“ řekla Abby. „Vlastně nám spadl kámen ze srdce, když pak přišli od policie. Jako první je viděl Justin, z okna. Řekl: ‚Někdo přijel.‘ Všichni jsme ztuhli, okamžitě jsme na sebe přestali křičet, já a Rafi jsme se vrhli k oknu, ale Daniel přikázal: ‚Všichni si sedněte. Dělejte.‘ Tak jsme si všichni sedli v kuchyni ke stolu, jako bychom právě dosnídali, a čekali, až zazvoní zvonek u dveří.“

„Samozřejmě šel otevřít Daniel,“ pokračoval Rafi. „Byl ledově klidnej. Slyšel jsem ho z haly – ano, Alexandra Madisonová tady bydlí, ne, od včerejška v noci jsme ji neviděli, ne, nepohádali jsme se, ne, neděláme si o ni starosti, jenom nevíme, jestli dneska jde do školy, a stalo se něco? A jak se mu do hlasu postupně vkrádalo to znepokojení… byl dokonalej. Bylo to absolutně úděsný.“

Abby zvedla obočí. „Byl bys radši, kdyby blábolil nesmysly?“ zeptala se. „Co myslíš, že by se stalo, kdybys otevřel dveře ty?“

Rafi pokrčil rameny. Znovu si začal hrát s kartami.

„Nakonec,“ řekla Abby, když bylo zřejmé, že se nedočká odpovědi, „mi došlo, že bychom tam měli jít taky, že by to vlastně vypadalo divně, kdybychom tam nešli. Byl to Mackey s O’Neillem – Mackey se opíral o zeď a O’Neill si něco zapisoval – a já zůstala stát hrůzou jako přibitá. Civilní šaty, výraz ve tváři, z kterýho nebylo poznat lautr nic, to, jak mluvili – jako by nikam nespěchali, jako by měli hromadu času… Čekala jsem ty dva ťulpasy z Rathowenu a okamžitě mi bylo jasný, že tihle chlápci jsou úplně jiná liga. Byli daleko chytřejší a daleko, daleko nebezpečnější. Už už jsem si myslela, že to nejhorší máme za sebou, že už nic nemůže bejt tak hrozný jako ta noc. Když jsem ale pak uviděla ty dva, došlo mi, že to je teprve začátek.“

„Byli příšerní,“ ozval se Justin najednou. „Naprosto, naprosto příšerní. Natahovali to donekonečna, než nám to řekli. V jednom kuse jsme se ptali, co se stalo, a oni na nás jenom zírali tím svým arogantním, prázdným pohledem a ani je nenapadlo nám odpovědět…“

„‚Proč si myslíte, že se jí něco mohlo stát?‘“ parodoval Rafi dokonale Frankův líný dublinský přízvuk. „‚Měl snad někdo důvod jí ublížit? Měla z někoho strach?‘“

„… a potom, když nám to řekli, tak se nám ti parchanti ani neobtěžovali svěřit s tím, že jseš naživu. Mackey akorát řekl něco jako ‚Byla nalezena před pár hodinami nedaleko odtud. Včera v noci ji někdo bodnul nožem.‘ Schválně to říkal tak, aby to vypadalo, že jseš mrtvá.“

„Daniel byl jedinej, kdo zachoval chladnou hlavu,“ řekla Abby „Já z posledních sil zadržovala slzy; bojovala jsem s tím celý ráno, aby na mě když tak nebylo nic poznat, a najednou to byla taková úleva, smět vědět, co se stalo… Ale Daniel se okamžitě, bez váhání, zeptal: ‚Je naživu?‘“

„A oni jenom mlčeli,“ pokračoval Justin. „Neřekli ani slovo, celou věčnost; jenom tam stáli a koukali na nás a čekali. Říkal jsem ti, že byli hrozní.“

„Potom konečně,“ skočil mu do toho Rafi, „Mackey pokrčil rameny a odpověděl: ‚Jenom tak tak.‘ Bylo to, jako by mi v hlavě něco vybuchlo. Chápeš, byli jsme už smíření s… no, s tím nejhorším; jenom jsme to už chtěli mít za sebou, abychom se mohli v klidu nervově zhroutit. Tohle jsme ale nečekali. Bůhví, co by se stalo, nejspíš by to v tu chvíli celý prasklo, kdyby Abby v poslední chvíli ukázkově neomdlela. Vlastně jsem se tě chtěl zeptat, bylo to doopravdy? Nebo to bylo všechno součástí plánu?“

„Jenom málo toho bylo součástí nějakýho plánu,“ odpověděla Abby kysele. „A neomdlela jsem. Prostě se mi na vteřinu zamotala hlava. Jestli si vzpomínáš, tak jsme toho moc nenaspali.“ Rafi se jedovatě zachechtal.

„Všichni kolem ní začali hned skákat, chytili ji, posadili a přinesli jí vodu,“ řekl Justin. „A než zase byla v pořádku, dali jsme se dohromady…“

„Ale, opravdu?“ zvedl Rafi pobaveně obočí. „Tys tam pořád stál a otevíral jsi a zavíral pusu jako kapr. Měl jsem tak nahnáno, aby z tebe nevypadla nějaká pitomost, že jsem pořád dokola žvanil, ti policajti mě museli mít za úplnýho debila – kde jste ji našli, kde je, kdy ji můžeme vidět…? Tedy, odpovědi jsem se nedočkal, ale aspoň jsem to zkusil.“

„Dělal jsem, co jsem mohl,“ řekl Justin. Zvýšil hlas; už zase ho přemáhal vztek. „Pro tebe to bylo všechno strašně snadný – ‚ale, ona je naživu? No tak prima.‘ Tys tam nebyl. Tys neměl pořád před očima ten hroznej barák…“

„A tys tam, pokud vím, byl platnej jako v prdeli zuby. Jako obvykle.“

„Jseš opilej,“ řekla Abby chladně.

„Víš, že nejspíš jo?“ zatvářil se Rafi spokojeně jako dítě, kterému dělají dobře pohoršené pohledy dospělých. „A nejspíš budu za chvilku ještě opilejší. Pokud s tím tedy nemá někdo problém?“

Nikdo neodpovídal. Natáhnul se po láhvi, pohledem sjel stranou na mě: „Přišla jsi o rozkošnou noc, Lexie. Pokud by tě zajímalo, proč Abby považuje všechno, co řekne Daniel, za slovo boží…“

Abby se ani nepohnula. „Už jednou jsem tě varovala, Rafi. Tohle je podruhý. Třetí šanci nedostaneš.“

Rafi po chvíli pokrčil rameny a zanořil nos do sklenice. V tom tichu jsem si všimla, že Justin celý zrudnul až po kořínky vlasů.

„Ty následující dny,“ pokračovala Abby, „byly hotový peklo. Řekli nám, že jseš na intenzivní péči v kómatu, doktoři nevědí, jestli to přežiješ, ale nedovolili nám tě vidět – už jenom přinutit je, aby nám řekli, jak se ti vede, byl nadlidskej úkol. Dostali jsme z nich akorát to, že ještě nejseš mrtvá, což neznělo zrovna povzbudivě.“

„Všude se to jenom hemžilo policajtama,“ řekl Rafi. „Prohledávali tvůj pokoj, cesty kolem, vytrhávali chlupy z koberce… Vyslýchali nás tolikrát, že jsem se začínal opakovat, už jsem si ani nepamatoval, co jsem komu říkal a co ne. Dávali jsme si pozor, i když tady nebyli – podle Daniela sem sice nemohli dát štěnice, aspoň ne legálně, ale Mackey mi zrovna nepřijde jako ten typ, co si láme hlavu s formalitama; a navíc, policajti jsou jako blechy nebo podobnej neřád. I když je nevidíš, tak zatraceně dobře cítíš, jak tě hryžou.“

„Bylo to strašný,“ souhlasila Abby. „Rafi sice může na ten poker nadávat, jak chce, ale to, že nás k němu Daniel donutil, bylo zatraceně dobře. Kdyby mě předtím vůbec napadlo o tom přemýšlet, řekla bych, že vymyslet si alibi může trvat tak pět minut – byla jsem tady, všichni ostatní tvrdí to samý, tečka. Jenže policajti nás mučili celý hodiny, pořád dokola, nimrali se v každým maličkým detailu – v kolik hodin jste začali hrát? Kdo kde seděl? Kolik peněz měl každej do začátku? Kdo rozdával první? Pili jste u toho? Kdo co pil? Jakej ležel na stole popelník?“

„A pořád se nás snažili dostat,“ dodal Justin. Natáhnul se po láhvi; ruka se mu chvěla, jen trochu. „Odpověděl jsem prostě a jasně – třeba, začali jsme hrát kolem čtvrt na dvanáct – a Mackey nebo O’Neill, podle toho, kterej z nich to ten den byl, se jenom pochybovačně podíval a řekl: ‚Jste si tím jistý? Mám dojem, že jeden z vašich přátel uvedl, že to bylo ve čtvrt na jedenáct,‘ začal se hrabat v poznámkách a já seděl jako přimraženej. Neměl jsem tušení, jestli se někdo z ostatních spletl – nebylo by to nic divnýho, byli jsme všichni tak vyjevení, že nám to moc nemyslelo – a jestli bych teda neměl říct: ‚No jo, to je pravda, asi jsem se spletl,‘ nebo podobně. Nakonec jsem se vždycky držel původní verze, což se ukázalo bejt dobrej nápad – nikdo se nespletl, policajti jenom blafovali –, ale byla to čistě klika, nic jinýho, protože jsem hrůzou nebyl schopnej ani pípnout. Kdyby to pokračovalo ještě o něco dýl, tak bychom všichni nejspíš přišli o rozum.“

„A proč to všechno?“ dožadoval se Rafi. Narovnal se tak rychle, až se mu z klína málem vysypaly karty na zem, a sáhl po cigaretě v popelníku. „To mě na tom fascinuje nejvíc – prostě jsme věřili Danielovi. Medicíně sice rozumí jako koza petrželi, ale stačí, aby nám řekl, že Lexie je mrtvá, a my to prostě vezmeme jako fakt. Co nás nutí, abychom mu všechno vždycky odkývali?“

„Zkušenost,“ odpověděla Abby. „Obvykle má pravdu.“

„Myslíš?“ zeptal se Rafi. Znovu se uvelebil na pohovce, ale v hlase mu znělo jakési ostří, nebezpečné a stále nabroušenější. „Tentokrát rozhodně pravdu neměl. Mohli jsme prostě zavolat sanitku jako normální lidi a všechno by bylo v pohodě. Lexie by žádnou žalobu nepodávala, nebo jak se tomu říká, a kdyby někoho z nás napadlo se nad tím na vteřinu zamyslet, tak bychom to museli vědět. Ale to my ne, místo toho se necháme dirigovat od Daniela, sedíme tady jak na nějakým čajovým dýchánku u Kloboučníka…“

„On nevěděl, že bude v pořádku,“ přerušila ho Abby ostře. „Co podle tebe měl dělat? On si myslel, že je Lexie mrtvá, Rafi.“

Rafi pokrčil ramenem. „Aspoň to tvrdí.“

„Co tím chceš jako říct?“

„Nic. Pamatuješ, jak nám sem přišel ten šmejd říct, že se už probrala z kómatu? My tři,“ podíval se na mě, „jsme se málem sesypali, jak se nám ulevilo; já myslel, že s Justinem to sekne.“

„To teda děkuju, Rafi,“ řekl Justin a sáhnul po láhvi.

„Ale připadlo ti, že by se nějak ulevilo Danielovi? Leda tak kulový. Tvářil se, jak by ho někdo praštil baseballovou pálkou do břicha. Kristepane, i ten fízl si toho všimnul. Pamatuješ?“ Abby pokrčila chladně rameny, sklonila hlavu nad panenkou a hledala jehlu.

„Hele,“ kopla jsem do pohovky, abych na sebe Rafiho upozornila. „Ale já si to nepamatuju. Co se stalo?“

„Byl to ten hajzlík Mackey.“ Rafi si vzal od Justina láhev vodky a dolil si, aniž by se obtěžoval zředit ji tonikem. „V pondělí hned zrána stojí ve dveřích, prý má pro nás novinu a prý jestli může dál. Já osobně bych mu řekl, ať si políbí prdel, ten víkend jsem viděl tolik fízlů, že mě to bude stačit do konce života, ale dveře otevřel Daniel, a on zastával tu debilní teorii, že bychom si policii neměli proti sobě ničím poštvat – Mackeyho jsme si proti sobě stejně poštvávat ani nemuseli, nenáviděl nás od prvního okamžiku, tak k čemu bylo dobrý jednat s ním v rukavičkách? –, a tak ho pustil dovnitř. Vylezl jsem ze svýho pokoje, abych si poslechl, co má na srdci, Justin s Abby přišli z kuchyně, a Mackey tam stojí v hale, prohlíží si nás dokola a pak řekne: ‚Vaše kamarádka se z toho vylíže. Probrala se a ptá se na snídani.‘“

„Byli jsme všichni radostí bez sebe,“ řekla Abby. Mezitím našla jehlu a sešívala panenčiny šatičky krátkými, zlostnými stehy.

„No, někteří z nás,“ opravil ji Rafi. „Justin visel na klice u dveří, jako by mu kolena vypověděly službu, a křenil se jako idiot, Abby se začala smát, skočila na Justina a objímala ho, až ho málem udusila, a já nejspíš hulákal nadšením, ale Daniel… ten tam jenom stál a vypadal…“

„Vypadal jako malej kluk,“ skočil mu Justin náhle do řeči. „Jako malej, vyděšenej kluk.“

„Tys nebyl vůbec schopnej něco vnímat,“ zpražila ho Abby pohledem.

„Ale byl. Díval jsem se přímo na něj. Byl tak bledej, jako by se mu udělalo špatně.“

„Potom se otočil a odešel do pokoje,“ pokračoval Rafi, „opřel se o rám okna a zíral do zahrady. Beze slova. Mackey na nás zvedl obočí a zeptal se: ‚Co je to s vaším kámošem? On nemá radost?‘“

Frank se o ničem z toho nikdy nezmínil. Nejspíš jsem měla na něj být naštvaná – zrovna on mě má co poučovat o fair play –, ale vnímala jsem ho v té chvíli jako nějakou polozapomenutou postavu z jiného světa, vzdáleného milion mil.

„Abby přestala muchlat Justina a řekla cosi v tom smyslu, že je toho na Daniela už moc…“

„Což byla pravda,“ řekla Abby a obratně ukousla kus nitě.

„…ale Mackey se jenom cynicky ušklíbnul a pak odešel. Když jsem si byl jistej, že je fakt pryč – on je ten typ, co by byl schopnej se tady potloukat kolem a poslouchat nás ze křoví –, šel jsem za Danielem a zeptal se ho, s čím má, do hajzlu, problém. Pořád ještě stál u okna, ani se nepohnul. Odhrnul si vlasy z čela – byl zpocenej – a odpověděl: ‚Žádnej problém nemám. Samozřejmě lže. Měl jsem na to bejt připravenej, ale překvapil mě.‘ Koukal jsem na něj a měl jsem pocit, že mu nakonec ruplo v bedně.“

„Anebo tobě,“ řekla Abby suše. „Já si na nic takovýho nepamatuju.“

„Vy s Justinem jste totiž poskakovali, objímali se a pištěli jako dva Teletubbies. Daniel na mě znechuceně kouknul a povídá: ‚Nebuď naivní, Rafi. I kdyby Mackey mluvil pravdu, jseš si vážně jistej, že by to byla tak skvělá zpráva? Tebe vůbec nenapadlo, jaký by to mohlo mít následky?‘“

Dlouze si loknul ze sklenice. „Tohle podle tebe, Abby, zní tak, že byl radostí bez sebe?“

„Ježíšikriste, Rafi.“ Abby se napřímila, oči vytřeštěné – začínala mít vztek. „Co to tady meleš? Přišel jsi o rozum? Nikdo přece nechtěl, aby Lexie zemřela.“

„Ty ne, já taky ne, Justin taky ne. Možná ani Daniel. Říkám jenom to, že nemůžu vědět, co cítil, když Lexii kontroloval puls; já tam nebyl. A nemůžu s jistotou vědět ani to, co by udělal, kdyby zjistil, že je naživu. Ty jo, Abby? Po těch několika týdnech, můžeš s jistotou říct, ruku na srdce, že víš, co by Daniel udělal?“

Něco mrazivého mi přeběhlo za krkem, rozvlnilo to závěsy, plazilo se to a čenichalo v koutech. Cooper a technici nám byli schopní říct pouze to, že ji někdo přenesl poté, co zemřela; nikoli jak dlouho poté. Nejméně dvacet minut byli Lexie a Daniel v tom domě spolu sami. Pomyslela jsem na její pevně zaťaté pěsti – extrémní citové vypětí, říkal Cooper – a potom na Daniela, jak sedí tiše vedle ní, opatrně odklepává popel do krabičky od cigaret a v tmavých vlasech mu ulpívají jemné kapičky deště. Pokud by se tam odehrálo ještě něco navíc – pohnutí ruky, vzdech, upřený pohled zeširoka otevřených hnědých očí, téměř neslyšitelné zašeptání –, nikdo by se to nikdy nedozvěděl.

Nekonečný noční vítr se proháněl po stráni, v dálce utichalo houkání sovy. Cooper řekl také: lékař by ji zachránil.

Daniel mohl Justina přinutit, aby v tom domě zůstal, kdyby opravdu chtěl. Bylo by to jenom logické. Ten, kdo zůstal, měl za úkol pouze se nehýbat a ničeho se nedotýkat, pokud byla Lexie mrtvá; ten, kdo se vrátil na Hlohovec, musel informovat ostatní, najít peněženku, klíče a baterku, zachovat klid a jednat rychle. Daniel přesto poslal zpátky Justina, který se skoro neudržel na nohou.

„Až do toho večera, kdy ses vrátila domů,“ obrátil se Rafi ke mně, „trval na tom, že jseš mrtvá. Policajti podle něj jenom blafovali a tvrdili, že jseš naživu, abychom si mysleli, že jsi jim všechno řekla. Podle něj stačilo zachovat klid a oni to dřív nebo později vzdají, vycucají si z prstu nějakou historku o tom, že jsi znovu upadla do kómatu a zemřela. Teprve když Mackey zavolal, jestli budeme druhej den doma, že tě přiveze, teprve potom Danielovi došlo, že vlastně možná nejde o žádný velký spiknutí, že by to mohlo přece jenom bejt tak prostý, jak to vypadá. Pak se mu rozsvítilo.“

Znovu si pořádně přihnul ze sklenice. „Prý byl radostí bez sebe, leda tak velký kulový. Já ti řeknu, co cítil – byl hrůzou zkoprnělej. Myslel jenom na to, jestli Lexie ztratila paměť doopravdy, nebo to jenom napovídala policajtům, a co s tím udělá, až se vrátí.“

„No a?“ naježila se Abby. „To je toho. Z toho jsme měli strach všichni, pokud si to umíte přiznat. Proč ne? Kdyby si na to pamatovala, měla by plný právo nám za to vyškrábat oči. Ten den, kdy ses měla vrátit, Lex, jsme byli všichni jak na trní. Když jsme pak viděli, že nejseš naštvaná, vůbec nic, bylo to už v pohodě – ale když jsi vystoupila z toho policajtskýho auta… Ježíši. Myslela jsem, že mě omejou.“ Na jediný krátký okamžik jsem je viděla znovu tak, jako toho večera – jako zlatavé přízraky na schodech, zářící a nehybné jako mladí válečníci z nějakého dávno zapomenutého mýtu, se vztyčenými hlavami, příliš skvostní na to, aby mohli být skuteční.

„Strach, to jo,“ řekl Rafi. „Ale u Daniela to bylo něco daleko silnějšího než strach. On měl nervy tak našponovaný, že to znervózňovalo i mě. Nakonec jsem ho odchytil o samotě – musel jsem se pozdě v noci vplížit k němu do pokoje, jako bychom spolu něco měli nebo co; dával si až moc velkýho majzla, abych ho nikde nenačapal samotnýho – a zeptal jsem se ho, co to s ním, k čertu, je. Víte, co mi na to odpověděl? Prý: ‚Musíme se smířit s tím, že to možná nebude tak jednoduchý. Myslím, že mám plán, kterej by měl počítat se všemi eventualitami, ale pár detailů ještě musím promyslet. Teď se tím ale netrap; možná to ani nebude nutný.‘ Co tím podle vás asi tak myslel?“

„Jelikož neumím číst myšlenky,“ odsekla Abby, „tak nemám potuchy. Ale řekla bych, že se tě snažil uklidnit.“

To nepatrné cvaknutí ve tmě na cestě a tón v Danielově hlase – soustředěný, pohroužený, tak klidný. Cítila jsem, jak se mi ježí vlasy. Nikdy mě nenapadlo, ani jedinkrát, že ten revolver mohl mířit na mě, a ne na Naylora.

Rafi si odfrknul. „Ale prosím tě. Danielovi bylo úplně fuk, jak se cítíme my ostatní, včetně Lexie. Šlo mu jedině o to, zjistit, jestli si na něco vzpomíná a co má za lubem. Ani to nijak zvlášť neskrýval; nestydatě z ní tahal rozumy při každý příležitosti. Pamatuješ si, kudy jsi tu noc šla? A vezmeš si na sebe ten plášť? Ach, Lexie, nechceš si o tom promluvit? Chtělo se mi z toho zvracet.“

„Snažil se tě chránit, Rafi. Nás všechny.“

„Já nepotřebuju, aby mě někdo chránil, děkuju pěkně. Nejsem malý děcko. A v žádným případě určitě nepotřebuju, aby mě chránil Daniel.“

„No tak to jseš teda frajer,“ řekla Abby. „Blahopřeju. Ale ať už to potřebuješ, nebo ne, Daniel dělal, co mohl. Pokud ti to není dost dobrý…“

Rafi trhnul ramenem. „Možná jo. Jenže, jak jsem řekl, nebyl bych si tím tak jistej. A pokud skutečně dělal, co mohl, tak mohl teda sakra málo. Těch pár posledních týdnů, to bylo peklo, Abby, hotový peklo, a nemuselo to tak bejt. Kdyby nás jenom Daniel poslechl, místo aby dělal, co mohl… My jsme ti to chtěli říct,“ obrátil se ke mně. „Všichni tři. Když jsme se dozvěděli, že se vrátíš domů.“

„Opravdu, Lexie,“ přidal se Justin a naklonil se ke mně přes opěradlo křesla. „Ani nevíš, kolikrát jsem skoro… panebože. Měl jsem pocit, že když ti to neřeknu, tak prasknu, rozletím se na kousky.“

„Ale Daniel o tom nechtěl ani slyšet,“ řekl Rafi. „A koukni, kam to došlo. Koukni, kam nás všechny ty jeho nápady dovedly. Koukni na nás, jak jsme dopadli.“ Mávnul rukou na nás všechny, ukázal na celý pokoj, rozzářený a hrozivý, praskající ve švech. „Nic z toho se nemuselo stát. Mohli jsme zavolat sanitku, mohli jsme to Lexii říct hned…“

„Ne,“ odsekla Abby. „Ne. Tys mohl zavolat sanitku. Tys to mohl Lexii říct. Nebo já, nebo Justin. Nemáš právo to házet všechno na Daniela. Jseš přece dospělej člověk, Rafi. Nikdo ti nedržel pistoli u hlavy, abys držel jazyk za zuby. Udělal jsi to sám.“

„Možná. Ale udělal jsem to, protože mi to řekl Daniel a ty taky. Jak dlouho jsme tady byli tu noc sami, ty a já? Hodinu? Víc? A celou tu dobu jsi mlela jenom o tom, že bys nejradši přivolala pomoc. Ale když jsem pověděl, jo, fajn, zavoláme někoho, řekla jsi ne. Daniel přikázal, abychom nic nedělali. Daniel má plán. Daniel to vyřeší.“

„Protože já mu věřím. Dlužím mu to, alespoň tohle, stejně jako ty. Tohle, všechno, co máme, je díky Danielovi. Kdyby nebylo jeho, dřepěla bych pořád v tý příšerný garsonce v suterénu. Pro tebe to možná nic neznamená…“

Rafi se zachechtal, nahlas, nevrle, pronikavě. „Ten posranej barák! Pokaždý, když někdo naznačí, že ten tvůj drahoušek Daniel možná není až tak dokonalej, vmeteš nám do ksichtu ten barák. Držel jsem jazyk za zuby, protože jsem si myslel, že máš možná pravdu, že mu to možná dlužím, ale teďka… Mám už tohohle baráku právě tak plný zuby. To byl taky jeden z těch Danielových skvělých nápadů, a jakej je výsledek? Z Justina je troska, ty bys s tím svým nekonečným popíráním potřebovala psychoanalytika, já chlastám jako můj otec, Lexie málem umřela a většinu času se hádáme jako psi. A to všecko jenom kvůli tomuhle posranýmu baráku.“

Abby zvedla hlavu a hleděla na něj. „To ale není Danielova vina. On jenom chtěl…“

„Copak chtěl, Abby? Co? Proč vůbec myslíš, že nám všem dal na tom baráku podíl?“

„Protože mu na nás záleží,“ odpověděla Abby tiše a vážně. „Protože byl přesvědčenej, ať už měl pravdu, nebo ne, že jenom tak budeme všichni šťastní.“

Čekala jsem, že i tomuhle se Rafi zachechtá, ale byl zticha. „Víš,“ ozval se po chvíli se zrakem upřeným do sklenice, „ze začátku jsem si to myslel taky. Opravdu. Že to dělá, protože nás má rád.“ Ta jedovatost z jeho hlasu najednou zmizela, zbyla v něm jen jakási obyčejná, unavená melancholie. „A byl jsem šťastnej. Byly doby, kdy bych pro Daniela udělal cokoli na světě. Cokoli.“

„A potom jsi prozřel,“ ušklíbla se Abby. Její hlas zněl tvrdě a suše, ale přesto se neovládla a maličko se jí zachvěl. Tak rozrušenou jsem ji ještě neviděla, ani když jsem se zmínila o tom vzkazu v plášti. „Když někdo daruje svým kamarádům dům, kterej má sedmicifernou hodnotu, evidentně to dělá z čistě sobeckých důvodů, že jo? Nejseš trochu paranoidní?“

„Přemýšlel jsem o tom. Hodně jsem o tom posledních pár týdnů přemýšlel. Nechtělo se mi, panebože… Ale nemohl jsem si pomoct. Jako když vás svědí strup a musíte si ho pořád škrábat.“ Rafi pohlédl na Abby, odhrnul si vlasy z tváře; alkohol v něm začínal pracovat a oči měl podlité krví a opuchlé, jako by brečel. „Dejme tomu, že bychom každej skončil na jiný škole, Abby. Dejme tomu, že bychom se nikdy nepotkali. Co myslíš, že bychom teď dělali?“

„Nemám nejmenší tušení, o čem to mluvíš.“

„Byli bychom v pohodě, my čtyři. Možná by to pár měsíců ze začátku šlo ztuha, možná by nám chvilku trvalo, než bychom se naučili vycházet s lidmi, ale zvládli bychom to. Vím, že nikdo z nás není bůhvíjak společenskej typ, ale dostali bychom se do toho. Na koleji se naučí každej fungovat v tom velkým, krutým světě. Měli bychom přátele, vedli bychom společenskej život…“

„Já ne,“ odmítl Justin tiše a rozhodně. „Já bych v pohodě nebyl. Bez vás ne.“

„Ale ano, byl, Justine. A už bys teď měl kluka – ty taky, Abby. Ne jenom někoho, kdo tě pustí k sobě do postele, když máš všeho po krk. Skutečnýho kluka. Přítele.“ Usmál se na mě zlehka a smutně. „U tebe si nejsem tak jistej, ty cácorko, ale každopádně by sis užívala života.“

„Děkujeme ti, že jsi nám milostivě otevřel oči, spasiteli náš,“ řekla Abby chladně. „Ale to, že Justin nemá chlapa, neznamená, že Daniel je antikrist.“

Rafi na to neskočil, z nějakého důvodu, který mě děsil. „Ne,“ odpověděl. „Ale zkus se nad tím na vteřinu zamyslet. Kdybychom se nikdy nepotkali, co myslíš, že by teď Daniel dělal?“

Abby na něj pohlédla s prázdným výrazem ve tváři. „Lezl by na Matternhorn, kandidoval ve volbách, bydlel by v tomhle baráku. Jak to mám, k čertu, vědět?“

„Umíš si ho představit, jak jde na Ples prvňáků? Jak se zapojuje do spolků na univerzitě? Jak hučí do nějaký holky na semináři americký poezie? No vážně, Abby. Jenom se ptám. Umíš si to představit?“

„Já nevím. To je všechno kdyby, Rafi. Na kdyby se nehraje. Nemám ponětí, co by se stalo, kdyby všechno bylo jinak, protože nejsem jasnovidec, do háje, a ty taky ne.“

„Možná ne,“ odpověděl Rafi, „ale tohleto vím. Daniel by se nikdy, nikdy nenaučil fungovat ve světě kolem. Nevím, jestli se tak už narodil, jestli jako dítě spadl na hlavu nebo co, ale on prostě není schopnej vést život jako normální člověk.“

„Na Danielovi není nic nenormálního,“ odsekávala Abby chladně slabiky jako kousky ledu. „Nic.“

„Ale je, Abby. Já ho mám taky rád – jo, mám, pořád –, ale vždycky na něm bylo cosi nenormálního. Vždycky. To přece musíš vědět.“

„Má pravdu,“ řekl Justin tiše. „Bylo. Nikdy jsem vám to neřekl, ale tenkrát, když jsme se poprvé potkali, v prváku…“

„Buď zticha,“ vyštěkla Abby vztekle a prudce se k němu otočila. „Ty drž zobák. Copak ty jseš jinej? Jestli je Daniel šáhlej, tak ty jseš šáhlej úplně stejně, a ty, Rafi…“

„Ne,“ řekl Rafi. Pozoroval svůj prst, kterým si kreslil na orosenou stěnu sklenice. „To se ti právě snažím vysvětlit. My ostatní, když chceme, tak se dokážeme bavit i s jinýma lidma, kristepane. Třeba já tenkrát v noci dokázal sbalit holku, tebe zbožňují ti tví hajzlíci ze semináře, Justin flirtuje s tím blonďákem, co pracuje v knihovně – ale flirtuješ, Justine, já tě viděl; Lexie se zase docela dobře bavila s lidma v tý strašný kavárně. My se dokážeme napojit na svět kolem, když se fakt snažíme, ale Daniel… Na téhle planetě jsou jenom čtyři lidi, kteří si o něm nemyslí, že je naprostej magor, a všichni čtyři jsou právě teď v tomhle pokoji. My bychom bez něj fungovat mohli, buď tak či onak, ale on bez nás ne. Kdyby nebylo nás, Daniel by byl osamělejší než Bůh.“

„No a?“ zeptala se Abby po delší chvíli. „No a co?“

„No a když se mě teda ptáš, tak to je ten důvod, proč nám každýmu dal podíl na baráku. Ne proto, aby nás obšťastnil, ale aby měl v tom svým soukromým vesmíru nějakou společnost. Aby si nás tu přidržel natrvalo.“

„Ty jeden…“ Abby byla vzteky bez sebe. „Ty jeden podělanej ubožáku. Kde bereš tu drzost…“

„On nás nikdy nechránil, Abby. Nikdy. On chránil tenhle svůj miniaturní svět. Tak mi pověz, proč jsi dneska ráno jela na tu fízlárnu s Danielem? Proč jsi ho nechtěla nechat s Lexií o samotě?“

„Chtěla jsem bejt od tebe co nejdál. Choval ses tak, že mi z tebe bylo na blití…“

„Kecy. Co myslíš, že by Lexii udělal, kdyby třeba jenom naznačila, že má pořád v úmyslu prodat svůj podíl, nebo všechno vyzvonit policajtům? Pořád opakuješ, že jsem jí to mohl kdykoli říct, ale co myslíš, že by mi Daniel udělal, kdyby měl pocit, že už mě to přestalo bavit? Měl plán, Abby. Řekl mi, že má plán, kterej počítá se všema eventualitama. Co si, do hajzlu, myslíš, že to asi tak bylo za plán?“

Justin vyděšeně vzdychnul jako dítě. Světlo v pokoji se změnilo; vzduch se zachvěl, napětí se přesunulo, všechny ty drobné víry se shlukly kolem jakéhosi obrovského ohniska.

Ve dveřích stál Daniel, vysoký a nehybný, ruce v kapsách dlouhého tmavého kabátu. „Všechno, po čem jsem kdy toužil,“ řekl tiše, „bylo tady, v tomhle domě.“

24

„Danieli,“ řekla Abby, a já viděla, jak jí svaly povolily úlevou. „Díkybohu.“

Rafi se pomalu uvelebil v pohovce. „Úžasný vstup na scénu,“ poznamenal chladně. „Jak dlouho jsi poslouchal za dveřmi?“

Daniel se ani nepohnul. „Co jste jí řekli?“

„Stejně si už na to začínala vzpomínat,“ odpověděl Justin. Hlas se mu třásl. „Tys to neslyšel? Tam na policii? Kdybychom jí neřekli zbytek, zavolala by jim a…“

„Aha.“ Daniel po mně krátce střelil bezvýrazným pohledem. „Měl jsem to tušit. Kolik jste jí toho řekli?“

„Byla v hrozným stresu, Danieli,“ řekla Abby. „Začalo se jí to vracet, nevěděla, co s tím, potřebovala to vědět. Řekli jsme jí, co se stalo. Ne kdo… no, kdo to udělal. Ale všechno ostatní.“

„Byl to velice poučnej rozhovor,“ dodal Rafi. „Ve všech směrech.“

Daniel krátce přikývnul. „Dobře. Takže to uděláme takhle. Všem až moc pochodujou nervy na to, aby mělo nějakej smysl v téhle diskusi teď pokračovat.“ Rafi obrátil oči v sloup a znechuceně si odfrknul; Daniel si ho nevšímal. „Teď se o tom nebudeme bavit, necháme to bejt, než si to sedne a než nám dojde, co se stalo. A pak si o tom můžeme znovu promluvit.“

Jakmile budu já i s mikrofonem z domu. Než jsem stačila cokoli říct, Rafi se zeptal: „Proč?“ To, jak se mu zakolíbala hlava, jak pomalu zvedl oční víčka, když se obrátil k Danielovi, mě s jakýmsi neurčitým varováním upozornilo na to, jak je opilý.

Viděla jsem, že si toho všiml i Daniel. „Pokud by ses k tomu raději nevracel,“ odpověděl chladně, „věř mi, jsem všemi deseti pro. Budu jenom spokojenej, pokud se tím už nebudeme muset zabývat.“

„Ne. Proč to máme nechat bejt?“

„Jak říkám. Protože si myslím, že nikdo z nás není v takovým stavu, aby o tom byl schopnej mluvit racionálně. Byl to zatraceně dlouhej den…“

„A co když je mi u prdele, co si myslíš?“

„Já tě žádám o trochu důvěry,“ odpověděl Daniel. „Nežádám tě o něco zas tak často. Tak mi, prosím, udělej tu laskavost.“

„V poslední době jsi nás žádal o důvěru v jednom kuse.“ Rafi odložil sklenici rázně na stůl.

„To je možný.“ Daniel na zlomek vteřiny vypadal unavený, vyčerpaný do poslední kapky, a mě napadlo, čím ho tam Frank zdržel tak dlouho; o čem spolu ti dva o samotě mluvili. „Pár dní navíc tedy snad nikomu neublíží, ne?“

„Když už jsi teda poslouchal za dveřmi jako nějaká stará drbna, tak je ti teď snad jasný, jak moc ti důvěřuju. Z čeho máš strach? Proč o tom teď nemůžeme mluvit? Bojíš se, že by Lexie nebyla jediná, kdo by odtud chtěl vypadnout? Co bys udělal potom, Danieli? Kolik z nás bys byl ochotnej oddělat?“

„Daniel má pravdu,“ ozvala se Abby rázně. Danielova přítomnost jí znovu vrátila klid – její hlas zněl znovu rozhodně, jistě. „Máme teď všichni příliš horký hlavy; nevíme, co mluvíme. Za pár dní…“

„Právě naopak,“ skočil jí do řeči Rafi. „Já myslím, že poprvé za poslední roky vím, co mluvím.“

„Přestaň,“ řekl Justin skoro šeptem. „Prosím tě, Rafi, přestaň.“

Rafi ho ani neslyšel. „Klidně si dál mysli, že každý jeho slovo je svatý, Abby. Klidně poslušně přiběhni, kdykoli luskne prsty. Ty si myslíš, že ho zajímá, že jseš do něho zabouchnutá? Je mu to ukradený. Kdyby musel, zbavil by se tě jedna dvě, stejně jako byl ochotnej…“

Abby konečně došla trpělivost. „Běž do hajzlu, ty jeden podělanej, pokryteckej…“ Vystřelila z křesla a jediným vzteklým švihem mrštila po Rafim panenkou; reflexivně nastavil předloktí a odrazil ji do kouta. „Já jsem tě varovala. A co ty? Justina využíváš, když ho potřebuješ – myslíš, že jsem ho neslyšela, jak jde dolů, tenkrát v noci? Tvůj pokoj je přímo pod mým, ty chytráku. A jakmile už ho nepotřebuješ, zacházíš s ním jako s hadrem, klidně mu zlomíš srdce a…“

„Nech toho!“ vykřikl Justin. Oči měl křečovitě zavřené a rukama si zacpával uši; ve tváři měl výraz, jako by prožíval nesnesitelná muka. „Panebože, nech toho, přestaň…“

Daniel řekl: „To by stačilo.“ Začal zvedat hlas.

„Nestačilo!“ zaječela jsem tak silně, že jsem všechny překřičela. Byla jsem v posledních okamžicích potichu, nechala je mluvit a čekala na svou chvíli. Všichni zmlkli, zprudka se ke mně otočili a zírali, jako by skoro zapomněli, že tam vůbec jsem. „To by nestačilo. Já o tom chci mluvit.“

„Proč?“ zeptal se Daniel. Hlas už měl znovu pod kontrolou; v okamžiku, kdy jsem otevřela pusu, tvář mu ovládl dokonalý, neochvějný klid. „Řekl bych, že zrovna ty, Lexie, bys měla chtít vrátit všechno co nejrychleji do normálu. Takhle se rýpat v minulosti, to se ti nepodobá.“

„Chci vědět, kdo mě bodnul. Musím to vědět.“

Ty chladné, zvědavé šedé oči mě zkoumaly s nezaujatým zájmem. „Proč?“ zopakoval. „Je to přece už za námi. Jsme všichni zase spolu. A nikdo neutrpěl žádnou trvalou újmu. Nebo ano?“

Tvůj arsenál, řekl mi Frank. Smrtící granát, zbraň poslední záchrany, kterou mi Lexie zanechala prostřednictvím Coopera; rubínový záblesk ve tmě, jasný a kratičký; slabé cvaknutí vypínače, který tohle všechno uvedl do pohybu. Hrdlo se mi sevřelo tak, že každý nádech bolel, a já skrze něj zvolala: „Byla jsem těhotná!“

Všichni na mě hleděli. Najednou bylo naprosté ticho a jejich tváře byly absolutně nehybné a prázdné, že to vypadalo, jako by mi nerozuměli. „Čekala jsem dítě,“ řekla jsem. Pocítila jsem závrať; snad jsem stála a kolébala se, nevím. Neuvědomovala jsem si, jestli jsem vstala. Slunce, deroucí se do pokoje, barvilo vzduch do neobyčejného, posvátného, neskutečného zlata. „Zemřelo.“

Pořád ticho.

„To není pravda,“ řekl Daniel, ale ani se nedíval, jak to berou ostatní. Oči upíral jen na mě.

„Je,“ odpověděla jsem. „Danieli, je to pravda.“

„Ne,“ ozval se Justin. Dech se mu zrychlil, jako by běžel. „Ach, Lexie, ne. Prosím.“

„Je to pravda,“ řekla Abby. Zněla neskutečně unaveně. „Věděla jsem to už předtím, než ke všemu tomu vůbec došlo.“

Daniel neznatelně zaklonil hlavu. Otevřel ústa a vyšel z nich dlouhý vzdech, tichý a nesmírně smutný.

„Ty hajzle zkurvenej,“ promluvil Rafi tiše, skoro mírně. Postavil se, pomalu, ruce pokrčené před sebou, jako by mu tak zmrzly.

Na vteřinu jsem si nebyla jistá, co to znamená – vsadila bych si na Daniela, bez ohledu na to, co tvrdil Abby. Teprve když Rafi zopakoval, hlasitěji, „ty hajzle“, došlo mi, že to neříká Danielovi. Daniel, stále orámovaný dveřmi, stál za Justinovým křeslem. Rafi mluvil s Justinem.

„Rafi,“ řekl Daniel velmi zprudka. „Buď zticha. Dělej. Sedni si a uklidni se.“

To bylo nejspíš to nejhorší, co mohl udělat. Rafi bleskově zatnul pěsti; byl bledý jako stěna, vztekle cenil zuby a oči mu žhnuly zlatě a divoce jako oči šelmy. „Už nikdy,“ zavrčel tiše, „už nikdy mi neříkej, co mám dělat. Koukni na nás. Koukni se, cos udělal. Jseš spokojenej? Jseš teď konečně šťastnej? Kdyby nebylo tebe…“

„Rafi,“ ozvala se Abby. „Poslouchej. Já vím, že jseš rozčilenej…“

„Moje… Panebože, to bylo moje dítě. Je mrtvý. Kvůli němu.“

„Řekl jsem ti, buď zticha,“ zopakoval Daniel a v hlase mu sílilo cosi výhrůžného.

Abby na mě upřela dychtivý a naléhavý pohled. Byla jsem jediná, koho by Rafi poslechl. Kdybych k němu tehdy šla a objala ho, mohla jsem celý ten konflikt uhasit v jeho a Lexiině soukromém zármutku. Neměl by na vybranou. Na okamžik jsem to pocítila, tak výrazně, jako by to byla skutečnost – jak jeho ramena v mé náruči povolují, ruce se zvedají, aby mě pevně objaly, teplá, čistá vůně jeho košile na mé tváři.

Zůstala jsem sedět. „Ty jeden…,“ řekl Rafi Danielovi nebo Justinovi, to jsem nedokázala rozeznat. „Ty…“

V mé paměti se vše odehrálo tak čistě, v jednotlivých zřetelných krocích, jako by to bylo dokonale secvičené taneční číslo. Možná proto, že jsem to musela tolikrát popisovat, Frankovi, Samovi, O’Kellymu, pořád kolem dokola vyšetřovatelům z odboru vnitřních věcí; možná to tak nebylo. Ale já si to pamatuju takhle.

Rafi se chtěl vrhnout jediným tygřím skokem na Justina, Daniela, nebo na oba, ale nohou zavadil o stůl, který se převrátil, a vzduchem se rozstříkly třpytivé oblouky tekutiny, všude možně se koulely láhve a sklenice. Rafi se opřel rukou o zem a už byl zase na nohou. Stoupla jsem si před něj a uchopila ho za zápěstí, ale jediným mohutným pohybem ruky mě odstrčil. Uklouzla jsem na vylité vodce a tvrdě jsem dopadla na podlahu. Justin vyletěl z křesla, ruce měl natažené proti Rafimu, ale ten do něj narazil v plné rychlosti a oba se svalili zpátky do křesla, to se s nimi odsunulo, Justin zděšeně zasténal, Rafi na něm, hrabal nohama po podlaze a snažil se postavit. Abby ho chytila jednou rukou za vlasy a druhou za límec u košile a snažila se ho odtáhnout; Rafi zařval a odhodil ji. Napřáhl se a chtěl dát Justinovi pěstí do obličeje, já se sbírala z podlahy a Abby najednou držela v ruce láhev.

A potom jsem najednou vyletěla na nohy, Rafi z Justina seskočil nazad a Abby byla přitisknutá ke zdi, jako by nás všechny rozmetal nějaký výbuch. Dům strnul, ohromený tichem; jediné, co bylo slyšet, byl dech nás všech, rychlý a prudký.

„Tak,“ řekl Daniel. „A je klid.“

Postoupil do pokoje. Ve stropě nad ním zela tmavá díra; podlahu s jemným zašustěním pocukrovala omítka. V obou rukou držel webley z první světové války, nenuceně, jako někdo, kdo s ním umí zacházet. Mířil s ním na mě.

„Polož to, dělej,“ řekla jsem. Zaznělo to tak hlasitě, že Justin ustrašeně, slabě zakňoural.

Danielův pohled se střetl s mým, pokrčil rameny, kajícně zvedl jedno obočí. Vypadal klidněji a uvolněněji, než jsem ho kdy viděla; skoro jako by se mu ulevilo. Oba jsme věděli to samé – výstřel musel dolehnout přes mikrofon k Frankovi a Samovi, dům obklíčí do pěti minut policajti se zbraněmi, vedle kterých bude otlučený revolver strýce Simona vypadat jako dětská hračka. Už nebylo oč hrát. Danielovi padaly vlasy do očí a přísahám, že se usmíval.

„Lexie?“ vydechnul Justin vysoko nevěřícně. Sledovala jsem jeho pohled až ke svému boku. Vyhrnutý svetr odhaloval gázu a podvazkový pás, pistoli jsem držela v rukou. Ani jsem nevěděla, kdy jsem ji vytáhla.

„Co to má, sakra, znamenat?“ ozval se Rafi zadýchaný a s vytřeštěnýma očima. „Lexie, co to má znamenat?“

Abby řekla: „Danieli.“

„Pššt,“ odpověděl mírně. „To je v pořádku, Abby.“

„Kde jsi to, do háje, vzala? Lexie!“

„Danieli, poslouchej.“

Někde v dálce se ozvaly sirény; víc než jedna.

„Policajti,“ řekla Abby. „Danieli, museli jet za tebou.“

Daniel si hřbetem ruky odhrnul vlasy z tváře. „Bojím se, že tak jednoduchý to není,“ odpověděl. „Ale máš pravdu v tom, že jedou sem. Nemáme moc času.“

„Musíš to dát pryč,“ naléhala Abby. „Rychle. Ty taky, Lexie. Jestli tady uvidí ty…“

„Jak říkám, není to tak jednoduchý.“

Stál hned za Justinovým křeslem, za tou lenoškou s vysokým opěradlem. To ho, spolu s Justinem – který vyděšeně civěl a ruce měl zaťaté do opěradel –, zakrývalo až po prsa. Nad opěradlem mířila přímo na mě hlaveň revolveru, malá, tmavá a výhrůžná. Mohla jsem střílet jenom na hlavu.

„Má pravdu, Danieli,“ řekla jsem. Když bylo v pokoji tolik civilistů, nemělo ani smysl se schovávat za nějakým křeslem. Dokud mířil revolverem na mě, nemohl mířit na ně. „Polož to. Co myslíš, že dopadne líp? Když nás tady policie najde, jak v klidu sedíme a čekáme, nebo když sem bude muset povolat jednotku rychlýho nasazení?“

Justin se pokusil vstát, nohama nemotorně zahrabal o prkna v podlaze. Daniel pustil jednou rukou revolver a zprudka ho zastrčil zpátky do křesla. „Zůstaň tam. Nic se ti nestane. Já vás do toho dostal a já vás z toho dostanu taky ven.“

„A jak si to jako představuješ?“ zeptal se Rafi. „Jestli si třeba myslíš, že tady všichni v plný parádě zhebneme, tak na to ti…“

„Buď zticha,“ řekl Daniel.

„Polož tu zbraň,“ navrhla jsem. „A já položím svoji. Dobře?“

V okamžiku, kdy byla Danielova pozornost upnutá na mě, ho Rafi chytil za paži. Daniel uhnul, rychle a hbitě, a vrazil mu loket do žeber, aniž by na mě přestal mířit. Rafi se chytil se zachroptěním za břicho. „Jestli to uděláš ještě jednou, budu tě muset střelit do nohy. Potřebuju tu teď něco vyřídit a nemám čas se s tebou zdržovat. Sedej.“

Rafi se zhroutil na pohovku. „Jseš šílenec,“ sípal mezi bolestivým funěním.

„Prosím vás,“ ozvala se Abby. „Už budou tady. Danieli, Lexie, prosím vás.“

Sirény se blížily. Monotónní plechový řev mezi stráněmi sílil. Daniel zavřel bránu, ale jakési auto ji právě rozrazilo.

„Lexie,“ řekl Daniel velmi zřetelně, aby to bylo slyšet do mikrofonu. Brýle mu po nose sklouzávaly, ale nevšímal si toho. „To já tě bodnul. Jak by ti ostatní dosvědčili, nebylo to úmyslně…“

„Danieli,“ vyhrkla Abby zoufale, celá bez dechu. „Přestaň.“

Myslím, že ji neslyšel. „Hádali jsme se, pak jsme se začali rvát, a… vážně si přesně nepamatuju, jak k tomu došlo. Umýval jsem zrovna nádobí, měl jsem v ruce nůž a to, žes chtěla svůj podíl prodat, mě strašně rozzuřilo; určitě to pochopíš. Chtěl jsem tě praštit – jenže to mělo důsledky, který nikdo z nás na jedinej okamžik nemohl předvídat. Je mi líto všeho špatnýho, co jsem vám udělal. Vám všem.“

Jekot brzd, praskání odskakujících kamínků; tupě kvílející sirény venku.

„Polož to, Danieli,“ zopakovala jsem. Musel to vědět – že bych mohla střílet jenom na hlavu, že bych nemohla minout. „To bude v pořádku. Všechno se vyřeší, máš moje slovo. Jenom to polož.“

Daniel se rozhlédl po ostatních – Abby bezradně stála, Rafi seděl zkroucený na pohovce a probodával ho pohledem, Justin seděl v křesle přetočený dozadu a upíral na něj vzhůru obrovské, vyděšené oči. „Pššt,“ řekl jim a položil si prst na rty. Nikdy jsem neviděla v žádné tváři tolik lásky a něhy a tak neuvěřitelné naléhavosti, nikdy. „Ani slovo. Kdyby se dělo cokoli.“

Zírali na něj. „To bude dobrý,“ řekl. „Vážně. Bude to zase v pořádku.“ Usmíval se.

Potom se otočil ke mně a pohnul hlavou. Bylo to drobné, důvěrné přikývnutí, které jsem viděla už tisíckrát předtím. Já a Rob, vyměňujeme si pohled přede dveřmi bytu, které se nechtějí otevřít, přes stůl ve výslechové místnosti, a potom přijde to skoro neviditelné přikývnutí: Jdeme na to.

Trvalo to celou věčnost. Daniel pomalým pohybem zvedá volnou ruku k revolveru v dlouhém, plynulém oblouku. Pokoj naplňuje podmořské ticho, všechny sirény zmlkly, Justin má ústa dokořán, ale neslyším z nich nic vycházet; jediným zvukem na světě je klapnutí kohoutku na Danielově revolveru. Abbyiny ruce se k němu natahují, prsty jako hvězdice, vlasy rozevláté. Měla jsem spoustu času, dost na to, abych zahlédla Justina, jak tiskne hlavu ke kolenům, dost na to, abych pistolí zamířila níž, na hruď, která se mi konečně odkryla, abych sledovala, jak Danielovy ruce svírají webley pevněji, abych si vzpomněla, jak jsem je cítila na ramenou, ty velké, teplé a silné ruce. Měla jsem dost času rozpoznat tenhle pocit v daleké minulosti, vybavit si štiplavý zápach paniky toho dealerskýho frajírka, krev vytrvale proudící mezi prsty; poznání, jak je to snadné, vykrvácet, jak prosté, jak jednoduché. A potom svět explodoval.

Někde jsem četla, že poslední slovo, které najdete v černé skříňce každého havarovaného letadla, to poslední, co pilot řekne, když ví, že zemře, je „mami“. Když se celý svět a celý váš život řítí pryč rychlostí světla, je to to jediné, co vám zbývá. Děsilo mě to, ta představa, že pokud mi jednoho dne dá nějaký gauner nůž na krk, pokud se můj život smrskne do jediného zlomku vteřiny, možná mi nezbude nic, co bych mohla říct, nikdo, koho bych zavolala. Já však nakonec v tom miniaturním tichu mezi Danielovým a mým výstřelem slabounce zvolala: „Same“.

Daniel neřekl ani slovo. Pod nárazem zavrávoral dozadu, revolver mu vypadl z ruky a s hrozivým úderem dopadl na zem. Někde se s vlídným, vytrvalým řinčením sypalo rozbité sklo. Měla jsem pocit, že na jeho bílé košili vidím dírku jako od cigarety, ale hleděla jsem na jeho tvář. Nebyla v ní ani bolest, ani strach, nic takového; dokonce se netvářil ani překvapeně. Oči měl upřené na cosi – už nikdy se nedozvím na co – za mým ramenem. Vypadal jako žokej nebo gymnasta, dopadající ukázkově po závěrečném krkolomném skoku – soustředěně, klidně, za hranicí svých schopností, bez jakékoli rezervy; jistě.

„Ne,“ řekla Abby rázně a rozhodně, jako by to byl příkaz. Když se k němu vrhla, sukně jí zářivě zavlála ve slunečním světle. Potom Daniel zamrkal a sesul se na stranu, pomalu, a za Justinem nezůstalo nic než čistá, bílá zeď.

25

Následujících několik minut si pamatuju jako pouhé útržky zlého snu, proložené obrovskými kusy prázdnoty. Vím, že jsem běžela, uklouzla na sklenici na podlaze, ale běžela jsem dál, snažila se dostat k Danielovi. Vím, že Abby, která nad ním byla sehnutá, se se mnou rvala a škrábala jako divoká kočka a nechtěla mě k němu pustit. Pamatuju si na to, jak měla tričko zamazané od krve, na to, jak se domem rozlehla rána, když někdo rozrazil vstupní dveře, na pokřikující mužské hlasy, dupot nohou. Pod pažemi mě uchopily čísi ruce a táhly mě pryč; házela jsem sebou a kopala, dokud se mnou silně nezatřásly, já přestala vidět rozmazaně a rozeznala zblízka Frankovu tvář, Cassie, to jsem já, klid, už je po všem. Sam ho odstrčil, jeho ruce, strnulé panikou, mi po celém těle hledaly díru od kulky, na prstech mu ulpěla krev, To je tvoje, to je tvoje? Nevěděla jsem. Sam mě otočil, prohmatal mě, hlas mu nakonec klesnul úlevou: Díkybohu, jseš v pořádku, netrefil… Někdo říkal cosi o oknu. Někdo vzlykal. Bylo tam až příliš mnoho světla, barvy byly tak ostré, že byste se o ně mohli říznout, znělo až příliš mnoho hlasů najednou, sanitku, zavolejte sa…

Nakonec mě kdosi odvedl ven, do policejního vozu, zabouchnul dveře. Seděla jsem tam dlouho, hleděla na třešně, na pomalu tmavnoucí, klidnou oblohu, na temné křivky kopců v dálce. Nemyslela jsem vůbec na nic.

Pokud policista někoho postřelí, přicházejí na řadu speciální vyšetřovací postupy. Policie má speciální postupy na všechno, zůstávají pečlivě skryté, až do chvíle, kdy je jich konečně třeba, kdy jejich strážce otočí zrezivělým klíčem v zámku a sfoukne prach ze složky. Nikdy jsem nepotkala policajta, který by někoho postřelil. Nikdo mi nemohl říct, co mám čekat nebo co mám dělat, nebo že to bude všechno dobrý.

Byrne s Dohertym dostali za úkol mě odvézt na ústředí ve Phoenix Parku, kde v okázalých kancelářích, skrytý za obranným valem povznesenosti, sídlí odbor vnitřních věcí. Řídil Byrne; sklon jeho ramen oznamoval stejně jasně, jako by to měl nad hlavou vepsáno do komiksového obláčku: Já věděl, že to takhle dopadne. Seděla jsem vzadu jako zatčená a Doherty si mě pokradmu prohlížel ve zpětném zrcátku. Úplně slintal blahem – tohle bylo nejspíš to největší vzrůšo, jaké kdy zažil, navíc drby jsou v naší branži velmi silná měna a on tím pádem právě do slova a do písmene vyhrál v loterii. Nohy jsem měla tak studené, že jsem s nimi skoro nemohla hýbat; ten chlad mi šel až do kostí, jako bych spadla do ledového jezera. Byrne zastavoval na každém semaforu a vždy nevrle utrousil nějakou nadávku.

Vnitřní věci každý nenávidí – říká se mu odbor krys, práskači, má i jiné nelichotivé názvy –, ale na mě byli hodní, alespoň ten den. Chovali se nestranně, profesionálně a velice laskavě, jako zdravotní sestry, jež vykonávají své zaběhnuté obřady kolem pacienta, který byl zmrzačen při nějaké strašlivé nehodě. Vzali mi odznak – „po dobu trvání vyšetřování,“ řekl kdosi konejšivě; měla jsem pocit, jako by mi oholili hlavu. Odlepili mi gázu a odepnuli mikrofon. Mou pistoli si vzali jako doličný předmět, kterým samozřejmě také byla, latexové prsty ji pečlivě vložily do igelitového sáčku, uzavřely ho a označily úhlednými tahy fixem. Laborantka s hladkými vlasy staženými do ulízaného hnědého drdolu jako nějaká viktoriánská služka mi obratně zapíchla jehlu do ruky a vzala mi vzorek krve kvůli testu na alkohol a drogy; mlhavě jsem si vybavovala, jak mi Rafi nalévá a na hebký chlad sklenice v mé ruce, ale nevzpomínala jsem si, že bych si třeba jedinkrát usrkla, což bylo nepochybně moudré. Tamponem mi setřela z rukou rezidua střelného prachu a já si všimla, jako bych pozorovala někoho jiného, koho jsem dlouho neviděla, že se mi ruce nechvějí, že jsou pevné jako kámen a že mi ten měsíc stravování na Hlohovci vyhladil dolíky na zápěstí. „Tak,“ řekla mi laborantka konejšivě, „ani to nebolelo,“ ale já stále zírala na svoje ruce a teprve o pár hodin později, když jsem seděla na chodbě, na pohovce neurčité barvy, pod jakýmsi krotkým uměleckým dílem na zdi, mi došlo, kde jsem ten tón už slyšela – z mých vlastních úst. Nikoli, když jsem mluvila s oběťmi či s jejich příbuznými, ale s těmi druhými. Mužům, kteří v poblouznění opustili svou ženu, ženám, které opařily své dítě vroucí vodou, vrahům, v těch závratných okamžicích poté, kdy se to z nich všechno vyhrnulo, jsem říkávala tím nekonečně laskavým hlasem: To je dobrý, už je to v pořádku. Vydechněte si. To nejhorší máte za sebou.

Za oknem laboratoře nebe potemnělo do flekaté, rezavé černě, ušpiněné oranžovým světlem města a mezi korunami stromů v parku se vznášel nízko nad zemí průhledný, křehký měsíc. Po zádech mi běhal mráz jako mírný, studený vánek. Policejní auta se řítila skrz Glenskehy tam a zase zpět, oči Johna Naylora byly plné vzteku, a rychle se blížila noc.

Se Samem ani s Frankem jsem mluvit nemohla, dokud nás všechny nevyslechnou. Řekla jsem laborantce, že musím na záchod, a přidala jsem důvěrný pohled „mezi námi ženami“, abych vysvětlila, proč si s sebou beru i kabát. V kabince jsem spláchla naprázdno a při tekoucí vodě na odboru vnitřních věcí ve vás všechno probouzí paranoiu, tlusté koberce, ticho – jsem rychle naťukala Frankovi a Samovi esemesku. Někdo MUSÍ dohlídnout na dům.

Vypnula jsem na telefonu zvonění, posadila se na víko záchodové mísy, která páchla jakousi odpornou umělou květinovou vůní, a čekala tak dlouho, jak mi to jen mohlo projít, ale nikdo z nich neodpovídal. Nejspíš měli mobil vypnutý; pravděpodobně teď sami zuřivě vyslýchali jednoho po druhém, zkušeně si mezi sebou přihrávali Abby, Rafiho a Justina, radili se pološeptem na chodbě, kladli otázky znovu a znovu s neúnavnou, zarputilou vytrvalostí. Možná – srdce mi poskočilo až do krku – možná byl někdo z nich v nemocnici a mluvil s Danielem. Bledá tvář, kapačka, rychle korzující postavy v nemocničním oblečení. Snažila jsem se vybavit si, kam přesně to dostal, přehrávala jsem si to v hlavě znovu a znovu, ale film se až příliš chvěl a zadrhával. Neznatelné přikývnutí; trhnutí v hlavni jeho revolveru; zpětný náraz výstřelu v mých rukách; klidné šedé oči s jen nepatrně rozšířenými panenkami. A potom už jenom Abbyin hlas, rázné, neústupné ne; v místě, kde stál Daniel, jen prázdná zeď a ticho, nesmírné ticho, které křičelo do uší.

Laborantka mě znovu předala lidem z vnitřních věcí a ti mi řekli, že pokud se cítím trochu otřesená, můžeme s výslechem počkat až do druhého dne, ale já řekla ne, díky, jsem v pořádku. Vysvětlili mi, že mám právo na právního zástupce nebo na přítomnost někoho z odborů, a já odpověděla ne, díky, v pořádku. Jejich výslechová místnost byla menší než naše, místa tak tak na to, abyste si mohli odsunout židli od stolu, a bylo tu čistěji – žádné nápisy na zdech, žádné díry od cigaret na koberci, ve zdech žádné důlky od židle, kterou někdo mrštil v návalu adrenalinu. Oba chlápci z vnitřních věcí vypadali jako nějací úředníci z kreslené grotesky – šedé obleky, vzadu pleška, žádné rty, stejné brýle bez obrouček. Jeden z nich se za mými zády opíral o zeď – zkoušejí to na vás, i když tyhle triky znáte jako svoje boty – a druhý seděl naproti mně. Úzkostlivě si položil blok tak, aby byl rovnoběžně s hranou stolu, zapnul magnetofon a na úvod odemlel obvyklou omáčku. „A teď,“ řekl, „vašimi vlastními slovy.“

„Daniel March,“ vypadlo ze mě; to byla jediná slova, která jsem ze sebe dokázala dostat. „Bude v pořádku?“ A věděla jsem to ještě dřív, než odpověděl, věděla jsem to, jakmile se mu zachvěla víčka a uhnul očima.

Laborantka – jmenovala se Gillian – mě odvezla domů někdy pozdě v noci, jakmile se mnou ta dvojčata z vnitřních věcí skončila. Řekla jsem jim to, co byste čekali – pravdu, do té míry, do jaké jsem ji dokázala vyjádřit slovy, nic než pravdu, i když ne celou. Ne, myslím, že jsem neměla na vybranou, musela jsem vystřelit. Ne, neměla jsem možnost mířit na nohy. Ano, podle mého názoru byl v ohrožení můj život. Ne, do té doby nic nenaznačovalo, že by Daniel mohl být nebezpečný. Ne, nebyl naším hlavním podezřelým, dlouhý seznam důvodů, proč ne – chvíli mi trvalo, než jsem je v paměti všechny vylovila, jako by to bylo něco dávného a vzdáleného, jako by to patřilo do jiného života. Ne, nebyla to ode mě, od Franka ani od Sama nedbalost, ponechat v domě střelnou zbraň, to je při tajných operacích běžná praxe, nechat ilegální materiál na místě po dobu trvání vyšetřování, nebylo možné ji odstranit, aniž bychom vyzradili celou operaci. Ano, zpětně se toto rozhodnutí jeví jako nerozumné. Řekli mi, že brzy si promluvíme znovu – znělo to jako výhrůžka – a domluvili mi termín u cvokaře, který jistě už předem nad celým tímhle případem slintal blahem.

Gillian potřebovala moje šaty – Lexiiny šaty – kvůli testu na rezidua střelného prachu. Stála u mě doma ve dveřích, s rukama založenýma, a pozorovala mě, jak jsem se převlékala – musela zkontrolovat, že jí dávám to, co jsem skutečně měla na sobě, že jí třeba nepodstrčím jiné, čisté tričko. Moje vlastní šaty mi teď připadaly příliš studené a tuhé, jako by ani nepatřily mně. Také byt byl příliš chladný, mírně zatuchlý a všechno bylo pokryté tenkou vrstvou prachu. Sam se tu už nějaký čas neukázal.

Dala jsem Gillian svoje šaty. Složila je obratně do velkých sáčků. Ve dveřích zaváhala, ruce plné; poprvé se zatvářila nejistě a já si uvědomila, že je pravděpodobně mladší než já. „Zvládnete to tady sama?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla jsem. Ten den jsem to řekla už tolikrát, že mě napadlo, jestli bych si to neměla nechat natisknout na tričko.

„Máte někoho, kdo by tu s vámi mohl zůstat?“

„Zavolám svému příteli,“ řekla jsem. „Přijede.“ I když jsem si tím nebyla tak jistá; nebyla jsem si tím jistá vůbec.

Když Gillian odjela a odvezla si vše, co z Lexie Madisonové zůstalo, posadila jsem se na parapet se sklenicí brandy – nesnáším brandy, ale byla jsem si jistá, že jsem oficiálně v šoku na čtyři různé způsoby, a kromě toho to byl jediný alkohol v bytě – a sledovala blikání majáku nad zálivem, klidné a pravidelné jako srdeční puls. Bylo pozdě v noci, ale neměla jsem na spánek ani pomyšlení; futon v chabě žlutém světle noční lampičky vypadal jaksi hrozivě, napěchovaný upoceným teplem a zlými sny. Tak moc jsem toužila zavolat Samovi, že jsem měla pocit, jako bych byla dehydrovaná, jenže kdyby to nezvedl, asi bych to nezvládla, tuhle noc ne.

Kdesi v dálce krátce zaječel alarm, pak ho někdo vypnul a ticho znovu nabobtnalo a syčelo na mě. Světla mola v Dun Laoghaire daleko na jihu byla rozsázená pravidelně jako vánoční světelný řetěz; za nimi jako bych na vteřinu zahlédla – byl to jen klam – siluety wicklowských kopců proti temné obloze. Po silnici podél nábřeží projelo v tuhle noční hodinu jen tu a tam nějaké zbloudilé auto. Nejasné kontury jejich reflektorů sílily a zase slábly a já si říkala, kam ti lidé asi jedou, tak pozdě a tak sami, na co v té své vyhřáté bublině kabiny asi myslí; do jakých jemných, těžce vydobytých, nezaměnitelných vrstev životů jsou zabaleni.

Na rodiče příliš často nemyslím. Mám na ně jen pár vzpomínek a nechci si je opotřebovat, nechci, aby se ošoupala jejich struktura, aby barvy na světle vybledly. Když je jednou za uherský rok vytáhnu, chci je mít tak jasné, aby se mi z nich tajil dech, a tak ostré, aby doslova řezaly. Tu noc jsem si je však rozložila na parapetu jako křehké obrázky vystříhané z hedvábného papíru a po jednom jsem se jimi probírala. Máma, jak sedí u mě na okraji postele jako silueta ve světle lampy, jenom úzký pas a vodopád vlnitých vlasů stažených do copu, její ruka na mém čele, vůně, kterou jsem už nikdy nikde neucítila, a tichý, něžný hlas, jak mi zpívá před spaním: A la claire fontaine, m’en allant promener, j’ai trouvé l’eau si belle que je m’y suis baignée… Byla tehdy mladší, než jsem teď byla já; nedožila se ani třicítky. Táta, jak se mnou sedí v trávě a učí mě zavazovat si tkaničky, jeho okopané hnědé boty, silné ruce s jedním prstem odřeným na kloubu, chuť třešňového lízátka v ústech, a oba se smějeme tomu, jak jsem se od něj ulepila. Jak všichni tři ležíme pod dekou na pohovce a koukáme v televizi na Kocoura Bagpusse, táta nás drží obě v náručí jako jeden velký, teplý spletený uzlík, máma má hlavu pod jeho bradou, já mu tisknu ucho na prsa, abych cítila záchvěvy jeho smíchu až v kostech. Máma, jak se líčí před koncertem, já ležím roztažená na jejich posteli, koukám na ni, omotávám si kolem palce roh povlečení a ptám se jí: Jak jste se seznámili s tátou? A ona se usmívá do zrcadla, usmívá se neznatelně a důvěrně svýma šedohnědýma očima: To ti povyprávím, až budeš starší. Až budeš mít taky svoji malou holčičku. Někdy.

Obloha daleko nad obzorem začínala šednout. Přála jsem si mít pistoli, abych se mohla vypravit na střelnici, a přemýšlela jsem, jestli bych dokázala po pořádném loku brandy usnout na parapetu, když vtom zazvonil bzučák u dveří; bylo to drobné, váhavé zabzučení, tak krátké, že jsem si říkala, jestli se mi to nezdálo.

Byl to Sam. Nevyndal ruce z kapes u kabátu a já se ho ani nedotkla. „Nechtěl jsem tě budit,“ řekl, „ale napadlo mě, že jestli stejně nespíš…“

„Nemůžu usnout,“ odpověděla jsem. „Jak to šlo?“

„Jak bys čekala. Nervy mají v kýblu, nenávidí nás k smrti a nechtějí říct vůbec nic.“

„Jo. To je mi jasný.“

„Jseš v pořádku?“

„V pohodě,“ odpověděla jsem automaticky.

Rozhlídnul se po pokoji – až příliš uklizeno, ve dřezu žádné nádobí, futon stále složený – a ztěžka zamrkal, jako by ho svěděla víčka. „Jak jsi mi poslala tu esemesku… hned jak jsem si ji přečetl, zavolal jsem Byrnovi. Říkal, že na ten dům dohlídne, jenže… Znáš ho. Akorát se tam zastavil, když jel kolem při noční obhlídce.“

Za zády se mi vztyčilo něco nejasného a temného, chvělo se mi to u ramene jako obrovská kočka, připravená ke skoku. „John Naylor,“ řekla jsem. „Co se stalo?“

Sam si dlaněmi promnul oči. „Podle hasičů to byl benzín. Dům byl celej obmotanej policejní páskou, jenže… Samozřejmě byly vyražený dveře; a taky to okno vzadu, který vystřelil Daniel, bylo vysklený. Tomu chlapovi stačilo jenom podlézt pásku a klidně mohl vejít dovnitř.“

Sloupec dýmu nad úbočím kopce. Abby, Rafi a Justin sami ve špinavých výslechových místnostech, Daniel a Lexie na studené oceli. „Podařilo se jim něco zachránit?“

„Než Byrne zahlídnul kouř a než tam dorazili hasiči… Je to celý míle daleko.“

„Já vím.“ Ani nevím jak, najednou jsem seděla na futonu. Cítila jsem, jak mám celou mapu Hlohovce vypálenou do kostí – do dlaně vtisknutý tvar sloupku u zábradlí, na páteři křivky Lexiiny postele, v nohách sklon a zákruty schodiště, mé tělo se změnilo v mapu pokladu na ztraceném ostrově. To, co Lexie začala, jsem dokončila za ni. Společnými silami se nám podařilo srovnat Hlohovec se zemí, proměnit ho na hromadu suti a kouřícího popela. Možná že právě tohle po mně od začátku chtěla.

„V každým případě jsem si myslel, že bys to radši slyšela ode mě než… já nevím, třeba z ranních zpráv. Vím, jak ti ten dům přirostl k srdci.“ V jeho hlase stále nebyla ani jiskřička trpkosti, ale nepřiblížil se ke mně, neposadil se. Stále tu stál v kabátě.

„A ostatní,“ řekla jsem. „Vědí to?“ Na jeden závratný okamžik, než mi došlo, jak mě teď musejí nenávidět, a že na to mají plné právo, mě napadlo: Měla bych jim to říct já. Měli by to slyšet ode mě.

„Jo. Pověděl jsem jim to. Nejsou naštvaní na mě, ale na Mackeyho… myslel jsem, že bude lepší, když jim to povím já. Budou…“ Sam zakroutil hlavou. Stažený koutek úst mi prozradil, jak to proběhlo. „Budou v pořádku. Dřív nebo později.“

„Nemají žádný příbuzný,“ řekla jsem. „Nemají žádný přátele, nikoho. Kde jsou teď?“

Sam vzdychnul. „No, teď jsou ve vazbě. Spolčení za účelem vraždy. To sice neprojde – nemáme proti nim nic, co by se dalo použít, pokud nebudou mluvit, a to nebudou –, ale… prostě to musíme zkusit. Zítra, až je pustí, jim lidi z Podpory pomůžou najít nějaký bydlení.“

„A co ten Jaksejmenuje?“ zeptala jsem se; viděla jsem to jméno v duchu, ale nedokázala jsem ho vyslovit. „Kvůli tomu požáru. Už jste ho sebrali?“

„Naylora? Byrne s Dohertym ho hledají, ale ještě se neobjevil. Nemá smysl ho honit; zná ty kopce jako svoje boty. Dřív nebo později se objeví doma, pak ho sebereme.“

„To je průser,“ vypadlo ze mě. Byt působil ve mdlém, nažloutlém světle stísněně, jako by byl v podzemí. „Pětihvězdičkovej, čtyřiadvacetikarátovej, totální průser.“

„Jo,“ řekl Sam, „to jo…“ A sáhnul si bezmyšlenkovitě na klopy kabátu. Hleděl za mě, na poslední blednoucí hvězdy v okně. „Bylo to jasný od samýho začátku, že z ní nekouká nic dobrýho, z tý holky. Ale ono to všechno, doufám, nějak dopadne. Už bych měl jít. Musím bejt v práci brzo ráno, zkusit znovu proklepnout ty tři, jestli to k něčemu bude. Jenom mě napadlo, že bys to měla vědět.“

„Same,“ hlesla jsem. Nemohla jsem ani vstát; stálo mě veškerou odvahu jenom k němu natáhnout ruku. „Zůstaň.“

Viděla jsem, jak se zevnitř kousnul do rtu. Pořád se mi ještě nepodíval do očí. „Měla by ses taky trochu vyspat; musíš bejt zničená. A správně tu ani nemám co dělat. Na vnitřních věcech říkali…“

Nebyla jsem mu to ani schopná říct: Když jsem si už byla jistá tím, že mě zastřelí, byl jsi to ty, na koho jsem myslela v poslední vteřině. Nebyla jsem mu schopná říct ani Prosím. Dokázala jsem tam jenom sedět na futonu s rukou nataženou, bez dechu, a modlit se, aby ještě nebylo pozdě.

Sam si přejel rukou přes ústa. „Musím se tě na něco zeptat. Chceš přestoupit zpátky na tajný operace?“

„Ne. Panebože, ne. Ani za nic. Tohle bylo něco jinýho, Same. Tohle byla jednorázovka.“

„Ten tvůj Mackey říkal…“ Sam se odmlčel a znechuceně zakroutil hlavou. „Ten pitomec.“

„Co říkal?“

„Ále, pořád ty samý kecy.“ Sam klesnul na pohovku s žuchnutím, jako by ho někdo odříznul. „Že jak jednou děláš na tajným, děláš tam napořád; že teď, když jsi k tomu znovu přičichla, zase tomu propadneš. A podobně. Já bych nemohl… Už jenom těch pár týdnů bylo dost hrozných, Cassie. Kdyby ses k tomu vrátila naplno… To bych nezvládl. Fakt ne.“

Byla jsem až příliš unavená na to, abych se mohla náležitě rozzuřit. „Frank jenom kecal. To mu jde nejlíp. On by mě k sobě na oddělení nevzal, ani kdybych chtěla – což nechci. Šlo mu jenom o to, abys mě nepřemlouval, ať toho nechám. Myslel si, že když si budeš myslet, že dělám to, co je mi souzený…“

„Jo, to zní logicky,“ řekl Sam. Hleděl na stolek a setřel z něj konečky prstů prach. „Takže zůstáváš na domácím násilí? Určitě?“

„Myslíš, jako jestli mě tam po včerejšku ještě budou chtít?“

„Za ten včerejšek může Mackey.“ I přes veškerou tu únavu jsem viděla v jeho tváři nával vzteku. „Ty ne. Celá tahle pitomost jde do posledního písmenka na jeho účet. Na vnitřních věcech nejsou idioti; dojde jim to stejně jako všem ostatním.“

„Nemůže za to jenom Mackey,“ odpověděla jsem. „To já tam byla, Same. Já to nechala dojít tak daleko, já nechala Danielovi ten revolver a potom ho odpráskla. Nemůžu to házet všechno na Franka.“

„A já mu zase nedokázal tuhle šílenost vymluvit a budu si to vyčítat do konce života. Ale on to měl celý na povel. A když něco vezmeš na sebe, tak neseš odpovědnost za všechny důsledky. Jestli to bude chtít hodit na tebe…“

„Nebude. To není jeho styl.“

„Mně přijde, že je to přesně jeho styl,“ řekl Sam. Zakroutil hlavou, aby ze sebe setřásl myšlenky na Franka. „To bychom řešili, až kdyby k tomu došlo. Ale dejme tomu, že máš pravdu a že tě nehodí přes palubu, aby si zachránil vlastní prdel; zůstaneš na domácím násilí?“

„Prozatím… jo. Ale pokud mám říct pravdu…“ Ani jsem netušila, že to řeknu, bylo to to poslední, co jsem čekala, že ze mě vypadne, ale jakmile jsem ta slova zaslechla, měla jsem pocit, jako by ve mně čekala celou tu dobu od toho průzračného odpoledne, kdy jsme s Danielem seděli pod břečťanem. „Stýská se mi po oddělení vražd, Same. Strašně se mi stýská, pořád. Chtěla bych se vrátit.“

„Fajn.“ Sam zaklonil hlavu a nadechnul se. „Jo, já si to myslel, fajn. To znamená, že mezi námi je konec.“

Není dovoleno chodit s někým ze stejného oddělení – jak se elegantně vyjadřuje O’Kelly, žádný šukání na kopírce v kanclu. „Ne,“ řekla jsem. „Same, ne, nemusí bejt konec. I kdyby mě O’Kelly vůbec chtěl zpátky, tak se celý roky ani nemusí žádný místo uvolnit, a kdo ví, kde nám za tu dobu bude konec? Třeba už budeš šéfovat svý vlastní oddělení.“ Ani se neusmál. „A i kdyby, tak to prostě budeme tutlat. Nebude to nic novýho, Same. To přece víš. Barry Norton a Elaine Leahyová…“ Norton a Leahyová z dopravního spolu chodili deset let a z toho už osm let bydleli spolu. Tvářili se, že jeden druhého vyzvedává cestou autem do práce, aby ušetřili, a všichni, včetně jejich šéfa, se tvářili, že o tom nevědí.

Sam zakroutil hlavou, jako by se právě probral. „Takhle to nechci. Nic proti nim, proti nikomu, ale já se nechci schovávat. Tobě by to tak možná vyhovovalo, vlastně jsem to tak vždycky bral, že tohle je jeden z důvodů, proč jsi o nás nikomu nikdy neřekla – aby ses jednoho dne třeba mohla vrátit na oddělení vražd. Ale já nemám zájem si akorát sem tam zasouložit, zaflirtovat, ani bejt s někým jenom tak napůl a chovat se přitom jako…“ Zašátral v kabátu; byl tak vyčerpaný, že v něm hrabal, jako by byl opilý. „Nosím to u sebe skoro od chvíle, co jsme spolu začali chodit. Pamatuješ, jak jsme šli na procházku kolem Howth Head? Myslím, že to byla neděle.“

Pamatovala jsem se. Byl studený, šedivý den, ve vlasech se nám třpytily drobné kapičky deště, hruď jsem měla plnou divoké vůně moře; Samova ústa chutnala po mořské soli. Procházeli jsme se celé odpoledne po okraji vysokých útesů, na lavičce jsme poobědvali rybu s hranolky, nohy mě šíleně bolely a bylo to poprvé po operaci Vestálka, kdy jsem měla pocit, že jsem to zase já.

„Den potom jsem koupil tohle,“ pokračoval Sam. „O přestávce na oběd.“ Konečně našel, co hledal, a položil to na stolek. Byla to krabička na prstýnek z modrého sametu.

„Ach, Same,“ vypadlo ze mě. „Same.“

„Myslel jsem to vážně. To, že já a ty; my. Já to nebral jenom jako legraci.“

„Já taky ne,“ řekla jsem. Pozorovací komora; ten výraz v jeho očích. Ale brala. „Nikdy. Já jenom… Na chvilku se mi to v hlavě popletlo. Je mi to strašně líto, Same. Zvorala jsem to, jak jsem jenom mohla. Je mi to moc líto.“

„Já tě miluju, proboha. A ty se pustíš do něčeho takovýho, skoro mi z toho hráblo – neměl jsem ani s kým si o tom promluvit, protože to nikdo nevěděl. Já nedokážu…“

Nedokončil větu, promnul si dlaněmi oči. Věděla jsem, že jistě existuje nějaký jemnější způsob, jak se ho zeptat, ale okraje mého zorného úhlu se třepily a křivily a vůbec mi to nemyslelo. Napadlo mě, jestli by vůbec mohla být k tomuhle rozhovoru nějaká horší příležitost. „Same, já dneska zabila člověka. Nebo včera, to je jedno. Mozkový buňky mi už dneska stávkují. Budeš mi to muset říct po lopatě – rozcházíš se se mnou, nebo mě žádáš o ruku?“ Bylo mi naprosto jasné, která možnost je správně. Chtěla jsem to jenom mít co nejrychleji za sebou, dát si zběžné sbohem a potom do sebe klopit zbytek brandy, dokud neodpadnu.

Sam se zaraženě podíval na krabičku s prstýnkem, jako by neměl ponětí, kde se tam vzala. „Ježíši,“ řekl. „Já chtěl… naplánoval bych to. Třeba večeři v hezký restauraci s výhledem. A šampaňský. Ale vlastně… když už…“

Vzal krabičku a otevřel ji. Nic jsem nechápala; došlo mi jenom to, že se mi nejspíš nechystá dát kopačky a že pociťuju úlevu čistší a bolestivější, než bych čekala. Sam se sesul z pohovky a neohrabaně si kleknul na koleno.

„Tak jo,“ řekl a natáhnul ke mně ruku s krabičkou. Byl bledý a oči měl vytřeštěné; vypadal stejně vyjeveně jako já. „Vezmeš si mě?“

Strašně se mi chtělo smát – ne jemu, pouze tomu, co všechno mi tenhle potřeštěný den připravil. Měla jsem strach, že pokud bych začala, už bych nebyla schopná přestat. „Já vím,“ polknul Sam, „já vím, znamenalo by to, že by ses nemohla vrátit na oddělení vražd, tedy ne bez zvláštního povolení, a…“

„A nikdo z nás v nejbližší době žádný zvláštní výjimky čekat nemůže,“ doplnila jsem ho. O tvář se mi jako tmavá peruť otřel Danielův hlas, jako noční vánek přilétající z nějakého vzdáleného kopce. Vezmi si, co chceš, a zaplať za to, praví Bůh.

„Jo. Jestli… panebože, jestli si to chceš rozmyslet…“ Další polknutí. „Nemusíš mi samozřejmě odpovědět hned. Já vím, že teď v noci to není zrovna nejlepší chvíle pro… Ale možná to bylo nutný. Dřív nebo později to potřebuju vědět.“

Prstýnek byl jednoduchý, tenký kroužek s jedním kulatým diamantem, třpytícím se jako kapka rosy. V životě mě nenapadlo, že bych si kdy navlékla na prst zásnubní prsten. Pomyslela jsem na Lexii, jak si v tmavém pokoji ten svůj stahuje z prstu, pokládá ho vedle postele, kterou sdílela s Chadem, a cítila jsem, jak do trhliny mezi námi zajíždí jako úzká čepel to, co nás odlišovalo – já bych si ho navléct nedokázala, kdybych nevěděla, že tam zůstane nadobro.

„Chci, abys byla šťastná,“ řekl Sam. Ten zaražený výraz už mu z očí zmizel; hleděly na mě jasně a neochvějně. „Ať už to znamená, co chce. Nemá to význam, kdybys nebyla… Jestli bys nemohla bejt šťastná bez toho, že by ses vrátila na oddělení vražd, tak mi to řekni.“

Na světě je tak málo milosrdenství. Lexie si bez výčitek klestila cestu přes všechny, kdo stáli mezi ní a únikovým východem, přes lidi, s kterými se smála, pracovala, spala. Daniel, který ji miloval jako vlastní krev, seděl raději po jejím boku a díval se, jak umírá, než by připustil obléhání svého kouzelného hradu. Frank mě vzal kolem ramen a vhodil mě přímo do víru událostí, o kterých věděl, že mě můžou sežrat zaživa. Hlohovec mě nechal nahlédnout do svých tajných komnat a zahojil moje rány, a já v něm za to důkladně rozmístila všechny svoje nálože a srovnala ho se zemí. Rob, můj parťák, můj druh ve zbrani, můj nejbližší přítel, mě vyrval ze svého života a odvrhnul, protože se se mnou chtěl vyspat a já mu vyhověla. A když jsme si všichni přestali vzájemně trhat z těla kusy masa, tak Sam, který měl plné právo poslat mě do háje a odejít nadobro, zůstal, protože jsem k němu natáhla ruku a poprosila jsem ho, ať zůstane.

„Chtěla bych se na oddělení vražd vrátit,“ odpověděla jsem, „ale nemusí to bejt hned. A nemusí to bejt ani brzo. Jednoho dne, dřív nebo později, se jednomu z nás povede vytřít ostatním zrak nějakým majstrštykem, dostane metál a pak si zažádáme o zvláštní povolení.“

„A co když ne? Co když se nám žádnej majstrštyk nepovede nebo co když i potom řeknou ne? Co potom?“

Znovu ten dotyk perutě na mé bradě. Podstoupit tu oběť.

„Potom to budu muset nějak vydržet,“ odpověděla jsem. „A ty budeš muset po zbytek života poslouchat, jak nadávám na Mahera.“ Podala jsem Samovi ruku, spatřila jsem, jak mu v očích svítá úplně nový výraz, a když se natáhnul, aby mi navléknul prstýnek, došlo mi, že tentokrát na mě nepadá žádná rozeklaná, černá hrůza, že tváří v tvář tomuto nezvratnému kroku necítím potřebu divoce křičet, že nemám žádný strach; jediné, co jsem cítila, bylo to, že jsem si jistá.

Později, když jsme spolu leželi zamotaní do deky a obloha se venku barvila do lososova, řekl Sam: „Musím se tě zeptat ještě na jednu věc, a nevím, jak na to.“

„Sem s tím,“ odpověděla jsem. „Stejně nemám na vybranou.“ Zamávala jsem na něj levou rukou. Prstýnek vypadal dobře. Dokonce seděl.

„Ne, jde o vážnou věc.“

Měla jsem pocit, že jsem připravená na cokoli. Obrátila jsem se na břicho a opřela se o loket, abych na něj dobře viděla.

„Rob,“ řekl. „Ty a Rob. Vím, jak jste si rozuměli, vy dva, jak jste si byli blízcí. Vždycky jsem měl pocit… Nikdy jsem si nemyslel, že mám šanci.“

Na tohle jsem připravená nebyla.

„Nevím, co se mezi vámi stalo,“ pokračoval Sam. „A neptám se tě na to. Nemám na to právo. Jenom… dokážu si představit, čím sis prošla během operace Vestálka. A po ní. Nesnažil jsem se bejt vlezlej, nic takovýho; prostě jsem tu byl.“

Vzhlížel ke mně svýma klidnýma očima, bez jediného mrknutí. Nebyla jsem schopná nic říct; tajil se mi dech.

Bylo to tu noc s těmi reflektory, tu noc, kdy jsem jela vyzvednout Roba na místo činu. Znala jsem ho dost dobře na to, abych věděla, že by se jinak sesypal, rozletěl na milion kousků, ale ne dost dobře na to, abych vytušila, že se to stane stejně a já pouze nasměrovala tu kanonádu přímo proti sobě. Udělali jsme naprosto přirozenou věc; myslela jsem, že tím nemůžeme nic pokazit. Potom mi došlo, že jsem možná daleko tupější, než vypadám. Pokud jsem se něčemu na oddělení vražd naučila, tak tomu, že naivita zdaleka nestačí.

Nejsem Lexie, nejsem stroj, zvlášť když jsem zoufalá, vystresovaná a na dně. V době, kdy se dostavil ten příšerný pocit stísněnosti, jsem už byla na oddělení domácího násilí, Roba přehodili kamsi do byrokratického limbu a všechny mosty mezi námi byly spáleny na hořký popel; odešel tak daleko, že jsem ho na druhé straně ani nezahlédla. Nikomu jsem o tom neřekla. Jednu deštivou sobotu jsem před svítáním nasedla na loď do Anglie a ještě téhož večera byla zpátky ve svém tmavém bytě – letadlo by bylo rychlejší, ale to bych nedokázala, nesnesla jsem představu, že budu tam i zpět sedět hodinu připoutaná v sedadle, vklíněná mezi cizí lidi. Raději jsem se procházela po palubě. Při zpáteční cestě plískanice ještě zesílila a zmáčela mě na kost; kdyby byl na palubě kromě mě ještě někdo jiný, myslel by si, že pláču, ale já neplakala, ani jedinkrát.

Sam byl tenkrát jediný člověk, kterého jsem u sebe snesla. Všichni ostatní byli za jakousi tlustou, nerovnou skleněnou stěnou, cosi mleli, gestikulovali, šklebili se a mě stálo ohromné úsilí zjistit, co po mně chtějí, a odpovídat jim příslušnými slabikami. Sam byl jediný, koho jsem slyšela. Má krásný hlas – venkovský, rozvážný a klidný, hluboký a sytý jako země. Ten hlas byl to jediné, co ke mně skrz to sklo pronikalo a co působilo skutečně.

Když jsme se pak v pondělí po práci potkali u kafe, upřeně se na mě zadíval a řekl: „Vypadáš, jako bys měla chřipku; je jí teď všude spousta. Odvezu tě domů, jo?“ Strčil mě do postele, odběhnul nakoupit, vrátil se a uvařil mi guláš. Ten týden mi každý večer uvařil večeři a vyprávěl příšerné vtipy, až jsem se musela smát při pouhém pohledu na ten výraz naděje v jeho tváři. To já ho po šesti týdnech políbila jako první. Když se jeho klidné, něžné ruce dotkly mé kůže, cítila jsem, jak se mi v ní hojí rozpraskané buňky. Nikdy jsem Samovi nezbaštila tu masku prosťáčka z venkova, vždycky jsem věděla, že se za ní skrývá něco víc; ale ani jedenkrát mě nenapadlo – říkala jsem vám, že jsem tupější, než vypadám –, že věděl o všem, o každém kroku na té cestě, a nechal to být.

„Jediný, co potřebuju vědět,“ řekl Sam, „je to, jestli už je to za tebou; to celý. Jestli… Nemohl bych bejt celej život v nejistotě, co by se stalo, kdyby se Robovi rozsvítilo v hlavě a přišel by s tím, že chce… Já vím, jak to bylo pro tebe těžký. Snažil jsem se… dát ti prostor, jak se říká, aby sis v tom mohla udělat pořádek. Ale teď, jestli jsme zasnoubení… prostě to potřebuju vědět.“

Na jeho tváři explodovalo první ranní slunce a on v něm vypadal tak vážně a prozíravě jako nějaká vitráž znaveného apoštola v chrámovém okně. „Je to za mnou,“ odpověděla jsem. „Vážně, Same. Je to už celý za mnou.“

Položila jsem mu ruku na tvář; byla tak rozzářená, že jsem na okamžik měla pocit, jako by mě spaloval jakýsi čirý, bezbolestný žár. „Dobře,“ vzdychnul, zvedl ruku a přitiskl si mou hlavu na hruď. „To je dobře.“ A než dokončil větu, zavřel oči.

Spala jsem do dvou odpoledne. Někdy předtím se Sam vysoukal z postele, políbil mě na rozloučenou a potichu za sebou zavřel dveře. Nikdo nevolal, abych hezky koukala hnout zadkem do práce, nejspíš proto, že nikdo zatím nedokázal rozluštit, na které oddělení v téhle chvíli vlastně patřím, a jestli jsem suspendovaná nebo jestli stále ještě jsem zaměstnancem policie. Když jsem se nakonec probudila, napadlo mě hodit se marod, ale nevěděla jsem, komu zavolat – pravděpodobně Frankovi, jenže ten by měl těžko náladu se se mnou teď vybavovat. Rozhodla jsem se, že bude nejlepší nechat řešení tohohle problému někomu jinému. Místo toho jsem zamířila do Sandymountu, schválně se nedívala na titulky novin, nakoupila si, vrátila se domů, většinu jsem snědla a potom se vydala na velmi dlouhou procházku po nábřeží.

Bylo slunečné, líné odpoledne. Promenáda byla plná starých lidí, kteří tu bloumali s tvářemi nastavenými sluníčku, dvojic zavěšených do sebe, rozdováděných batolat, poletujících neohrabaně jako velcí, roztomilí čmeláci. Poznávala jsem spousty lidí. Sandymount stále zůstává tím druhem čtvrti, kde znáte většinu tváří, vzájemně se na sebe usmíváte a od dětí sousedů si kupujete domácí voňavku; je to jeden z důvodů, proč tady bydlím, ale toho večera mi to přesto přese všechno připadalo zvláštní a znepokojující. Měla jsem pocit, jako bych byla pryč příliš dlouho, tak dlouho, že tu od té doby už měly stát jiné obchody, domy měly mít jiné fasády, známé tváře měly dospět, zestárnout, zmizet.

Byl odliv. Vyzula jsem si boty, vyrolovala džíny a šla po pláži, až mi voda sahala po kotníky. V hlavě se mi stále dokola přehrával jeden okamžik z předešlého dne – jak Rafi říká Justinovi hlasem tichým a hrozivým jako sníh: Ty hajzle zkurvenej.

V té poslední vteřině, než to celé vybouchlo, jsem mohla říct: „Justine? To tys mě bodnul?“ Odpověděl by. Bylo by to na záznamu a Frank nebo Sam by dřív nebo později přišli na způsob, jak ho donutit, aby to zopakoval i poté, co ho upozorní na jeho práva.

Nejspíš se nikdy nedozvím, proč jsem to neudělala. Možná z milosrdenství; kvůli jediné kapce milosrdenství, příliš malé a příliš pozdní. Anebo tak by si to vyložil Frank – kvůli příliš silnému citovému poutu, které jsem ještě i v té chvíli pociťovala: Hlohovec a těch pět na mě stále zanechávali jemnou vrstvičku svého pylu, stále ještě ve mně živili oheň a vzdor, my proti celému světu. Anebo, a kéž by to byl tento případ, protože pravda je složitější a nepřístupnější, než jsem dosud chápala, je to oslnivé, zastrčené náměstíčko, k němuž je možné dojít jak po hlavní třídě, tak klikatými vedlejšími uličkami, a já se k němu prostě tentokrát nebyla schopná propracovat blíž.

Když jsem přišla domů, na schodech před domem seděl Frank, rozvázanou tkaničkou od boty škádlil kočku od sousedů a pohvizdoval si skrz zuby „Johny, nech ji bejt“. Vypadal hrozně, šaty pomuchlané, oči oteklé a zoufale potřeboval oholit. Když mě uviděl, zavázal si tkaničku, vstal a kočka se schovala do křoví.

„Detektive Maddoxová,“ řekl. „Neukázala jste se dneska v práci. Nějakej problém?“

„Nevěděla jsem, pro koho teď pracuju,“ odpověděla jsem. „Pokud vůbec pro někoho. A taky jsem se potřebovala dospat. Pořád mám ještě v záloze pár dní dovolené, tak si jeden vyberu.“

Frank vzdychnul. „To máš jedno. Něco vymyslím – dejme tomu, že dneska ještě děláš pro mě. Ale od zítřka znovu patříš na domácí násilí.“ Uhnul, abych mohla otevřít dveře. „Máš toho asi plný brejle, co?“

„Jo,“ odpověděla jsem. „To jsi uhod.“

Šel za mnou po schodech, a jakmile jsme byli u mě, zamířil rovnou ke sporáku – dosud tam stála z poloviny plná konvice kávy od mého pozdního oběda. „To rád vidím,“ řekl a vzal si z odkapávače hrnek. „Detektiv musí bejt vždy připraven. Dáš si taky?“

„Už jsem měla spoustu. Jenom si dej.“ Nemohla jsem přijít na to, kvůli čemu přišel – aby mě vyslechnul, seřval, dal mi pusu na usmířenou nebo co. Pověsila jsem si bundu a začala uklízet z futonu prostěradla, abychom nemuseli sedět příliš blízko sebe.

„Takže,“ vrazil Frank svůj hrnek do mikrovlnky a začal mačkat knoflíky. „O tom domě jsi slyšela?“

„Sam mě informoval.“

Cítila jsem, jak se ke mně otočil; stála jsem k němu zády a skládala futon do jeho sedací podoby. Po chvíli začala mikrovlnka vrčet. „No jo,“ řekl. „Lehce nabyl, lehce pozbyl. Nejspíš byl pojištěnej. Už jsi mluvila s lidma z vnitřních věcí?“

„Jo. Berou to důkladně.“

„Hráli na tebe drsňáky?“

Pokrčila jsem rameny. „Ne víc, než bys čekal. Co ty?“

„Už tam mám jeden škraloup,“ odpověděl Frank, aniž by se obtěžoval to rozvést. Mikrovlnka zapípala; vytáhl ze skříňky cukřenku a hodil si do kafe tři lžičky. Frank nesladí; snažil se ze všech sil, aby se mu nezavíraly oči. „To s tou střelbou dopadne dobře. Poslouchal jsem záznam – tři výstřely, první dvě kulky letěly docela daleko od tebe – technici brzo přesně vypočítají, jak daleko – a potom ta třetí těsně vedle mikrofonu, skoro mi to urvalo ušní bubínky. Taky jsem dal řeč s kámošem z laborky, když na místě činu skončili. Trajektorie té poslední Danielovy kulky skoro dokonale zrcadlově kopíruje tu tvoji. Takže je to bez diskuse – vystřelila jsi až potom, co vystřelil přímo na tebe.“

„Já vím.“ Složila jsem prostěradla a hodila je do skříně. „Byla jsem u toho.“

Opřel se o linku, loknul si kafe a hleděl na mě. „Nenech se od těch hochů z vnitřních věcí rozhodit.“

„Je to průser, Franku,“ řekla jsem. „Média se na to vrhnou a na velitelství budou chtít, aby za to padaly hlavy.“

„A za co? Ten výstřel byl učebnicovej. A ten dům jde na vrub Byrnovi – dostal za úkol, aby to tam hlídal, a vykašlal se na to. Všechno ostatní mluví v náš prospěch. Fungovalo to, máme vraha, i když mu to ještě musíme dokázat. Pokud neuděláš nějakou pitomost – nějakou další pitomost –, mělo by nám to všem projít.“

Posadila jsem se na futon a našla cigarety. Nebylo mi jasné, jestli mě uklidňuje, nebo mi vyhrožuje, anebo snad od obojího trochu. „A co ty?“ zeptala jsem se opatrně. „Pokud už máš na vnitřních věcech škraloup…“

Obočí mu zakmitalo. „To je hezký, že se tak staráš. Mám ještě cosi v rukávu, kdyby bylo nejhůř.“

Ta kazeta se záznamem – jak jsem neuposlechla přímý rozkaz a řekla mu, že zůstávám – mezi námi probleskla tak jasně, jako by ji hodil na stůl. Sice by tím nebyl úplně z obliga – šéf má mít svoje oddělení pod kontrolou –, ale rozhodně by mě stáhnul s sebou a mohlo by se mu podařit vodu zkalit až tak, že by se z toho sám vykroutil. V té chvíli jsem věděla, že kdyby Frank chtěl celý tenhle průser hodit na mě, poslat celou moji kariéru ke dnu, mohl to udělat; a nejspíš by na to měl plné právo.

Zahlédla jsem v těch krví podlitých očích náznak pobavení – věděl, na co myslím. „V rukávu,“ zopakovala jsem po něm.

„Jako vždycky,“ řekl Frank a na vteřinu vypadal unaveně a staře. „Poslouchej, na vnitřních věcech rádi pouštějí hrůzu, dělá jim to dobře v kalhotách, ale zrovna teďka na tebe nic nemají – a ani na toho tvýho Sammyho, když na to přijde. Pár týdnů mě budou otravovat, ale nakonec budeme všichni v pohodě.“

Ke svému překvapení jsem pocítila prudký vztek. Ať už mě Frank bude chtít předhodit vlkům, nebo ne – a já neměla na to, jak se rozhodne, vůbec žádný vliv –, výraz v pohodě by mě osobně v téhle situaci nenapadl ani náhodou. „Fajn,“ řekla jsem. „To ráda slyším.“

„Tak proč ten kyselej výraz? Nekousla jsi omylem do citronu?“

Málem jsem po něm hodila zapalovačem. „Ježíšikriste, Franku! Já zabila Daniela. Bydlela jsem pod jeho střechou, seděla vedle něj u jeho stolu, jedla jsem jeho jídlo“ – neřekla jsem líbala jsem se s ním – „a potom jsem ho zabila. Nebude tu už ani jedinej z těch dnů, který tu měl bejt, a to jenom kvůli mně. Šla jsem tam, abych dostala vraha, celý roky se nepřipravuju na nic jinýho, a teďka…“ Zmlkla jsem, protože se mi třásl hlas.

„Víš co?“ řekl Frank po chvíli. „Máš zlozvyk připisovat si příliš velkou zásluhu za to, co dělají lidi kolem tebe.“ Vzal si hrnek k pohovce a sesul se na ni, nohy roztažené. „Daniel March nebyl žádnej idiot. Věděl moc dobře, co dělá, a úmyslně tě dostal do situace, kdy jsi neměla absolutně žádnou jinou možnost, než ho sejmout. To nebylo zabití, Cassie. Nebyla to ani sebeobrana. Tohleto byla sebevražda policajtem.“

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Já vím.“

„Věděl, že je zahnanej do kouta, neměl v úmyslu jít sedět – a já mu to nemám za zlý; dokážeš si ho představit, jak se kamarádíčkuje s muklama na cele? O to neměl zájem, a tak si vybral jinou cestu. Musím mu přiznat, že měl kuráž. Podcenil jsem ho.“

„Franku,“ řekla jsem. „Zabil jsi někdy někoho?“

Sáhl po mé krabičce cigaret, jednou rukou si zapaloval a sledoval přitom plamen. „Ty za nic nemůžeš,“ odpověděl, když odložil zapalovač. „Stalo se, není to nic veselýho, ale za pár týdnů už si na to ani nevzpomeneš, tečka.“

Neodpovídala jsem. Frank vyfouknul ke stropu dlouhý sloup dýmu. „Podívej se, případ jsi uzavřela. Když už jsi přitom musela někoho oddělat, tak zrovna s Danielem nemám problém. Ten sráč se mi vůbec nelíbil.“

Neměla jsem náladu se teď krotit, ne zrovna před Frankem. „Jo, Frankie, toho jsem si všimla. Stejně jako všichni, co se kolem tohohle případu ochomýtli třeba jenom zdálky. A víš, proč se ti nelíbil? Protože byl úplně jako ty.“

„Vida, vida,“ zaintonoval Frank líně. Ústa měl v koutcích pobaveně stažená, ale oči byly ledově modré, bez mrknutí, a nebyla jsem schopná říct, jestli má vztek, nebo ne. „Málem jsem zapomněl, že jsi dělala do psychologie.“

„Navlas, Franku.“

„Kecy. Ten kluk byl hajzl, Cassie. Pamatuješ, jak vypadal ten tvůj profil? Má za sebou nějakou trestnou činnost. Pamatuješ si na to?“

„Franku,“ řekla jsem. Uvědomila jsem si, že mi nohy sklouzly z pohovky a mám je jako přirostlé k podlaze. „Tys na něj něco našel?“

Frank nad cigaretou krátce, dvojsmyslně zakroutil hlavou. „Nepotřeboval jsem nic najít. Poznám, když někdo smrdí, stejně jako ty. Je jistá hranice, Cassie. A my dva žijeme na stejný straně od ní. I když se něco posere a zabloudíme na druhou stranu, podle té hranice najdeme cestu zpátky. Daniel ji v sobě neměl.“

Nahnul se ke stolku a odklepal popel z cigarety. „Je jistá hranice,“ zopakoval. „Na to nesmíš nikdy zapomenout, že je jistá hranice.“

Následovalo dlouhé ticho. Okno se znovu začalo zatemňovat. Pomyslela jsem na Abby, Rafiho a Justina, kde asi dnes stráví noc; jestli John Naylor dnes bude spát rozvalený v měsíčním světle mezi troskami Hlohovce, aby si aspoň na jednu noc vychutnal svůj triumf. Vím, co by na to Frank řekl: To není tvůj problém, teď už ne.

„Co bych ale rád věděl,“ řekl Frank po chvíli a tón jeho hlasu se změnil, „je to, kdy tě prokouknul. Protože on věděl, kdo jseš.“ Jak na mě pohlédl, v očích se mu modře zablesklo. „Podle toho, jak mluvil, je mi jasný, že věděl o mikrofonu – ale o to nejde. Mohli jsme klidně dát mikrofon Lexii, kdyby to přežila; to nedokazovalo, že jseš polda. Ale už když včera Daniel vcházel do baráku, věděl určitě, že máš u sebe pistoli a že ji použiješ.“ Uvelebil se na pohovce, jednu ruku položil na opěradlo a potáhnul z cigarety. „Máš ponětí, co tě prozradilo?“

Pokrčila jsem rameny. „Vsadila bych si na tu cibuli. Měli jsme sice dojem, že jsem to zachránila, ale Daniel hrál poker zjevně líp, než jsme si mysleli.“

„Ale no tak. Jseš si jistá, že to je všechno? Co třeba tvůj hudební vkus, v tom problém nebyl?“

Věděl to; ten Fauré mu neunikl. Nemohl to vědět určitě, ale jeho nos mu říkal, že v tom něco bude. Přinutila jsem se pohlédnout mu do očí, zatvářila se překvapeně a trochu žalostně. „Nic mě nenapadá.“

Kroužky dýmu se vznášely ve slunečním světle. „Fajn,“ řekl Frank nakonec. „No, říká se, že ďábel tkví v detailech. Za tu cibuli nemůžeš, což znamená, že nemůžeš ani za to, že jsi vybouchla, jasný?“

„Jasný.“ Aspoň to jsem mohla říct s čistým svědomím. „Dělala jsem, co jsem mohla, Franku. Snažila jsem se bejt Lexie Madisonová, jak to jenom šlo.“

„A pokud bys, čistě teoreticky, přišla před pár dny na to, že tě Daniel prokouknul, mohla bys udělat něco jinak, aby to dopadlo líp?“

„Ne,“ odpověděla jsem a věděla, že i tohle je pravda. Tenhle den se začal chystat před několika lety ve Frankově kanceláři, nad hořkým kafem a čokoládovými sušenkami. Tenhle den na nás všechny čekal od chvíle, kdy jsem zastrčila ten časový nástin svého nového života do kapsy uniformy a zamířila zpátky na autobusovou zastávku. „Větší happy end jsme si podle mě přát ani nemohli.“

Přikývnul. „Pak jsi odvedla svoji práci. A už na to nemysli. Nemůžeš si vyčítat něco, za co nese vinu někdo jinej.“

Ani jsem se nepokoušela mu popisovat, co jsem v duchu viděla – jemnou, spletitou pavučinu chodeb, kterými jsme dovlekli jeden druhého až sem, dlouhou řadu nevinností, z nichž se skládá vina. Pomyslela jsem na Daniela, jak mi s tím nevýslovným smutkem jako cejchem ve tváři říká, Lexie nebyla schopná domýšlet věci do důsledků, a cítila jsem, jak ta úzká čepel zajíždí mezi nás dvě ještě hlouběji a snaží se nás od sebe úplně oddělit.

„A tím se dostávám k tomu, proč jsem vlastně tady,“ řekl Frank. „Napadá mě ohledně tohohle případu ještě jedna otázka a mám takovej zvláštní pocit, že bys na ni mohla znát odpověď.“ Vzhlédnul ke mně od hrnku, z kterého se snažil něco vylovit. „Vážně tu holku bodnul Daniel? Nebo chtěl jenom z nějakýho pošahanýho důvodu vzít vinu na sebe?“

Ty klidné, modré oči na mě zíraly přes stolek. „Slyšel jsi to, co já,“ odpověděla jsem. „Je jedinej, z koho vypadlo něco konkrétního; ostatní tři nezmínili žádný jméno ani jedinkrát. Oni tvrdí, že to nebyl on?“

„Tvrdí velký kulový. Makáme na nich celej den a skoro celou včerejší noc a zatím z nich nevypadlo jediný slovo, kromě ‚Chci sklenici vody‘. Justin akorát brečel jako zjednanej a Rafi po nás hodil židlí, když se dozvěděl, že si poslední měsíc hřál hada na prsou – museli jsme mu dát klepeta, než se uklidní –, ale to byla jediná komunikace z jejich strany. Tváří se jako nějací váleční zajatci.“

Daniel přiložil prst na rty a přejížděl pohledem z jednoho na druhého s naléhavostí, které jsem tenkrát nerozuměla. I pro tuhle chvíli, která sahala až za nejvzdálenější obzor jeho života, měl plán. A zbylí tři, ať už z víry v něj, ze zvyku nebo čistě proto, že neměli jiné východisko, stále dělali, co jim řekl.

„Ptám se zčásti proto,“ pokračoval Frank, „že ty výpovědi tak úplně nesedí. Skoro, ale ne úplně. Daniel ti tvrdil, že držel ten nůž v ruce náhodou, protože zrovna umýval nádobí; ale Rafi a Justin na záznamu oba říkají, že Daniel se s Lexií rval oběma rukama. Předtím, než ji někdo bodnul.“

„Třeba se spletli,“ odpověděla jsem. „Seběhlo se to rychle; víš přece, jak se to má s očitýma svědkama. Anebo se to Daniel snažil bagatelizovat – že ten nůž měl náhodou v ruce, zatímco ve skutečnosti po něm sáhnul přímo s úmyslem Lexii bodnout. Jak to bylo ve skutečnosti, už se nejspíš nikdy nedozvíme.“

Frank potáhnul z cigarety a upřel pohled na drobné červené světýlko na konci. „Pokud vím, tak tu byl jen jeden člověk, kterej myl nádobí a od chvíle, co objevili ten vzkaz, do okamžiku, kdy Lexii někdo bodnul, neměl obě ruce volný.“

„Zabil ji Daniel,“ řekla jsem. Neměla jsem pocit, že říkám lež, a nemám ho ani teď. „Jsem si tím jistá, Franku. Mluvil pravdu.“

Frank mi dlouho zkoumavě hleděl do tváře. Potom vzdychnul: „Dobře. Já ti věřím. Sice bych zrovna do něj nikdy neřekl, že by mu mohly takhle rupnout nervy, že by mohl takhle zazmatkovat, ale co už, možná jsme toho měli společnýho míň, než si myslíš. Já sice od začátku sázel na někoho jinýho, ale pokud všichni chtějí, aby to byl Daniel…“ Maličko a krátce zaklonil hlavu, jako by krčil rameny. „Moc s tím nezmůžu.“

Zamáčknul cigaretu a vstal. „Na,“ zašátral v kapse saka. „Napadlo mě, že bys o to mohla mít zájem.“

Hodil mi cosi přes stůl; zablesklo se to ve slunečním světle a já to reflexivně chytila jednou rukou. Byla to mikrokazeta, na jaké se na oddělení tajných operací nahrávají odposlechy přes mikrofon.

„Je na ní nahraný, jak se snažíš celou svoji kariéru spláchnout do hajzlu. Nejspíš jsem nějak nešikovně stoupnul na kabel, když jsem s tebou ten den mluvil, a vypadnul konektor. Na oficiálním záznamu je asi patnáct minut ticha, než jsem si toho všimnul a zasunul to zpátky. Technici mě sice chtějí dát vykuchat a rozčtvrtit za to, že jsem si dovolil na ten jejich zbožňovanej krám vůbec sáhnout, ale to nejsou jediní.“

To není jeho styl, říkala jsem Samovi předešlou noc; to není Frankův styl, hodit to na mě. A ještě předtím, na samém začátku – Frank byl za Lexii Madisonovou odpovědný od chvíle, kdy ji vytvořil z ničeho, a zůstal za ni odpovědný až do chvíle, kdy byla nalezena mrtvá. Ne že by za celý ten průser cítil nějakou vinu, nic takového – jakmile mu vnitřní věci dají pokoj, nejspíš si na něj už ani nevzpomene –, ale někteří lidé zkrátka mají potřebu se o svoje záležitosti postarat až do konce, ať už se z toho vyklube, co chce.

„Žádný kopie nejsou,“ řekl Frank. „Můžeš bejt v klidu.“

„Když jsem říkala, že jseš úplně jako Daniel, nemyslela jsem to jako urážku.“

Když to pochopil, zahlédla jsem v jeho očích jakýsi komplikovaný výraz. Po dlouhé chvíli přikývnul. „Tak fajn.“

„Díky, Franku,“ sevřela jsem kazetu v ruce. „Děkuju.“

„Fíha,“ ozval se Frank náhle. Ruka mu vystřelila přes stůl a uchopila mě za zápěstí. „A co je tohle?“

Ten prstýnek. Zapomněla jsem na něj; pořád jsem si na to ještě úplně nezvykla. Musela jsem se přemáhat, abych při pohledu na jeho tvář nevyprskla smíchy. Nikdy předtím jsem neviděla Franka Mackeyho tak vyjeveného. „Myslím, že mi sluší,“ řekla jsem. „Líbí se ti?“

„Je novej? Nebo mi předtím něco uniklo?“

„Úplně novej,“ odpověděla jsem.

Do obličeje se mu vkradl ten líný, potměšilý úšklebek, přejížděl si jazykem zevnitř po tváři; najednou vypadal úplně čile, energií jenom sršel, celý nastartovaný. „No to mě teda poser na holý záda,“ řekl. „Ani nevím, kdo z vás dvou mě překvapil víc. Musím říct, ruku na srdce, před tím tvým Sammym smekám. Že mu držím všecky palce, vyřídíš mu to?“

Začal se chechtat. „Panenko skákavá, tohle mi vážně spravilo náladu. Cassie Maddoxová se bude vdávat! Ježkovy voči! Že mu držím palce!“ A jak sbíhal po schodech, pořád se ještě chechtal z plných plic.

Dlouho jsem seděla na futonu, obracela kazetu v rukou a snažila se rozpomenout, co všechno na ní ještě může být – co jsem ten den dělala, kromě toho, že jsem si u Franka koledovala o vyhazov. Kocovina, kafe, Bloody Mary a jak štěkáme jeden na druhého. Danielův hlas v Lexiině potemnělém pokoji, Kdo jseš? Fauré.

Frank si nejspíš myslel, že kazetu zničím, rozmotám ji a proženu domácím skartovačem – sice žádný nemám, ale vsadím se, že on ano. Místo toho jsem vylezla na kuchyňskou linku, sundala ze skříňky nahoře krabici od bot s úředními lejstry a vložila kazetu do ní, k pasu, rodnému listu, papírům od zdravotního pojištění a výpisům z účtu. Jednou si ji budu chtít poslechnout.

26

Pár týdnů poté, co operace Zrcadlo skončila, jsem pořád ještě musela dělat kancelářskou myš a čekat, až někdo někde rozhodne, co se mnou, když vtom mi zavolal Frank. „Mám na drátě Lexiina otce,“ řekl. „Chtěl by s tebou mluvit.“ Cvaknutí a potom už na mém telefonu jenom blikalo malé červené světýlko hovoru, který čekal, až ho přijmu.

Na domácím násilí jsem zrovna tvrdla na služebně. Byl čas oběda, byl klidný, jasný letní den; všichni ostatní zamířili ven, aby si lehli ve Stephen’s Green s rukávy vyhrnutými a s nadějí, že se trochu opálí, ale já se snažila držet co nejdál od Mahera, který si pořád přisunoval židli blíž ke mně a spiklenecky se vyptával, jaké to je, někoho oddělat, takže jsem si většinu dní vymýšlela, že mám neodkladné papírování a na oběd jsem chodila až později.

Nakonec to bylo zcela prosté – jednoho rána na opačné straně zeměkoule jistý Ray Hawkins, mladičký policista, odjel do práce a zapomněl si klíče od domu. Táta mu je přivezl na stanici. Otec byl kriminalista v důchodu, a když Rayovi předával klíče a přitom mu zdůrazňoval, ať cestou z práce koupí k večeři rybu, automaticky si prohlédnul nástěnku za stolem – oznámení, ukradená auta, pohřešované osoby – a řekl: Moment, tuhle holku už jsem někde viděl. Potom už stačilo jenom projít složky s pohřešovanými osobami za poslední roky, dokud na ně ta tvář nejuknula ještě jednou a naposledy.

Jmenovala se Grace Audrey Corriganová a byla o dva roky mladší než já. Její otec se jmenoval Albert. Vedl dobytkářskou farmu Merrigullan kdesi v nekonečné, bezejmenné krajině Západní Austrálie. Neviděl svou dceru celých třináct let.

Frank mu řekl, že já jsem na tomhle případě strávila nejvíc času a nakonec ho vyřešila. Měl tak silný přízvuk, že mi chvíli trvalo, než jsem mu začala rozumět. Očekávala jsem milion otázek, ale nepoložil mi ani jedinou, alespoň zpočátku. Místo toho mi vyprávěl – sám od sebe mi řekl věci, které jsem po něm nikdy nemohla chtít. Jeho hlas – hluboký, chraplavý, hlas velkého chlapa – hovořil pomalu, s dlouhými odmlkami, jako by nebyl zvyklý mluvit, ale hovořil dlouho. Za těch třináct let se v něm nahromadilo tolik slov, které čekaly na tento den, aby mohly ven.

Když byla Gracie malá, bylo to hodné dítě, říkal. Chytrá jako opice, dost na to, aby levou zadní zvládla i vysokou školu, ale neměla zájem. Byla domácí typ, říkal Albert Corrigan. Už v osmi letech mu vykládala, jak se v osmnácti vdá za některého kluka z farmy, budou na ní hospodařit a postarají se o něj a o mámu, až budou staří. „Měla to naplánovaný do posledního puntíku,“ řekl. V jeho hlase byly cítit ještě zbytky dávného úsměvu. „Říkala mi, že za pár let už bych na to měl pomalu myslet, až budu najímat lidi – abych prej vyčíhnul někoho, koho by si mohla vzít. Říkala, že se jí líběj vysoký blonďatý kluci a že jí nevaděj kluci, co hulákaj, ale nemá ráda ty, co pijou. Gracie, ta vždycky věděla, co chce.“

Ale když jí bylo devět, matka vykrvácela při porodu jejího bratříčka, dřív než k nim dorazil doktor. „Gracie byla moc malá na to, aby unesla něco takovýho,“ řekl. Z toho, jak zřetelně, těžce mu poklesl hlas, jsem poznala, že o tom přemýšlel milionkrát a vyrylo to v jeho duši dlouhou rýhu. „Bylo mi to jasný, jakmile jsem jí to řekl. Ten pohled v jejích očích – byla moc malá na to, aby to unesla. Úplně ji to zlomilo. Kdyby jí bylo jenom o pár let víc, mohlo to bejt dobrý. Takhle se ale změnila. Nic zvláštního, bylo to pořád hodný dítě, pořád si dělala úkoly do školy a tyhlecty věci, neodmlouvala. Začala se starat o domácnost – sporák byl větší než ona, a to malý vyžle na něm vařilo hovězí guláš k večeři, jak to odkoukalo od svý mámy. Ale už jsem nevěděl, co se jí děje v hlavě.“

Při odmlkách mi v hlavě řvala statická elektřina, táhlý, tlumený šum jako z lastury. Přála jsem si, abych toho věděla o Austrálii víc. Představovala jsem si rudou hlínu a slunce, které do vás pere hlava nehlava, pokřivené kytky, dost zarputilé na to, aby se dokázaly uživit jen ze vzduchu, nekonečnou krajinu, z které na vás jde závrať a která vás celé pohltí.

Když utekla poprvé, bylo jí deset. Našli ji do několika hodin, u silnice, měla žízeň a brečela vzteky, ale příští rok to udělala znovu a další rok zase. Pokaždé se dostala o něco dál. Mezitím o tom vůbec nemluvila. Když se jí na to ptal, jenom na něj zírala. Nikdy nevěděl, kdy se ráno vzbudí, a ona bude pryč. Když byla venku zima, přikrýval se jen dekou, a když bylo teplo tak raději vůbec, aby měl lehké spaní a slyšel, až klapnou dveře.

„V šestnácti se jí to už povedlo,“ řekl a slyšela jsem, jak polknul. „Štípla mi zpod matrace tři sta liber, vzala si z farmy landrover a na ostatních autech vypustila pneumatiky. Než jsme se za ní mohli pustit, byla už dávno ve městě, landrover nechala stát u benzínky a svezla se s nějakým tyrákem, co měl namíříno na východ. Poldové říkali, že se budou snažit, ale pokavad nechce, aby ji nikdo našel… Tohle je velká země.“

Celé čtyři měsíce, kdy o ní neměl ani zprávu, ji vídával v nočních můrách pohozenou někde u silnice, ohlodanou divokými dingy pod obrovským, rudým měsícem. Potom, den před jeho narozeninami, přišla pohlednice.

„Počkejte,“ řekl. Ozvalo se šustění, rána, zaštěkání psa někde v dálce. „Už ji mám. Stojí tu: ‚Drahej táto, všecko nejlepší k narozeninám. Jsem v pořádku. Mám práci a taky bezva kamarády. Už se nevrátím, ale chtěla jsem tě aspoň pozdravit. S láskou, Grace. P.S.: Nemusíš se bát, nedělám štětku.‘“ Znovu se chraplavě zasmál. „To je číslo, co? No jo, měla recht, fakt jsem se toho bál – hezká holka, co nic neumí… Ale kdyby to nebyla pravda, tak by mi to nepsala. Gracie ne.“

Razítko bylo ze Sydney. Všeho nechal, odjel na nejbližší letiště, chytil poštovní letadlo na východ a polepil ve městě sloupy s veřejným osvětlením šedivými, nakopírovanými plakátky NEVIDĚLI JSTE TUHLE DÍVKU? Nikdo se neozval. Příští rok přišla pohlednice z Nového Zélandu: „Drahej táto, všechno nejlepší k narozeninám. Prosím, přestaň po mně pátrat. Musela jsem se odstěhovat, protože jsem na ulici viděla svoji fotku. MÁM SE DOBŘE, tak s tím přestaň. S láskou, Grace. P.S.: Nebydlím ve Wellingtonu, jenom jsem sem zajela, abych to odtud poslala, tak se nemusíš obtěžovat.“

Neměl pas a ani nevěděl, kde by ho pořídil. Grace mělo být za pár týdnů osmnáct a policajti z Wellingtonu oprávněně namítli, že pokud se dospělá a psychicky zdravá osoba rozhodne odejít z domova, moc toho s tím nesvedou. Přišly odtud ještě dvě pohlednice – pořídila si psa a kytaru – a potom, roku 1996, jedna ze San Franciska. „Takže se nakonec dostala do Ameriky,“ řekl. „Bůhví jak se tam ocitla. Ale Gracie si nikdy s ničím nedělala velkou hlavu.“ Líbilo se jí tam – do práce jezdila tramvají a bydlela se sochařkou, která ji učila dělat na hrnčířském kruhu –, ale příští rok už byla v Severní Karolíně, bez vysvětlení. Odtud došly čtyři pohlednice, pak jedna z Liverpoolu, byli na ní Beatles, potom tři z Dublinu.

„Měla vaše narozeniny poznačené v diáři,“ řekla jsem mu. „Určitě by vám napsala i letos.“

„Jo,“ odpověděl. „Nejspíš jo.“ Někde na pozadí cosi hlasitě zaječelo – asi pták. Představila jsem si ho, jak sedí na otlučené dřevěné verandě a kolem něj se na všechny strany táhnou tisíce mil divočiny s vlastními prostými a nelítostnými zákony.

Bylo dlouhé ticho. Přistihla jsem se, jak si volnou rukou zlehka zajíždím do výstřihu, abych si sáhla na Samův zásnubní prstýnek. Operace Zrcadlo dosud nebyla oficiálně uzavřena, a pokud bychom zasnoubení oznámili, na vnitřních věcech by z toho nejspíš pár lidí chytil psotník, proto jsem ho zatím nosila na tenkém zlatém řetízku po mámě. Visel mi mezi prsy, zhruba tam, kde jsem měla předtím mikrofon. I v chladných dnech byl teplejší než moje pleť.

„Co z ní vyrostlo?“ zeptal se nakonec. „Jaká byla?“

Hlas se mu ztišil, mírně zhrubnul. Musel to vědět. Vzpomněla jsem si na May-Ruth, jak rodičům svého snoubence přinesla kytku v květináči, na Lexii, jak po sobě s Danielem rozesmátí házeli jahodami, na Lexii, jak schovává hluboko do vysoké trávy tu plechovku na cigarety, a neměla jsem naprosto ponětí, co mu říct.

„Pořád byla moc chytrá, i jako dospělá,“ odpověděla jsem. „Studovala postgraduálně angličtinu. A pořád si s ničím nedělala hlavu. Její kamarádi ji měli rádi a ona měla ráda je. Byli spolu šťastní.“ Přes to všechno, co nakonec jeden druhému udělali, jsem o tom byla přesvědčená. A jsem dosud.

„No jo, to je moje holčička,“ řekl nepřítomně. „To je moje holčička…“

Myslel na věci, které jsem nemohla vědět. Po chvíli se rychle nadechl a probral se ze zasnění. „Ale jeden z nich ji zabil, ne?“

Trvalo mu dlouho, než se na to zeptal. „Ano,“ odpověděla jsem. „Zabil. Pokud vás to utěší, tak to bylo neúmyslně. Nebyl v tom záměr, nic takového. Prostě se pohádali, on měl náhodou v ruce nůž, protože zrovna umýval nádobí, a přestal se ovládat.“

„Trpěla?“

„Ne. Ne, pane Corrigane. Patolog říkal, že těsně předtím, než ztratila vědomí, jenom cítila, že je zadýchaná a srdce jí bušilo rychleji, jako kdyby běžela.“ Byla to pokojná smrt, skoro jsem dodala; ale ty zaťaté pěsti.

Dlouho bylo ticho, až jsem si začínala říkat, jestli se spojení nepřerušilo, nebo jestli neodešel, nepoložil telefon a nezamířil ven; jestli se neopírá někde o zábradlí a zhluboka nevdechuje divoký, chladný, večerní vzduch. Lidé se začali trousit zpátky z oběda – na schodech duněly kroky, na chodbě někdo nadával na hromadu papírování, zahlaholil Maherův agresívní chechot. Rychle, chtělo se mi říct; nemáme už moc času.

Nakonec dlouze, pomalu vzdychnul. „Víte, na co si vzpomínám?“ zeptal se. „Na ten večer předtím, než naposled utekla. Seděli jsme po večeři na verandě, Gracie mi usrkávala z piva. Vypadala tak krásně. Byla jako její máma – najednou úplně klidná. Byla samej úsměv. Myslel jsem, že to znamená… no, myslel jsem, že se konečně zklidnila. Že se možná zakoukala do některýho z kluků na farmě – vypadala tak, jako děvče, když se zamiluje. Říkal jsem si: Tohle je naše holčička, Rachel. Není nádherná? Nakonec z ní bude spokojený děvče.“

V hlavě se mi začaly třepotat zvláštní věci, křehké jako poletující můry. Frank mu o tom neřekl – ani o celé té akci v utajení, ani o mně. „To byla, pane Corrigane,“ odpověděla jsem. „Svým způsobem byla spokojená.“

„Možná. Vypadá to tak. Chtěl bych jenom…“ Někde za ním znovu zavřeštěl ten pták, byl to táhlý, skličující, varovný výkřik v dálce. „Chci jenom říct, že nejspíš máte pravdu – ten kluk ji zabít nechtěl. Nejspíš by k tomu tak jako tak došlo, dřív nebo pozdějc. Ona nebyla dělaná pro tenhlecten svět. Od devíti let před ním utíkala.“

Maher vpadnul na služebnu, něco na mě zahulákal, plesknul o stůl velkým, ulepeným zákuskem a začal ho kuchat. Poslouchala jsem praskání statické elektřiny ve sluchátku a myslela na stáda koní v americké a australské divočině, jak pozlacená prudkým sluncem pobíhají svobodně, bojují s rysy a dingy a živí se tím, co najdou. Jeden můj kamarád z dětství, Alan, pracoval v rámci jakési studentské výměny jedno léto na ranči ve Wyomingu a viděl, jak tyhle koně krotí. Říkal mi, že čas od času se našel jeden, který se zkrotit nedal, divoký až do morku kosti. Tihle koně se vzpínali a vrhali se proti ohradě, dokud nebyli celí rozedraní a neřinula se z nich krev, dokud si nerozdrtili nohy či krk na kaši, dokud je jejich touha po útěku nestála život.

Frank měl nakonec pravdu – všichni jsme operaci Zrcadlo přežili v pohodě, nebo alespoň nikdo nedostal padáka ani nešel sedět, což podle mě nejspíš splňuje Frankovu představu o tom, co je to být „v pohodě“. Vzali mu tři dny dovolené a ve složce mu přibyla důtka, oficiálně za to, že se mu vyšetřování vymklo z rukou – při takhle velkém průšvihu vnitřní věci potřebovaly něčí hlavu na špalku a já měla pocit, že Frankova hlava jim vyhovovala dokonale. Média se z toho snažila vydolovat senzační příběh o policejní brutalitě, ale nikdo se s nimi nebavil, a tak měla v rukou pouze fotku Rafiho, jak ukazuje do objektivu vztyčený prostředník, která se objevila v jednom bulvárním časopise, na patřičném místě zodpovědně rozpixelovaná, aby děti při pohledu na ni neutrpěly mravní újmu. Absolvovala jsem povinné návštěvy u cvokaře, který ze mě byl blahem bez sebe – zahrála jsem mu pár příznaků lehkého traumatu, potom je nechala během pár týdnů pod jeho odborným dohledem zázračně zmizet, dostala jsem uschopnění a s operací Zrcadlo jsem se vypořádala po svém, sama.

Jakmile jsme věděli, odkud byly ty pohlednice poslány, byla už hračka ji vystopovat. Nemělo smysl se tím zabývat – nic z toho, co provedla předtím, než se objevila v našem rajónu a nechala se oddělat, se nás netýkalo –, ale Frank to udělal tak jako tak. Poslal mi složku s razítkem UZAVŘENO, bez jakékoli poznámky.

V Sydney příliš nepochodili – největší stopa, na niž narazili, byl jakýsi cvok, který chodil surfovat na Manley Beach, údajně ji tam snad viděl prodávat zmrzlinu a měl dojem, že se jmenovala Hazel, ale působil natolik zmateně a tupě, že ho nebylo možné brát jako spolehlivého svědka –, zato na Novém Zélandu byla identifikována jako Naomi Ballantineová, nejschopnější recepční jisté agentury, která dohazovala firmám brigádníky, a to až do chvíle, kdy ji jeden spokojený zákazník začal přesvědčovat, ať u něj začne pracovat na plný úvazek. V San Francisku se z ní stala hipísačka Alanna Goldmanová, která prodávala na pláži v krámku s koupacími potřebami a značnou část času trávila u ohně pokuřováním trávy; na fotkách jejích přátel jí mořský vánek rozevlával záplavu vlnitých vlasů, byla bosá, měla náhrdelníky z mušlí, ustřižené džíny a opálené nohy. V Liverpoolu to byla Mags Mackenzieová, nadějná designérka klobouků, která přes týden roznášela drinky v jakémsi bizarním koktejl baru a o víkendech prodávala svoje klobouky ve stánku na tržišti; na fotce měla na hlavě jakousi divokou kreaci z rudého sametu s širokým okrajem, nad jedním uchem s kanýrem ze staré hedvábné krajky, a smála se na celé kolo. Její spolubydlící – parta rozjívených holek, co žily nočním životem a zabývaly se víceméně tím samým, tedy módou, zpíváním v kapele a čímsi, čemu říkaly „urban art“ – tvrdily, že dva týdny předtím, než odešla, jí jedna módní značka nabídla práci návrhářky. Když se jednou ráno probudily a zjistily, že je pryč, příliš starostí si o ni nedělaly. Mags bude v pořádku, říkaly; vždycky se o sebe dokázala postarat.

K dopisu od Chada byla kancelářskou sponkou připnutá rozmazaná fotka těch dvou jakéhosi parného dne u jezera. Měla dlouhý cop, na sobě tričko, které jí bylo velké, nesměle se usmívala a schovávala tvář před fotoaparátem; Chad byl opálený čahoun, do čela mu volně padal zlatavý pramen vlasti. Držel ji jednou rukou kolem pasu a hleděl na ni, jako by nemohl uvěřit tomu, jaké ho potkalo štěstí. Kdybys mně tak dala šanci odjet s tebou, stálo v dopise, jenom nepatrnou šanci, May. Jel bych s tebou kamkoli. Doufám, žes našla to, cos hledala, ať už to bylo cokoliv. Jenom bych rád věděl, co to bylo a proč jsem to nebyl já.

Okopírovala jsem si fotky a zápisy z výslechů a poslala složku zpátky Frankovi s přilepeným papírkem, na němž stálo „Díky“. Druhý den odpoledne jsem odešla z práce dřív a zašla za Abby.

Její nová adresa byla ve složce – bydlela teď v Ranelaghu na Student Central, v sešlém malém domu se zaplevelenou předzahrádkou a s až příliš dlouhou řadou zvonků u dveří. Zůstala jsem stát na chodníku, opřená o zábradlí. Bylo pět hodin, brzy měla přijít domů – zvyk je železná košile – a já chtěla, aby mě viděla už z dálky a měla možnost se na mě připravit, než ke mně dojde.

Zhruba za půl hodiny se objevila na rohu, měla na sobě svůj dlouhý šedý kabát a táhla dvě igelitky ze samoobsluhy. Byla příliš daleko na to, abych ji poznala podle tváře, ale tu energickou, elegantní chůzi jsem poznala ihned. Když mě uviděla, silně zavrávorala, tašky jí málem vypadly z rukou a potom dlouho stála uprostřed prázdného chodníku a rozhodovala se, jestli se raději neotočit a nejít někam jinam, kamkoli. Potom se zhluboka nadechla, zvedla ramena a znovu vykročila směrem ke mně. Vzpomněla jsem si na to první ráno u stolu v kuchyni, jak mě napadlo, že za jiných okolností by z nás dvou mohly být kamarádky.

Zastavila se u branky, stála bez hnutí, zkoumala každý detail mé tváře, odhodlaně a neústupně. „Měla jsem ti zakroutit krkem,“ řekla nakonec.

Nevypadala na to, že by na to měla. Ztratila hodně na váze a vlasy měla stažené do drdolu, díky čemuž její tvář působila ještě hubeněji, ale nebylo to jenom tím. Z její pleti se cosi vytratilo – jakási jasnost, pružnost. Poprvé jsem ji na moment zahlédla takovou, jaká bude, až zestárne, přímou, jízlivou, houževnatou, s unavenýma očima.

„Měla bys na to plný právo,“ odpověděla jsem.

„Co chceš?“

„Pět minut. Zjistili jsme pár informací o Lexii. Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat. Třeba by… nevím. Třeba by to mohlo bejt k něčemu dobrý.“

Kolem nás prošel vytáhlý kluk v martenskách a s iPodem, vešel do domu a prásknul za sebou dveřmi. „Můžu dál?“ zeptala jsem se. „Anebo jestli nechceš, můžeme zůstat tady. Jenom pět minut.“

„Jakže se jmenuješ? Říkali nám to, ale zapomněla jsem to.“

„Cassie Maddoxová.“

„Detektiv Cassie Maddoxová,“ řekla Abby. Po chvíli si jednu igelitku posunula na zápěstí a vyhrabala klíče. „Tak jo. Můžeme klidně ke mně. Ale až ti řeknu, abys šla, tak půjdeš.“ Přikývla jsem.

Měla garsonku na konci prvního poschodí, menší a skromněji zařízenou, než byla ta moje – lůžko, křeslo, krb zatlučený prkny, mrňavá lednička, maličký stůl a židle přisunutá k oknu; žádné další dveře, do kuchyně ani do koupelny, na zdech nic, na krbové římse žádné tretky. Venku byl teplý večer, ale vzduch uvnitř byl chladný jako voda. Na stropě byly slabé fleky od vlhkosti, ale každý centimetr tu byl dočista vydrhnutý a velké vysouvací okno bylo orientované na západ, což pokoj naplňovalo dlouhým zádumčivým svitem. Vzpomněla jsem si na její pokoj na Hlohovci, na to útulné, vyzdobené doupě.

Abby položila igelitky na podlahu, setřásla ze sebe kabát a pověsila ho zezadu na dveře. Igelitky jí vyryly do zápěstí rudé čáry, jako by jí právě sundali želízka. „Není to zas taková díra, jak to vypadá,“ řekla vzdorovitě, ale znělo to poněkud utrápeně. „Je k tomu i vlastní koupelna a záchod. Sice venku na chodbě, ale co už nadělám.“

„Mně to nepřipadne jako díra,“ řekla jsem a vlastně to byla částečně pravda; svého času jsem bydlela i v horším kutlochu. „Jenom jsem čekala… Myslela jsem, že třeba dostanete nějaký peníze z pojistky. Na ten dům.“

Abby se zatvářila kysele. „Žádnou pojistku jsme neměli,“ odpověděla. „Říkali jsme si, že když tam ten dům stojí už tak dlouho… radši jsme dávali všechny peníze do oprav. Patří nám to.“ Otevřela cosi, co vypadalo jako šatník; uvnitř byl maličký dřez, dvouplotýnkový vařič a dvě skříňky. „Tak jsme to prodali. Nedovi. Nic jinýho nám nezbývalo. Nakonec vyhrál. Nebo možná vyhrála Lexie, nebo ti od vás, nebo ten chlap, co to zapálil, netuším. Každopádně vyhrál někdo jinej než my.“

„Tak proč bydlíš tady, když se ti tu nelíbí?“

Abby pokrčila rameny. Stála ke mně zády a uklízela nákup do skříněk – fazole v omáčce, konzerva s rajčaty, pytel neznačkových kukuřičných lupínků; její útlé lopatky, rýsující se ostře přes tenký šedý svetr, působily jako lopatky dítěte. „Tohle bylo to první, na co jsem natrefila. Potřebovala jsem někde bydlet. Když nás konečně ti od vás nechali na pokoji, lidi z Podpory nám našli ubytování v jednom příšerným penzionu v Summerhillu; neměli jsme žádný peníze, skoro všechnu hotovost jsme dávali do té kasičky, jak víš – a ta lehla popelem. Majitelka nás vždycky v deset ráno vyhnala a přijít jsme mohli zas až v deset v noci, trávila jsem celej den v knihovně zíráním do blba a celou noc jsem proseděla o samotě u sebe na pokoji – my tři jsme spolu vlastně ani nemluvili… Vypadla jsem odtud, jakmile jsem mohla. Teď, když jsme to prodali, tak by bylo nejrozumnější použít ten můj díl jako zálohu na byt, jenže abych mohla splácet hypotéku, potřebuju práci, a dokud nemám hotovej doktorát… Je to prostě začarovanej kruh. Sice se to snažím nějak vyřešit, ale jestli mi to bude trvat moc dlouho, tak všechny peníze spolkne nájem a vyřeší se to samo.“

„Jseš ještě pořád na Trinity?“ Chtělo se mi brečet. Takhle upjatý, podivný, odměřený rozhovor, poté, co mi zpívala k tanci, co jsme seděli u mě na posteli, cpali se čokoládovými sušenkami a vyprávěli si o tom, kdo nám kdy dal tu nejhorší pusu; neměla jsem na to nejmenší právo, a teď už jsem k ní nebyla schopná znovu najít cestu.

„Když už jsem tam začala, tak bych to tam snad mohla i dokončit.“

„A co Rafi a Justin?“

Abby přibouchla dvířka od skříňky a projela si rukama vlasy. To gesto jsem viděla už tisíckrát. „Já nevím, co s tebou mám dělat,“ vypadlo z ní náhle. „Když se mě takhle vyptáváš, na jednu stranu bych ti to ráda všechno pověděla, na druhý straně bych tě radši seřvala za to, cos nám provedla a přitom ses tvářila, že jsme tvoji nejlepší kamarádi, a na třetí straně bych ti nejradši řekla, polib si, fízle, a jak se vůbec opovažuješ brát do huby jejich jména? Já nemůžu… Nevím, jak s tebou mám mluvit. Nevím, jak se na tebe mám koukat. Co vlastně chceš?“

Ještě dvě vteřiny a vyhodila by mě. „Přinesla jsem tohle,“ řekla jsem rychle a vytáhla z brašny svazek okopírovaných papírů. „To víš, že Lexie bylo její falešný jméno, že jo?“

Abby založila ruce v bok a hleděla na mě, ostražitě a bez výrazu. „Jeden z těch tvých kamarádíčků nám to řekl. Jaksejmenuje, ten, jak po nás šel od samýho začátku? Takovej silnější blonďák, s tím galwayským přízvukem?“

„Sam O’Neill.“ V té době jsem už nosila prstýnek normálně na ruce – všechny posměšky, od těch srdečnějších až po úplné oplzlosti, už víceméně umlkly; oddělení vražd nám dokonce darovalo k zásnubám jakýsi prapodivný stříbrný talíř –, ale nebyl tu důvod, aby ji napadla jakákoli spojitost.

„Ten. Nejspíš čekal, že nám tím vyrazí dech a my mu pak všechno vyklopíme, nebo co. No a?“

„Vystopovali jsme ji,“ řekla jsem a podala jí okopírované stránky.

Abby si je vzala, projela stránky rychle palcem jednu po druhé; vzpomněla jsem si na to, jak zručně a nenuceně míchala karty. „Co je to?“

„Místa, kde žila. Její ostatní identity. Fotky. Záznamy výslechů.“ Pořád se na mě dívala s tím výrazem, přímým a definitivním jako facka. „Napadlo mě, že bys měla mít tu možnost. Příležitost se na to podívat, pokud bys chtěla.“

Abby hodila papíry na stůl, vrátila se k igelitkám a zastrkávala potraviny do maličké ledničky – půllitr mléka, malý plastový kelímek s jakousi čokoládovou pěnou. „Nechci. Vím už o Lexii všechno, co potřebuju.“

„Myslela jsem, že bys díky tomu leccos pochopila. Proč udělala to, co udělala. Možná bys to raději nevěděla, ale…“

Prudce se zvedla, dveře ledničky se rozletěly. „Co ty o tom, do háje, víš? Tys Lexii ani neznala. Mně je naprosto u prdele, jestli měla falešný jméno, nebo jestli měla tucet jiných identit na tuctu jiných míst na téhle planetě. To není důležitý. Já ji znala. Já s ní žila. Na tom nic falešnýho nebylo. Ty jseš jako Rafiho otec, všechny ty kecy o skutečným světě – tohle byl skutečnej svět. Byl daleko skutečnější než tohleto.“ Rozčileně obsáhla bradou místnost kolem nás.

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla jsem. „Prostě jenom nevěřím tomu, že vám chtěla ublížit, komukoli z vás. Tak to nebylo.“

Po chvíli se zase uklidnila; ramena jí poklesla. „To jsi tenkrát říkala. Že jsi – že ona – prostě zpanikařila. Kvůli tomu dítěti.“

„O tom jsem byla přesvědčená,“ odpověděla jsem. „A jsem pořád.“

„Jo,“ řekla Abby. „Já taky. To je jedinej důvod, proč jsem tě pozvala dál.“ Vrazila cosi rozhodně do jedné z přihrádek v ledničce a zavřela ji.

„Rafi a Justin. Nechtěli by to třeba vidět?“

Abby zmuchlala igelitky a nacpala je do jiné igelitky, která visela na židli. „Rafi je v Londýně,“ odpověděla. „Vypadnul odtud, jakmile nám to ti od vás dovolili. Jeho otec mu našel práci – netuším jakou přesně, je to něco s finančnictvím. Nemá pro ni naprosto žádnou kvalifikaci a nejspíš mu to půjde jako psovi pastva, ale dokud tam bude jeho tatík, tak ho nevyrazí.“

„Panebože,“ vypadlo ze mě, než jsem se stačila ovládnout. „Musí z toho bejt zničenej.“

Pokrčila rameny a věnovala mi rychlý, nevyzpytatelný pohled. „Moc spolu nemluvíme. Párkrát jsem mu volala, ohledně prodeje – ne že by ho to nějak zvlášť zajímalo, jenom mi řekl, ať udělám, co považuju za vhodný, a pošlu mu všechno, co má podepsat, jenže ho pokaždý musím uhánět. Volala jsem mu vždycky večer a většinou to znělo, jako by byl v nějakým luxusním lokále nebo nočním klubu – hlasitá muzika, řvali tam lidi. Říkají mu ‚Rafíí‘. Vždycky byl nametenej, což tě nejspíš nijak nepřekvapí, ale ne, neznělo to, jako by z toho byl bůhvíjak zničenej, pokud tě to uklidní.“

Rafiho úsměv v měsíčním světle, pohled ze strany upřený na mě, jeho hřejivé prsty na mé tváři; Rafi s Lexií kdesi – pořád jsem myslela na tu besídku. „A co Justin?“

„Odjel zpátky na sever. Zkoušel se vrátit na Trinity, ale nevydržel to – nešlo jenom o ty pohledy a šeptání, i když to bylo taky hrozný, ale… nic už nebylo jako dřív. Párkrát jsem ho slyšela, jak v knihovně brečí. Jednou potom nemohl do knihovny ani vejít, nedokázal to; dostal panickej záchvat, přímo na fakultě, přede všemi. Musela pro něj přijet sanitka. Už se tam potom neobjevil.“

Vzala jednu minci z úhledného komínku na ledničce, strčila ji do elektroměru a otočila knoflíkem. „Párkrát jsem s ním mluvila. Učí angličtinu na jakýsi chlapecký škole, zaskakuje za učitelku, co je teď na mateřský. Jsou to podle něj rozmazlení spratci a skoro každý ráno má na tabuli napsáno ‚Pan Mannering je teplouš‘, ale jinak má klid – je to někde na venkově – a ostatní učitelé ho nechávají na pokoji. Dost pochybuju, že by Rafi nebo Justin chtěli ty papíry vidět.“ Ukázala bradou na stůl. „A já se jich na to ptát nebudu. Jestli s nimi chceš mluvit, budeš si to muset vylízat sama. Ale měla bych tě varovat, nemyslím, že by zrovna skákali radostí, až tě uvidí.“

„Nemám jim to za zlý,“ řekla jsem. Přešla jsem ke stolu a sklepla papíry k sobě. Pod oknem byla zarostlá zahrada plná pestrobarevných plastových obalů a prázdných flašek.

„Víš, navždycky tě už budeme nenávidět,“ ozvala se Abby za mnou bez jakékoli změny v hlase.

Neotočila jsem se. Ať už se mi to líbilo, nebo ne, v tomhle maličkém pokoji sloužila moje tvář stále jako zbraň, obnažená čepel, položená mezi ní a mnou; bylo pro ni snazší hovořit, když ji neviděla. „Já vím,“ řekla jsem.

„Pokud hledáš nějaký rozhřešení, tak jseš na nesprávným místě.“

„Nehledám. Tyhle papíry jsou to jediný, co vám můžu nabídnout, tak jsem si řekla, že to musím zkusit. Dlužím vám to.“

Po chvíli jsem ji slyšela vzdychnout. „Ne že bychom si mysleli, že za všechno můžeš jenom ty. Tak pitomí nejsme. Už než jsi přišla…“ Náznak pohybu – přešlápla z nohy na nohu nebo si uhladila vlasy. „Daniel byl až do konce přesvědčenej, že to všechno zvládneme, že to zase bude dobrý. Já ne. I kdyby to Lexie přežila… Myslím, že bylo příliš pozdě, už když se u dveří objevili ti od vás. Všechno už bylo jinak.“

„Mezi tebou a Danielem,“ řekla jsem. „Mezi Rafim a Justinem.“

Další odmlka. „Myslím, že to bylo naprosto zřejmý. Tenkrát v noci, tu noc, když Lexie zemřela… nezvládli bychom to tak jako tak, i kdybys do toho nepřišla ty. I dřív se tu a tam vyskytnul nějakej problém, ale vždycky se to nějak vyřešilo. Jenže tu noc…“

Slyšela jsem, jak polkla. „Předtím bylo všechno v rovnováze. Všichni věděli, že Justin miluje Rafiho, ale bylo to jenom někde na pozadí. A mně ani nikdy nedošlo, že já… Můžeš si klidně myslet, že jsem blbá, ale nedošlo mi to; prostě jsem Daniela jenom považovala za nejlepšího přítele, jakýho bych mohla chtít. Myslím, že bychom takhle mohli všichni žít navěky – nebo taky ne. Ale tu noc se všechno změnilo. V tu chvíli, kdy Daniel řekl ‚Je mrtvá‘, všechno bylo jinak. Všechno bylo najednou jasnější, až nesnesitelně jasný, jako by někdo zapnul nějaký obrovský světlo a ty jsi už nemohla zavřít oči, ani na vteřinu. Víš, jak to myslím?“

„Jo, vím.“

„I kdyby se Lexie po tom všem fakt vrátila, nevím, jestli bychom…“

Nedořekla to. Otočila jsem se a viděla, že mě pozoruje, upřeněji, než jsem čekala. „Nemluvíš jako ona,“ řekla. „I pohyby máš jiný. Jseš jí vůbec v něčem podobná?“

„Měli jsme leccos společnýho,“ odpověděla jsem. „Ne všechno.“

Abby přikývla. Po chvíli řekla: „A teď už běž.“

Měla jsem už ruku na dveřích, když náhle a skoro neochotně pronesla: „Chceš slyšet něco divnýho?“

Už se stmívalo; její tvář vypadala, jako by se v té šeré místnosti ztrácela. „Když jsem jednou Rafimu volala, tak nebyl v tom klubu, nebo co to bylo, ale byl doma, na balkóně, v tom jeho bytě. Bylo pozdě. Chvíli jsme si povídali. Řekla jsem něco o Lexii – že mi pořád chybí, i když… přes to všechno. Rafi na to uštěpačně odpověděl něco v tom smyslu, že je mu až moc fajn na to, aby mu někdo chyběl; ale než to řekl, než odpověděl, chvilku mlčel. Zaraženě. Jako by mu chvíli trvalo, než mu došlo, o kom je řeč. Já Rafiho znám a přisámbohu, že se už už chystal zeptat: ‚Kdo?‘“

Nad námi začalo přes strop tlumeně vřískat z telefonu „Baby Got Back“ a někdo to běžel zvednout. „Byl dost opilej,“ pokračovala Abby. „Jak už jsem ti říkala. Ale stejně… pořád na to musím myslet. Jestli už na sebe pomalu nezapomínáme. Jestli třeba už do roka do dvou nebudeme mít navzájem jeden druhýho vymazanýho z paměti, pryč, jako bychom se nikdy neznali. Jestli kolem sebe třeba na ulici neprojdeme bez povšimnutí.“

„Pryč s minulostí,“ řekla jsem.

„Pryč s minulostí. Občas,“ vzdychla krátce, „si už nedokážu vybavit jejich tváře. U Rafiho a Justina to není taková katastrofa; horší je to u Lexie. A Daniela.“

Viděla jsem, jak otočila hlavu, její profil oproti oknu – nos lehce nahoru, pramen vlasů do čela. „Já jsem ho milovala,“ řekla. „Milovala bych ho tak, jak by mi to jenom dovolil, po zbytek života.“

„Já vím,“ odpověděla jsem. Chtělo se mi jí říct, že i k tomu, být milován, je třeba mít nadání, že to vyžaduje stejnou kuráž a sílu jako milovat; že někteří lidé se to z nejrůznějších důvodů nikdy nenaučí. Místo toho jsem znovu vytáhla z brašny ty okopírované papíry a prstem je projela – držela jsem je doslova před nosem, abych na ně viděla –, až jsem našla nekvalitně vytištěnou barevnou fotokopii toho snímku, na kterém se jich všech pět usmívá před Hlohovcem, zahalení do padajícího sněhu a ticha. „Na,“ řekla jsem a podala ji Abby.

Natáhla ke mně ruku, v tom šeru celou bledou. Odešla k oknu a nahnula papír proti posledním zbytkům světla.

„Děkuju,“ řekla po chvíli. „Tu si nechám.“ Stála tam a prohlížela si tu fotku, ještě když jsem za sebou zavírala dveře.

Doufala jsem, že se mi potom bude o Lexii zdát, aspoň tu a tam. Den po dni mizela z paměti ostatních; brzy se měla ztratit nadobro, měly z ní zůstat jenom ty zvonky a hloh v rozbořeném domě, kam nikdo nechodí. Myslela jsem, že jí dlužím svoje sny. Ale nikdy se neukázala. Ať už to bylo cokoli, co po mně chtěla, nejspíš to dostala. Jediné, o čem se mi zdává, je Hlohovec, prázdný, plný slunce a prachu a břečťanu, kde jsou vždy za nejbližším rohem slyšet kroky a šepot a v zrcadle se směje jedna z nás, ona či já.

Doufám v jediné – že ji nic nezastavilo. Že když už její tělo nemohlo dál, opustila ho stejně jako všechno, co ji svazovalo, šlápla na pedál a vyrazila s větrem o závod, řítila se noční dálnicí, volant puštěný, hlavu zvrácenou dozadu, s výkřikem jako rys k noční obloze, za ní ve tmě mizí bílé čáry a semafory, kola sviští centimetry nad zemí a v zádech ji mrazí svoboda. Doufám, že se tím rozbořeným domem prohnala jako vichřice každá vteřina, která jí jinak mohla patřit – bílé chocholky vln a mořská tříšť, svatební prsten a pláč Chadovy mámy, vrásky od slunce a cválání mezi divokými houštinami, první zoubek jejího dítěte a jeho lopatky jako drobná křidélka v Amsterdamu, Torontu či Dubaji; rozkvetlý hloh vířící v letním vzduchu, Danielovy šedivějící vlasy pod vysokými stropy, plamínky svíček a lahodný rytmus Abbyina zpěvu. Čas pracuje pro nás, řekl mi Daniel jednou. Doufám, že těch posledních několik minut pro ni pracoval jako ďas. Doufám, že si za tu půlhodinu odžila všech svých milion životů.

PODĚKOVÁNÍ

Mé obrovské díky zasluhuje pokaždé stále větší počet lidí. Úžasný Darley Anderson a všichni v agentuře, zvláště Zöe, Emma, Lucie a Maddie; tři skvělé redaktorky, Ciara Considineová z Hachette Books Ireland, Sue Fletcherová z Hodder & Stoughton a Kendra Harpsterová z Viking Penguin, za to, že tuhle knížku vylepšily, jak to jenom bylo možné; Breda Purdueová, Ruth Shernová, Ciara Doorleyová, Peter McNulty a všichni z Hodder Headline Ireland; Swati Gambleová, Tara Gladdenová, Emma Knightová a všichni v Hodder & Stoughton; Clare Ferrarová, Ben Petrone, Kate Lloydová a všichni z Viking; Jennie Cotterová z Plunkett Communications; Rachel Burdová za redakci vykonávanou s ostřížím zrakem; David Walsh za to, že mi odpovídal na nejrůznější dotazy ohledně fungování policie; Jody Burgess za informace týkající se Austrálie, korekturu a názory, za totéž v neposlední řadě i Tim Tams; Fearghas Ó Cochláin, za lékařskou terminologii; můj bratr, Alex French, za technickou i jinou podporu; Oonagh Montagueová, za to, jak je po všech stránkách skvělá; Ann-Marie Hardimanová, za její akademický přínos; David Ryan, za jeho dokonale akademický přínos; Helena Burlingová; všichni z PurpleHeart Theatre Company; BB, za opětovnou pomoc při překonávání kulturní bariéry; a samozřejmě mí rodiče, David French a Elena Hvostoff-Lombardi, za to, že mě celý život podporovali a věřili mi.

Na některých místech, kde to příběh vyžadoval, jsem si přizpůsobila skutečnost svým potřebám (jen tak namátkou, v Irsku neexistuje oddělení vražd). Veškeré chyby, ať již úmyslné či nikoli, padají na můj vrub.