Povím vám jedno – ten případ měl běžet jako po drátkách. Měl skončit v učebnicích jako ukázkový příklad dokonale odvedené práce. Po všech stránkách to měl být případ snů.

Ztracený Přístav má fascinující a napínavou zápletku, věrohodné postavy a je napsán jasně, chytře a zároveň poeticky. Z celé knihy čiší silné porozumění pro tragédii, jež rodinu potkala, pro temné stránky policejní práce i pro bolest, která zasahuje celé generace.

Patrick Anderson, Washington Post

Tana Frenchová je jednou z nejtalentovanějších žijících autorů detektivního žánru.

The Washington Post

Nová psychologická detektivka autorky románů V lesích a Na Věrnosti (bestsellery The Sunday Times a New York Times).

Uznávaný detektiv Mick Kennedy, přezdívaný Dělovka, vedlejší postava autorčiny předchozí knihy, spolu se začínajícím parťákem Richiem vyšetřují vraždu rodiny Spainů, která žila v nedostavěném a jen z části obydleném satelitním městečku za Dublinem. Na první pohled jasný případ se v průběhu vyšetřování komplikuje a oba detektivové narážejí na řadu podivných a zdánlivě těžko vysvětlitelných faktů, jež vedou vyšetřování několika směry. Místo činu navíc souvisí s Dělovkovým soukromým životem a zločin probouzí něco, o čem se domníval, že má pevně pod kontrolou – něco, co se v těch končinách jednoho léta přihodilo jejich rodině, když on a jeho sestry byli ještě děti…

Tana Frenchová (*1973) vyrůstala v Irsku, Itálii, USA a Malawi a od roku 1990 žije v Dublinu. Vyučovala herectví na dublinské Trinity College a pracuje v divadle, filmu a dabingu. Patří mezi uznávané autory detektivního žánru a všechny její knihy jsou kritikou i čtenáři přijímány velmi příznivě. Za román V lesích (Argo, 2010) získala v roce 2008 cenu Edgara Allana Poea (An Edgar Award) za nejlepší první román. V dalších letech vyšly knihy Podoba (Argo, 2011) a Na Věrnosti (Argo, 2012). Její zatím poslední kniha Ztracený Přístav získala v Irsku ocenění za nejlepší detektivní román roku 2012 (Ireland AM Crime Fiction Book of the Year v rámci Irish Book Awards).

1

Jedna věc je jasná – na tenhle případ jsem byl ten pravý. Žasli byste, kolik chlapů od nás, kdyby mohli, by od něj dalo okamžitě ruce pryč – a já tu příležitost měl, alespoň na začátku. Pár z nich mi to řeklo do očí: Tohle ti vůbec nezávidím, kámo. Netrápil jsem se tím ani jedinou vteřinu. Pouze jsem je litoval.

Řada z nich vůbec neprahne po ostře sledovaných případech, kde je toho v sázce až příliš – do vyšetřování moc šťourají novináři, říkají, že když se ti to nepovede rozlousknout, tak sletíš pěkně zvysoka. Tenhle negativismus nesnáším. Pokud budete myslet jenom na to, že si můžete natlouct, tak si nakonec natlučete. Já se soustředím čistě na to pozitivní a pozitivního je tu celá hromada – sice se můžete tvářit, že jste nad věcí, ale každý dobře ví, že k velkým případům patří velká povýšení. Dejte mi všechno, co míří na titulní stránky novin, a pobodané dealery si klidně můžete nechat. Jestli na to nemáte, běžte zpátky šlapat chodník.

Někteří z chlapů nezvládají případy s dětmi, což bych pochopil, až na to, pardon, že se ptám, ale pokud s tebou zamává ošklivá vražda, co potom hledáš na oddělení vražd? Pro tvou přecitlivělou prdelku by se nepochybně našlo nějaké to místo třeba na oddělení ochrany duševního vlastnictví. Já malé děti, utopence, vraždy, znásilnění i hlavy ustřelené brokovnicí s mozkem rozstříknutým po zdech všude kolem zvládám. A spím dobře, pokud se mi práce daří. Někdo to dělat musí. Jestliže jsem to já, je práce alespoň odvedená pořádně.

Když už jsme u toho, povězme si na rovinu ještě něco – v tom, co dělám, jsem třída. O tom není sporu. Jsem na oddělení vražd deset let a od chvíle, co jsem se tu postavil na vlastní nohy, což je sedm let, mám nejvyšší procento vyřešených případů. Letos jsem sice klesl na druhé místo, jenže frajer, co mě předběhl, měl sérii rodinných tutovek, kdy si vrah prakticky sám nasadil želízka a naservíroval se mu na talíři s jablečným pyré. Já jsem měl pech, jeden feťák za druhým, nikdo nic neviděl ani neslyšel, a i tak jsem skóroval. Kdyby měl vrchní komisař jedinou malou pochybnost, třeba jenom náznak, mohl mě z toho případu kdykoli odvolat. Nezapochyboval ani jedinkrát.

Snažím se vám tím říct jedno – ten případ měl běžet jako po drátkách. Měl skončit v učebnicích jako ukázkový příklad dokonale odvedené práce. Po všech stránkách to měl být případ snů.

Jakmile to u nás bouchlo o stůl, podle rány mi bylo jasné, že tohle je těžká váha. Bylo to jasné všem. Obyčejná řadová vražda míří přímo na služebnu a hodí ji na krk tomu, kdo je na řadě, anebo pokud je právě nepřítomen, komukoli, kdo se zrovna namane; jenom velké, delikátní případy, které vyžadují ruku mistra, jdou přes šéfa, aby pro něj sám vybral skutečné eso. Takže když vrchní komisař O’Kelly strčil hlavu do dveří služebny, ukázal na mě, štěknul „Kennedy, ke mně do kanclu,“ a zmizel, věděli jsme, o co jde.

Sebral jsem z opěradla sako a hodil ho na sebe. Tep mi vystřelil vzhůru. Bylo to už dlouho, moc dlouho, co jsem naposledy dělal na něčem velkém. „Počkej tady,“ řekl jsem parťákovi Richiemu.

„Óóóó,“ ozval se od svého stolu Quigley s přehrávaným zděšením a zašermoval vypasenou rukou. „Že by byl Dělovka zas v průseru? Nevěřil jsem, že se toho dožijem.“

„Jenom se kochej, starej brachu.“ Zkontroloval jsem, jestli mám rovně kravatu. Quigley byl trochu nakrknutý, protože teď byla řada na něm. Kdyby na oddělení jen zbytečně nezabíral místo, O’Kelly by případ přihrál jemu.

„Cos zase proved?“

„Opíchal jsem tvoji sestru. Ale musel jsem jí přitom přehodit pytel přes hlavu.“

Chlapi se zachechtali a Quigley našpulil rty jako stará babka. „To není zrovna vtipný.“

„Ťal jsem do živýho?“

Richie měl pusu dokořán a nadskakoval v židli nedočkavostí. Vytáhl jsem z kapsy hřeben a rychle si jím pročísl vlasy. „Jak vypadám?“

„Aby ses z toho neposral,“ řekl Quigley nakvašeně. Ignoroval jsem ho.

„Úchvatně,“ odpověděl Richie. „Co…?“

„Počkej tady,“ zopakoval jsem a odešel k O’Kellymu.

Druhá nápověda: O’Kelly stál za stolem, ruce nacpané do kapes u kalhot a kolíbal se na svých obtloustlých nohách dopředu dozadu. Tenhle případ mu zvýšil adrenalin do té míry, že nevydržel v křesle. „Dal jste si načas.“

„Promiňte, pane.“

Stál na místě, pomlaskával a dokola pročítal hlášenku. „Jak jste na tom s tím Mullenovým případem?“

Posledních několik týdnů jsem pro nejvyššího státního zástupce dával dohromady podklady k jedné z těch feťáckých motanic a dohlížel na to, aby v nich nebyla jediná škvírka, kterou by ten dealerský parchant mohl vyklouznout. Řada detektivů považuje svou práci za skončenou, jakmile je podaná žaloba, ale já si to beru osobně, pokud se nějaký z mých úlovků vykroutí z háčku, což se děje málokdy. „Je skoro hotovej. Plus mínus.“

„Moh by ho dokončit někdo jinej?“

„Bez problému.“

Přikývl a četl dál. O’Kelly má rád, když se ptáte sami – dáváte tím najevo, že víte, kdo je tu šéf –, a jelikož o tom, že je O’Kelly můj šéf, není pochyb, jsem ochoten vrtět ocáskem jako hodný pejsek, když to něčemu pomůže. „Něco přišlo, pane?“

„Znáte Brianstown?“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„Já taky ne. Je to jedna z těch novejch zástaveb u pobřeží, severně od Dublinu, za Balbrigganem. Dřív se to tam jmenovalo Ztracenej Záliv nebo tak nějak.“

„Ztracený Přístav,“ řekl jsem. „Jo, Ztracený Přístav znám.“

„Dneska je to Brianstown. A do večera ho bude znát v týhle zemi každej.“

„Takže ošklivý případ.“

O’Kelly položil těžkou dlaň na hlášenku, jako by se bál, aby neuletěla. „Chlap, ženská a dvě děti, pobodaní doma. Ženskou odvezli do špitálu; je to s ní dost nahnutý. Ostatní jsou mrtví.“

Na okamžik jsme se odmlčeli a poslouchali slabé vibrace, které ta slova rozechvěla v prostoru. „Kdo to ohlásil?“ zeptal jsem se.

„Manželčina sestra. Volaj si každý ráno, ale dneska jí to nebrala. Což ji tak vytočilo, že sedla do auta a namířila si to do Brianstownu. Auťák před barákem, uvnitř za bílýho dne rozsvíceno, nikdo neotvíral, tak zavolala obvoďákům. Ti vyrazili dveře a za nima čekalo tohleto překvápko.“

„Kdo je na místě činu?“

„Jenom obvoďáci. Z fleku jim bylo jasný, že tohle je vyšší liga, takže rovnou volali nám.“

„Paráda,“ kvitoval jsem. Mezi obvoďáky se motá spousta pitomců, kteří si nejdřív pár hodin hrají na detektivy, pošlou nenávratně do hajzlu všechny stopy a odborníky zavolají, až jim dojde, že přecenili svoje síly. Vypadalo to, že jsme měli kliku na párek s funkčními mozky.

„Chci na to vás. Můžete to vzít?“

„Bude mi ctí.“

„Jestli nemůžete teď hned všeho nechat, stačí slovo a já na to pošlu Flahertyho. Tohle nesnese odklad.“

Flaherty je ten hošan s tutovkami a nejvyšším procentem vyřešených případů. „To nebude nutné, pane. Beru to.“

„Fajn,“ řekl O’Kelly, ale hlášenku nedal z ruky. Natočil ji na světlo, zkoumal ji a mnul si palcem bradu. „Curran,“ vypadlo z něj. „Zvládne to?“

Mladý Richie byl na oddělení teprve druhý týden. Hodně chlapů nerado zaučuje bažanty, takže to dělám já. Pokud jste v něčem dobří, máte povinnost předávat zkušenosti. „Zvládne,“ odpověděl jsem.

„Můžu ho na nějakej čas vrznout jinam a dát vám k ruce někoho, kdo v tom umí chodit.“

„Aspoň se ukáže, jestli Curran na tuhle práci má, nebo ne.“ O nikoho, kdo v tom umí chodit, jsem zájem neměl. Výhoda zajíždění zelenáčů spočívá v tom, že si tím ušetříte spoustu dohadování – my všichni, kdo tuhle práci děláme už nějaký čas, máme svoje vlastní postupy a dva kohouti na jednom smetišti… znáte to. Ucho, pokud to s ním umíte, vás zdržuje daleko méně než další starý mazák. Nemohl jsem si dovolit ztrácet čas hrou na téma až-po-vás-ne-až-po-vás, tentokrát rozhodně ne.

„Vy byste vedl vyšetřování v každým případě.“

„Věřte mi, pane. Curran to zvládne.“

„Je to riziko.“

Všichni zelenáči jsou u nás zhruba na roční zkušební dobu. Sice nikoli oficiálně, ale to na principu nic nemění. Kdyby Richie hned zkraje udělal nějakou botu, navíc na takhle ostře nasvíceném jevišti, mohl by si rovnou začít vyklízet stůl. „Bude to v pohodě. Dohlídnu na něj.“

„Nejde jenom o Currana. Jak dlouho jste neměl velkej případ?“

Zíral na mě malýma, bystrýma očkama. Můj poslední ostře sledovaný případ nedopadl nejlíp. Nikoli mou vlastní vinou – člověk, kterého jsem považoval za přítele, na mě udělal křivárnu, hodil mě do sraček a nechal mě v nich hezky vyválet –, jenže lidi si to pamatují dodnes. „Skoro dva roky,“ odpověděl jsem.

„Správně. Když zvládnete tenhle, jste zpátky ve hře.“

Opačnou možnost nechal nevyřčenou, ležela hutná a těžká mezi námi na stole. „Zvládnu to,“ řekl jsem.

O’Kelly přikývl. „Myslel jsem si to. Pravidelně mě informujte.“ Nahnul se přes stůl a podal mi hlášenku.

„Díky, pane. Nezklamu vás.“

„Cooper a lidi z technickýho jsou už na cestě.“ Cooper je patolog. „Budete potřebovat nějaký chlapy; nechám vám z obecný kriminálky poslat pár asistentů. Bude jich stačit šest, pro začátek?“

„Šest bohatě. Kdybych potřeboval víc, dám vědět.“

Když jsem odcházel, dodal O’Kelly ještě: „A pro Kristovy rány, udělejte něco s tím Curranovým ohozem.“

„Minulý týden jsem to s ním probíral.“

„Proberte to znovu. Neměl náhodou včera na sobě mikinu s kapucí?“

„Už jsem mu zakázal tenisky. Zkouším to krůček po krůčku.“

„Jestli chce dělat na tomhle případu, tak ať kouká zvládnout pár pořádnejch kroků naráz, než dorazíte na místo činu. Novináři po tomhle půjdou jak slepice po flusu. Aspoň mu oblečte kabát, ať nejsou vidět ty tepláky, nebo jak se to dneska vyšňořil.“

„Mám ve stole náhradní kravatu. Dám ho do pořádku.“ O’Kelly zamumlal něco nevrlého o praseti ve smokingu.

Cestou zpátky na služebnu jsem očima proletěl hlášenku – bylo v ní jen to, co jsem už věděl od O’Kellyho. Oběťmi byli Patrick Spain, jeho žena Jennifer a jejich děti, Emma a Jack. Sestra, která zavolala na policii, se jmenovala Fiona Raffertyová. Dispečer pod jejím jménem připsal varovnými velkými písmeny: POZN.: PODLE PŘIVOLANÉHO POLICISTY SE PROJEVUJE HYSTERICKY.

Richie vyskočil ze židle a přešlapoval, jako by měl v kolenou pružiny. „Tak co…?“

„Sbal si věci. Jedeme pryč.“

„Já ti to povídal,“ řekl Quigley Richiemu.

Richie na něj vrhnul vykulený pohled neviňátka. „Tys mi něco povídal? Promiň, kámo, nějak mi to uniklo. Honily se mi hlavou úplně jiný věci, chápeš?“

„Myslel jsem to dobře, Currane. Ber nebo nech bejt.“ Quigley měl ve tváři stále ještě ten dotčený výraz.

Hodil jsem na sebe kabát a začal kontrolovat obsah svého kufříku. „Koukám, že jste si tu zatím spolu báječně pošpitali. Svěříte mi o čem?“

„O ničem,“ odpověděl Richie rychle. „Jenom běžný kecy.“

„Chtěl jsem, aby tady mladej Richie byl v obraze,“ řekl mi Quigley upjatě. „Že to nevěstí nic dobrýho, když si tě šéf zavolá samotnýho. Když ti něco vykládá za Richieho zády. Co to asi vypovídá o jeho postavení na oddělení? Myslel jsem, že by o tom moh trochu popřemejšlet.“

Quigley zbožňuje hru Na buzerování zelenáčů, stejně jako s oblibou tlačí na podezřelé o ždibec silněji, než je zdrávo; to sice tu a tam děláme všichni, ale on z toho má větší plezír než většina z nás. Nicméně, má dost rozumu na to, aby nechal moje chlapy na pokoji. Richie ho musel něčím naštvat. „Za chvilku toho bude mít na přemýšlení až až,“ řekl jsem, „takže si teď nemůže dovolit nechat se rozptylovat zbytečnýma hovadinama. Detektive Currane, můžeme jít?“

„Klidně mě ignorujte,“ zatáhl se Quigley.

„To dělám vždycky, brachu.“ Vytáhl jsem ze šuplíku kravatu a zastrčil ji pod stolem do kapsy u kabátu – nemá smysl Quigleymu nabíjet ostrými. „Připravenej, detektive Currane? Tak padáme.“

„Tak zas někdy,“ řekl Quigley Richiemu nikterak mile, když jsme byli na odchodu. Richie mu poslal vzdušný polibek, ale jelikož jsem to neměl vidět, nic jsem neviděl.

Byl říjen, kalné, chladné, šedivé úterní ráno, nabručené a rozmrzelé jako v březnu. Vybral jsem si z vozového parku svého oblíbeného stříbrného bavoráka – oficiálně sice platí, že kdo dřív přijde, ten dřív mele, ale v praxi si žádný klučina z domácího násilí nedovolí k nejlepší káře detektiva z mordparty se ani přiblížit, takže sedadlo zůstává nastavené, tak jak mi to vyhovuje, a na podlaze se nepovalují papíry od hamburgerů. Byl bych ochotný se vsadit, že do Ztraceného Přístavu trefím i poslepu, ale ten den jsem nemínil zjišťovat, jestli se náhodou nepletu, takže jsem ho zadal do navigace. Ztracený Přístav ovšem nenašla. Chtěla do Brianstownu.

Richie strávil své první dva týdny na oddělení tím, že mi pomáhal pracovat na složce Mullenova případu a příležitostně opakovaně vyslýchal svědky; tohle byl jeho první výjezd v oddělení vražd, takže rozčilením skoro nedýchal. Podařilo se mu držet nervy na uzdě až do chvíle, kdy jsme vyjeli. Potom vyhrknul: „Máme případ?“

„Máme.“

„Co je to?“

„Vražda.“ Zastavil jsem na červenou, vytáhl kravatu a podal mu ji. Měli jsme kliku – měl na sobě košili, i když to byl šunt za babku z látky tak tenké, že by mu přes ni bylo vidět na hrudi ochlupení, kdyby nějaké měl, a šedé kalhoty, které by byly skoro v pořádku, kdyby nebyly o několik čísel větší. „Uvaž si ji.“

Díval se na ni, jako by viděl kravatu poprvé v životě. „Fakt musím?“

„Fakt musíš.“

Chvíli jsem měl dojem, že budu muset zastavit a uvázat mu ji sám – naposledy měl na sobě kravatu nejspíš u biřmování –, ale nakonec to plus mínus zvládl. Sklopil stínítko a prohlížel se v zrcátku. „Vypadám šik, že jo?“

„Je to lepší,“ řekl jsem. O’Kelly měl nakonec pravdu – kravata toho s ním moc nesvedla. Byla pěkná, hedvábná, vínově červená s vetkaným drobným proužkem, ale na někom kvalitní oblečení vynikne a na někom zkrátka ne. Richie má přinejlepším sto sedmdesát pět centimetrů, je samá ruka, samá noha a má úzká ramena – vypadá na čtrnáct, přestože v jeho složce stojí, že je mu jednatřicet – a můžete mě mít za zaujatého, ale jakmile jsem ho uviděl, bylo mi jasné, z které čtvrti v Dublinu pochází. Má to už v sobě – vlasy nic neříkající barvy ostříhané skoro na ježka, ostré rysy, pružná, nepokojná chůze, jako by si jedním okem koledoval o průšvih a druhým vyhlížel cokoli, co nebude zamčené na řetěz. Na něm tahle kravata vypadala, jako by ji šlohnul.

Zkusmo ji promnul mezi dvěma prsty. „Parádní. Vrátím.“

„Nech si ji. A až budeš mít trochu času, sežeň si ještě pár dalších.“

Podíval se na mě a chystal se něco říct, ale nakonec si to rozmyslel. „Dík,“ vypadlo z něj místo toho.

Dorazili jsme na nábřeží a mířili na M1. Od moře vál přes Liffey silný vítr a chodci se proti němu probíjeli v předklonu. Když jsme uvízli v koloně – nějakému blbovi v teréňáku nedošlo, že už to na červenou projet nestihne, nebo mu to bylo fuk –, vytáhl jsem svůj Blackberry a naťukal esemesku své sestře Geraldině. Geri, MOC prosim. Vzala bys HNED Dinu z prace? Kdyz bude rvat, ze prijde o hodiny, rekni, ze ji je zaplatim. Neboj, je ok, pokud vim, ale par dni by mela zustat u tebe. Brnknu pozdeji. Dik. Šéf měl pravdu – zbývalo mi možná pár hodin, než bude Ztracený Přístav plný novinářů a noviny budou plné Ztraceného Přístavu. Dina je jako malé dítě; dosud o ni s Geri pečujeme. Až o tomhle případu uslyší, měla by být někde mimo nebezpečí.

Richie si mého esemeskování nevšímal, což bylo v pořádku, a místo toho sledoval navigaci. „Takže někde za městem?“

„Brianstown. Znáš to tam?“

Zakroutil hlavou. „Podle názvu to bude nejspíš nějaká ta nová zástavba.“

„Správně. Na severu u pobřeží. Dřív tam byla vesnice Ztracený Přístav, ale vypadá to, že si to tam od tý doby vzal do parády nějakej developer.“ Blbovi v teréňáku se konečně podařilo všem uhnout z cesty, takže se kolona znovu pohnula. Jedna z výhod hospodářské krize spočívá v tom, že jelikož ze silnic zmizela polovina aut, ti z nás, kteří stále ještě mají kam jezdit, opravdu dojedou k cíli. „Mám otázku. Cos viděl v práci nejhoršího?“

Richie pokrčil rameny. „Než jsem se dostal na dopravní inspektorát, dělal jsem celou věčnost dopraváka. Viděl jsem pár hodně hnusnejch havárek.“

To si myslí všichni, že mají to nejhorší za sebou. Bezpochyby jsem si to kdysi myslel i já. „Kdepak, starej brachu. Neviděls nic. To mi říká, že jsi ještě neviňátko. Vidět dítě s hlavou na cucky, protože nějakej kretén bral rychle zatáčku, to určitě člověku náladu nezvedne, ale není to nic v porovnání s tím, vidět dítě s hlavou na cucky, protože s ním nějakej magor bušil o zeď ještě dlouho potom, co přestalo dýchat. Doteďka jsi viděl jenom to, co s lidmi umí udělat smůla. Teď si poprvé budeš moct dobře prohlídnout, co jsou si lidi schopní provést navzájem. Věř mi, není to to samý.“

„Takže je to dítě? Ten případ?“ zeptal se Richie.

„Rodina. Otec, matka a dvě děti. Žena možná přežije. Ostatní to mají za sebou.“

Ruce na kolenou mu znehybněly. Bylo to poprvé, co jsem ho viděl sedět absolutně bez hnutí. „Ježkovy voči. Jak starý děti?“

„To ještě nevíme.“

„Co se jim stalo?“

„Vypadá to, že je někdo ubodal. Doma, nejspíš někdy včera v noci.“

„To je teda svinstvo. Hnusný svinstvo.“ Richieho tvář se protáhla do grimasy.

„Jo,“ odpověděl jsem, „to rozhodně. A než tam budeme, musíš to strávit. Pravidlo číslo jedna, můžeš si to zapsat: žádné emoce na místě činu. Počítej do deseti, pomodli se růženec, dělej trapný fóry, cokoli. Jestli potřebuješ pár tipů, jak na to, stačí říct.“

„Jsem v klidu.“

„Tím líp. Na místě je sestra tý ženský a tu nezajímá, jak moc tě to vzalo, ta potřebuje vědět, že to zvládáš.“

„Zvládám to.“

„Fajn. Počti si.“

Podal jsem mu hlášenku a dal mu třicet vteřin, aby ji proletěl očima. Když se soustředil, tvář se mu změnila – vypadal starší a bystřejší. „Až tam budeme,“ řekl jsem, když mu čas vypršel, „na co se zeptáš obvoďáků v první řadě?“

„Na zbraň. Jestli byla nalezena na místě činu.“

„A co známky násilnýho vniknutí, to nic?“

„Ty moh někdo fingovat.“

„Proč kolem toho chodit jako kolem horký kaše,“ řekl jsem. „Tím ‚někdo‘ myslíš Patricka nebo Jennifer Spainovy.“

Záškub v jeho tváři byl tak nepatrný, že bych si ho nevšiml, kdybych na něj nečíhal. „Kohokoli, kdo tam měl přístup. Příbuznýho nebo kámoše. Kohokoli, koho by pustili dovnitř.“

„Ale tos tím zrovna nemyslel, že ne? Měls na mysli Spainovy.“

„Jo. Asi.“

„Může bejt, starej brachu. Nebudeme si nic nalhávat. To, že Jennifer Spainová přežila, ji staví do čela pelotonu podezřelých. Na druhou stranu, v těchto případech to obvykle bývá otec – ženská oddělá jenom sebe a děti, chlap celou rodinu. Ať tak či onak, fingováním násilnýho vniknutí se ženský většinou neobtěžujou. Těm leží na srdci úplně jiný věci.“

„Fajn. Počítám, že známky vniknutí už si ověříme sami, jakmile tam dorazí lidi z technickýho; v tom bych se nespolíhal na obvoďáky. Ale zbraň bych viděl jako prvořadou.“

„Velmi dobře. Souhlas, tohle bude první otázka pro obvoďáky. A na co se nejdřív zeptáš sestry oběti?“

„Jestli Jennifer Spainová nebo Patrick Spain neměli nějaký nepřátele.“

„Jasně, ale na to se budeme vyptávat každýho, na koho narazíme. Na co se zeptáš výhradně Fiony Raffertyový?“

Zakroutil hlavou.

„Nic? Já osobně bych velice rád slyšel, co tam vůbec dělá.“

„Tady stojí…“ Richie zvedl hlášenku. „Ty dvě spolu mluvily každej den. Nebrala jí telefon.“

„No a? Zamysli se nad časovou sousledností, Richie. Dejme tomu, že spolu normálně mluví řekněme v devět, když manžílci vypadnou do práce a děti do školy…“

„Anebo až samy dojedou do práce. Třeba taky pracujou.“

„Jennifer Spainová ne, jinak by se sestra divila, proč není v práci, a ne, proč jí nebere telefon. Takže Fiona obvykle volá Jennifer dejme tomu od devíti, nejdřív od osmi třiceti – do tý doby si těžko najdou čas. A v deset třicet šest,“ zaklepal jsem prstem na hlášenku, „už je v Brianstownu a volá obvoďáky. Netuším, kde Fiona Raffertyová bydlí ani kde pracuje, ale vím, že do Brianstownu je to skoro odevšad dobrá hodina jízdy. Jinými slovy, Jennifer má s tím jejich ranním klábosením hodinu zpoždění – a to hodinu maximálně, mohlo to bejt mnohem míň – a Fiona je z toho tak vyplašená, že hned všeho nechá, sedne do káry a jede lán světa až do toho zapadákova. To mi přijde trochu přitažený za vlasy. Nevím jak ty, příteli, ale já bych rád věděl, co ji k tomu vedlo.“

„Třeba to nemá hodinu daleko. Třeba bydlí kousek a jenom zaskočila zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku.“

„Tak proč jela autem? Pokud to má daleko pěšky, tak je prostě divný, že tam jezdila. A máme tu pravidlo číslo dvě: pokud se někdo chová divně, ber to jako milej dáreček, kterej se neodmítá a kterej musíš stůj co stůj rozbalit. Tady nejsme na dopravním, Richie. Na týhle štaci si nemůžeš jenom tak říct: ‚no jasně, nejspíš to nic neznamená, prostě jí jenom něco přelítlo přes nos, pustím to z hlavy‘. Ani náhodou.“ Následovalo ticho toho druhu, který znamená, že rozhovor není u konce. Konečně Richie namítl: „Jsem dobrej detektiv.“

„Jsem si naprosto jistej, že jednoho dne z tebe bude skvělej detektiv. Ale v týhle chvíli se ještě musíš moc a moc učit.“

„Ať už nosím kravatu, nebo ne.“

„Není ti patnáct, kamaráde. Takže pokud chodíš oblečenej jako chmaták, nevypadáš jako zosobněnej vzdor proti systému, ale jako obyčejnej blbeček.“

Richie si mnul na prsou tenoučkou látku košile. „Je mi jasný, že chlapi z oddělení vražd obvykle pocházej odjinud než já,“ volil opatrně slova. „Ostatní jsou ze sedláckejch rodin, že jo? Anebo z učitelskejch. Já jsem dost mimo. To chápu.“

Jeho oči byly ve zpětném zrcátku zelené a klidné. „Je jedno, odkud pocházíš,“ odpověděl jsem. „S tím nic nenaděláš, takže je k ničemu o tom přemýšlet a plýtvat energií. Důležitý je to, kam kráčíš. A to, kamaráde, je něco, co ovlivnit můžeš.“

„To vím. A teďka jsem tady, ne?“

„A moje práce je pomoct ti ještě dál. A tam, kam kráčíš, se mimo jiné dostaneš i tím, že budeš dělat, jako že tam už jsi. Chápeš to?“

Tvářil se rozpačitě.

„Řeknu ti to takhle. Proč myslíš, že jedeme bavorákem?“

Richie pokrčil rameny. „Myslel jsem, že se ti ten auťák líbí.“

Pustil jsem jednou rukou volant a namířil na něj prstem. „Chceš tím říct, že se ten auťák líbí mýmu egu, co? Nenech se mýlit; tak jednoduchý to není. My tady nehoníme žádný zlodějíčky, Richie. V tomhle rybníku jsou vrazi velký ryby. A vraždy jsou vážná věc. Když se na místo činu přikodrcáme v otlučený toyotě z pětadevadesátýho, bude to působit neuctivě; jako že oběti si podle nás nezaslouží to nejlepší. Lidi to naštve. Vážně by ses chtěl uvíst v tomhle stylu?“

„Ne.“

„Jasně že nechtěl. A navíc, v otlučený toyotě bychom vypadali jako párek břídilů. A to hraje roli. Nejenom pro moje ego. Když v nás uvidí párek břídilů gauner, bude mít pocit, že má větší koule než my, a těžko ho pak zlomíme. Když v nás uvidí párek břídilů klaďas, napadne ho, že tenhle případ nikdy nerozlouskneme, tak proč by se měl obtěžovat nám pomáhat? A když uvidíme párek břídilů my sami, kdykoli se koukneme do zrcadla, tak co bys řek, že udělají naše šance na úspěch?“

„Nejspíš půjdou dolů.“

„Bingo. Pokud chceš pomýšlet na úspěch, Richie, nemůžeš se tvářit jako ztroskotanec. Chápeš, co tím chci říct?“

Sáhl si na uzel na své nové kravatě. „Takže se mám líp oblíkat. V podstatě.“

„Až na to, že to není o podstatě, starej brachu. S podstatou to nemá nic společnýho. Ty pravidla mají svůj důvod. A než je začneš obcházet, možná by bylo fajn se zamyslet, jakej.“

Najel jsem na M jedničku, šlápnul na plyn a nechal bavoráka pořádně rozjet. Richie se podíval na tachometr, ale ani necekl. I bez koukání jsem věděl, že jedu na chlup maximální povolenou rychlostí, ani o kilometr víc. Nejspíš mě měl za nudného blba. Nebyl zdaleka sám, ale myslí si to o mně pouze ti, co ještě nedospěli, minimálně po duševní stránce. Jenom nedospělý člověk považuje nudnost za něco špatného. Dospělí muži a ženy, co mají už leccos za sebou, vědí, že nudnost je dar přímo z nebes. Život má pro vás v rukávu rozruchu víc než dost a naservíruje vám ho, kdykoli nejste ve střehu, takže není třeba lačnit po dalším. Pokud to Richie dosud nevěděl, měl na to teprve přijít.

Osobně jsem pro novou výstavbu za městem všemi deseti – klidně si házejte vinu za tuhle hospodářskou krizi na stavební developery a jejich panáčkující banky a politiky, ale pravdou zůstává, že kdyby oni nemysleli ve velkém, těžko bychom se z té minulé vyhrabali. Mnohem raději vidím nový činžák nacpaný lidmi, co každé ráno vyrážejí do práce, aby udrželi v obrátkách motor téhle země, a večer se vracejí do svých roztomilých bytečků, na které si vydělali, než louku, z níž je velký kulový, kromě toho, že se na ní tu a tam pasou krávy. Krajina je jako žralok – jakmile se přestane hýbat, umírá. Ale každý z nás má své místo, které by nejraději zachoval beze změny.

Když jsem byl vyzáblý rozcuchaný prcek v záplatovaných džínech, znal jsem Ztracený Přístav jako svoje boty. Dnešní mládež vyrůstala za konjunktury, prázdniny trávila s rodiči v zahraničních hotelových letoviscích a dva týdny na Costa del Sol bere jako životní minimum, jenže mně je dvaačtyřicet a naše generace měla mnohem nižší nároky. Pokud jste si mohli dovolit pár dní u Irského moře v pronajatém obytném přívěsu, byli jste honorace.

Ztracený Přístav byl tenkrát díra. Nějaký tucet baráků, v nichž bydleli samí Whelanovi nebo Lynchovi, kteří tu zapustili kořeny už v samých počátcích evoluce, jeden krám, který se jmenoval U Lynchů, hospoda, která se jmenovala U Whelanů, a hrstka parkovacích míst pro obytné přívěsy, z kterých se dalo rychle bosky přeběhnout přes podkluzující písečné duny mezi trsy pobřežní trávy na krémově zbarvenou pláž. Každý červen jsme tam trávili dva týdny v rezavém přívěsu s palandami pro čtyři, který otec rezervoval celý rok předem. Já s Geri jsme spali na těch horních; Dina musela být dole, vedle rodičů. Geri si mohla vybrat místo jako první, protože byla nejstarší, ale vždycky chtěla palandu směrem do vnitrozemí, aby mohla pozorovat poníky na louce za námi. To znamenalo, že já se každé ráno probouzel s pohledem upřeným na bílé pásy mořské pěny a ptáky pobíhající na dlouhých nohách po písku v lesku ranního slunce.

My tři jsme byli na nohou už za rozbřesku, v každé ruce krajíc chleba s máslem a cukrem. Celý den jsme si hráli na piráty s dětmi z ostatních přívěsů, naskakovaly nám pihy a loupali jsme se od soli a větru a sluníčka, které tu a tam na hodinku zasvítilo. Odpoledne matka usmažila na přenosném vařiči vajíčka s klobásou a otec nás potom poslal k Lynchovým pro zmrzlinu. Po návratu jsme je vždycky našli, jak máma sedí tátovi na klíně, hlavu vloženou do křivky jeho krku, a zasněně se usmívá na moře; táta si vždycky omotal její vlasy kolem volné ruky, aby jí je mořský vítr nepřilepil na zmrzlinu. Těšil jsem se celý rok, až je zase takhle uvidím.

Jakmile jsem sjel s bavorákem z hlavní silnice, začal jsem se rozpomínat na cestu, lovit vybledlý plánek zastrčený kdesi hluboko v paměti: kolem skupinky stromů – dnes už jsou vyšší – nalevo v ohybu kamenné zdi. Jenže tam, kde se nám za nízkým zeleným kopečkem měl otevřít pohled na moře, se zčistajasna zvedla záplava domů a zahradila nám výhled jako barikáda – řady břidlicových střech a bílých štítů za vysokou zdí ze škvárobetonových tvárnic jako by se táhly celé kilometry na obě strany. Na obrovské ceduli u vjezdu stálo okázalým květnatým písmem o velikosti mé hlavy: VÍTEJTE V BRIANSTOWNU – VYHLÍDCE NA OCEÁN. NOVÁ DIMENZE PRVOTŘÍDNÍHO BYDLENÍ. PROHLÍDKY LUXUSNÍCH DOMŮ A BYTŮ. Někdo přes to nastříkal obrovského rudého ptáka s koulemi.

Na první pohled působila Vyhlídka na Oceán docela lákavě – velké samostatně stojící domy, které vám za vaše peníze nabízely hmatatelnou hodnotu, úhledné pásy zeleně, poutavé směrovky, ukazující cestu k „mateřské školce Zlatíčka“ či „relaxačnímu centru Drahokam“. Na druhý pohled předzahrádky potřebovaly vyplet a v chodnících byly díry. Na třetí pohled tu něco nehrálo.

Domy byly až příliš jeden jako druhý. Dokonce ani u těch, kde červenomodrá cedule triumfálně křičela PRODÁNO, nikdo dosud nenatřel dveře žádnou osobitou barvou podle vlastního vkusu, nedal za okna květináče a na trávníku se nepovalovaly žádné rozházené umělohmotné dětské hračky. Bylo tu pár zaparkovaných aut, ale před většinou domů nestálo nic a rozhodně to nevypadalo tak, že jsou všichni pryč jen dočasně, protože roztáčejí kola ekonomiky. Naprostou většinou domů bylo vidět skrz až na holá okna vzadu a na šedivou oblohu za nimi. Po chodníku strkala jakási podsaditá holka v červené bundě golfáč a vítr ji chňapal za vlasy. Zdálo se, že ona a její dítě s obličejem jako měsíček jsou na míle daleko jediní lidé.

„Ježkovy voči,“ vypadlo z Richieho; jeho hlas v tom tichu zazněl tak hlasitě, až jsme oba nadskočili. „Hotový Městečko prokletých.“

V hlášence stálo „ulice Strmá č. 9, Vyhlídka na Oceán“ – což by možná dávalo smysl, kdyby Irské moře bylo oceán, nebo kdyby odtud aspoň bylo vidět, ale dejme tomu, že se každý snaží vytřískat maximum z toho, co je k dispozici. Navigace ztrácela půdu pod nohama – vedla nás ulicí Vstupní, načež nás nechala ve štychu na samém konci ulice Háječek, jež korunovala paradox zdejšího názvosloví naprostou absencí jakýchkoli stromů v dohledu. Tady nám oznámila: „Dorazili jste k cíli. Přeji hezký den.“ Otočil jsem se s autem a začalo hledání. Jak jsme pronikali hlouběji do zástavby, domy byly stále nedokončenější, jako bychom si pouštěli film pozpátku. Za chviličku už to byly pouhé zdi s lešením, v nichž tu a tam zíval otvor pro okno; v domech bez čelní zdi se po místnostech povalovaly zlomené žebříky, trubky a zpuchřelé pytle cementu. Pokaždé, když jsme zahýbali za roh, čekal jsem, že potkáme houf stavbařů, ale zahlédli jsme pouze otlučený žlutý bagr na prázdné parcele, který stál nakřivo v rozrýpaném bahně mezi hromadami hlíny.

Tady nikdo nebydlel. Chtěl jsem se vrátit přibližně tudy, kudy jsme přijeli, ale celé městečko bylo postavené jako ta stará bludiště z živého plotu, samá slepá ulička a ostrá zatáčka, takže jsme skoro okamžitě zabloudili. Zahryzal ve mně nepatrný náznak paniky. Odjakživa nesnáším, když ztratím orientaci.

Na jedné křižovatce jsem zastavil – reflex, ne že by hrozilo, že se mi do cesty vyřítí auto – a v tichu, které vystřídalo hřmot motoru, jsme zaslechli hluboké burácení moře. Potom Richie zvedl hlavu: „Co je to?“ Byl to krátký, syrový, rozervaný křik, který se opakoval znovu a znovu s takovou pravidelností, až působil jako stroj. Nesl se nad bahnem a betonem a odrážel se od nedostavěných zdí, takže mohl vycházet odkudkoli, či odevšad. Pokud mi uši sloužily dobře, nic jiného ve městečku slyšet nebylo, jen ten křik a moře.

„To bude podle mě sestra oběti,“ řekl jsem.

Podíval se na mě, jako bych mu ubližoval. „To je liška nebo něco takovýho. Možná ji srazilo auto.“

„A já tě měl za světáka, kterej dobře ví, že tohle nebude žádná legrace. Koukej si rychle obrnit nervy, Richie. Pořádně.“

Spustil jsem okýnko a jel za zvukem. Ozvěna mě párkrát zavedla jiným směrem, ale když jsme nakonec vjeli do Strmé ulice, okamžitě jsme to poznali. Jednu její stranu tvořily čisťounké bílé dvojdomky s arkýřovými okny, seřazené po dvou, jeden vedle druhého, úhledně jako domino; na druhé straně bylo lešení a sutiny. Mezi jednotlivými kostkami domina se za zdí městečka pohupovaly kousky šedého moře. Před pár domy stálo auto či dvě, ale před jedním parkovala tři – bílé Volvo hatchback, které jako by téměř bylo podepsáno „Spainovi“, žlutý Fiat Seicento, jenž měl své nejlepší dny dávno za sebou, a policejní vůz. Podél nízké zídky u předzahrádky byla natažená žlutobílá policejní páska.

To, co jsem říkal Richiemu, jsem myslel vážně – při téhle práci záleží úplně na všem, včetně toho, jak otevíráte dveře u auta. Ještě než řeknu svědkovi či podezřelému jediné slovo, musí dávno vědět, že přijel Mick Kennedy a že celý případ drží pevně za koule. Zčásti musíte mít kliku jako já – jsem vysoký, na hlavě mám plno vlasů, z devětadevadesáti procent stále ještě tmavě hnědých, působím solidně, pokud můžu soudit, a to všechno je vám k užitku –, ale zbytek už je spousta dřiny a praxe. Prudce jsem zabrzdil, jediným ladným pohybem se vyhoupnul i s kufříkem z auta a svižným, efektivním tempem zamířil k domu. Jen ať se Richie učí držet se mnou krok.

Jeden z obvoďáků dřepěl nemotorně u policejního auta a poplácával po ruce kohosi na zadním sedadle, kdo byl naprosto zjevně autorem jekotu. Druhý popocházel před brankou s rukama sepjatýma za zády až příliš rychle tam a zpět. Vzduch voněl svěže, sladce i slaně – mořem a loukami. Bylo tu chladněji než v Dublinu. Vítr nesměle pohvizdoval mezi lešením a obnaženými trámy.

Chlapík, který popocházel tam a zpět, byl mého věku, měl panděro a postavu jako pytel s pískem – evidentně za celých dvacet let u policie nic podobného neviděl a doufal, že mu to vydrží i dalších dvacet. „Strážmistr Wall,“ přivítal mě. „Ten u auta je strážmistr Mallon.“ Richie mu už už podával ruku. Bylo to jako hlídat nemotorné štěně. Než se jim stačil vrhnout do náruče, odpověděl jsem odměřeně: „Detektiv Kennedy a detektiv Curran. Byli jste uvnitř?“

„Jenom na začátku. Hnedka jsme odtamtud vypadli a brnkli vám.“

„Dobrej nápad. Povězte mi přesně, co se stalo, od začátku do konce.“

Obvoďák pohlédl na dům, jako by mohl stěží uvěřit, že je to totéž stavení, k jakému před pár hodinami přijeli. „Byli jsme přivolaní ke kontrolní prohlídce. Sestra paní Spainový si o ni dělala starosti. Na místo jsme dorazili chvíli po jedenáctý, zvonili jsme na ně, telefonovali, ale bez úspěchu. Nevšimli jsme si žádnejch stop po násilným vniknutí, ale když jsme nakoukli oknem vpředu, v přízemí se svítilo a v obýváku byl nepořádek. Na zdech…“

„Ten nepořádek uvidíme za minutku sami. Pokračujte.“ Nikdy nenechávejte nikoho popisovat detaily, než si místo činu prohlédnete sami, protože jinak vše uvidíte jeho očima.

„Rozumím.“ Obvoďák zamrkal. Zařadil zpátečku. „Takže jsme se zkoušeli dostat k baráku zezadu, ale vidíte sám – tudy by se neprotáhlo ani dítě.“ Měl pravdu – do mezery mezi domy se tak tak vešla zídka. „Došli jsme k závěru, že nepořádek v obýváku a obavy sestry paní Spainový opravňujou k násilnýmu otevření domovních dveří. Našli jsme…“ Přešlapoval a během řeči neustále sledoval dům, jako by to bylo číhající zvíře, které se na něj chystá každou chvíli vrhnout. „V obýváku jsme nenašli nic zvláštního, leda nepořádek, ale… Pak jsme šli do kuchyně, kde na podlaze ležel muž a žena. Oba byli podle všeho pobodaní. Se strážmistrem Mallonem jsme zřetelně viděli na ženině tváři bodnou ránu. Vypadalo to na nůž. Byla…“

„To určí lékaři. Co jste dělali potom?“

„Mysleli jsme, že jsou oba mrtví. Brali jsme to jako hotovou věc. Je tam spousta krve. Spousta…“ Několikrát se píchnul ukazovákem na různých místech do hrudi. Někteří chlapi nezůstávají celý život u obvoďáků jen tak bez důvodu. „Strážmistr Mallon jim ale zkontroloval puls, pro jistotu. Žena ležela přitisknutá k muži, jako by se k němu choulila. Hlavu měla… hlavou se mu opírala o rameno, jako ve spánku… Když na ni strážmistr Mallon sáhnul, nahmatal pulz. V životě s ním nic tak nezamávalo. Vůbec jsme nečekali… Nemoh tomu uvěřit, ale pak se k ní sehnul a slyšel, jak dejchá. Pak jsme hnedka volali sanitku.“

„A než přijela?“

„Strážmistr Mallon zůstal u ženy. Mluvil na ni. Byla v bezvědomí, ale… říkal jí akorát, že všecko je v pořádku, že jsme od policie, že sanitka je na cestě, aby vydržela… Já šel nahoru. V zadních pokojích… Jsou tam dvě malý děti, detektive. Chlapeček a holčička, v postýlkách. Zkoušel jsem masáž srdce. Jsou… byly studený, ztuhlý, ale i tak jsem to zkusil. Když se ukázalo, že jejich matka je naživu, tak jsem si myslel, nikdy nevíte, třeba ještě…“ Bezděčně si utíral dlaně vpředu o bundu, jako by z nich chtěl tu vzpomínku setřít. Neseřval jsem ho za to, že zničil důkazy – na jeho místě by to udělal každý. „Marně. Když mi to došlo, šel jsem zpátky do kuchyně za strážmistrem Mallonem a brnkli jsme vám a ostatním.“

„Přišla ta žena k sobě?“ zeptal jsem se. „Řekla něco?“

Zakroutil hlavou. „Ani se nehnula. Pořád jsme si mysleli, že nejspíš už je po smrti, museli jsme pořád zkoušet, jestli je ještě…“ Znovu si utřel dlaně.

„Máme u ní v nemocnici někoho?“

„Zavolali jsme na stanici, ať tam někoho pošlou. Možná s ní měl jet někdo z nás, ale bylo nutný zajistit místo činu a ta její sestra… ta byla… no, však ji slyšíte.“

„Takže jste jí to řekli.“ Pokud možno uvědomuju příbuzné sám. Z první reakce můžete vypozorovat spoustu věcí.

„Řekli jsme jí, ať počká venku, ale neměli jsme nikoho, kdo by tam s ní zůstal,“ omlouval se obvoďák. „Čekala dost dlouho, ale potom šla dovnitř. Do baráku. Byli jsme u oběti, čekali jsme na vás; všimli jsme si jí, až když byla v kuchyni ve dveřích. Začala ječet. Vytáh jsem ji zas ven, ale bránila se… Musel jsem jí to říct, detektive. Jinak by lezla dovnitř znovu a znovu, musel bych ji venku připoutat.“

„Dobře. Nemá smysl naříkat nad rozlitým mlíkem. Co bylo potom?“

„Zůstal jsem s ní venku. Strážmistr Mallon počkal u oběti, než přijela sanitka. Potom šel ven.“

„Aniž by dům prohledal?“

„Já se vrátil dovnitř a on šel za ní ven. Strážmistr Mallon, pane, je celej od krve; nechtěl ji rozšlapat po celým baráku. Proved jsem předběžnou prohlídku, jenom abych ověřil, že v baráku není nikdo další. Teda nikdo živej. Detailní prohlídku jsme nechali na vás a na techniky.“

„To rád slyším.“ Dal jsem Richiemu obočím znamení. Byl připravený a okamžitě zareagoval otázkou: „Našli jste zbraň?“

Obvoďák zakroutil hlavou. „Ale možná tam je. Pod tělem muže nebo… kdekoli. Jak jsem řek, snažili jsme se co nejmíň znehodnotit místo činu.“

„Co nějakej dopis?“

Další zakroucení hlavou.

Pokývl jsem směrem k policejnímu autu. „Jak je na tom její sestra?“

„Občas se nám ji povede na chvilku uklidnit, ale pokaždý zas…“ Obvoďák vrhnul na auto přes rameno uštvaný pohled. „Sanitáři jí chtěli dát nějaký sedativum, ale nevzala si. Můžeme je zavolat zpátky, kdyby…“

„Zkoušejte to dál. Dokud si s ní nepromluvíme, cpal bych do ní sedativa jenom v nejnutnějším případě. Jdeme mrknout na místo činu. Ostatní už jsou na cestě – jestli mezitím dorazí patolog, může počkat tady, ale havrani a technici ať si drží odstup, dokud neproklepneme sestru. Jak by je tu zmerčila, přeskočilo by jí definitivně. Kromě toho, ať zůstane, kde je. To samý platí pro sousedy, a kdyby sem náhodou zabloudil někdo jinej, tak to samý v bledě modrým. Jasný?“

„Dokonale,“ odpověděl obvoďák. Klidně by tu zatančil i kankán, kdybych to po něm chtěl. Spadl mu obrovský kámen ze srdce, že může přehodit odpovědnost na někoho jiného. Viděl jsem na něm, že má svrbění vyrazit někam do lokálu a hodit do sebe dvojitou whiskey.

Mě to ovšem táhlo dovnitř. „Rukavice,“ řekl jsem Richiemu. „Návleky.“ Zatímco já už je měl venku, on ty své teprve hledal po kapsách. Zamířili jsme po příjezdové cestě k domu. Táhlé dunění a šumění moře sílila a řítila se k nám, jako by nás moře vítalo či varovalo. Zezadu nás stále pronásledovaly ony výkřiky jako údery kladiva.

2

Místo činu nepatří výhradně nám. I my na něj máme zákaz vstupu, dokud nám to nedovolí lidé z technického. Do té doby je stejně vždy potřeba udělat spoustu jiné práce – vyslechnout svědky, uvědomit příbuzné –, takže se do ní pustíte, každých třicet vteřin koukáte na hodinky a bojujete s tou urputnou silou, která vás táhne za nataženou policejní pásku. V tomhle případě to ale bylo fuk. Obvoďáci a lidé ze sanitky v domě Spainových zdupali každý centimetr, takže jsme tu rychlou prohlídkou s Richiem už nemohli nic pokazit.

Byla to jedinečná šance – pokud by totiž Richie nedokázal tu hnusnou podívanou vydýchat, jistě by to pro něj bylo příjemnější beze svědků –, ale šlo ještě o něco jiného. Když se vám naskytne příležitost prohlédnout si místo činu za těchto okolností, neodmítáte ji. Čeká tu na vás čistý zločin, uvězněný a polapený v jantaru v každé své příšerné vteřině. Je jedno, jestli po sobě vrah uklidil, skryl stopy, pokusil se fingovat sebevraždu – to vše je v jantaru zachyceno také. Jakmile se rozjede policejní mašinerie, zmizí to v nenávratnu a zůstává jen místo, kde se to hemží vašimi lidmi, kteří ho rozebírají otisk po otisku, vlákýnko po vlákýnku. Tahle příležitost byla hotovým darem z nebes, zvlášť v tomhle případu, kdy jsem to potřeboval jako sůl; bylo to jako dobré znamení. Vypnul jsem si vyzvánění na mobilu. V příštích okamžicích mě měla začít shánět spousta lidí. Ti všichni však mohli počkat, až budu hotov s místem činu.

Dveře do domu byly pootevřené na pár centimetrů a mírně se pohnuly, kdykoli se do nich opřel vánek. Neporušené vypadaly jako masivní dubové dřevo, ale v místě, kde z nich obvoďáci vyštípli zámek, vykukoval pod dýhou rozdrolený dřevotřískový šunt. Nejspíš jim stačil jeden kopanec. Škvírou mezi dveřmi byl vidět kobereček s černobílým geometrickým vzorem, exkluzivní, k němuž pasovala také cenovka s exkluzivní cenou.

„Tohle je jenom předběžná prohlídka,“ řekl jsem Richiemu. „Navážno to počká, až tu lidi z technickýho budou hotoví. Zatím se nebudeme ničeho dotýkat, budeme se snažit na nic nešlapat, budeme se snažit na nic nedejchat, v rychlosti se rozkoukáme, ať vidíme, s čím máme tu čest, a vypadneme. Připraven?“

Přikývl. Špičkou ukazováčku jsem strčil do odštípnutého okraje dveří.

Moje první myšlenka byla, že jestli strážmistr Tenčionen považuje tohle za nepořádek, má nejspíš nějakou formu obsedantně kompulzivní poruchy. Předsíň byla tmavá a dokonalá – nablýskané zrcadlo, věšák se vzorně srovnanými kabáty, vůně citronového osvěžovače vzduchu. Zdi byly čisté. Na jedné z nich visel akvarel, cosi zeleného a poklidného s kravičkami.

Moje druhá myšlenka: Spainovi měli domovní alarm. Nóbl moderní panel, diskrétně ukrytý za dveřmi. Žlutě tu svítila kontrolka VYPNUTO.

Potom jsem spatřil díru ve zdi. Někdo před ni postavil stolek na telefon, ale i tak z ní byl vidět rozpraskaný půlměsíc. A tehdy jsem to ucítil – to jemňounké chvění, které mi začíná ve spáncích a šíří se lebkou do ušních bubínků. Někteří detektivové to cítí vzadu za krkem, někteří to mají v chlupech na rukou – znám jednoho nebožáka, který to má v močovém měchýři, což může být nepříjemné –, ale všichni, co za něco stojí, to někde cítí. Já to mám v lebečních kostech. Říkejte si tomu, jak chcete – sociální deviace, psychická porucha, ukrytá bestie, zlo, pokud v něj věříte – je to to, za čím se kriminalista celý život honí. Nenaučí vás to žádný výcvik na světě, tu schopnost vycítit, že je to blízko. Buď to v sobě máte, nebo ne.

V rychlosti jsem se podíval na Richieho – šklebil se a olizoval si rty jako zvíře, které ochutnalo něco zkaženého. Richie to tedy má v ústech, což se bude muset naučit skrývat, ale důležité je, že to v sobě má.

Nalevo byly pootevřené dveře – obývák. Přímo před námi schodiště a kuchyň.

Se zařízením obýváku si někdo vyhrál. Hnědé kožené pohovky, elegantní pochromovaný prosklený stolek, jedna stěna vymalovaná bledě žlutě z jakéhosi důvodu, kterému rozumějí pouze ženské a bytoví architekti. O dojem zabydlenosti se starala obří televize, herní konzole, nejrůznější blyštivé serepetičky, polička s paperbacky a další s dévédéčky a počítačovými hrami, svíčky a fotografie blonďatých hlaviček na římse plynového krbu. Mělo to působit příjemně, ale byla tu křivá podlaha, zeď s vlhkými fleky a prostor se kvůli nízkému stropu a naprosto špatnému dispozičnímu řešení celý dusil. To vše přehlušilo veškerou láskyplnou péči a z pokoje to činilo stísněnou a tmavou kobku, kde se nikdo nemohl cítit delší čas dobře.

Závěsy téměř zatažené, mezi nimi jen malá štěrbina, kterou dovnitř nakoukli obvoďáci. Stojací lampy zapnuté. Ať už se tu stalo cokoli, stalo se to v noci, anebo někdo chtěl, abych si to myslel.

Nad plynovým krbem byla ve zdi další díra, zhruba o velikosti talíře. Vedle pohovky byla ještě jedna větší. Z temna za sádrokartonem vykukovaly poloobnažené trubky a spletence drátů.

Richie se vedle mě snažil udržet nervozitu na minimu, ale cítil jsem, jak mu poskakuje koleno. Chtěl mít ošklivé okamžiky už co nejdřív za sebou. „Kuchyně,“ řekl jsem.

Nechtělo se věřit, že člověk, který vyprojektoval obývák, mohl vymyslet i tento prostor. Byla to jakási kuchyně, jídelna a dětský koutek dohromady, táhla se vzadu přes celou šířku domu a byla téměř celá prosklená. Venku byl stále šedivý den, ale světlo v této místnosti bylo tak syté a oslňující, že vás přinutilo zamrkat, a jeho ostrost prozrazovala, že moře je velice blízko. Nikdy jsem nechápal, co je tak úžasného na tom, když si sousedi můžou zkontrolovat, co máte k snídani – já jsem spokojený v soukromí za záclonami, ať už jsou nóbl či nikoli –, ale díky tomuhle světlu jsem tomu téměř porozuměl.

Za úhlednou zahrádkou byly další dvě řady nedostavěných domů, stroze a ohavně namačkané proti obloze, a na jednom obnaženém trámu se ztěžka třepotala dlouhá plachta. Za nimi byla zeď městečka, klesající svah a pak konečně mezi surovými úhly ze dřeva a betonu pohled, na který mé oči čekaly celý den od chvíle, kdy jsem se slyšel, jak říkám Ztracený Přístav. Oblá křivka zálivu úhledná jako srpek měsíce; z obou stran hýčkaná mírnými kopečky; hebký šedý písek, pobřežní tráva ohýbající se ve svěžím větru, mořské ptactvo nad obzorem. A moře, ten den byl právě příliv, se ke mně zvedalo zelené a mohutné. Tíha toho, co tu bylo v kuchyni s námi, naklonila svět a přinutila vodu drát se vzhůru, jako by měla skrze všechno to jasné sklo vtrhnout dovnitř.

Stejná péče, která obývák navrhla v chladném módním stylu, dokázala zařídit tuhle místnost vesele a útulně. Dlouhý stůl ze světlého dřeva, židle slunečnicově žluté barvy; na dřevěném stolku, natřeném na žluto, aby ladil k židlím, počítač; barevné dětské hračky z plastu, sedací pytle, tabule s křídami. Na zdech byly zarámované kresby pastelkami – dva neumělí panáci jako máma a táta a dva panáčci se žlutými vlásky, jak se drží za ruce před čtvercovým domečkem, jemuž se kouřilo z komína. V místnosti byl pořádek, zvláště vzhledem k tomu, že si tu hrály děti. Většina jejich hraček byla v krabicích. Než všichni čtyři došli k samému závěru svého posledního dne, někdo tu uklidil. Potom pro ně všechno skončilo.

Ta místnost byla snem realitního makléře, až na to, že si člověk stěží dokázal představit, že by tu ještě někdy někdo mohl bydlet. Během zběsilého zápasu někdo převrhl stůl, který jedním rohem narazil do skla a způsobil prasklinu, jež se usadila v okně jako obrovský pavouk. Další díry ve zdech – jedna vysoko nad stolem, jedna velká nad převrženým hradem z lega. Jeden sedací pytel tu ležel roztržený a úplně všude byly rozsypané drobounké bílé kuličky; na podlaze rozhozená řada knih o vaření, třpyt skleněných střepů z rozbitého zaskleného obrázku. Všude byla krev – po stěnách vytvářela vějíře, na dlážděné podlaze zmatené překřížené cestičky z kapek a šlápot, na oknech obrovské šmouhy, žlutá látka na židlích byla nasáklá sraženou krví. Pár centimetrů od mé nohy ležela utržená polovina dětského metru, obrovský stonek fazole s lístky, po němž se šplhalo nakreslené dítě. Pod rudými fleky se téměř ztrácelo Emma 17.6.09.

Patrick Spain ležel na opačném konci místnosti, v dětském koutku, mezi sedacími pytli, pastelkami a obrázkovými knížkami. Byl v pyžamu – košile barvy námořnické modři, modro bíle pruhované kalhoty pokryté tmavými ztvrdlými skvrnami. Ležel tváří k zemi, jednu ruku ohnutou pod sebou, druhou nataženou nad hlavou, jako by se do poslední vteřiny snažil někam doplazit. Hlavou ležel směrem k nám – možná se ještě snažil dostat ke svým dětem, ať už z jakéhokoli důvodu. Byl to světlovlasý, vysoký chlap s širokými rameny; podle postavy možná dříve ragbista, dnes už nějakou dobu za zenitem. Člověk by musel být buď pořádná vazba, nebo pořádně naštvaný, nebo pořádně praštěný, aby měl chuť si to s ním rozdat. Zpod hrudi mu vytékala kaluž krve, nyní už lepkavé a temné. Byla rozmazaná všude kolem do příšerné změti šmouh a otisků dlaní; z ní k nám mířila motanice šlápot, která se na dlažbě v půlce cesty ztrácela, jako by se zkrvavení chodci jednoduše rozplynuli.

Nalevo se kaluž krve roztékala do větší šířky, nabývala na hustotě a plnějším lesku. I když to bylo nutné ověřit u obvoďáků, byl jsem ochotný se vsadit, že právě tam nalezli Jennifer Spainovou. Buď se tam doplazila sama, aby mohla zemřít schoulená u svého muže, anebo si k ní lehl sám, když s ní byl hotov, nebo je někdo nechal sdílet poslední okamžiky bok po boku.

Zůstal jsem ve dveřích déle, než bylo potřeba. Chvíli to trvá, než vám hlava napoprvé vezme takový výjev. Váš vnitřní svět se odstřihne od toho vnějšího, z bezpečnostních důvodů – oči máte dokořán, ale mysl vnímá pouze rudé stříkance a hlášení o chybě v systému. Nikdo tu s námi nebyl; Richie měl času, kolik potřeboval. Nedíval jsem se na něj.

Poryv větru se opřel zezadu o dům, nějakou štěrbinou pronikal dovnitř a zaplavoval nás jako studená voda. „Ježkovy voči,“ vypadlo z Richieho. Když v domě zaskřípělo, trhnul sebou a byl o stupínek bledší než obvykle, ale hlas měl dostatečně pevný. Zatím si vedl dobře. „Slyšíš to? Z čeho je tahle barabizna? Z hajzlpapíru?“

„Jenom neohrnuj nos. Čím tenčí zdi, tím větší šance, že sousedi něco zaslechli.“

„Pokud tady nějací sousedi jsou.“

„Musíme doufat. Připravenej na další chod?“

Přikývl. Opustili jsme Patricka Spaina v jeho prozářené kuchyni, v níž to kolem něj vířilo slabounkými větrnými proudy, a šli nahoru.

V horním patře byla tma. Otevřel jsem svůj kufřík a vytáhl baterku – obvoďáci nejspíš všechno upatlali svými mastnými prackami, ale přesto, na vypínače se nikdy nesahá – je možné, že tu před vámi potřeboval rozsvítit či zhasnout i někdo jiný. Zapnul jsem baterku a špičkou boty strčil do nejbližších dveří.

Někde na trase muselo dojít k informačnímu šumu, protože Jacka Spaina nikdo neubodal. Po té otřesné krvavé lázni dole působil tento pokoj téměř uklidňujícím dojmem. Žádná krev; nebylo tu nic rozbité ani převržené. Jack Spain měl pršáček a blonďaté kudrnaté vlasy. Ležel na zádech, ruce volně rozhozené nad hlavou, tvář ke stropu, jako by takhle usnul unavený po celém dni stráveném čutáním do balonu. Skoro jste ho mohli slyšet dýchat, kdyby vám něco v jeho tváři neprozrazovalo opak. Měl v sobě ten vnitřní klid, jaký mívají jenom mrtvé děti, oční víčka tenounká jako papír, zavřená pevně jako dosud nenarozené děťátko, jako by oči za nimi hledaly útočiště před krutostí světa uvnitř, v bezpečí.

Richie nepatrně heknul, jako když kočka vykašlává chlupy. Přejížděl jsem baterkou po pokoji, abych mu dal čas se sebrat. Ve zdech bylo pár prasklin, ale žádné díry, leda by byly zakryté plakáty – Jack byl fanda Manchesteru United. „Máš děti?“ zeptal jsem se.

„Ne. Ještě ne.“

Tlumil hlas, jako by mohl Jacka Spaina vzbudit nebo mu pokazit sny. „Já taky ne,“ odpověděl jsem. „V takovýhle chvíli je to výhoda. Děti z tebe udělají měkotu. Můžeš bejt detektiv ostrej jako břitva, co si po pitvě dá v klidu krvavej steak, ale jak tvoje stará vyplivne haranta, najednou se ti podlamují nohy, kdykoli je oběti pod osmnáct. Párkrát už jsem to kolem sebe viděl. Pokaždé děkuju Bohu za antikoncepci.“

Znovu jsem namířil baterku na postel. Moje sestra Geri má děti a já s nimi trávím dost času na to, abych byl schopný zhruba odhadnout, jak byl Jack Spain starý – přibližně čtyři roky, možná tři, pokud byl vyšší postavy. Peřina byla stranou, jak se obvoďák marně činil s masáží srdce – červené pyžamo měl vyhrnuté, pod ním útlý hrudníček. Jack Spain byl tak drobounký, že jsem si všiml důlku v hrudníku, kde mu při masáži (alespoň jsem doufal, že příčinou byla masáž srdce) prasklo jedno dvě žebra.

Rty měl promodralé. „Udušenej?“ hlesl Richie.

Ze všech sil se snažil udržet hlas pod kontrolou. „Budeme muset počkat na pitvu, ale může bejt,“ odpověděl jsem. „V tom případě to ale vypadá na rodiče. Ti většinou volí podobně čistej způsob. Jestli se to tak dá říct.“

Stále jsem se na něj ještě nedíval, ale cítil jsem, jak napíná všechny svaly, aby vydržel stát bez hnutí. „Jdeme se podívat na holčičku.“

Ani tady žádné díry ve zdech, žádné známky zápasu. Když to obvoďák s Emmou Spainovou vzdal, znovu ji přikryl růžovou peřinkou – bylo to děvče, chránil její cudnost. Měla stejný pršáček jako její bratr, ale kudrliny měla pískově rezavé a tvář posetou pihami, které na modrobílé pleti vynikaly. Byla ze sourozenců starší, šest sedm let; ústa byla maličko pootevřená a skrze rty jsem viděl mezeru, kde jí chyběl přední zub. Pokojík byl princeznovsky růžový, samý kanýr a volánek; postel plná vyšívaných polštářků, koťátek a štěňátek, která na nás zírala obrovskýma očima. Vedle prázdné tvářičky ve světle baterky vypadaly hračky jako mrchožrouti vynořující se ze tmy.

Podíval jsem se na Richieho, až když jsme byli zase zpátky na schodišti. Potom jsem se zeptal: „Nevšiml sis v obou pokojích něčeho divnýho?“

I v tom světle vypadal, jako by měl těžkou otravu jídlem. Musel nadvakrát polknout, než ze sebe dokázal vypravit: „Žádná krev.“

„Bingo.“ Strčil jsem baterkou do dveří koupelny. Barevně sladěné ručníky, plastové hračky do vany, obligátní šampony a sprchové gely, nablýskané bílé umyvadlo a záchodová mísa. Jestli se tu někdo umýval, uměl být zatraceně opatrný. „Řekneme technikům, ať tu na podlahu vezmou luminol, kvůli stopám po krvi, ale pokud mi něco neuniklo, buď bylo vrahů víc, anebo šel nejdřív po dětech. Z toho svinčíku dole,“ kývl jsem dolů ke kuchyni, „si to sem už nikdo nenamířil, nikdo tu nahoře na nic nesahal.“

„Vypadá to na někoho z rodiny, že jo?“

„Jak to?“

„Kdybych byl nějakej psychopat, kterej touží oddělat celou rodinu, tak nezačnu dětma. Co kdyby jeden z rodičů něco zaslech a přišel se mrknout nahoru, když budu zrovna v nejlepším? Bylo by mi jasný, že ze mě taťka s mamkou vymlátí duši. Radši bych si počkal, až všichni hezky usnou, a pak bych nejdřív odstranil největší nebezpečí. S dětma bych začal, jedině kdybych věděl,“ v ústech mu zacukalo, ale ovládl se, „že mě u toho nikdo nevyruší. A to by ukazovalo na jednoho z rodičů.“

„Souhlas. Sice to zdaleka není definitivní, ale na první pohled to tak vypadá,“ přikývl jsem. „Všiml sis ještě jiný věci, která svědčí pro tuhle verzi?“ Zakroutil hlavou. „Vchodový dveře,“ řekl jsem. „Jsou na nich dva zámky s bezpečnostní vložkou, a když obvoďáci dveře vyrazili, oba byly zamčený. Ten, kdo odcházel, za sebou jenom nezaklapnul, ale zamknul klíčem. A nevšiml jsem si žádnýho otevřenýho ani rozbitýho okna. Takže pokud se někdo dostal dovnitř nebo pokud sem Spainovi někoho pustili, jak se dostal ven? Znovu říkám, není to definitivní – nějaký okno mohlo být otevřený, někdo jim mohl ukrást klíče, známej nebo příbuznej mohl mít vlastní; to všechno budeme muset prověřit. Ale je to stopa. Na druhý straně…“ Namířil jsem baterkou – další díra zhruba o velikosti knihy těsně nad podlahovou lištou na odpočívadle schodiště. „Z jakýho důvodu by si někdo takhle zřídil zdi?“

„Rvačka. Potom, co…“ Richie si znovu promnul pusu. „Když jeden z nich oddělal děti, anebo když tu někoho načapali. Mně to připadne, že se tady někdo důkladně serval.“

„Nejspíš jo, ale s těmi dírami ve zdech to nebude mít nic společnýho. Rozhlédni se znovu kolem a měj oči na stopkách. Ty díry tu nikdo neudělal včera v noci. Povíš mi proč?“

Vyjevený výraz opět pozvolna nahradila soustředěnost, které jsem si všiml už v autě. Po chvíli Richie odpověděl: „Kolem děr není krev. A pod nimi žádný kusy omítky. Ani smítko. Někdo to uklidil.“

„Přesně tak. Je možný, že vrah nebo vrazi se ještě chvíli zdrželi, aby to tu hezky vypucovali, ať už k tomu měli důvody, jaký chtěli; ale pokud nenajdeme něco, co by tuhle možnost potvrdilo, nejpravděpodobnější vysvětlení je to, že díry jsou tu už několik dní, možná mnohem déle. Máš nějakej tip, kde se tady vzaly?“

Když se začal soustředit na práci, byl na něj už lepší pohled. „Co nějaký problémy se stavbou? Vlhko, sesedlý zdi, někdo se možná snažil opravit vadný rozvody… V obýváku je vlhko, viděls tu podlahu a ty fleky na zdi? A v celým baráku jsou praskliny; nepřekvapilo by mě, kdyby kvůli tomu blbla elektrika. Celý tohle městečko je šunt.“

„Možná. Vezmeme sem znalce přes stavařinu, ať se na to mrkne. Ale upřímně řečeno, nechat barák v tomhle stavu by mohlo jenom elektrikářský prase. Nějaký další možný vysvětlení?“

Richie se dlouze nadechl přes zuby a zamyšleně hleděl na díru. „Když bych měl střelit jenom tak od pasu, dělá to na mě dojem, jako by tu někdo něco hledal.“

„Na mě taky. To znamená zbraně nebo cennosti, ale obvykle se můžeme spolehnout na starý dobrý drogy nebo prachy. Necháme tu techniky odebrat vzorky kvůli drogovýmu reziduu.“

„Jenže,“ ozval se Richie a trhnul bradou ke dveřím Emmina pokojíku. „Drogy a děti? Že by tu rodiče schovávali něco, co by je mohlo zabít? Doma, kde si celej den hrajou?“

„Já myslel, že Spainovi vedou tvoji hitparádu podezřelých.“

„To je něco jinýho. Lidi ztrácej nervy, přeskočí jim, to se stane. Ale kilo heroinu za tapetou, kde ho můžou najít tvý děti, to by si vyloženě koledovali o průšvih.“

Dole něco zavrzalo, oba jsme se v mžiku otočili, ale to se jenom vchodové dveře zhouply v závanu větru. „No tak, starej brachu. Takových případů už jsem viděl sto. Vsadím se, že ty taky.“

„Ale ne u lidí jako tyhle.“

Zvedl jsem obočí. „Zrovna tebe bych na snoba netipoval.“

„Já nemluvím o společenský třídě. Tihle lidi se snažili. Koukni se kolem, všecko je tady vzorný, chápeš? Všecko je čistý; i vzadu za hajzlíkem je čisto. Všecko tu sedí. Ani koření v poličce není prošlý, ani jedno, u kterýho je vidět datum spotřeby. Tahle rodinka dělala všecko vzorně. Že by se zapletli do něčeho riskantního… to podle mě nebyl jejich styl.“

„Jasně, v tomhle okamžiku to zní nepravděpodobně,“ řekl jsem. „Ale musíš mít na paměti, že v tomhle okamžiku víme o těch lidech prd. Barák měli dejme tomu vysmejčenej, jenže je někdo oddělal. A já tvrdím, že to druhý má mnohem větší váhu než to první. Vyluxovat umí každej. Ale ne každej přijde o kejhák.“

Richie, Bůh žehnej jeho nevinné duši, mi věnoval pohled, který byl čistou skepsí okořeněnou špetkou morálního rozhořčení. „Spousta obětí vraždy přece vede naprosto spořádanej život.“

„Některý jo, to je fakt. Ale spousta? Prozradím ti o tvojí nový práci jedno odporný tajemství, Richie, příteli můj. A je ta věc, kterou neuslyšíš v žádným rozhovoru ani dokumentu, protože si ji necháváme pro sebe. Většina obětí dostane přesně to, o co si koleduje.“

Chtěl něco říct, ale byl jsem rychlejší: „Samozřejmě ne děti. O dětech se tu nebavíme. Ale dospělí… Když prodáváš heroin a lezeš do rajónu nějakýmu jinýmu hajzlíkovi, nebo když se provdáš za svýho vysněnýho prince, přestože tě čtyřikrát poslal na jednotku intenzivní péče, nebo když píchneš kudlou chlápka, protože jeho brácha píchnul tvýho kámoše za to, že ten zas píchnul jeho bratránka, tak promiň, jestli jsem politicky nekorektní, ale pokud nakonec přijdeš k úrazu, tak sis o něj přímo škemral. Vím, že tohle se na kriminalistice neučí, hochu, ale byl bys překvapenej, jak zřídkakdy se tady, v reálným světě, musí vražda vetřít lidem do života násilím. V devětadevadesáti případech ze sta jí sami otevřou dveře a pozvou ji dál.“

Richie přešlápnul – průvan se hnal vzhůru po schodech, vířil nám kolem kotníků a lomcoval klikou u Emminých dveří. „Nedokážu si představit, čím by si moh někdo vykoledovat něco takovýho,“ řekl.

„Já taky ne, aspoň zatím. Ale pokud Spainovi žili venkovskou idylku, tak kdo jim tu rozmlátil zdi? A proč si prostě někoho nezavolali a nenechali si to spravit? Ledaže by nechtěli, aby kdokoli věděl, do čeho jsou zapletení. Anebo do čeho je zapletenej minimálně jeden z nich.“

Pokrčil rameny. „Máš pravdu,“ řekl jsem. „Tenhle případ by mohl bejt tím jedním ze sta. Ponecháme to jako jednu z možností, a pokud to tak bude, máme o důvod víc, abychom ho nezpackali.“

I ložnice Patricka a Jennifer Spainových byla jako ze žurnálu. Vymalovaná byla květinově růžovou, krémovou a zlatou, aby působila staromódně. Žádná krev, žádné stopy po zápase, nikde ani zrnko prachu. Jedna malá díra nad postelí v místě, kde se zeď setkávala se stropem.

Dvě věci tu bily do očí. Zaprvé – peřina byla zmuchlaná a odhozená, jako by odtud někdo právě vyskočil. Podle zbytku domu se dalo soudit, že postel nikdy nezůstávala neustlaná dlouho. Nejméně jeden z nich byl uložený ke spánku, když to vypuklo.

Zadruhé – noční stolky. Na obou stála lampička s krémovým stínidlem se střapci; obě lampičky byly zhasnuté. Na vzdálenějším stolku bylo pár lahviček s pleťovým krémem či podobnými ženskými záležitostmi, růžový mobil a knížka s růžovým obalem a přezdobeným nadpisem. Ten blíže k nám byl přeplněný technickými serepetičkami – bylo tu cosi, co vypadalo jako dvě bílé vysílačky, pak dva stříbrné mobily, vše zastrčené nastojato do nabíječek, a tři další prázdné nabíječky, všechny stříbrné. Netušil jsem, k čemu měly sloužit vysílačky, ale pokud má někdo pět mobilů, je to buď zatraceně akční burzovní makléř, nebo drogový dealer, a tohle na kvartýr burzovního makléře rozhodně nevypadalo. Na vteřinku jsem měl pocit, že do sebe všechno začíná zapadat. A potom: „Ježkovy voči,“ zvedl Richie obočí. „Byli trochu šáhlí, ne?“

„Jak to?“

„No ty chůvičky.“ Kývl k Patrickově nočnímu stolku.

„To jsou chůvičky?“

„Jo. Moje sestra má děti. Ty bílý, ty jsou jenom zvukový. Ty, co vypadaj jako telefony, to jsou videochůvičky. Koukáš na děti, jak spí.“

„To mi připomíná Velkýho bratra.“ Přejížděl jsem světlem baterky po přístrojích – bílé byly zapnuté, displeje slabě podsvícené; stříbrné byly vypnuté. „Kolik jich lidi mívají normálně? Na každé dítě jednu?“

„Nevím, jak většina lidí. Sestra má tři děti a chůvičku jenom jednu. Je v pokojíku, kde spí nejmenší. Když byly holky malý, měla obyčejnou zvukovou, jako tyhle“ – vysílačky – „jenže malej se narodil předčasně, tak pořídila videochůvičku, aby ho měla na očích.“

„Takže Spainovi byli poněkud úzkostliví. V každém pokoji jedna chůvička?“ Jak to, že jsem si jich tam nevšiml? Pokud Richie přehlížel detaily kvůli podstatnějším věcem, měl na to nárok, ale já na rozdíl od něj nebyl žádné ucho.

Richie zakroutil hlavou. „Ale proč? Děti byly už dost velký na to, aby za mamkou přiběhly samy, kdyby potřebovaly. A tohle není žádná obrovská vila – kdyby se jim něco stalo, slyšel bys je řvát.“

„Poznal bys druhou část od těchhle krámů?“

„Nejspíš.“

„Fajn. Tak je jdeme najít.“

Na Emmině růžovém prádelníku stálo cosi kulatého, bílého, podobného budíku. Podle Richieho to byla zvuková chůvička: „Je na to kapku stará, ale rodiče měli možná tuhej spánek a chtěli mít jistotu, že ji uslyšej, kdyby zavolala…“ Druhá zvuková chůvička byla na prádelníku u Jacka. Po kamerách od videochůviček ani stopa; dokud jsme se nevrátili na odpočívadlo schodiště. „Necháme techniky prohlídnout taky půdu,“ řekl jsem, „pro jistotu, jestli někdo náhodou něco nehledal…“ A potom jsem zamířil paprskem baterky na strop a zmlknul.

V pořádku, průlez na půdu tam byl. Otevřený do tmy – světlo ukázalo dvířka, čímsi zapřená, vysoko nahoře se zableskl odhalený střešní trám. Někdo zatloukl celý otvor drátěným pletivem, zespodu, bez jakýchkoli ohledů na estetiku – podél roztřepených okrajů pletiva trčely velké hlavičky hřebíků v těch nejdivočejších úhlech. V opačném koutě odpočívadla, vysoko na zdi, bylo nevzhledně připevněné cosi stříbrné a Richie mě ani nemusel poučovat, že je to kamera k videochůvičce. Byla namířená přímo na vchod na půdu.

„Co má zas u všech svatejch znamenat tohle?“ řekl jsem.

„Potkani? Ty díry…“

„Kvůli potkanům přece nebudeš instalovat kamery. Zabouchneš dvířka a zavoláš deratizátora.“

„Tak co jinýho?“

„Co já vím? Třeba nějaká past, kdyby si sem ten, co tu rozmlátil zdi, přišel dát druhý kolo. Technici si budou muset tam nahoře dát majzla.“ Držel jsem baterku co nejvýš, přejížděl světlem a snažil se zahlédnout, co je na půdě. Lepenkové krabice, zaprášený černý kufr. „Koukneme se, jestli nám něco napoví ostatní kamery.“

Druhá kamera stála v obýváku, na malém pochromovaném, proskleném stolku vedle pohovky. Byla namířená na díru nad krbem a červené světýlko prozrazovalo, že je zapnutá. Třetí odletěla do rohu kuchyně, kde ležela mezi kuličkami ze sedacího pytle a mířila na podlahu, ale byla stále zapnutá a fungovala. Jeden přijímač videochůvičky částečně vykukoval pod sporákem – všiml jsem si ho tu už předtím, ale měl jsem ho za mobil – a další ležel pod kuchyňským stolem. Po posledním, stejně jako po dalších dvou kamerách, ani stopy.

„Musíme říct technikům, ať mají oči na stopkách. Chceš se mrknout ještě na něco, než je sem pošleme?“

Richie se tvářil nejistě. „Není to žádnej chyták, starej brachu,“ dodal jsem.

„Aha. Fajn. Tak potom ne. Bohatě stačilo.“

„Mně taky. Jdeme.“

Do domu se opřel další poryv větru a tentokrát jsme nadskočili oba. Kdyby mě tohle místo nezačínalo tak nervovat, nenechal bych se před Richiem takhle zaskočit. Nebyly v tom ty děti, ani krev – jak jsem řekl, s obojím se dokážu vyrovnat bez problému. Možná v tom hrály roli ty díry ve zdi, nebo ten upřený pohled kamer; anebo ty prosklené stěny a všechny ty kostry domů, které na nás zíraly jako vyhladovělá zvířata kroužící kolem sálajícího ohně. Stále jsem si připomínal, že jsem už viděl horší místa činu a nikdy jsem nehnul ani brvou, ale to mrazení, které se mi šířilo lebkou, mě varovalo: Tohle je něco jiného.

3

Mám pro vás jedno malé tajemství, které pro vás bude zklamáním: práce na oddělení vražd je z poloviny práce manažerská. Nováčci si představují osamělého vlka, který se noří do divočiny za temnou předtuchou, ale praxe je taková, že kdo rád dělá jen na vlastní triko, končí na oddělení tajných operací. I malý případ – a tenhle rozhodně malý být neměl – obnáší asistenty, kontakt s médii, s technickým oddělením, s patologem a vůbec s celou báječnou společností, a vy musíte dohlédnout na to, abyste od všech měli vždy všechny aktuální informace, aby nikdo nikomu nelezl do zelí a aby všichni skládali dílky do vašeho velkého plánu, protože právě na vás to celé stojí. Zpomalené ticho uvnitř jantaru bylo to tam – jakmile jsme vyšli z domu, ještě než jsme vůbec stačili vydechnout, bylo načase začít si hrát na přetahovanou.

Před brankou stál patolog Cooper, bubnoval prsty na kufřík a netvářil se nijak spokojeně. Ne že by se tak jindy tvářil – pokud je Cooper dobře naložený, chová se přinejmenším jako jízlivý parchant, ale v mé blízkosti navíc nikdy dobře naložený nebývá. V životě jsem mu nic neudělal, ale z nějakého zvláštního důvodu mě nesnáší, a pokud vás nesnáší arogantní blb jako Cooper, dává si na tom sakra záležet. Stačí jediná chyba na žádance a hned ji posílá zpět, abych ji musel celou vypsat nanovo, a to bez ohledu na to, jestli to spěchá – moje záležitosti si hezky musejí vystát frontu, ať jsou naléhavé, nebo ne. „Detektive Kennedy,“ obořil se na mě s rozšířeným chřípím, jako bych smrděl. „Připadám vám snad jako nějaký hej nebo počkej?“

„Ani v nejmenším. Doktore Coopere, toto je detektiv Curran, můj parťák.“

Ani se na Richieho nepodíval. „To rád slyším. Tak proč jsem tu tedy byl nucen čekat?“

Nejspíš si ten vtípek připravoval celou dobu, co tu tvrdnul. „Omlouvám se,“ řekl jsem. „Muselo dojít k nějakému nedorozumění. Nikdy bych si nedovolil vás okrádat o čas. Místo činu je jenom vaše.“

Cooper mě zpražil pohledem, který napovídal, že mi na to neskočil. „Nezbývá než doufat, že jste to tam příliš nekontaminovali.“ Prosmýkl se kolem mě dovnitř a přitom si natahoval rukavice.

Po mých asistentech ještě ani vidu ani slechu. Jeden z obvoďáků stále postával u auta se sestrou. Druhý byl na konci ulice a mluvil s hrstkou chlapů mezi dvěma bílými dodávkami – technici a havrani. „Co uděláme teď?“ zeptal jsem se Richieho.

Jakmile jsme vypadli ven, začal sebou znovu šít – házel pohledem ze strany na stranu, kontroloval ulici, oblohu, ostatní domy, bubnoval si na stehna jednoduchý dvouprstý vojenský pochod. Po mé otázce znehybněl. „Pošleme dovnitř techniky?“

„Jasně, ale co máš v plánu dělat ty, než dokončí svoji práci? Když se jim tu budeme jenom plést a dokola se vyptávat ‚Tak co, už jste hotoví?‘, promarníme spoustu času, svýho i jejich.“

Richie přikývl. „Kdyby to bylo na mě, dal bych řeč se sestrou paní Spainový.“

„A co zjistit, jestli by nám něco nepověděla Jenny Spainová?“

„Myslel jsem, že bude chvilku trvat, než s náma bude moct mluvit. Pokud vůbec…“

„Pokud to vůbec přežije. Nejspíš máš pravdu, jenže to nemůžeme brát jako hotovej fakt. Musíme si to ověřit.“

To už jsem mačkal tlačítka na mobilu. Příjem tu byl kvalitní asi jako někde ve Vnějším Mongolsku – bylo nutné jít až na konec ulice, kde nebyly žádné domy, abych vůbec chytil nějaký signál, a pak jsem obvolával všechna možná čísla, než se mi podařilo sehnat doktora, který přijímal Jennifer Spainovou, a přesvědčit ho, že nejsem novinář. Do telefonu působil mladě a příšerně unaveně. „Je pořád naživu, nicméně, nemůžu nic slíbit. Teď je na operačním sále. Pokud to přežije, budeme vědět víc.“

Přepnul jsem na hlasitý poslech, aby slyšel i Richie. „Mohl byste mi popsat její zranění?“

„Prohlížel jsem ji jenom zběžně. Nevím nic určitého…“

Jeho hlas mizel pod nápory mořského větru; museli jsme se s Richiem naklánět k telefonu co nejblíže, abychom slyšeli. „Potřebuju slyšet jenom předběžnou analýzu. V každém případě ji později vyšetří náš lékař. Pro teď mi stačí jenom základní informace, jestli ji někdo zastřelil, uškrtil, utopil, cokoli.“

Povzdech. „Ale je vám jasné, že to bude jenom předběžný odhad. Můžu se mýlit.“

„Jasně.“

„Dobře. V zásadě má obrovskou kliku, že ještě žije. Utrpěla čtyři poranění břišní dutiny, která vypadají jako rány nožem, ale to už rozhodne váš lékař. Dvě z nich jsou hluboké, ale musely minout všechny důležité orgány a tepny, protože jinak by vykrvácela, než by ji sem dovezli. Další poranění má na pravé tváři, vypadá to na řeznou ránu nožem, skrz tvář až do ústní dutiny – pokud přežije, bude potřebovat několik plastických operací. Je tu také úder nějakým tupým předmětem zezadu do hlavy. Rentgen prokázal slabou zlomeninu lebky a subdurální krevní výron, ale podle reflexů je tu slušná šance, že vyvázla bez poškození mozku. Opakuju, měla veliké štěstí.“

Což bylo pravděpodobně naposledy, kdy toto slovo někdo ve spojitosti s Jennifer Spainovou použil. „Ještě něco?“

Slyšel jsem, jak něčeho usrkl, nejspíš kávy, a spolknul obrovské zívnutí. „Promiňte. Mohla mít i nějaká menší zranění, ale po ničem takovém jsem nepátral, pro mě byla hlavní priorita to, abychom ji dostali na sál, než bude pozdě. Nějaká bodnutí nebo pohmožděniny se ještě mohly skrývat pod nánosy krve. Ale už nic důležitého.“

„Nějaké známky sexuálního násilí?“

„Jak jsem řekl, to nebyla moje hlavní priorita. Ale jestli vám to pomůže, nevšiml jsem si ničeho, co by na to poukazovalo.“

„Co měla na sobě?“

Chvíle mlčení – přemýšlel, jestli to pochopil správně a jestli nejsem nějaký speciální druh úchyla. „Pyžamo. Nic víc.“

„V nemocnici by měl být policista. Byl bych vám vděčný, kdybyste její pyžamo vložil do papírového sáčku a předal mu ho. A napište na papírek jména všech, kteří na něj sahali.“ V duchu jsem si připočetl další dva body pro verzi, že Jennifer Spainová byla obětí. Ženské si samy nepořežou obličej a můžete vzít jed na to, že nebudou v pyžamu. Obléknou si svoje nejlepší šaty, pečlivě se nalíčí a zvolí metodu, o které jsou přesvědčené – a téměř vždycky se mýlí –, že je zanechá pokojné a vznešené, že všechna bolest zmizí a ve tváři jim zůstane jen chladný, bledý klid. Hluboko ve zbytku své zubožené duše jsou přesvědčené, že kdyby je nenalezli dokonale vyfiknuté, připadaly by si trapně. Většina sebevrahů je stejně toho názoru, že smrt neznamená definitivní konec. Což si ostatně možná nemyslí nikdo z nás.

„Pyžamo jsme mu už dali. Ten seznam sepíšu, jakmile se k tomu dostanu.“

„Přišla někdy na chvíli k sobě?“

„Ne. Jak jsem řekl, je tady vysoká pravděpodobnost, že už nikdy nepřijde. Po operaci budeme vědět víc.“

„Kdyby přežila, kdy myslíte, že bychom s ní mohli mluvit?“

Povzdech. „To netuším o nic víc než vy. Zranění hlavy je ošidná věc.“

„Díky, doktore. Mohl byste mi dát hned vědět, kdyby se cokoli přihodilo?“

„Budu se snažit. Pokud mě omluvíte, musím teď…“

A byl pryč. V rychlosti jsem zavolal Bernadettě, sekretářce z našeho oddělení, že potřebuju, aby někdo začal shánět bankovní a telefonní výpisy Spainových a pořádně sebou hodil. Právě jsem zavěsil, když mi zabzučel mobil – tři nové hlasové zprávy, od lidí, kteří se mi kvůli tomu podělanému signálu nemohli dovolat. O’Kelly sděloval, že mi sehnal pár asistentů navíc; jeden známý novinář škemral o sólokapra, tentokrát marně; a Geri. Z hlasové schránky ke mně pronikly jenom útržky: „… nemůžu, Micku… každých pět minut je mi špatně… nemůžu z domu, ani na… všechno v pořádku? Brnkni mi, až…“

„Do hajzlu,“ vyklouzlo mi, než jsem to stačil spolknout. Dina pracuje v jednom lahůdkářství ve městě. Zkusil jsem spočítat, kolik hodin potrvá, než se dostanu znovu do města, a jak vysoká je pravděpodobnost, že tam za tu dobu nikdo nezapne rádio.

Richie zvedl tázavě hlavu. „To nic,“ řekl jsem. Volat Dině nemělo smysl – nenávidí telefony – a nikdo jiný, komu by se dalo zavolat, nebyl. Zprudka jsem se nadechl a zasunul to v paměti někam hodně hluboko. „Jdeme. Nechali jsme chlapy z technickýho čekat už dost dlouho.“

Richie přikývl. Zastrčil jsem mobil do kapsy a zamířili jsme na konec ulice, promluvit si s chlapy v bílém.

Vrchní komisař na mě myslel a zařídil, aby z technického poslali Larryho Boyla, fotografa, specialistu na snímání otisků a hrstku dalších techniků. Boyle je baculatý mrňous a podivín s tváří jako lívanec, který působí dojmem, že má celý jeden pokoj nacpaný nechutnými časopisy, úhledně seřazenými podle abecedního pořádku, ale místo činu zvládá bezchybně, a pokud jde o krvavé cákance, nikoho lepšího nemáme. A obojího mi bylo zapotřebí.

„No, dali jste si na čas,“ řekl mi. Měl na sobě už svoji bílou pracovní kombinézu s kapucí a v ruce svíral připravené rukavice a návleky. „Koho to tady máme?“

„To je můj novej parťák, Richie Curran. Richie, tohle je Larry Boyle z technickýho. Buď na něj hodnej. Je to miláček.“

„Ty řečičky si nech, dokud se neukáže, jestli vám tu vůbec budu co platnej,“ odmávl mě Larry. „Co máme tam uvnitř?“

„Otec a dvě děti, všichni mrtví. Matku odvezli do nemocnice. Děti jsou nahoře a vypadá to na zardoušení, dospělí byli dole a nejspíš je někdo ubodal nožem. Je tam tolik krvavých cákanců, že s tím vystačíš celý týdny.“

„Paráda.“

„Aspoň vidíš, jak na tebe myslím. Kromě obvyklý omáčky od tebe potřebuju vědět všechno o tom, jak šly události po sobě – kdo byl napadnutej jako první, kde, jak moc se potom ještě pohybovali po místnosti, jak ten zápas zhruba vypadal. Pokud nám něco neuniklo, v horním patře žádná krev není, což by mohlo leccos napovědět. Můžeš to pro nás ověřit?“

„To není problém. Nějaký další zvláštní požadavky?“

„V tom baráku se dělo něco velice zvláštního, a to už mnohem dřív než včera v noci. Je tam několik děr v sádrokartonu a nemáme nejmenší tušení, kdo je udělal a proč – kdybys našel jakoukoli stopu, otisky prstů nebo cokoli, byli bychom ti velice vděční. Taky je tam hromada dětských chůviček – minimálně dvě zvukový a pět videochůviček, aspoň podle nabíječek na nočním stolku, ale mohlo jich tam bejt i víc. Ještě nevíme, k čemu tam byly, a zatím jsme k chůvičkám objevili jenom tři kamery – nahoře nad odpočívadlem schodiště, na stolku v obýváku, na podlaze v kuchyni. Ocenil bych fotky všech tak, jak jsme je tam našli. A potřebujeme najít zbylý dvě kamery, nebo kolik jich bude. To samý platí pro přijímače – dva jsou v nabíječkách, dva na podlaze v kuchyni, takže chybí minimálně jeden.“

„Mmm,“ řekl Larry rozkošnicky. „Za-jí-ma-vé. Díkybohu za tebe, Dělovko. Ještě jedna garsonka s předávkovaným feťákem a nejspíš bych se unudil k smrti.“

„Vlastně mám pocit, že i s drogama by tu mohla bejt nějaká spojitost. Nemáme nic konkrétního, ale rád bych věděl, jestli v tom baráku jsou anebo byly nějaký drogy.“

„Bože můj, jenom ne zase drogy. Vezmeme vzorky odevšad, kde to bude vypadat slibně, ale budu štěstím bez sebe, když z toho nic nebude.“

„Potřebuju jejich mobily, potřebuju všechny papíry týkající se jejich financí, na který natrefíš, a v kuchyni je počítač, kterej se bude muset proklepnout. A prošel bys mi důkladně půdu? Nebyli jsme tam nahoře, ale jestli se v tom baráku dělo něco divnýho, souviselo to s půdou. Však uvidíš sám.“

„Čím dál tím líp,“ rozplýval se Larry blahem. „Divný věci přímo zbožňuju. Jdeme na to?“

„Támhle v tom policejním autě je sestra zraněný oběti,“ zastavil jsem ho. „Jdeme si s ní popovídat. Mohli byste vydržet ještě minutu, než ji odvedeme z dohledu? Nechci, aby tě viděla, jak jdeš s chlapama dovnitř. Mohla by začít jančit.“

„Takovej účinek na ženský skutečně mám. Bez problému; počkáme tady, než na nás kývnete. Příjemnou zábavu, pánové.“ Zamával nám svými návleky na rozloučenou.

Jak jsme mířili ulicí zpátky k sestře, Richie hlesl pochmurně: „Uvnitř ho ta dobrá nálada přejde.“

„Až na to, že nepřejde, starej brachu,“ odpověděl jsem. „Nepřejde.“

K lidem, s kterými přijdu do kontaktu pracovně, žádnou lítost necítím. Lítost je prima, můžete si ho s ní královsky honit nad tím, jak jste úžasní dobráci, ale pro lidi, kterých je vám líto, tím uděláte velký kulový. Jakmile vás začne příliš dojímat, co všechno musejí vytrpět, přestáváte být ve střehu. Jde to s vámi z kopce. Ani se nestačíte rozkoukat a máte problém vylézt ráno z postele, protože nesnesete pomyšlení, že zase musíte do práce, a mně tak nějak uniká, komu a jak tím člověk prospěje. Já investuju čas a energii do hledání odpovědí, ne do foukání na bolístky.

Jediní, ke komu bych snad byl ochotný trochu lítosti cítit, jsou příbuzní obětí. Jak jsem řekl Richiemu, devadesát devět procent obětí si nemá nač stěžovat – ti lidé dostali jen to, oč si koledovali. Na druhé straně přibližně totéž procento jejich příbuzných si musí projít skutečným peklem, aniž by se o to jakkoli přičinili. Nejsem zastáncem názoru, že je všechno chyba mámy, když z malého Jimmyho vyroste feťák a dealer heroinu, který je tak na hlavu, že ho napadne okrást vlastního dodavatele. Možná mu tak úplně nebyla nápomocna v seberealizaci, ale já měl v dětství taky pár sporných momentů a schytal jsem snad od nasraného drogového magnáta kulku do hlavy? Pár let jsem docházel za kurátorem, abych si pojistil, že se ty sporné momenty nebudou opakovat, a mezitím jsem se s tím vyrovnal, protože teď je ze mě dospělý chlap, a to znamená, že za svůj život jsem zodpovědný pouze já sám. Pokud mě jednoho rána najdou s ustřelenou palicí, bude to na mě. A moje rodina schytá všechny zbloudilé střepiny naprosto nezaslouženě.

Kdykoli jednám s příbuznými, držím se zatraceně zkrátka. Nic vám nezaslepí oči tak jako soucit.

Když Fiona Raffertyová toho rána odjížděla z domu, nejspíš to byla pohledná dívka – osobně sice dávám přednost vyšším ženským, které o sebe víc pečují, ale v těch vybledlých džínech se schovávaly dvě velice pěkné nohy a hlavu jí zdobila záplava zdravě lesklých vlasů, přestože se nijak neobtěžovala si je vyžehlit nebo nabarvit na fajnovější odstín, než je myší hněď. Teď z ní však byla troska. Tvář měla rudou, oteklou a ušmudlanou od nudlí z nosu, oči celé červené od pláče a nos si utírala do rukávu červeného vlněného kabátu. Alespoň že prozatím přestala ječet.

Taky na obvoďákovi začínaly být patrné známky opotřebovanosti. „Potřebovali bychom si promluvit se slečnou Raffertyovou,“ řekl jsem mu. „Co kdybyste mezitím brnknul na stanici, ať sem pošlou někoho, kdo ji odveze do nemocnice, až budeme hotovi?“ Přikývl a vycouval. Slyšel jsem ho vydechnout úlevou.

Richie si k ní u auta klekl na jedno koleno. „Slečno Raffertyová?“ oslovil ji zvolna. Ten hoch měl jemné způsoby. Možná až příliš jemné – koleno zabořil do vyjeté stopy v blátě, takže po zbytek dne měl vypadat jako nemehlo, co je schopné zakopnout o vlastní nohu, ale nezdálo se, že by ho to jakkoli trápilo.

Fiona Raffertyová zvedla hlavu, pomalu a rozechvěle. Vypadala jako slepá.

„Je nám moc líto, co se stalo.“

Po chvíli maličko sklonila bradu – nepatrné přikývnutí.

„Můžeme vám něco přinést? Vodu?“

„Musím zavolat mámě. Jak jí to… ach, bože, ty děti, to jí přece nemůžu říct…“

„Zavoláme někoho, kdo vás doprovodí do nemocnice,“ řekl jsem. „Lidi od nás dají vaší matce vědět, aby tam přijela za vámi. A budou u toho, až s ní budete mluvit.“

Neslyšela mě; duchem už byla dávno zase někde jinde. „Je Jenny v pořádku? Bude v pořádku, že jo?“

„V to doufáme. Jakmile budeme mít nějaké zprávy, dáme vám vědět.“

„Ta sanitka, nechtěli mi dovolit jet s ní… musím být u ní, co kdyby se… musím být…“

„Já vím,“ řekl Richie. „Ale lékaři se o ni už postarají. Oni vědí, co dělat. Jenom byste jim tam překážela. A to přece nechcete, že ne?“

Hlava se jí zhoupla ze strany na stranu: ne.

„Samozřejmě. A kromě toho, potřebujeme vás tady, abyste nám pomohla. Musíme vám položit několik otázek. Myslíte si, že toho budete teď schopná?“

Otevřela ústa dokořán a zalapala po dechu. „Ne. Otázky, kristepane, to nemůžu… já chci domů. Já chci za mámou. Ach, bože, já chci…“

Byla na pokraji dalšího hysterického záchvatu. Viděl jsem, jak se Richie dává na ústup a zvedá konejšivě ruce. Než stačil promarnit šanci, řekl jsem přívětivě: „Slečno Raffertyová, pokud chcete na chvíli domů a přijet za námi později, nebudeme vám v tom bránit. Je to vaše právo. Ale šance, že se nám podaří najít toho, kdo to udělal, klesá s každou minutou, o kterou tu přijdeme. Stopy se ztrácejí, svědkům slábne paměť, vrah nám mezitím možná uteče. Myslím, že byste to měla vědět, než řeknete poslední slovo.“

Fionin pohled se začínal ostřit. „Kdybych… Mohl by vám utéct? Kdybych za vámi přijela později, tak byste ho už nechytili?“

Vzal jsem Richieho pevně za rameno, odsunul ho z jejího zorného úhlu a opřel se o dveře auta. „Přesně tak. Jak jsem řekl, je to na vás, ale já osobně bych nechtěl žít s vědomím, že se mu povedlo utéct díky mně.“

Tvář se jí pokřivila do grimasy a na chvíli jsem si pomyslel, že je duchem nepřítomná, ale kousla se silně zevnitř do tváře a vzchopila se. „Dobře. Dobře. Můžu… dobře. Já jenom… mohla bych jenom dostat dvě minuty a dát si cigaretu? Pak vám odpovím, na co budete chtít.“

„Myslím, že jste se rozhodla správně. Žádný spěch, slečno Raffertyová. My počkáme.“

Vysoukala se z auta – neohrabaně, jako když se člověk po operaci snaží poprvé postavit – a odvrávorala na druhou stranu ulice mezi kostry domů. Nespouštěl jsem ji z očí. Našla si rozestavěnou nízkou zídku, sedla si na ni a podařilo se jí zapálit si cigaretu.

Byla k nám víceméně zády. Vztyčeným palcem jsem dal znamení Larrymu. Zvesela zamával, začal si natahovat rukavice a těžkopádně vyrazil směrem k domu se zbytkem techniků v patách.

Richieho laciná bunda nebyla dělaná do venkovského počasí; poskakoval s rukama zastrčenýma v podpaží a snažil se nevypadat zmrzle. „Byl bys ji schopnej poslat domů, že jo?“ řekl jsem tiše.

Střelil po mně pohledem, celý vyplašený a ve střehu. „Jo. Já myslel…“

„Tak nemysli. Aspoň ne v tomhle případě. O tom, jestli nějakýho svědka pustíme k vodě, rozhoduju já, ne ty. Rozumíš?“

„Vypadala, že se sesype.“

„No a? To není důvod nechat ji běžet, detektive Currane. To je důvod pomoct jí, aby se dala dohromady. Málem jsi nás připravil o výslech, kterej si nemůžeme dovolit ztratit.“

„Já se právě snažil nás o něj nepřipravit. Je lepší ho o pár hodin odložit, než ji vynervovat tak, že bude schopná vypovídat nejdřív zítra.“

„Jenže takhle to nechodí. Pokud potřebuješ mluvit s nějakým svědkem, hledáš způsob, jak ho k tomu přimět, tečka. Nepošleš ho domů, aby si dal šálek čaje a sušenku a ozval se ti, až bude mít náladu.“

„Já myslel, že bych jí měl dát na výběr. Právě přišla o…“

„Viděl jsi mě snad, že bych té holce nasazoval pouta? Klidně jí dej na výběr ze všech možností světa. Ale dohlídni sakra na to, ať si vybere tu, kterou potřebuješ. Pravidlo číslo tři a čtyři a pět a přibližně tucet dalších: v týhle práci nepluješ po proudu, ale proud musí plout tam, kam ty. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Po chvíli Richie odpověděl: „Jo. Omlouvám se, detektive. Pane.“

Nejspíš mě v té chvíli nenáviděl, ale s tím už jsem se dokázal vyrovnat. Je mi jedno, jestli si mí bažanti doma připnou na zeď mou fotku a trefují se do ní šipkami, pokud až do konce celého toho povyku neutrpí jejich vinou vyšetřování ani jejich kariéra. „A už se to nebude opakovat. Mám pravdu?“

„Ne. Teda, jo, máš pravdu. Nebude.“

„Fajn. Tak jdeme na to.“

Richie zastrčil bradu do límce bundy a pochybovačně hleděl na Fionu Raffertyovou. Seděla na zídce celá shrbená, hlavu skoro mezi koleny, v ruce zapomenutou cigaretu. Z té vzdálenosti vypadala jako něco vyhozeného, jako zmuchlaná šarlatová látka, odhozená mezi sutinami. „Myslíš, že to zvládne?“

„Nemám tušení. Pokud se nervově zhroutí ve svým volným čase, není to náš problém. Jdeme.“

Zamířil jsem přes ulici, aniž bych se ohlédl, jestli jde taky. Po chvíli jsem zaslechl, jak jeho boty ve spěchu chroupají v hlíně a štěrku za mnou.

Fiona byla už trochu klidnější – tu a tam se sice ještě zachvěla, ale ruce už se jí netřásly, a utřela si z tváře řasenku, i když do trička. Odvedl jsem ji do jednoho z nedostavěných domů, pryč z ostrého větru a všeho, co měli každou chvíli začít podnikat Larry a jeho kámoši, našel pro ni pěknou hromadu škvárobetonových tvárnic, na kterou si mohla sednout, a nabídl jí novou cigaretu – nekouřím, nikdy jsem nekouřil, ale v kufříku nosím krabičku cigaret; kuřáci jsou jako všichni ostatní závisláci, nejlépe si je získáte jejich vlastní měnou. Posadil jsem se na tvárnice vedle ní; Richie si pro sebe vybral okenní parapet u mého ramene, kde mohl bez velké námahy pozorovat, učit se a dělat si poznámky. Nebyly to ideální podmínky k výslechu, ale už jsem pracoval v horších.

„Takže,“ řekl jsem, když jsem jí zapálil cigaretu. „Můžeme vám přinést ještě něco? Svetr? Sklenici vody?“

Fiona zírala na cigaretu, pohupovala s ní mezi prsty a potahovala rychlými, krátkými šluky. Každý sval v těle měla zaťatý; na konci dne se bude cítit, jako by běžela maratón. „Nic nepotřebuju. Radši ať to máme co nejdřív za sebou. Prosím.“

„Samozřejmě, slečno Raffertyová. Chápeme vás. Co kdybyste mi nejdřív něco pověděla o Jennifer?“

„Jenny. Nemá ráda, když se jí říká Jennifer – zní to podle ní prudérně nebo co… Vždycky byla Jenny. Odmalička.“

„Kdo z vás je starší?“

„Ona. Mně je sedmadvacet, jí devětadvacet.“

Tipoval jsem Fionu jako mladší. Částečně podle vzhledu – byla menšího vzrůstu, drobná, s podlouhlým obličejem a pod vším tím nánosem svinčíku se ukrývaly nepatrně nepravidelné rysy –, ale částečně také podle oblečení, podle té studentské nedbalosti. Když jsem byl mladší, holky chodily takhle oblékané ještě i po škole, ale dnes už se většinou snaží trochu vyfiknout. Podle zařízení v domě jsem byl ochoten se vsadit, že Jenny o sebe dbala víc. „Čím se živí?“ zeptal jsem se.

„Dělá v PR. Tedy, dělala, než se narodil Jack. Od té doby byla s dětmi doma.“

„Klobouk dolů. Po práci se jí nestýská?“

Nejspíš to mělo být zakroucení hlavou, jenže Fiona byla tak ztuhlá, že to vypadalo spíš jako křeč. „Myslím, že ne. Měla svoji práci ráda, ale není nějak přehnaně ambiciózní. Věděla, že se nebude moct vrátit, pokud budou mít další dítě – dvě mateřské po sobě, dostávala by pak hotovou almužnu –, ale stejně si Jacka pořídili.“

„Nějaké problémy v práci? Někdo, s kým nevycházela?“

„Ne. Ostatní holky v té firmě mi přišly jako totální slepice – jenom samé pošklebování, jestli to některá náhodou nepřehnala se samoopalovacím krémem, a když byla Jenny těhotná, říkaly jí Titanic a radily jí, ať drží dietu, kristepane ale Jenny si z toho příliš nedělala. Ona… Jenny si neumí dupnout, víte? Radši nechá všechno, ať se to urovná samo. Věří…“ Slabé syknutí mezi zuby, jako by pocítila palčivou bolest. „Ona věří, že všechno vždycky nakonec dopadne dobře.“

„A co Patrick? Jak ten vychází s lidmi?“ Hlavně udržet je v pohybu, honit je od jednoho tématu k druhému, nedat jim příležitost pohlédnout dolů, protože pokud spadnou, už se vám nemusí podařit postavit je znovu na nohy.

Trhla tváří ke mně, oteklé šedomodré oči vytřeštěné. „Pat, ten… Ježíši, snad si nemyslíte, že to udělal on! Pat by nikdy, ten by nikdy…“

„Já vím. Povězte mi…“

„Jak jste na to přišli?“

„Slečno Raffertyová,“ vložil jsem do hlasu trochu přísnosti. „Chcete nám pomoct, nebo ne?“

„Samozřejmě, já…“

„Dobře. Tak potom se soustřeďte na otázky, které vám klademe. Čím dřív nám odpovíte, tím dřív odpovíme my vám. Chápete?“

Vyjeveně se rozhlížela kolem, jako by se měla místnost kolem nás každou vteřinou rozplynout, a ona se měla probudit. Byl tu jen holý beton, rozstříknutá malta a několik dřevěných trámů opřených o jednu ze zdí, jako by ji podpíraly. Štos sloupků z imitace dubového dřeva, pokrytý silnou vrstvou špíny, na zemi rozšlápnuté polystyrénové kelímky, v jednom rohu zmuchlaná a zablácená modrá tepláková bunda – vypadalo to tu jako archeologické naleziště, jako by tu dávní obyvatelé v jediném okamžiku všeho nechali a utekli před nějakou přírodní katastrofou či nepřátelskými hordami. Fiona to tu teď vidět nemohla, ale přesto tohle místo mělo zůstat vtisknuté do její duše po celý zbytek života. To je jeden z oněch malých bonusů, kterými vražda na příbuzných nešetří – ještě dlouho poté, co se vám vytratí z mysli tvář oběti či poslední slova, která vám řekla, pamatujete si každý detail z těch příšerných okamžiků, kdy vám tahle věc vtrhla do života.

„Slečno Raffertyová,“ řekl jsem, „nemůžeme si dovolit ztrácet čas.“

„Chápu. Jsem v pořádku.“ Zamáčkla cigaretu o tvárnici a zírala na nedopalek, jako by se jí zhmotnil v ruce zničehonic. Richie se naklonil, podal jí polystyrénový kelímek a řekl tiše: „Prosím.“ Fiona trhaně přikývla; upustila cigaretu do kelímku a pevně ho uchopila oběma rukama.

„Takže jaký je Patrick jako člověk?“ zeptal jsem se.

„Je úžasný.“ Vzdorovitý záblesk v zarudlých očích. Pod tou zuboženou fasádou se skrývala spousta umanutosti. „Známe se celou věčnost – jsme všichni z Monkstownu, hráli jsme si spolu už jako děti. Chodili s Jenny od šestnácti.“

„Jaký měli vztah?“

„Byli do sebe šíleně zamilovaní. Pro nás ostatní v partě bylo bůhvíco už jenom to, když jsme s někým chodili déle než pár týdnů, ale Pat a Jenny byli…“

Fiona se zhluboka nadechla, zvrátila hlavu dozadu a zírala prázdnou schodišťovou šachtou přes změť trámoví vzhůru na šedivou oblohu. „Oni od první chvíle věděli, že patří k sobě. Vypadali tenkrát kvůli tomu tak nějak starší; dospělejší. My ostatní jsme jenom tak blbnuli, jenom jsme si hráli, chápete? U Pata a Jenny to ale byla opravdová láska.“

Nenapadá mě prakticky nic, co dokáže oddělat tolik lidí jako opravdová láska. „Kdy se zasnoubili?“

„Když jim bylo devatenáct. Na Valentýna.“

„Na dnešní dobu dost brzo. Co na to říkali vaši rodiče?“

„Byli nadšení! Oni Pata taky zbožňujou. Říkali jenom, ať se svatbou počkají, až budou mít hotovou vysokou, a Pat s Jenny to vzali v pohodě. Brali se ve dvaadvaceti. Jenny říkala, že nemá smysl to odkládat, stejně by si to nerozmysleli.“

„A jak jim to fungovalo?“

„Úplně skvěle. Pat se k Jenny chová tak, že… dodnes se celej rozzáří, když zjistí, že by si něco přála, a pak se nemůže dočkat, až jí to sežene. Dřív, jako holka, jsem se modlila, abych potkala někoho, kdo by mě miloval tak, jako Pat miluje Jenny, chápete?“

Trvá dlouho, než se příbuzní zbaví přítomného času. Matka mi zemřela, když mi bylo zhruba patnáct, ale Dina ještě dodnes tu a tam plácne něco o tom, co používá máma za voňavku nebo jakou má ráda zmrzlinu. Geri z toho chytá fantas. „Žádné hádky? Za celých třináct let?“ zeptal jsem se nikoli příliš pochybovačně.

„To jsem neřekla. Hádají se všichni. Ale u nich to nebylo nic zásadního.“

„A kvůli čemu se tedy hádají?“

Hleděla na mě a začínala obalovat emoce slupkou obezřetnosti. „Nic zvláštního. Třeba když jsme byli ještě děti, Pat zuřil, když se Jenny líbila jiným klukům. Anebo když šetřili na dům, Pat chtěl jet na dovolenou, ale Jenny nechtěla utrácet. Vždycky se nakonec nějak dohodnou. Jak jsem řekla, nic zásadního.“

Peníze – jediná věc, kvůli které umírá ještě víc lidí než kvůli lásce. „Co dělá Patrick?“

„Pracuje v personální agentuře – pracoval. Firma Nolan a Roberts – shánějí lidi pro finanční sektor. V únoru ho propustili.“

„Z nějakého konkrétního důvodu?“

Fionině začala znovu tuhnout ramena. „Nic špatného neudělal. Propustili jich najednou víc, ne jenom jeho. Firmy ve finančním sektoru dneska nové zaměstnance moc neshánějí, víte? Kvůli recesi…“

„Měl v práci nějaké problémy? Nějaká zlá krev, když odcházel?“

„Ne! Pořád se tváříte, jako by měli Pat a Jenny všude jenom nepřátele, jako by se pořád hádali… Tak to není.“

Odtáhla se ode mě a kelímek v zaťatých pěstech nyní svírala před sebou jako nějaký štít. „Poslyšte, pro mě jsou to důležité informace,“ řekl jsem konejšivě. „Já Pata a Jenny neznám; jen se snažím udělat si o nich obrázek.“

„Jsou úžasní. Lidi je mají rádi. Zbožňují se. Milují svoje děti. Chápete? Podle toho si snad můžete udělat dostatečný obrázek, nebo ne?“

Ve skutečnosti jsem si z toho mohl udělat leda houbelec, ale nic lepšího jsem z ní očividně nebyl schopný dostat. „Zajisté,“ odpověděl jsem. „Jsem vám za to vděčný. Patrickova rodina dosud žije v Monkstownu?“

„Rodiče jsou mrtví – jeho táta umřel, už když jsme byli děti, máma před pár lety. Má mladšího bratra, Iana, ten je v Chicagu. Zavolejte Ianovi. Zeptejte se ho na Pata a Jenny. Řekne vám úplně to samé.“

„Tím jsem si jist. Měli Pat s Jenny doma nějaké cennosti? Hotovost, šperky, něco takového?“

Jak se nad tím Fiona zamyslela, ramena jí opět mírně poklesla. „Jennyin snubní prstýnek – Pata stál několik tisícovek – a ten smaragdový prstýnek, který naše babi odkázala Emmě. A Pat má počítač; je celkem nový, dostal ho v práci spolu s odstupným, ten by mohl mít ještě nějakou cenu… Tyhle věci… jsou ještě tam? Anebo zmizely?“

„Prověříme to. Z cenností je to všechno?“

„Nic cenného nemají. Dřív měli velké rodinné auto, takový ten teréňák, ale museli ho dát pryč; neutáhli leasing. A možná ještě Jennyiny šaty – utrácela za ně spoustu peněz, dokud Pat nepřišel o místo –, ale kdo by provedl něco takového kvůli hromadě onošených šatů?“

Existují lidé, kteří by něco takového provedli kvůli mnohem bezcennějším věcem, ale neměl jsem pocit, že tohle byl ten případ. „Kdy jste je viděla naposledy?“

Musela se zamyslet. „Potkaly jsme se s Jenny v Dublinu, na kafe. Letos v létě, možná před třemi nebo čtyřmi měsíci? Pata jsem neviděla celou věčnost – snad od dubna? Panebože, ani mi nedošlo, že je to už tak dlouho…“

„A co děti?“

„To samé, naposledy v dubnu. Byla jsem tu na Emminých narozeninách – bylo jí šest let.“

„Všimla jste si něčeho zvláštního?“

„Jako čeho?“

Hlava v pozoru, brada vzhůru, skok rovnou do defenzívy. „Čehokoli,“ řekl jsem. „Třeba nějakého nepatřičného hosta u nich doma, podivného rozhovoru.“

„Ne. Vůbec ničeho podivného. Bylo tam pár dětí z Emminy třídy a Jenny objednala skákací hrad… Ach, bože, Emma a Jack… Oba… víte určitě, že jsou oba…? Nemůže být jeden z nich třeba jenom zraněnej, jenom, jenom…“

„Slečno Raffertyová,“ řekl jsem tak jemně, ale zároveň pevně, jak jen jsem byl schopen, „jsem si naprosto jistý, že nejsou jenom zranění. Pokud bychom se cokoli dozvěděli, dáme vám vědět, ale teď potřebuju, abyste se soustředila. Každá vteřina je důležitá, rozumíte?“

Fiona si přitiskla dlaň na ústa a ztěžka polkla. „Ano.“

„Výborně.“ Podal jsem jí další cigaretu a cvakl zapalovačem. „Kdy jste s Jenny mluvila naposledy?“

„Včera ráno.“ Tentokrát nemusela přemýšlet ani chvilku. „Volám jí každé ráno o půl deváté, jakmile dorazím do práce. Dáme si kafe a poklábosíme, jenom pár minut. Na začátek dne.“

„To zní fajn. Jak se včera chovala?“

„Normálně! Byla úplně normální! Vůbec nic… přisámbohu, znovu jsem to v duchu probírala a vůbec ničeho jsem si…“

„Já vám to věřím,“ uklidnil jsem ji. „O čem jste spolu mluvily?“

„O ničem důležitém, co já vím? Jedna moje spolubydlící hraje na basu, mají mít s kapelou koncert, říkala jsem o tom Jenny; ona mi vykládala, že zrovna hledá na internetu figurku stegosaura, protože Jack měl v pátek doma nějakého kamaráda ze školky a hráli si na to, že loví na zahradě stegosaura… Zněla v pohodě. Naprosto v pohodě.“

„Řekla by vám to, kdyby se něco stalo?“

„Ano, myslím, že ano. Řekla by mi to. Určitě by mi to řekla.“

Což neznělo příliš přesvědčivě. „Jste si blízké?“ zeptal jsem se.

„Jsme sestry,“ odpověděla Fiona, ale hned nato jí došlo, že to nebyla odpověď. „Jasně. Jsme si blízké. Tedy, dřív jsme k sobě měly blíž, jako holky – pak jsme šly každá tak trochu jinou cestou. A teď, když Jenny bydlí tady, je to trochu složitější.“

„Odkdy tu bydlí?“

„Koupili ten dům zhruba před třemi lety.“ Rok 2006 – samý vrchol konjunktury. Ať už za něj zaplatili, kolik chtěli, dnes měla tahle pastouška poloviční cenu. „Tenkrát tu ale ještě nic nestálo, bylo to tu samé pole; koupili ten dům jenom na papíře… Myslela jsem si, že se zbláznili, ale Jenny byla v sedmém nebi, byla tak nadšená – vlastní dům…“ Fiona nakrčila rty, ale znovu je narovnala. „Stěhovali se sem zhruba o rok později. Jakmile byl dům postavený.“

„A co vy? Kde bydlíte vy?“ zeptal jsem se.

„V Dublinu. V Ranelaghu.“

„Říkala jste, že ve společném pronájmu?“

„Ano. Ještě se dvěma kamarádkami.“

„Čím se živíte?“

„Jsem fotografka. Snažím se dát dohromady vlastní výstavu, ale zatím pracuju ve Studiu Pierre – znáte Pierra? Byl v tom televizním pořadu o svatbách irské smetánky. Většinou fotím děti, anebo když má Keith – Pierre – dvě svatby v jeden den, dělám tu druhou.“

„Dneska ráno jste taky fotila děti?“

Musela dlouho vzpomínat, bylo to tak dávno. „Ne. Procházela jsem jedny záběry… z minulého týdne. Zákaznice si má dneska přijít pro album.“

„V kolik jste odtamtud odjela?“

„Zhruba ve čtvrt na deset. Jeden z kluků vzal to album za mě.“

„Kde sídlí Studio Pierre?“

„U Phoenix Parku.“

Asi hodinu od Ztraceného Přístavu, minimálně, v ranní dopravní špičce a v téhle mrňavé rachotině. „Dělala jste si o Jenny starosti?“ zeptal jsem se.

Zase to škubnutí hlavou jako při elektrickém šoku.

„Víte to jistě? Štrachat se sem takovou dálku jenom proto, že mi někdo nezvedá telefon, to bych si sakra rozmyslel.“

Nervózní pokrčení rameny. Postavila polystyrénový kelímek opatrně vedle sebe a odklepla do něj popel. „Chtěla jsem mít jistotu, že je v pořádku.“

„A proč by neměla být v pořádku?“

„Protože. Voláme si vždycky. Každý den, celé roky. A měla jsem pravdu, nebo ne? Nebyla v pořádku.“

Brada se jí zatřásla. Nahnul jsem se blíž, abych jí nabídl kapesník; neodtáhla se. „Slečno Raffertyová,“ řekl jsem. „Oba víme, že v tom bylo ještě něco jiného. Jistě nebudete riskovat, že naštvete klienta, a nevydáte se hodinu cesty autem jenom proto, že vám to sestra pětačtyřicet minut nebere. Mohla si jít přece lehnout s migrénou, ztratit telefon nebo děti mohly dostat střevní chřipku nebo vás mohl napadnout jakýkoli jiný ze stovek důvodů, které se všechny jeví mnohem pravděpodobnější než tenhle. Ale vy jste si místo toho okamžitě vzala do hlavy, že se něco stalo. Chci vědět, z jakého důvodu.“

Fiona se kousla do spodního rtu. Vzduch smrděl cigaretovým kouřem a spálenou vlnou – kousek žhavého popela jí upadl na kabát – a z jejího dechu i pórů jsem cítil vlhký, nahořklý zápach. Zajímavá skutečnost z frontové linie – surový zármutek páchne jako posekané listí a drcené větve, jako skřípot šrotované zelené masy.

„O nic nešlo,“ řekla nakonec. „Je to už dávno – několik měsíců. Vlastně jsem na to už dávno zapomněla, jenže teď…“

Vyčkával jsem.

„Jednou večer mi volala. Říkala, že u nich v domě byl někdo cizí.“

Cítil jsem, jak Richie u mého ramene zpozorněl, celý napružený jako teriér, který se chystá každou chvíli vystřelit za svým klacíkem. „Ona to nehlásila?“ zeptal jsem se.

Fiona zamáčkla cigaretu a vhodila nedopalek do kelímku. „Nebylo co hlásit. Nebylo ani rozbité okno, ani vypáčený zámek, vůbec nic, a ani se nic neztratilo.“

„Tak jak přišla na to, že v domě byl někdo cizí?“

Znovu pokrčení rameny, ještě nervóznější než předtím. Hlava jí klesla. „Jenom si to myslela. Co já vím.“

„Tohle může být důležité, slečno Raffertyová,“ řekl jsem a přidal na naléhavosti na úkor mírnosti. „Co přesně říkala?“

Fiona se zhluboka, rozechvěle nadechla a zastrčila si vlasy za ucho. „Tak dobře,“ odpověděla. „Dobře. Dobře. Takže Jenny mi najednou volá a ptá se: ‚Nenechala sis náhodou udělat pro sebe klíče od našeho domu?‘ Měla jsem jejich klíče na chviličku loni v zimě, Jenny a Pat vzali děti na týden na Kanáry a chtěli, aby měl někdo klíče od domu, kdyby třeba hořelo nebo tak. Já jí povídám, samozřejmě že ne…“

„A nechala jste si je udělat?“ zeptal se Richie. „Záložní klíče?“ Zvládl to bravurně – znělo to jen jako čistá zvědavost, bez jediné stopy obviňování. Což bylo fajn – znamenalo to, že ho nebudu muset sprdnout za to, že mi do toho skočil, nebo aspoň nijak výrazně.

„Ne! Proč bych to dělala?“

Celá se naježila. Richie pokrčil rameny a nepatrně se na ni omluvně usmál. „Jenom se ptám. Musíme si to ověřit, rozumíte?“

Fiona se uklidnila. „Dobře. Rozumím.“

„A nikdo jiný si během toho týdne nemoh udělat duplikáty? Neměla jste třeba klíče někde, kde je mohli vzít spolubydlící, nebo někdo v práci – nic takovýho? Jak jsem řek, musíme si to ověřit.“

„Měla jsem je na kroužku se svými klíči. V trezoru schované nebyly – v práci mám klíče v tašce, doma visí na háčku v kuchyni. Ale i kdyby se k nim někdo dostal, tak neměl tušení, od čeho jsou. Myslím, že jsem nikomu ani neříkala, že je vůbec mám.“

S jejími spolubydlícími a kolegy z práce bylo tak jako tak nutné si důkladně popovídat, o prověření jejich minulosti ani nemluvě. „Tak se vraťme k tomu telefonátu,“ rozhodl jsem. „Řekla jste Jenny, že jste si duplikáty klíčů nedělala…“

„Ano. A Jenny povídá: ‚Jenže někdo je má a ty jsi jediná, komu jsme je dávali.‘ Trvalo mi asi půl hodiny, než jsem ji přesvědčila, že nemám tušení, o čem mluví, a aby mi vůbec řekla, co se stalo. Nakonec povídá, že byla s dětmi odpoledne pryč, v samoobsluze nebo někde, a než se vrátila, někdo byl uvnitř.“ Fiona začala cupovat papírový kapesník na kousíčky, bílé chumáčky se snášely na rudou látku jejího kabátu. Měla drobounké ruce se štíhlými prsty a okousané nehty. „Zeptala jsem se jí, jak to ví, a nejdřív mi to nechtěla říct, ale nakonec jsem to z ní vytáhla – závěsy prý byly roztažené úplně jinak, zmizelo půl balení šunky a taky propiska, co ležela u ledničky a s kterou si psala nákupní seznamy. A já na to: ‚To si děláš legraci.‘ A ona mi to skoro položila. Tak jsem se ji snažila uklidnit, a když mi konečně přestala nadávat, zněla fakt vyplašeně. Hodně. A Jenny není žádnej srab.“

Tohle byl jeden z důvodů, proč jsem Richieho setřel za to, že chtěl ten výslech nechat na později. Pokud se vám podaří přimět někoho k rozhovoru bezprostředně potom, co se mu zhroutil svět, je tu slušná šance, že bude mluvit a mluvit bez přestání. Stačí s tím počkat do druhého dne, a už si kolem sebe začne rozbourané hradby stavět znovu – lidé jsou rychlí, pokud je toho tolik v sázce –, ale pokud je odchytíte chvíli poté, co na obzoru vyroste atomový hřib, vysypou vám všechno od svých oblíbených pornofilmů po nadávky, jakými tajně titulují svého šéfa. „Pochopitelně,“ řekl jsem. „Taková věc člověku klidu nedodá.“

„Několik plátků šunky a propiska? Kdyby chyběly šperky, půlka mého prádla nebo tak něco, jasně, začnu hysterčit. Ale kvůli tomuhle… Řekla jsem jí: ‚Dobře, tak i kdybychom připustili, že se k vám někdo z nějakého ujetého důvodu vloupal, rozhodně to nebyl žádný Hannibal Lecter, ne?‘“

Než jí stačilo dojít, co právě řekla, zeptal jsem se: „Co na to Jenny?“

„Znovu se rozběsnila. Říkala, že nejde o to, co tam dělal, ale o to, že si teď nemůže být ničím jistá. Třeba jestli taky nebyl nahoře u dětí, jestli se jim tam nehrabal ve věcech – Jenny říkala, že kdyby si to mohli dovolit, všechny věci z dětských pokojíčků by vyhodila a koupila všechno nové, pro jistotu. Nebo na co všechno sahal – říkala, že všechno tam najednou vypadá nepatřičně, jako o pár centimetrů posunuté nebo ušmudlané. Jak se tam dostal a proč – to ji trápilo nejvíc. Pořád říkala: ‚Proč my? Co si na nás chtěl vzít?‘“

Zachvěla se, náhle a zprudka, až ji to skoro zlomilo v pase. „To je dobrá otázka,“ konstatoval jsem klidně. „Měli v domě alarm. Nevíte, jestli byl ten den zapnutý?“

Fiona zakroutila hlavou. „Ptala jsem se jí na to. Jenny řekla, že ne. Nikdy ho nezapínala, rozhodně ne přes den – myslím, že ho zapínali až v noci, když šli spát, ale to jenom proto, že v těch prázdných domech kolem dělala místní mládež mejdany a tak. Někdy se dokázali dost rozjet. Jenny říkala, že přes den je městečko v podstatě mrtvé – však vidíte sami –, tak ho prostě nezapínala. Ale prohlásila, že odteď už ho zapínat bude. Řekla: ‚Jestli sis ty klíče udělala, tak bych je na tvém místě nepoužívala. Teď hned měním kód na alarmu a od téhle chvíle bude pořád zapnutý, ve dne v noci, tečka.‘ Jak jsem říkala, zněla fakt vyděšeně.“

Jenže když obvoďáci vyrazili dveře a když jsme si to špacírovali Jennyiným drahým domovem, alarm byl vypnutý. Takže pokud se někdo dostal dovnitř, Spainovi mu sami otevřeli; anebo Jenny, přestože jinak byla vyděšená, z téhle konkrétní osoby strach neměla. „Nechala vyměnit zámky?“

„Na to jsem se jí ptala taky – chtěla je vyměnit. Pak chvíli váhala, ale nakonec řekla ne, nejspíš je vyměnit nenechá, přišlo by to na pár stovek liber, a to si teď nemůže dovolit. Zapnutý alarm bude stačit. Říkala: ‚Je mi nakonec jedno, jestli se sem znovu zkusí dostat. Vlastně bych byla skoro ráda. Aspoň bych pak věděla, kdo to byl.‘ Říkala jsem vám, že není žádný strašpytel.“

„A kde byl Pat? Stalo se to ještě předtím, než přišel o práci?“

„Ne, až potom. Byl ten den v Athlonu, kvůli nějakému přijímacímu pohovoru – tenkrát ještě měli s Jenny dvě auta.“

„Co tomu říkal, že se k nim možná někdo vloupal?“

„Nevím. Nezmínila se. Myslím… abych byla upřímná, myslím, že mu to ani neřekla. Mluvila do telefonu dost potichu – mohlo to být kvůli dětem, aby je nevzbudila, ale v takhle velkém domě? A pořád říkala ‚já‘– ‚já změním kód alarmu, já si to nemůžu dovolit, já si to s ním vyřídím, jestli se mi dostane do rukou.‘ Ne ‚my‘.“

A znovu – nenápadná zvláštnůstka, dáreček, kvůli kterému jsem Richieho poučoval, aby měl oči na stopkách. „Proč myslíte, že to Patovi neřekla? Pokud si Jenny opravdu myslela, že u nich někdo byl, tak to měla říct především jemu, ne?“

Další pokrčení rameny. Fiona přitiskla bradu na hruď. „Nejspíš ho nechtěla znepokojovat. Už tak měl starostí nad hlavu. Myslím, že i proto nechtěla vyměnit zámky. Musela by o tom pak Patovi říct.“

„Nenapadlo vás, že je to trochu zvláštní – možná i riskantní? Pokud se někdo vloupal k němu domů, neměl právo o tom vědět?“

„Možná, co já vím, ale já bych stejně řekla, že tam ve skutečnosti nikdo nebyl. Čemu byste věřili spíš? Že tu propisku a tu blbou šunku vzal Pat a se záclonami si hrály děti, nebo že v domě loupil nějakej přízrak, co umí procházet skrz zdi a má slabost pro sendviče?“

Do hlasu se jí vkrádalo napětí, zaujímala obrannou pozici. „Říkala jste to Jenny?“ zeptal jsem se.

„Ano, víceméně. Ale bylo to k ničemu. Spustila o tom, že ta propiska byla z hotelu, kde trávili líbánky, a pro oba hodně znamenala a Pat by ji určitě nikam neodnášel, a že přesně věděla, kolik šunky v tom balení bylo…“

„Byla ten typ člověka, který má přehled i o maličkostech?“

Po chvíli Fiona odpověděla, jako by jí to působilo bolest: „Tak trochu. Asi ano. Jenny… ona ráda dělá všechno pořádně. Takže když odešla z práce, chtěla být vzorná matka a žena v domácnosti. Neměli doma jediné smítko prachu, dětem dávala jenom zdravou výživu, kterou sama připravovala, každý den cvičila podle různých dévédéček, aby se dostala zpátky na svoje kila… Kolik přesně má čeho v ledničce… jo, to by vědět mohla.“

„Z jakýho hotelu byla ta propiska, víte to?“ zeptal se Richie.

„Zlatá zátoka na Maledivách…“ Znovu zvedla hlavu a hleděla na něj. „Vy si vážně myslíte…? Myslíte, že ji opravdu někdo vzal? Myslíte, že to udělal ten, kdo… kdo… myslíte, že přišel znovu a…“

Začala šroubovat hlas nebezpečně vysoko. Než stačil nabrat příliš velkou výšku, zeptal jsem se: „Kdy že k tomu došlo, slečno Raffertyová?“

Zprudka na mě pohlédla, v ruce silně stiskla hrudku rozcupovaného kapesníku a znovu se uklidnila. „Zhruba před třemi měsíci?“

„V červenci?“

„Anebo to mohlo být i dřív. Každopádně ale během léta.“

Udělal jsem si v duchu poznámku: prověřit Jennyiny telefonní výpisy s ohledem na večerní telefonáty Fioně a taky jestli někdo z Vyhlídky na Oceán některý den nenahlásil, že se v okolí potlouká někdo cizí. „A potom už se nic podobného neopakovalo?“

Fiona zprudka zatajila dech a já zaslechl bolestivé zachraptění, jak se jí stáhlo hrdlo. „Klidně se to mohlo stát víckrát, ale nevím o tom. Jenny by se mi s tím už znovu nesvěřila.“ Hlas se jí začínal třást. „Řekla jsem jí nejdřív, ať se probere, ať přestane plácat pitomosti. Myslela jsem si…“

Vyjekla, jako když nakopnete štěně, přitiskla si ruce na ústa a znovu se z plna hrdla rozbrečela. Chvíli mi trvalo, než jsem jí přes promáčený kapesník porozuměl. „Já myslela, že je blázen,“ znovu a znovu lapala po dechu. „Já myslela, že přichází o rozum. Ach, bože, já myslela, že je blázen.“

4

A to bylo zhruba všechno, co jsme z Fiony ten den mohli dostat. Znovu ji uklidňovat, to by zabralo mnohem víc času, než jsme si mohli dovolit ztratit. Přijel další obvoďák; řekl jsem mu, ať dá dohromady všechna jména a telefonní čísla – příbuzných, přátel, zaměstnavatelů a kolegů z práce zpětně až do doby, kdy se Fiona, Jenny a Pat batolili v plínkách, ať odveze Fionu do nemocnice a patřičně jí zdůrazní, aby si před novináři nepouštěla pusu na špacír. Potom jsme mu ji přenechali. Pořád ještě brečela.

Ještě jsme z toho domu ani nevylezli a už jsem držel v ruce mobil a vytáčel – vysílačkou by to sice bylo jednodušší, ale až příliš mnoho pisálků a až příliš mnoho magorů dneska umí odposlouchávat policejní vysílačky. Chytil jsem Richieho za loket a vedl ho ulicí. Od moře stále vál vítr, zeširoka a zčerstva, a pohrával si s Richieho vlasy; cítil jsem sůl. Tam, kde měly být chodníky, byly mezi neposečenou trávou vyšlapané blátivé pěšiny.

Bernadette mě po telefonu spojila s obvoďákem, který byl v nemocnici s Jenny Spainovou. Hádal bych mu podle hlasu tak dvanáct, byl z nějaké díry na venkově a byl to přepečlivý typ, což bylo přesně to, co se mi hodilo. Dal jsem mu rozkazy, po kterých prahl – jakmile Jennifer Spainovou odvezou z operačního sálu a pokud to přežije, je nutné, aby dostala pokoj jen pro sebe, a je nutné, aby se jí držel jako klíště. Nebude k ní pouštět nikoho, kdo se neprokáže průkazem, nikoho s ní nenechá o samotě a už vůbec k ní nebude pouštět nikoho z příbuzných. „Sestra oběti bude každou minutou na cestě do nemocnice a dřív nebo později se tam objeví taky její matka. Nesmějí k ní dovnitř.“ Richie přešlapoval, hryzal si nehet u palce, hlavu skloněnou nad mobilem, ale v téhle chvíli na mě pohlédl. „Pokud by chtěly znát důvod, a to budou, neřeknete jim, že je to na můj příkaz. Omluvíte se, řeknete, že je to standardní postup a že jste povinen se jím řídit, a budete to opakovat pořád dokola tak dlouho, až si dají odchod. A sežeňte si nějakou pohodlnou židli, starej brachu. Možná tam budete tvrdnout delší chvilku.“ Zavěsil jsem.

Richie na mě zamžoural proti světlu. „Myslíš, že přeháním?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Jestli je pravda to, co říkala její sestra – o tom vloupání –, tak jasně, je to kapku děsivý.“

„Takže to je podle tebe důvod pro nejvyšší bezpečnostní opatření? Protože to, co říkala její sestra, je děsivý?“

Couvnul, s rukama nahoře, a já si uvědomil, že jsem zvýšil hlas. „Já jenom myslel…“

„Pro mě, kámo, nic děsivýho neexistuje. Něco je děsivý leda tak pro děti na Halloween. Já se jenom snažím mít pokrytý všechny mety. Napadlo tě, jak bychom asi vypadali, kdyby si to ten někdo přitančil do nemocnice a dokončil svou práci? Měl bys chuť to pak vysvětlovat novinářům? Anebo kdyby se zítra na titulních stránkách objevily detailní záběry všech zranění Jenny Spainový, měl bys chuť to jít osobně vysvětlit šéfovi?“

„Ne.“

„Ne. Já taky ne. A pokud tomu můžu předejít kapkou toho přehánění, tak budu klidně přehánět. A teď rychle dovnitř, než ti v tom ledovým vichru umrznou koule.“

Richie držel jazyk za zuby, dokud jsme znovu nevykročili po příjezdové cestě ke Spainovým. Potom řekl opatrně: „A co příbuzní?“

„Co je s nimi?“

„Ty nechceš, aby se s ní viděli?“

„Ne, to nechci. Možná ti uniklo, že kromě všeho toho děsivýho nám Fiona sdělila taky jednu zajímavou informaci.“

„Že měla klíče,“ řekl neochotně.

„Ano. Že měla klíče.“

„Je z toho na prášky. Možná jsem naivka, ale na mě působila upřímně.“

„Možná je upřímná a možná není. Já vím jenom to, že měla klíče.“

„‚Jsou úžasní, zbožňují se, milují svoje děti…‘ Mluvila, jako by byli pořád naživu.“

„No a? Pokud je schopná hrát to ostatní, dokáže hrát i tohle. A její vztah se sestrou nebyl tak jednoduchej, jak se ho snaží podat. Fiona Raffertyová nám dá ještě zabrat.“

„Fajn,“ odpověděl Richie, ale když jsem strčil do dveří a chystal se vstoupit, zůstal stát, přešlapoval před rohožkou a mnul si zátylek. „Co je?“ zeptal jsem se a dal si záležet, aby mi v hlase už nezazněla ani stopa přísnosti.

„To druhý, co říkala.“

„A co jako?“

„Skákací hrady nejsou nic levnýho. Sestra ho chtěla na přijímání půjčit pro dceru. Je to několik stovek liber.“

„A o co ti jde?“

„O jejich finanční situaci. V únoru Patrick dostane padáka, že jo? V dubnu maj ještě dost peněz na to, aby pronajali Emmě na narozeninovej večírek skákací hrad, ale v červenci už jsou tak švorc, že se jim nechce měnit zámky, i když je Jenny přesvědčená, že v baráku někdo byl.“

„No a? Patrickovo odstupný začalo docházet.“

„Jo, nejspíš. Ale právě o tom mluvím. Docházelo jim nějak rychle. Pár mých kámošů taky nedávno přišlo o flek. A všichni, pokud tu práci dělali víc let, dostali tolik, že jim to s kapkou šetrnosti vystačí na hodně dlouho.“

„No a co tím chceš říct? Hazard? Drogy? Vydírání?“ V lize neřesti této země hravě strčí do kapsy všechno z výše jmenovaného chlast, jenže chlast vám nevybílí bankovní účet během pár měsíců.

Richie pokrčil rameny. „Možná, jo. Anebo možná jenom dál utráceli, jako by pořád vydělával. Tak jako pár mých kámošů.“

„To je ta tvoje generace,“ řekl jsem. „Generace Pata a Jenny. Vy jste nikdy nebyli na mizině, vy jste nikdy neviděli na mizině tuhle zemi, takže jste si to vůbec nepřipouštěli, i když se vám to odehrávalo přímo před nosem. To není špatnej životní postoj – o hodně lepší, než jakej má moje paranoidní generace. I kdybychom byli ve vatě, stejně si dáme stranou dva páry bot pro případ, že skončíme na ulici. Jenže to má i svoje nevýhody.“

Technici se v domě činili – kdosi cosi zavolal a bylo z toho rozumět pouze „… ještě nějaký?“ A Larry zvesela odpověděl: „Jasně že mám, koukni do mýho…“ Richie přikývl. „Pat Spain nečekal, že bude na mizině,“ odpověděl. „Jinak by nevysolil balík za skákací hrad. Buď si byl jistej, že do konce léta bude mít novou práci, nebo si byl jistej, že sežene prachy nějak jinak. Pokud mu začínalo bejt jasný, že se mejlil, a peníze pomalu docházely…“ Natáhl ruku a chtěl prstem přejet rozštípnutou hranu dveří, ale včas ji zase stáhl. „Pokud chlap ví, že není schopnej postarat se o rodinu, dokáže ho to pořádně rozhodit.“

„Takže ty sázíš na Patricka.“

„Zatím nesázím na nikoho, dokud nevíme, co nám řekne doktor Cooper,“ odpověděl Richie opatrně. „Jenom přemejšlím.“

„Fajn, tak je to tvůj favorit. Ale pořád je tu ještě spousta dalších želízek v ohni a taky spousta prostoru pro úplně novou vycházející hvězdičku. Takže teď ze všeho nejdřív potřebujeme někoho, kdo by nám poněkud zúžil hřiště. Navrhuju nejdřív rychlej pokec s Cooperem, než odtud vypadne, a potom obejít sousedy, jestli by pro nás neměli něco zajímavýho. Až s nimi budeme hotoví, Larry se svojí veselou partou by nám už měl bejt schopnej říct něco konkrétního a nahoře by to už měli mít vyčištěné, takže bychom to tam mohli náležitě prohrabat a snad se i dovtípit, z jakýho důvodu jim docházely peníze. Co ty na to?“

Přikývl. „Slušná trefa, s tím skákacím hradem,“ poplácal jsem ho po rameni. „Teď se jdeme mrknout, co s našimi vyhlídkami provede Cooper.“

Dům se úplně proměnil – to ticho z hlubin moře bylo to tam, rozplynulo se jako mlha a vzduch jenom zářil a sršel účelným, soustředěným shonem. Dva z Larryho party se metodicky propracovávali krvavými cákanci, jeden z nich vhazoval do zkumavek tampony a druhý bral Polaroidem místa, odkud přesně každý vzorek pocházel. Hubená holka se skobou místo nosu to tam prolézala s videokamerou. Expert přes otisky právě stahoval pásku z kliky u okna; zakreslovač si při čmárání hvízdal mezi zuby. Všichni pokračovali plynulým tempem, které prozrazovalo, že tohle je běh na dlouhou trať.

Larry dřepěl v kuchyni nad hromádkou žlutých čísel pro značení stop. „Takovej binec,“ řekl s požitkem, když nás uviděl. „Budeme tady celou věčnost. Vy jste byli tady v kuchyni?“

„Jenom u dveří,“ odpověděl jsem. „Ale byli tu obvoďáci.“

„No to mi bylo jasný. Ne abyste je pouštěli, než jim vezmeme otisky podrážek kvůli eliminaci stop.“ Narovnal se a chytil se za záda. „Au, do háje, na tuhle práci začínám bejt starej. Cooper je nahoře u dětí, jestli ho hledáte.“

„Nebudeme ho rušit. Nějaká stopa po zbrani?“

Larry zakroutil hlavou. „Pendrek.“

„A co nějakej vzkaz?“

„Leda by vám stačil lísteček, kde je napsaný: ‚vejce, čaj, sprchový gel‘. V opačným případě nic. Pokud ale máte na mysli vzkaz tady od toho chlapíka,“ – pokývl k Patrickovi –, „tak víte stejně dobře jako já, že spousta mužských dopisy na rozloučenou nepíše. Tvrďáci s pusou na zámek až za hrob.“

Někdo přetočil Patricka na záda. Byl bledý jako stěna a ústa měl dokořán, ale to se naučíte nevnímat – byl to pohledný chlap s hranatou bradou a rovným obočím, ten typ, po kterém holky šílí. „Co máme na mysli, to ještě sami pořádně nevíme,“ odpověděl jsem. „Bylo někde odemčeno? Zadní vchod, okno?“

„Zatím ne. Barák nebyl zabezpečenej právě nejhůř. Na oknech silný zámky, dvojitý skla, na zadních dveřích pořádnej zámek – nic, co bys otevřel kreditkou. Nechci se vám míchat do řemesla, nic takovýho, jenom říkám – do tohohle baráku nebylo zrovna jednoduchý se dostat, zvlášť ne beze stop.“

Také Larry sázel na Patricka. „Když už je řeč o klíčích,“ řekl jsem, „dej mi vědět, kdybyste nějaký našli. Měly by tu bejt někde nejmíň troje. A to samý platí o propisce s nápisem ‚Hotel Zlatá zátoka‘. Moment…“

Předsíní si to zhnuseně šinul Cooper, jako by byla špinavá, v jedné ruce teploměr a ve druhé kufřík. „Detektive Kennedy,“ ozval se rezignovaně, jako by do té chvíle doufal v nemožné – že nějakým způsobem z případu zmizím.

„Doktore Coopere, doufám, že nevyrušujeme,“ řekl jsem.

„Právě jsem skončil s předběžným ohledáním. Těla už můžete nechat odvézt.“

„Máte pro nás nějakou novou informaci?“ Jedna z věcí, která mě na Cooperovi štve, je to, že v jeho blízkosti nakonec vždy začnu mluvit jako on.

Cooper podržel kufřík před sebou a zvedl tázavě obočí na Larryho, který mu zvesela odpověděl: „To si postavte ke dveřím do kuchyně, nic zajímavýho se tam neděje.“ Cooper položil zlehka kufřík a sehnul se, aby uložil teploměr.

„Vypadá to, že obě děti byly udušené,“ řekl. Pocítil jsem, jak Richiemu vedle mě nervozita ještě o jeden rychlostní stupeň zesílila. „Stanovit konečnou diagnózu je zatím prakticky nemožné, ale vzhledem k absenci jakýchkoli zjevných zranění či symptomů otravy bych se přikláněl k tomu, že příčinou smrti bylo zastavení přísunu kyslíku. Oběti nevykazují žádnou stopu po rdoušení, žádné známky škrcení provazem a ani žádné městnání krve či konjunktivální hemoragie, které obvykle souvisejí se škrcením rukama. Technické oddělení bude muset zkusit najít stopy slin nebo hlenu na polštářích, což by znamenalo, že je obětem někdo přitiskl na tvář,“ – Cooper pohlédl na Larryho, který souhlasně zvedl palec – „ačkoli vzhledem k tomu, že inkriminované polštáře měly oběti u sebe v posteli, přítomnost tělesných tekutin bude stěží možné brát jako korunní důkaz, pokud to tak můžu říct. Po pitvě – která začne zítra ráno přesně o šesté – se pokusím možný mechanismus úmrtí upřesnit.“

„Nějaké stopy sexuálního násilí?“ zeptal jsem se. Richie sebou trhnul, jako by ode mě dostal ránu elektrickým proudem. Cooperův pohled na vteřinu sklouzl pobaveně a opovržlivě z mého ramene na něj.

„Při předběžném ohledání nebyly objeveny žádné stopy sexuálního zneužití, ať už jednorázového či chronického. Tuhle možnost samozřejmě podrobněji ověřím při pitvě.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „A co tahle oběť tady? Můžete nám k ní něco říct?“

Cooper vytáhl z kufříku list papíru, zkoumal ho a čekal, až k němu s Richiem přijdeme. Na papíře byly předtištěné dvě siluety mužského těla, zepředu a zezadu. Na první byla červenou propiskou pečlivě vyznačená příšerná změť Morseových teček a čárek.

„Dospělý muž utrpěl čtyři zranění hrudníku nástrojem, který bych tipoval na nůž s jednostranným ostřím. Zaprvé,“ vytečkoval vodorovnou červenou čáru v polovině hrudníku na levé straně, „je to relativně mělká rána – ostří narazilo skoro zpříma na žebro a svezlo se přibližně dvanáct centimetrů po kosti ven, ale nevypadá to, že by proniklo hlouběji. I když rána mohla způsobit rozsáhlé krvácení, nebyla by smrtelná, a to ani bez lékařského ošetření.“

Jeho prst se přesunul nahoru, ke třem červeným značkám ve tvaru lístku, které se téměř v oblouku táhly jedna za druhou od levé klíční kosti siluety dolů ke středu hrudníku. „Ostatní zranění jsou bodné rány, také nožem s jednostranným ostřím. Zde pronikl mezi levými horními žebry; zde narazil na hrudní kost; a zde pronikl měkkou tkání kousek od hrudní kosti. Před pitvou nejsem samozřejmě schopen určit hloubku ani trajektorii ran, ani říct, jaké škody způsobily, ale pokud útočník neměl mimořádnou sílu, je velice nepravděpodobné, že by rána přímo do hrudní kosti mohla způsobit něco horšího než z ní například kousek uštípnout. Myslím, že můžeme téměř s jistotou předpokládat, že smrt způsobila buď první, nebo třetí z těchto ran.“

Světlo z blesku fotoaparátu mi přímo před očima rozsvítilo přetrvávající obraz – zářivé, pokroucené, krvavé klikyháky na zdech. Na vteřinu jsem si byl jistý tím, že je dokonce i cítím. „Nějaká zranění, která utrpěl při obraně?“ zeptal jsem se.

Cooper poklepal prstem na roj červených značek na pažích siluety. „Na dlani pravé ruky je mělká osmicentimetrová řezná rána a jedna hlubší také na levém předloktí – troufl bych si hádat, že právě tahle rána obstarala na místě činu velké kvantum krve; určitě krvácela vydatně. Oběť také vykazuje řadu menších zranění – škrábanců, odřenin a pohmožděnin na obou předloktích –, která odpovídají zraněním způsobeným při zápasu.“

Patrick mohl být jak útočník, tak napadený, a k rozříznuté dlani přijít tak i onak – mohl se zranit při obraně, nebo mu mohla sklouznout ruka po ostří, když bodal. „Je možné, že si ty rány nožem způsobil sám?“ zeptal jsem se.

Cooper zvedl obočí, jako bych byl slabomyslné dítě, kterému se náhodou podařilo říct něco zajímavého. „Zcela správně, detektive Kennedy, to je skutečně možné. Samozřejmě, vyžadovalo by to značně silnou vůli, ale ano – rozhodně je to možné. Mělké řezné zranění mohlo být první, nejistou ranou – váhavým pokusem, po němž následovaly rozhodnější, úspěšnější. Tohle schéma je naprosto běžné u sebevrahů, kteří si podřežou zápěstí; nevidím důvod, proč by nemohlo platit i při jiných metodách. Za předpokladu, že oběť je pravák – což je nutné ověřit, než se pustíme třeba jen do pouhého teoretizování –, poloha ran na levé straně těla nevylučuje možnost, že si je oběť způsobila sama.“

Fionin a Richieho děsivý vetřelec se v pelotonu podezřelých kousek po kousku propadal a mizel kdesi na obzoru za námi. Nebyl ještě úplně odepsaný, to ne, ale Patrick Spain teď jel v čele a udával tempo. Čekal jsem to od samého začátku, ale zčistajasna jsem pocítil mírný záchvěv zklamání. Chlapi z oddělení vražd jsou lovci; toužíte přivléct domů tygra, kterého jste vystopovali v temné, nepřátelské džungli, ne domácí kočičku, která jen dostala vzteklinu. A kromě toho všeho jsem kdesi uvnitř měl i nepatrný pocit, že je mi Pata Spaina vlastně líto. Jak říkal Richie, ten chlap se snažil.

„Můžete stanovit čas smrti?“ zeptal jsem se.

Cooper pokrčil rameny. „Jako vždy, je to přinejlepším odhad, a to, že jste mě zdrželi, než jsem mohl ohledat těla, mu na přesnosti nepřidá. Nicméně, tady nám pomůže skutečnost, že termostat v domě je nastaven na jednadvacet stupňů. Jsem si jistý tím, že všechny tři oběti zemřely mezi třetí a pátou hodinou ranní, přičemž jazýček pravděpodobnosti se chýlí spíš ke třetí.“

„Lze podle něčeho usoudit, kdo zemřel jako první?“

„Zemřeli mezi třetí a pátou hodinou ranní,“ vyslovoval Cooper pečlivě, jako by mluvil s blbem. „Kdyby toho bylo možné zjistit při ohledání víc, už bych se o tom zmínil.“

Cooper mě čistě z plezíru při každém případu shazuje před lidmi, s nimiž pracuju. Dřív nebo později snad přijdu na to, jakou na něj podat stížnost, aby se držel zpátky, ale prozatím jsem to vždy nechal být, protože ve chvílích, které si Cooper vybírá, mívám obvykle úplně jiné starosti – a on to ví. „Chápu,“ řekl jsem. „A co zbraň? O té byste nám něco říct mohl?“

„Nůž s jednostranným ostřím, jak už jsem říkal.“ Cooper se znovu sehnul nad kufřík a zastrčil list papíru zpátky dovnitř; ani se nenamáhal zpražit mě pohledem.

„Tak do toho vám skočíme, pokud vám to tedy samozřejmě nevadí, doktore Coopere,“ ozval se Larry. Cooper mávl blahosklonně rukou – s Larrym spolu nějakým způsobem vycházejí. „Pojď sem, Dělovko. Koukni, co tu pro tebe našla moje malá kámoška Maureen. Nebo spíš nenašla.“

Holka s videokamerou a skobou poodstoupila od otevřeného šuplíku v kuchyňské lince a na něco v něm ukazovala. Na všech zásuvkách byly složité bezpečnostní mechanismy, aby je nemohly otevřít děti, a bylo mi hned jasné proč – v horní zásuvce leželo úhledné lisované pouzdro, na jehož víku zevnitř stálo ozdobným písmem „Cuisine Bleu“. Byly v něm přihrádky pro pět nožů. Čtyři nože ležely na místě, od dlouhého porcovacího nože po mrňavý nožík kratší než moje ruka – blyštivé, dokonale nabroušené, ohavné. Druhý největší tu chyběl.

„Ta zásuvka byla otevřená,“ řekl Larry. „Proto jsme si jich hned všimli.“

„A po pátém noži ani stopa?“ zeptal jsem se.

Synchronizované zakroucení hlavou.

Cooper si soustředěně, prst po prstu, svlékal rukavice. „Doktore Coopere,“ řekl jsem, „mohl byste se podívat a říct nám, jestli by tenhle nůž odpovídal zraněním oběti?“

Ani se neotočil. „To jsem schopen erudovaně konstatovat až poté, co provedu kompletní ohledání zranění, jak povrchové, tak v příčném řezu, pokud možno s inkriminovaným nožem k dispozici kvůli porovnání. Vypadám snad, že bych takové ohledání už provedl?“

Kdybych byl o hodně mladší, Cooper by mě dokázal vytočit během okamžiku, ale dneska už se umím ovládat a tohle potěšení mu dopřeju leda tak až naprší a uschne. „Pokud jste schopný tenhle nůž nějakým způsobem vyloučit – třeba podle velikosti čepele nebo tvaru rukojeti –, pak to potřebujeme vědět teď hned, než pošlu nazdařbůh tucet asistentů, aby ho začali hledat.“

Cooper vzdychl a vrhl na krabici s noži půlvteřinový pohled. „Nevidím nejmenší důvod, proč bych ho měl vyloučit.“

„Výborně. Larry, můžeme si vzít jeden z těch nožů, abychom ukázali pátrací skupině, co přesně hledáme?“

„Jen si poslužte. Co tenhle? Podle přihrádky v krabici je to v podstatě ten samej, co vám chybí, jenom menší.“ Larry vytáhl prostřední nůž, obratně ho vhodil do průhledného igelitového sáčku a podal mi ho. „Až budete hotoví, vrátit.“

„Jasně. Doktore Coopere, mohl byste odhadnout, jak dlouhou trasu by oběť byla schopná s takovými zraněními ujít? Jak dlouho se ještě mohla udržet na nohou?“

Cooper mě znovu zpražil pohledem. „Necelou minutu,“ odpověděl. „Anebo možná několik hodin. Dva metry anebo klidně půl kilometru. Můžete si vybrat, detektive Kennedy, protože se obávám, že odpověď, kterou ode mě žádáte, vám nedokážu poskytnout. Na to, abych byl schopen nějakého inteligentního odhadu, je tu až příliš mnoho proměnlivých faktorů – především to, že v současnosti mám o povaze zranění jen minimální povědomí – a bez ohledu na to, co byste na mém místě dělal vy, k neinteligentnímu odhadu já se snižovat nebudu.“

„Pokud tím máš na mysli, jestli se tenhle moh zbavit vražedný zbraně, Dělovko,“ ozval se Larry vstřícně, „můžu ti zaručit, že předkem v žádným případě nevyšel. V předsíni ani na vstupních dveřích není jediná kapka krve. Přitom boty měl samou krev, to samý ruce, a určitě by se musel přidržovat, protože slábnul, ne?“ Cooper pokrčil rameny. „Jasně že musel,“ pokračoval Larry. „Kromě toho, koukněte kolem – z toho chudáka to jenom stříkalo. Všude by po sobě nechal šmouhy a cestičku jako Jeníček s Mařenkou. Ne, když to tady vypuklo, tenhle chlápek dopředu ke dveřím nešel a nešel ani nahoru.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Kdyby se objevil ten nůž, dejte mi hned vědět. Teď vám dáme prozatím pokoj. Díky, chlapi.“

Znovu zášleh blesku. Tentokrát mi vmetl do očí siluetu Patricka Spaina – rozžhavenou doběla, paže roztažené, jako by chtěl zastavit protihráče v ragbyovém zápase nebo jako by padal.

„Takže,“ řekl Richie venku na příjezdové cestě, „nakonec to nebyl nikdo z rodiny.“

„To není tak jednoduchý, starej brachu. Patrick Spain mohl vyjít zadem do zahrady, možná i přeskočit přes zeď, anebo mohl jenom otevřít okno a zahodit ten nůž co nejdál. A pamatuj, Patrick tu není jedinej podezřelej. Nezapomeň na Jenny Spainovou. Cooper ji ještě neprohlížel – mohla docela klidně odejít z domu, zbavit se nože, vrátit se dovnitř a hezky se naaranžovat vedle manžílka. Mohla to bejt společná sebevražda, nebo kryla Patricka – vypadá na ten typ ženský, která by klidně byla schopná posledních pár minut života věnovat ochraně rodinné pověsti. Anebo to mohl bejt jenom její projekt, od začátku do konce.“

Žlutý fiat byl pryč – Fiona už byla na cestě do nemocnice za Jenny – doufal jsem, že za volantem sedí obvoďák, aby během nějakého záchvatu neohnula auto o strom. Místo něj jsme tu na konci ulice vedle dodávky havranů měli několik nových aut. Mohli to být novináři nebo zdejší obyvatelé, které obvoďáci nechtěli pustit k místu činu, ale já byl ochotný se vsadit, že to byli mí asistenti. Zamířil jsem k nim. „A nesmíš zapomenout,“ pokračoval jsem, „že nikdo cizí by nešel vraždit neozbrojenej, čistě v naději, že bude mít šanci vyhrabat něco vhodnýho ze zásuvky v kuchyňský lince. Přinesl by si vlastní zbraň.“

„Třeba přinesl, jenže pak uviděl ty nože a doklaplo mu, že bude lepší použít něco, co není jeho. Anebo možná neměl v úmyslu nikoho zabíjet. Anebo ten nůž vůbec není vražedná zbraň – štípl ho, aby nás zmátl.“

„Možná. To je jeden z důvodů, proč ho potřebujeme co nejdřív najít – abychom měli jistotu, že nejdeme po falešný stopě. Přijdeš ještě na jinej důvod?“

„Aby se ho vrah nezbavil dřív,“ odpověděl Richie.

„Správně. Dejme tomu, že to byl někdo zvenčí – vrah nejspíš zahodil ten nůž už včera v noci do moře, jestli má všech pět pohromadě. Pokud je ale čirou náhodou tak natvrdlej, že ho to nenapadlo hned, tak po tomhle mumraji už ho nabeton trkne, že by pro něj bylo lepší, kdyby se ten zakrvavenej nůž nenašel. Jestli ho zahodil někde kousek od místa činu, bylo by fajn ho sbalit, až si pro něj přijde; jestli si ho odnesl s sebou domů, bylo by fajn ho chytit, až se ho půjde zbavit. To všechno ale samozřejmě za předpokladu, že je odtud.“

Z hromady sutin s křikem vystřelili dva racci a Richie bleskově otočil hlavu. „Určitě si nevybral Spainovy náhodou. Tohle není místo, kde by někdo jenom tak na procházce náhodou narazil na rodinku, co mu zvedne mandle.“

„Ne,“ řekl jsem. „To rozhodně ne. Pokud není mrtvej nebo místní, pak sem přišel najisto.“

Asistentů bylo osm, sedm mladíků a jedna dívka, všichni zhruba těsně před třicítkou, poflakovali se kolem aut a snažili se vypadat ostře, věcně a připravení na všechno. Když nás viděli přicházet, narovnali se, upravili si bundy a největší z nich odhodil cigaretu. Ukázal jsem na nedopalek a zeptal se: „A tím sledujete co?“

Tvářil se zaraženě. „Že vy jste to tu chtěl nechat ležet, že jo?“ řekl jsem. „Na zemi, aby to tu našli technici, zaevidovali to a poslali na rozbor DNA. Na kterém seznamu ráčíte obsadit čelní pozici? Na seznamu podezřelých nebo pitomců, co okrádají policii o čas?“

Bleskově nedopalek sebral a neobratně zastrčil zpátky do krabičky. Všech osm tak ode mě dostalo jasný signál: pokud chcete dělat na mém případu, budete odvádět perfektní práci. Marlborák byl celý rudý, ale někdo to zkrátka musel odskákat za ostatní.

„To už je lepší,“ řekl jsem. „Já jsem detektiv Kennedy a toto je detektiv Curran.“ Na jejich jména jsem se jich neptal; na potřásání rukou a klábosení nebyl čas, stejně bych je zapomněl. Nezajímá mě, s jakou náplní mají mí asistenti rádi sendvič ani kdy slaví narozeniny jejich děti, zajímá mě pouze, co dělají a jestli to dělají dobře. „Kompletní informace dostanete později, v tomhle okamžiku potřebujete vědět jediné: hledáme nůž značky Cuisine Bleu, zahnutá patnácticentimetrová čepel, černá plastová rukojeť, z kuchyňské sady, skoro jako tenhle, ale o něco větší.“ Zvedl jsem igelitový sáček. „Máte všichni telefon s foťákem? Vyfoťte si ho, abyste věděli, co přesně hledáte. A než večer opustíte místo činu, tu fotku si vymažte. Nezapomeňte.“

Vytáhli telefony, nechali kolovat sáček a předávali si ho opatrně, jako by byl z mýdlových bublin. „Nůž, který jsem vám právě popsal, je velice silný kandidát na vražednou zbraň, ale jelikož v téhle hře nemáme jedinou záruku, pokud narazíte v křoví na nějakou jinou kudlu, prokristapána, ne abyste ji zvesela zahodili jenom proto, že neodpovídá popisu. Taky nás zajímají zakrvavené šaty, otisky bot, klíče, cokoli nezvyklého. Pokud najdete něco, co vypadá slibně, co uděláte?“

Pokývl jsem na Marlboráka – pokud někomu srazíte hřebínek, vždycky mu dejte příležitost znovu si ho nasadit. „Nesaháme na to,“ odpověděl, „nenecháme to ležet bez dozoru, zavoláme lidem z technického, aby to vyfotili a zaevidovali.“

„Přesně. A zavoláte taky mně. Ať už najdete cokoli, chci to vidět. My s detektivem Curranem budeme vyslýchat sousedy, takže budete potřebovat čísla našich mobilů a naopak – vysílačky prozatím vynecháme. Signál tu stojí za starou belu, takže pokud se nedovoláte, pošlete esemesku. Nenechávat žádné vzkazy v hlasové schránce. Je to všem jasné?“ O kus dál v ulici, před jedním malebným lešením, rozbila tábor první reportérka, mluvila do kamery a přitom si přidržovala šosy kabátu, aby jí ve větru nevlály. Do hodiny či dvou jich tu měly být desítky. A spousta z nich by neměla žádný problém nabourat se do detektivovy hlasové schránky.

Vyměnili jsme si navzájem čísla. „Brzo dorazí jiná pátrací skupina,“ řekl jsem. „Převezmou to a pak pro vás budu mít jinou práci, ale teď se potřebujeme pohnout z místa. Začněte za domem. Pokračujte ode zdi zahrady směrem k moři a ať nemáte mezi sektory mezery. Postup znáte, dejte se do toho.“

Vedlejší polovina dvojdomku Spainových byla prázdná – trvale prázdná, v pokoji do ulice nebylo nic než noviny zmačkané do kuličky a architektonicky dokonalá pavučina. Nejbližší známky lidského života jsme zachytili až o dva domy dál na protější straně ulice, v čísle pět – trávník byl zanedbaný, ale v oknech visely krajkové záclony a na kraji příjezdové cesty leželo dětské kolo.

Když jsme se blížili po cestě, za záclonou se něco hnulo. Někdo nás sledoval.

Žena, která nám otevřela, byla podsaditá, s plochou, podezíravou tváří a tmavými vlasy, staženými dozadu do tenkého culíku. Na sobě měla o několik čísel větší velkou růžovou mikinu s kapucí, o několik čísel menší malé legíny, jež právě nesvědčily o dobrém vkusu, a přestože používala samoopalovací krém, působila jaksi nezdravě. „Ano?“

„Policie,“ ukázal jsem jí průkaz. „Můžeme s vámi mluvit?“

Podívala se na průkaz, jako by má fotka zdaleka nesplňovala její vysoké nároky. „Byla jsem předtím venku a ptala se těch policajtů, co se děje. Povídali, ať jdu zpátky dovnitř. Mám právo stát na ulici před vlastním barákem. To mi nemůžete zakazovat.“

S touhle ženskou nás nic jednoduchého nečekalo. „To chápu,“ řekl jsem. „Pokud byste potřebovala kdykoli pryč, nebudou vám bránit.“

„To bych jim taky radila. Jenže já nechtěla pryč, já chtěla akorát vědět, co se děje.“

„Došlo tu ke zločinu. Rádi bychom s vámi na chvíli mluvili.“

Její pohled sklouzl ze mě a z Richieho směrem k hemžení za námi, a namísto ostražitosti se v něm objevila zvědavost. Jak už to chodí. Ustoupila, abychom mohli projít.

Dům se zpočátku jevil přesně jako ten Spainových, ale ten dojem vydržel skutečně jen chvíli. Předsíň byla podél stěn obložená hromadami krámů – Richie si narazil kotník o kolo kočárku a spolkl nějakou neprofesionální nadávku –, v obýváku bylo přetopeno a nepořádek, na zdech přezdobené tapety a všude hutný zápach polévky a vlhkého šatstva. Na podlaze se hrbilo asi desetileté obtloustlé dítě a s otevřenou pusou hrálo nějakou hru na PlayStationu, která byla evidentně pro mládež od osmnácti výš. „Není ve škole, poněvač je nemocnej,“ řekla žena a bojovně založila ruce na prsou.

„Tím líp pro nás,“ řekl jsem a kývl ke klukovi, který nás ignoroval a nadále drtil ovladač. „Možná nám bude k užitku. Já jsem detektiv Kennedy a tohle je detektiv Curran. A vy jste…?“

„Sinéad Goganová. Paní Sinéad Goganová. Jaydene, vypni ten krám.“ Měla hrubší přízvuk z dublinské periferie.

„Paní Goganová,“ řekl jsem, usadil se na květovanou pohovku a vytáhl blok, „jak dobře se znáte se svými sousedy?“

Trhla hlavou směrem k domu Spainových. „S těma?“

„Ano, se Spainovými.“

Richie mě následoval na pohovku. Sinéad Goganová nás přejela svýma malýma, přísnýma očičkama, ale po vteřině pokrčila rameny a plácla sebou do křesla. „Řeknem si brejden, ale nijak zvlášť se spolu nebavíme.“

„Povídalas, že je to nafoukaná husa,“ ozval se Jayden, aniž by na jediný okamžik přestal mordovat zombie.

Jeho matka ho zpražila pohledem, který nemohl vidět. „Ty drž zobák.“

„Nebo co?“

„Nebo uvidíš.“

„A je tedy nafoukaná husa, nebo ne?“ zeptal jsem se.

„Nikdy jsem nic takovýho neřekla. Viděla jsem tam venku sanitku. Co se stalo?“

„Došlo ke zločinu. Co mi můžete říct o Spainových?“

„Někoho odpráskli?“ chtěl vědět Jayden. Ten kluk zvládal fůru věcí najednou.

„Ne. V jakém směru jsou Spainovi nafoukaní?“

Sinéad pokrčila rameny. „V žádným. Jsou prima.“

Richie se poškrábal propiskou z boku na nose. „Fakt?“ zeptal se trochu nesměle. „Poněvač… teda, nemám o tom páru, v životě jsem je předtím neviděl, ale připadalo mi to u nich doma docela nóbl. Když si o sobě lidi moc myslej, vždycky je to znát.“

„Měli jste to vidět dřív. Před barákem obrovskej auťák a on ho tam myl a pucoval každej víkend, aby se moh předvádět. Jenže dlouho jim to nevydrželo, že jo.“

Sinéad pořád seděla zabořená v křesle se založenýma rukama, tlustá stehna od sebe, ale nadutost jí v hlase střídalo uspokojení. Normálně bych nováčka vést výslech nenechal, zvlášť ne první den v terénu, ale Richie na to šel dobře a s jeho přízvukem jsme se mohli dostat dál než s mým. Nechal jsem to na něm.

„Teď už toho na předvádění moc nemaj,“ souhlasil Richie.

„Z toho si dělaj houbelec. Pořád si o sobě myslej bůhvíco. Jayden řek něco tý jejich malý…“

„Že je nána pitomá,“ doplnil Jayden.

„… a stará hnedka přilítla a byla starost sama, jako že děti spolu nevycházej a prej co s tím, aby si rozuměly. Falešná až hrůza, chápete? Tvářila se jak mílius. Já řekla, kluci jsou kluci, co s tím naděláte? Jenže to jí nebylo po chuti, takže od tý doby už k nám tu svoji princezničku nepouští. Jako že pro ně nejsme dost dobrý. Akorát závidí.“

„Komu?“ zeptal jsem se.

Nevrle na mě pohlédla. „Nám. Mně.“ Nenapadal mě jediný důvod, co by mohla Jenny Spainová těmto lidem závidět, ale to sem zjevně nepatřilo. Podle naší Sinéad bylo nejspíš třeba hledat závist i za skutečností, že ji Beyoncé nepozvala na jediný svůj večírek.

„Aha,“ řekl jsem. „A kdy se to přesně stalo?“

„Na jaře. Zhruba v dubnu. Proč jako? Řekla vám snad, že jim Jayden něco proved? Poněvač on nikdy…“

Už už vstávala z křesla, zprudka a výhrůžně. „Ne, to ne,“ odpověděl jsem konejšivě. „Kdy jste se se Spainovými viděla naposledy?“

Po chvíli se rozhodla, že mi uvěří, a znovu se usadila. „Nemluvím s nima. Potkáváme se, ale po tom, co se stalo, si s nima nemám co říct. Včera odpoledne jsem ji viděla, jak jde s dětma domů.“

„Kdy to bylo?“

„Zhruba kolem čtvrt na pět. Řekla bych, že asi jela pro malou do školy a pak na nákupy – nesla pár tašek. Tvářila se důležitě. Ten její kluk vyváděl, poněvač chtěl brambůrky. Smrad rozmazlenej.“

„Byli jste s manželem včera večer doma?“ zeptal jsem se.

„Jo. Kam bychom chodili? Tady nic není. Nejbližší hospoda je ve městě, dvacet kilometrů odsud.“ Hospoda U Whelanů a krámek U Lynchů byly podle všeho dávno srovnány se zemí, aby uvolnily místo novým nóbl podnikům, které se tu dosud nezhmotnily. Na vteřinu jsem ucítil nedělní oběd U Whelanů: kuřecí medailonky s hranolky nasypanými do fritovacího hrnce rovnou z mrazáku, cigaretový kouř, limonáda. „Jedete tam nehoráznou dálku a pak si stejně nemůžete dát nic k pití, poněvač řídíte – nejezdí sem žádnej autobus. Tak co bysme tam dělali?“

„Neslyšeli jste nic zvláštního?“

Další pohled, tentokrát ještě nepřátelštější, jako bych ji z něčeho obvinil, a ona se rozmýšlela, jestli mě má vzít flaškou přes hlavu. „Co jsme jako měli slyšet?“

Jayden se náhle zahihňal. „Tys něco slyšel, Jaydene?“ zeptal jsem se.

„Jako třeba křik?“ řekl Jayden. Dokonce se otočil.

„Tys slyšel křik?“

Otrávená grimasa. „Né.“ Dříve nebo později měl mít jistojistě nějaký policajt s Jaydenem tu čest za naprosto odlišných okolností.

„Tak co jsi slyšel? Může nám pomoct cokoli.“

V Sinéadině tváři bylo stále nepřátelství smíšené s čímsi jako ostražitost. „Neslyšeli jsme nic,“ řekla. „Koukali jsme na televizi.“

„Jo,“ řekl Jayden. „Nic.“ Na displeji cosi vybuchlo. „Do hajzlu,“ ulevil si a znovu se ponořil do hry.

„A co váš manžel, paní Goganová?“ zeptal jsem se.

„Ten taky nic neslyšel.“

„Mohli bychom s ním mluvit?“

„Je pryč.“

„Kdy se vrátí?“

Pokrčení rameny. „A co se stalo?“

„Můžete nám říct, jestli jste neviděla v poslední době někoho ke Spainovým jít nebo od nich odcházet?“ zeptal jsem se.

Sinéad našpulila rty. „Já svý sousedy nešpehuju,“ odsekla, což znamenalo, že špehuje. Jako kdybych snad o tom měl dosud nějaké pochybnosti.

„Tím jsem si jist,“ prohlásil jsem. „Ale nejde o špehování. Nejste přece slepá ani hluchá; člověk vidí někoho přicházet nebo odcházet, nebo slyší auto, i když nikoho nešpehuje. Kolik domů v téhle ulici je obydlených?“

„Čtyři. My, oni a dva na opačným konci. No a?“

„Takže pokud byste na tomhle konci ulice někoho viděli, bylo by vám jasné, že přijel za Spainovými. Tak měli v poslední době nějakou návštěvu?“

Obrátila oči v sloup. „Jestli měli, tak jsem si jí nevšimla. Stačí?“

„Nejspíš nebudou tak oblíbení, jak si mysleli,“ ušklíbnul se maličko Richie.

„To jste trefil,“ ušklíbla se i Sinéad.

Nahnul se k ní a důvěrně pronesl: „Obtěžuje se sem vůbec někdo za nima jezdit?“

„Teďka už nikdo. Když jsme se nastěhovali, mívali o nedělích návštěvy – stejný snoby, jezdili sem ve velkejch auťácích a tak, rojili se tady s flaškama vína… pár plechovek piva, to pro ně nebylo dost dobrý. Grilovali vždycky venku, aby se mohli předvádět.“

„Dneska už ne?“

Úšklebek se rozšířil. „Od tý doby, co přišel o práci, tak ne. Na jaře pořádali pro jedno z těch svejch dětí narozeninovej večírek, to bylo naposled, co jsem k nim viděla někoho přijet. Jak říkám, nikoho nešpehuju, ale tohohle si všimnete, i kdybyste nechtěli, no ne?“

„Samozřejmě. Můžeme se vás zeptat, jestli vás tu někdy trápily myši, potkani, něco takovýho?“

To upoutalo Jaydenovu pozornost. Dokonce kvůli tomu přerušil hru. „Ježíši! To je sežrali potkani?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Ááá,“ zatvářil se zklamaně, ale pořád na nás ještě hleděl. Ten kluk byl znepokojující. Měl prázdné, bezbarvé oči jako oliheň.

„Potkany jsme tu neměli,“ odpověděla jeho matka. „Sice bych se nedivila, když vidím, v jakým stavu jsou tady kanály, ale neměli. Aspoň zatím.“

„Je tady hezky, ne?“ ozval se Richie.

„Je to díra,“ odsekl Jayden.

„Jo? Jak to?“

Pokrčil rameny. „Porozhlídli jste se tady?“ zeptala se Sinéad.

„Mně to tu přijde fajn,“ zatvářil se Richie překvapeně. „Pěkný domy, spousta prostoru, máte to tady hezky zařízený…“

„Jo, to jsme si taky původně mysleli. Na papíře to vypadalo bezva. Moment…“

Se zavrčením se zvedla z křesla a sehnula se ke stolku – ten pohled bych si klidně nechal ujít –, kde zahrabala v binci mezi bulvárními časopisy, rozsypaným cukrem, dětskou chůvičkou a nedojedenou snídaní na mastném talíři. „Tady,“ řekla a vrazila Richiemu jakousi brožuru. „Slibovali nám tohleto.“

Na titulní stránce brožury byl nápis Vyhlídka na Oceán stejným zdobným písmem jako na ceduli před vjezdem. Pod ním byla fotografie rozesmátého páru se dvěma cukrkandlovými dětičkami v náručí a za nimi sněhobílý rodinný dům a azurové vlny. Uvnitř se vám nabízely pětipokojové, šestipokojové, samostatně stojící domy či dvojdomky, cokoli, po čem vaše srdce prahne, všechny bez poskvrnky, že skoro zářily, a tak dokonale upravené ve Photoshopu, že jste v nich stěží poznali zmenšené modely. Domy měly své názvy – Diamant byl šestipokojový, samostatně stojící s garáží, Topaz byl třípokojový půldomek, Smaragd, Perla a ostatní byly něco mezi nimi – vypadalo to, že my právě sedíme v Safíru. Další květnaté popisky se rozplývaly nad pláží, jeslemi, relaxačním střediskem, krámkem se smíšeným zbožím, dětským hřištěm, „zcela soběstačným pokojným rodinným přístavem, kde máte veškeré špičkové občanské vybavení pár kroků od domu“.

Mělo to působit zatraceně sexy – jak už jsem říkal, ať si ostatní nad novými satelity klidně ohrnují nos, když je to baví, ale já je zbožňuju; mají v sobě cosi pozitivního, jako velká sázka na budoucnost. Tahle brožura na mě však z nějakého důvodu – možná protože jsem venku viděl realitu – působila děsivě, jak by řekl Richie.

Sinéad píchla do brožury tlustým prstem. „Tohle nám naslibovali. Tohle všecko. Stojí to ve smlouvě a všude.“

„Takže nesplnili, co slíbili?“ zeptal se Richie.

Odfrkla si. „Vám to tak snad připadne?“

Pokrčil rameny. „Ještě to není dostavěný. Až bude, mohlo by to tu bejt prima.“

„Jenže ono to právě dostavěný nikdy nebude. Jak lidi kvůli krizi přestali kupovat, stavbaři přestali stavět. Jednou jsme takhle ráno před pár měsícema vylezli ven a byli fuč. Bagry a všecko ostatní. A už jsme je neviděli.“

„Ježkovy voči,“ zakroutil Richie hlavou.

„No vidíte. Záchod dole máme rozbitej, ale ten instalatér, co ho tam dával, ho spravit nepřijde, poněvač mu dlužej za práci. Každej nám povídá, ať se soudíme o odškodný, ale s kým se jako máme soudit?“

„S tou stavební firmou?“ navrhl jsem.

Znovu mi věnovala ten prázdný pohled, jako by se rozmýšlela, jestli mi nemá za takovou tupost jednu vrazit. „Jo, to jsme chtěli. Jenže jaksi nejsou k mání. Začali nám pokládat telefon a teďka už si změnili číslo. Volali jsme taky vám. Lidi od vás nám řekli, že náš záchod není věcí policie.“

Richie zvedl brožuru, aby znovu upoutal její pozornost. „A co ty věci jako jesle a podobně?“

Sinéad zhnuseně pokrčila rty. Vypadala tak ještě hůř. „Na ty jesle jsme si stěžovali tisíckrát – hlavně kvůli nim jsme tady ten barák kupovali, a pak najednou tůdle, nic nebude? Nakonec je otevřeli. Po měsíci je ale zavřeli, poněvač do nich chodilo všehovšudy pět děcek. Tam, kde jako má bejt dětský hřiště, je hotovej Bagdád; dětem tam jde o život. Relaxační středisko vůbec ani nepostavili. Na to jsme si stěžovali taky, a tak do jednoho prázdnýho baráku šoupli rotoped a nazdar. Stejně ho pak někdo ukrad.“

„A co ten obchod?“

Suchý smích. „Jo, jasně. Pro mlíko to mám osm kilometrů, jezdím k benzínce na dálnici. Nemáme tu pouliční osvětlení. Když jdu ven po setmění, mám strach o holej život. Moh by mě třeba někdo znásilnit, nebo co já vím – V Zátiší si pronajala barák hromada přistěhovalců bůhvíodkud. A kdyby se mi něco stalo, přijeli by s tím lidi od vás něco udělat? Manžel vám před pár měsícema volal, když v jednom z těch baráků naproti měla nějaká chamraď mejdan. Přijeli jste až někdy k ránu. Kdyby nám zapálili střechu nad hlavou, bylo by vám to ukradený.“

Jinými slovy, pokud jste chtěli ze Sinéad něco dostat, užili jste si své. „Nevíte, jestli měli Spainovi podobné problémy – se stavební firmou, s mejdany v protějších domech, s čímkoli?“ zeptal jsem se.

Pokrčení rameny. „Co já vím. Jak jsem řekla, nemluvili jsme spolu. Co s nima vůbec je? Jsou mrtví, nebo co?“

Havrani měli každou chvíli začít vynášet těla. „Možná by Jayden mohl jít vedle,“ navrhl jsem.

Sinéad na něj pohlédla. „To je k ničemu. Akorát bude poslouchat za dveřma.“ Jayden přikývl.

„Došlo tam ke zločinu. Nejsem oprávněn vám sdělit podrobnosti, ale jedná se o vraždu.“

„Kristepane,“ vydechla Sinéad předklonila se. Ústa zůstala otevřená, vlhká a dychtivá. „Koho zavraždili?“

„To vám nemůžeme říct.“

„On ji oddělal, že jo?“

Jayden úplně zapomněl na hru. Zombie na displeji znehybněla uprostřed pádu, kusy hlavy létaly do všech stran. „Máte pro tu domněnku nějakej důvod?“ zeptal jsem se.

Znovu to ostražité zakmitání víčky. Žuchla sebou zpátky do křesla a znovu založila ruce na prsou. „Akorát jsem se zeptala.“

„Jestli máte, paní Goganová, musíte nám to říct.“

„Nic nevím a o nic se nestarám.“

Blbost, jenže tyhle tvrdohlavé zabedněnce jsem znal – čím víc na ně tlačíte, tím jsou zatvrzelejší. „Dobře,“ řekl jsem. „Neviděla jste tu v městečku v posledních měsících někoho, koho neznáte?“

Jayden se pištivě zachechtal. „Nevidím tady skoro nikoho,“ zavrčela Sinéad. „A většinu místních stejně neznám. Moc se tady nebratříčkujem. Mám svý dobrý známý, nepotřebuju se zahazovat se sousedama.“

V překladu: sousedi nebyli ochotní se zahazovat s Goganovými ani za zlaté prase. Nejspíš jim všichni záviděli. „Nebo neviděla jste tu v okolí někoho, kdo vypadal divně? Kdo se vám z nějakého důvodu nelíbil?“

„Akorát ty přistěhovalce V Zátiší. Jsou jich tam v tom baráku tucty. Podle mě jsou tady ilegálně. Ale to určitě taky nebudete prověřovat, že ne?“

„Předáme to příslušnému oddělení. Zvonil u vás někdo? Třeba vám chtěl něco prodat? Nabízel, že vám zkontroluje plyn, elektriku v domě?“

„Jo, jasně. Jako kdyby naše elektrika někoho zajímala… Kristepane!“ Sinéad vyskočila z křesla. „To jako že se k nim vloupal nějakej psychouš? Sériovej vrah jako v tom filmu v televizi?“

Zčistajasna celá ožila. Netečnost ve tváři vystřídal strach. „Podrobnosti vám nemůžeme…“

„Poněvač jestli jo, tak mi to koukejte říct, jasný? Nehodlám tady čekat, až k nám vleze nějakej mešuge, bude nás tejrat a ti od vás budou stát se založenýma rukama celou věčnost, než je napadne hejbnout prstem…“

Byla to první opravdová emoce, které jsme se od ní dočkali. Ta promodralá nebožátka odvedle, to všechno pro ni byl pouhý námět pro drby, o nic reálnější než nějaká televizní blbina; ovšem jen do chvíle, kdy se jí to mohlo týkat osobně. „Můžu vám slíbit, že se založenýma rukama stát nebudeme.“

„To určitě! Ale já to povím do rádia, s tím počítejte, brnknu do toho pořadu Joea Duffyho…“

A celý zbytek vyšetřování bychom se pak museli prokousávat mediální smrští hysterických zpráv o tom, jak policajti kašlou na obyčejné lidi. Už jsem to zažil. Je to, jako by na vás někdo tenisovým nahrávacím strojem pálil jednoho vyhladovělého buldoka za druhým. Než jsem stačil přijít s něčím uklidňujícím, Richie se naklonil a řekl s plnou vážností: „Paní Goganová, jako máma máte na obavy plný právo.“

„Jasně. Musím myslet na svý děti. Nebudu přece jenom tak…“

„Oddělal i děti?“ chtěl vědět Jayden. „Byl to pedofil?“

Začínal jsem chápat, proč ho Sinéad ignorovala. „Hele, určitě je vám jasný, že vám toho spoustu říct nemůžem,“ začal Richie, „ale poněvač nechci, abyste jako máma měla zbytečný obavy, budu vám důvěřovat, že to, co vám teď povím, nikomu neprozradíte. Slibujete?“

V tom okamžiku jsem mu do toho málem skočil, ale dosud si při tomhle výslechu vedl dobře a Sinéad se uklidňovala – strach pomalu ustupoval opět tomu lačnému pohledu. „Jasně. Slibuju.“

„Řeknu vám to takhle,“ pokračoval Richie. Nahnul se k ní blíž. „Nemáte se čeho bát. Pokud tady v okolí hrozí nějaký nebezpečí, a já říkám jenom pokud, tak bychom přijali veškerý potřebný opatření. Rozumíte mi?“

Zmatené ticho. „Jo,“ odpověděla Sinéad nakonec. „Jasně.“

„To jsem rád. A pamatujte: nikomu ani slovo.“

„Komu bych to jako povídala?“ odsekla upjatě. Zjevně to hodlala vyslepičit každému, s kým se znala, ale nevěděla v podstatě nic – bude si muset vystačit se samolibým pohledem a mlhavými narážkami na tajnou informaci, o které je však zavázána mlčet. Byl to prima trik. Richie postoupil na mém žebříčku o jednu příčku výš.

„A teď už si nebudete dělat starosti, že ne? Když jsem vás uklidnil.“

„Ne. Nebudu.“

Z chůvičky se ozval zuřivý jekot. „Do prdele,“ ulevil si Jayden a přidal zombiím na hlasitosti.

„Malý je vzhůru,“ konstatovala Sinéad, aniž by se pohnula. „Musím letět.“

„Mohla byste nám říct o Spainových ještě něco?“ zeptal jsem se. „Cokoli?“

Další pokrčení rameny. Stále tentýž prázdný pohled, ale za ním se cosi zachvělo. Ke Goganovým jsme se měli ještě vrátit.

Když jsme odcházeli po příjezdové cestě, řekl jsem Richiemu: „Jestli chceš vědět, co je děsivý, koukni se na toho kluka.“

„Jo,“ odpověděl Richie. Sáhl si na ucho a ohlédl se přes rameno na dům Goganových. „Něco nám tají.“

„On? Matka určitě. Ale ten kluk?“

„Rozhodně.“

„Fajn. Až k nim půjdeme příště, můžeš se pokusit z něj něco dostat.“

„Co? Já?“

„Odvedl jsi tam uvnitř dobrou práci. Nech si projít hlavou, jak na něj.“ Zastrčil jsem do kapsy zápisník. „A teď, koho dalšího by ses zeptal na Spainovy?“

Richie se ke mně otočil. „Něco ti povím. Nemám potuchy. Normálně bych řekl, jdem proklepnout příbuzný, sousedy, známý oběti, kolegy z práce, chlapy, s kterýma chodil do hospody, lidi, co je viděli naposled. Jenže ani jeden z nich nepracoval, žádná hospoda tady není a nikdo sem za nima nejezdí, ani jejich příbuzní, protože takovou dálku se sem nikomu nechce. Je dost možný, že za poslední týdny se s nějakýma lidma vídali akorát před školou. A za sousedy maj tohleto.“

Trhnul hlavou dozadu. Jayden byl nalepený na okno obýváku, v jedné ruce ovladač, pusu stále ještě dokořán. Viděl, že jsem ho přistihl, jak nás pozoruje, ale ani nemrkl.

„Ubožáci,“ zašeptal Richie. „Neměli nikoho.“

5

Sousedi ze dvou domů na opačném konci ulice nebyli doma; buď byli ještě v práci, nebo bůhvíkde. Cooper už zmizel, nejspíš si to namířil do nemocnice prohlédnout Jenny Spainovou, nebo alespoň to, co z ní zbylo. I dodávka havranů zmizela – těla směřovala do téže nemocnice, kde měla počkat, až se jim Cooper bude moci věnovat, pouhé jedno dvě patra od Jenny, pokud se stále ještě držela.

Technici se dosud činili na místě činu. Larry na mě zamával z kuchyně. „Poběž sem, kámo. Koukni na tohle.“

Na lince ležely přijímače od videochůviček, všech pět, úhledně poskládané vedle sebe v igelitových sáčcích, všechny černé od prášku ke snímání otisků. „Pátej jsem našel támhle v rohu, pod hromadou dětských knížek,“ řekl Larry vítězoslavně. „Když chce Jeho Veličenstvo videochůvičky, má je mít. A jsou to solidní kousky. Nejsem zrovna expert na dětský serepetičky, ale řek bych, že tyhle budou špička. Umí najíždět, přibližovat, ve dne jede barevně, ve tmě automaticky přepíná na infračervený světlo a jede černobíle, nejspíš ti umí ráno udělat i vejce do skla…“ Dvěma prsty se prošel podél řady přijímačů, spokojeně si přitom klapal jazykem o patro, sáhl po jednom a přes sáček ho zapnul. „Hádej, co je tohle. Jen hezky do toho.“

Displej se rozsvítil černobíle – po obou stranách se tísnily jakési šedivé válce a krabice, poletovala bílá zrnka prachu a uprostřed se vyjímal beztvarý tmavý flek. „Vražednej sliz?“ řekl jsem.

„To jsem si myslel taky. Jenže potom si Declan – to je támhleten; zamávej tady těm milým pánům, Declane – prostě si všiml, že tahle skříňka maličko nedovírá, tak se do ní podíval. A hádej, co našel?“ Larry rozmáchlým gestem otevřel skříňku. „Prosím.“

Vteřinu na nás rozmrzele zíral prstenec červených světýlek, potom zhasl a zmizel. Kamera videochůvičky byla přilepená k vnitřní straně dveří skříňky celými kilometry lepicí pásky. Krabice s obilovinami a plechovky hrášku byly v policích odsunuté na stranu. Za nimi kdosi vymlátil do zdi díru o velikosti talíře.

„Co je do háje tohle?“ řekl jsem.

„Klídek. Než se začneš vzrušovat, koukni na tohle.“

Další přijímač. Stejné rozmazané jednobarevné stíny – šikmo dopadající paprsky, plechovky s barvami, jakýsi podivný zubatý mechanismus, který jsem nedokázal definovat. „Půda?“ tipnul jsem.

„Velmi správně. A ta věc na podlaze? To je past. Past na zvířata. Jenže kdepak nějaká roztomiloučká pastička na myšičky. Nejsem žádnej zálesák, ale tenhle krám se tváří, že by se do něj bez problémů chytila i puma.“

„Je v ní návnada?“ zeptal se Richie.

„Ten mladej se mi líbí,“ řekl mi Larry. „Má za ušima, jde přímo k jádru věci. Dotáhne to daleko. Nikoli, detektive Currane, bohužel bez návnady, takže nemáme nejmenší potuchy, co to tu proboha chytali. Pod okapem je díra, kterou mohlo něco vlézt dovnitř – zbytečně se nevzrušuj, Dělovko, člověk ani náhodou. S odřenýma ušima by se tam protáhla možná tak liška po odtučňovací kúře, ale rozhodně ne nic, co by bylo nutný chytat do pasti na medvědy. Prohledali jsme půdu, jestli nenajdeme nějaký stopy po tlapách nebo trus, kterej by leccos napověděl, ale je tam naděláno leda tak od pavouků. Jestli tady měli nějakou škodnou, tak byla velmi, velmi diskrétní.“

„Máme nějaké otisky?“ zeptal jsem se.

„Panebože, to jo. Otisků máme po tuctech. Sejmuli jsme jich fůru z kamer, z pasti a z těch vylepšených dvířek na půdu. Ale mladej Gerry říká, a ber to zatím bez záruky, že nejspíš budou patřit oběti – teda pochopitelně hlavě rodiny, ne dětičkám. To stejný i otisky bot na půdě – boty dospělýho mužskýho, velikost odpovídá tomu, co tady ležel.“

„A co kolem těch děr ve zdech – našli jste něco?“

„To samý, moře otisků. Nesplet ses, když jsi říkal, že nás čeká hromada práce. Podle velikosti to vypadá na zvědavý dětičky. A o většině ostatních tvrdí Gerry zas to samý – nejspíš patří oběti, ale na beton to bude vědět, až je vezme do laborky. Od pasu bych si střelil, že ty díry tu vymlátily oběti a s včerejší nocí to nemělo nic společnýho.“

„Rozhlídni se kolem, Larry,“ řekl jsem. „Já jsem taky vysazenej na pořádek, ale takhle to u mě doma vypadalo maximálně první den, když jsem se nastěhoval. Tihle lidi byli pedanti. Měli srovnaný do řady i šampony. Máš u mě padesát liber, jestli tu najdeš jediný smítko prachu. Ty by sis doma rozmlátil zdi, kdybys byl posedlej gruntováním? A když už bys musel, tak bys to zase nechal spravit nebo bys je aspoň něčím zakryl, no ne?“

„Lidi jsou praštěný,“ odpověděl Larry. Začínal se nudit; jeho zajímalo pouze to, co se stalo, nikoli proč. „Do jednoho. Dyť to víš sám, Dělo. Já jenom říkám, že pokud ty díry udělal někdo cizí, vypadá to tak, že zdi potom utřel, nebo měl rukavice.“

„Našli jste kolem těch děr něco jinýho? Krev, stopy po drogách, cokoli?“

Larry zakroutil hlavou. „Žádná krev. Ani uvnitř, ani kolem, kromě těch, co schytaly nějakej ten cákanec tady z toho svinčíku. Nenašli jsme ani žádný stopy po drogách, ale jestli máš pocit, že jsme hledali špatně, nechám poslat pro psa.“

„Zatím s tím počkej, leda bychom objevili něco, co by ukazovalo tímhle směrem. A co tady v těch loužích krve? Žádný otisky, co by nepatřily obětem?“

„Viděls to tady? To si myslíš, že to zvládnem raz dva? Zeptej se mě za týden. Vidíš sám, je tady tolik krvavejch stop, jako by tudy prošla celá posádková hudba, ale vsadím se, že většina patří obvoďákům a saniťákům, kteří rádi šlapou, kam nemaj. Nezbývá než se modlit, že pár stop na místě činu bylo dost suchejch a přežily i tuhle hordu, co se po nich procházela tam a zpátky. To samý platí pro otisky rukou – máme jich tuny, ale jestli budou k něčemu dobrý, to je otázka.“

Byl ve svém živlu – Larry má k smrti rád komplikace a k smrti rád remcá. „A pokud z nich někdo dokáže něco dostat, jsi to ty, Larry. Našly se mobily obětí?“

„Tvoje přání je mi rozkazem. Její mobil ležel na nočním stolku, jeho byl na stole v předsíni a čistě jako pozornost jsme ti do sáčku přihodili i pevnou linku. Máme taky počítač.“

„Paráda,“ řekl jsem. „Všechno to pošlete na počítačovou kriminalitu. Co klíče?“

„Svazek klíčů u ní v kabelce, na stolku v předsíni dva klíče od předních dveří, klíč od zadních dveří, klíč od auta. Další svazek v kapse jeho kabátu. V šupleti stolku v předsíni bylo pár rezervních klíčů od domu. Po propisce z hotelu Zlatá zátoka zatím ani stopy, ale jestli něco, dáme ti vědět.“

„Díky, Larry. Půjdeme to omrknout nahoru, jestli nevadí.“

„A já měl vítr, že to bude jenom další nudný předávkování,“ zamlaskal Larry spokojeně, když jsme odcházeli. „Díky, Dělovko. Máš to u mě.“

Ložnice Spainových byla ozářená příjemným, tlumeným zlatavým světlem – závěsy byly sice dosud zatažené kvůli slintajícím sousedům a novinářům s objektivy, ale když tu Larryho parta sejmula otisky z vypínačů, nechala nám rozsvíceno. Ve vzduchu se vznášela ona nedefinovatelná vůně obývaného prostoru: neznatelný závan šamponu, vody po holení, pleťového krému.

Podél jedné stěny byla vestavěná šatní skříň a v rozích dvě komody krémové barvy, takové ty se zaoblenými rohy, na kterých někdo zapracoval se smirkovým papírem, aby vypadaly staře a zajímavě. Na komodě u Jennyiny postele stály tři zarámované fotografie 20 x 25 cm. Na dvou byla zarudlá mimina, třetí, ta uprostřed, byla svatební fotografie pořízená na schodišti nějakého nóbl venkovského hotelu. Patrick ve smokingu s růžovou kravatou a růžovou růží v knoflíkové dírce, Jenny v šatech šitých na míru s vlečkou, která se rozprostírala na schodech pod nimi, s kyticí růžových růží, všude kolem samé tmavé dřevo, zdobeným oknem odpočívadla se draly dovnitř pruhy slunečního světla. Jenny byla pěkná. Průměrně vysoká, měla pohlednou, štíhlou postavu a dlouhé vlasy, odbarvené a spletené do jakéhosi složitého drdolu. Patrick byl tehdy ve znatelně lepší kondici než dnes – měl širokou hruď a ploché břicho. Držel Jenny kolem pasu a oba se zeširoka usmívali.

„Začneme komodami,“ řekl jsem a zamířil k Jennyině. Pokud někdo z těch dvou něco skrýval, byla to ona. Kdyby ženy jednoduše všechno vyhazovaly, svět by byl jiný – my bychom měli mnohem těžší práci a manželé by žili v blažené nevědomosti.

V horním šupleti byly hlavně šminky, balení antikoncepčních pilulek – pilulka označená jako „pondělí“ chyběla, Jenny byla přesná – a šperkovnice z modrého sametu. Jenny se ve špercích vyžívala, měla tu laciné cetky i pár pěkných, elegantních kousků, které na mě působily poměrně luxusně – moje bývalá byla posedlá brilianty, takže v karátech se vyznám. Smaragdový prsten, o němž se zmiňovala Fiona, tu stále byl a čekal v otlučené černé krabičce na Emmu, až dospěje. „Koukni na tohle,“ řekl jsem.

Richie na mě pohlédl od šuplete s Patrickovým spodním prádlem – pracoval rychle a čistě, každé trenky v rychlosti protřepal a odhodil je na hromadu na podlaze. „Takže o loupež nešlo,“ odtušil.

„Nejspíš ne. Každopádně to nebyl profesionál. Když se něco zvrtne, amatér může zazmatkovat a prásknout do bot, ale profík – nebo vymahač dluhů –, ten neodejde bez toho, kvůli čemu přišel.“

„Na amatéra to nesedí. Jak už jsme si řekli, tohle nebyla náhoda.“

„To je fakt. A tebe napadá hypotéza, která by na tohle všechno seděla?“

Richie rozmotal pár ponožek a odhodil je na hromadu, aby si utřídil myšlenky. „Ten vetřelec, o kterým mluvila Jenny,“ odpověděl po chvíli. „Dejme tomu, že se mu podaří znovu dostat dovnitř, možná víckrát. Fiona přece sama říkala, že by se jí s tím Jenny podruhý nesvěřila.“

Nenašel jsem na dně šperkovnice ukryté žádné kondomy ani žádné balíčky s drogami zastrkané mezi štětečky na líčení. „Jenže Jenny řekla Fioně, že začne zapínat alarm. Jak se přes něj dostal?“

„Poprvý se dostal přes zamčený dveře. Jak to vypadá, Patrick měl pocit, že k nim lezl přes půdu. Možná měl pravdu. Třeba z vedlejšího baráku.“

„Kdyby Larry a jeho lidi našli na půdě díru, kterou se mohl protáhnout člověk, tak by nám to řekli. A slyšels je přece – hledali důkladně.“

Richie začal skládat ponožky a trenky zpátky do šuplete a dával si záležet. Obvykle se neobtěžujeme po sobě nějak extra uklízet; nebylo mi jasné, jestli to Richie dělá s ohledem na Jenny, pro kterou měl tento dům zůstat domovem – což, vzhledem k tomu, že by ho těžko někdo koupil, skutečně bylo vysoce pravděpodobné –, nebo na Fionu, která to tu bude muset vyklízet. Ať tak či onak, policajt by si měl na podobné ohledy dávat pozor. „Dobře,“ řekl, „tak je možný, že se uměl dostat dovnitř i přes alarm. Třeba je prodává. Třeba právě takhle přišel na Spainovy – padli mu do oka, když jim ho tu instaloval…“

„V tý brožuře stálo, že dům se prodával s nainstalovaným alarmem. Ten tu byl, už když se nastěhovali. Takže scénář s šíleným instalatérem klidně hoď za hlavu, starej brachu.“ Jennyino šuple se spodním prádlem bylo úhledně rozdělené na sexy prádélko pro zvláštní příležitosti, bílé hadříky na cvičení a hromádku, kterou jsem si definoval jako růžovobílou krajkovanou klasiku pro všední použití; nic ujetého, žádné hračky, Spainovi byli zjevně stará dobrá tradiční škola. „Ale na okamžik připusťme, že se nějak dovnitř přece jen dostal. Co dál?“

„Tentokrát přitvrdí, rozmlátí zdi, takže teďka už je vyloučený, že by si toho Patrick nevšim. Možná že Patricka napadne to samý, co Jenny: chce vědět, o co tu kráčí, radši by toho chlapa chytil, než aby si jenom posichroval, že už se dovnitř nedostane, nebo aby ho jenom vyplašil. A tak dá kamery všude, kde si myslí, že by se moh objevit.“

„Takže ta past nahoře na půdě je na člověka. A až by sklapla, Patrick by nám zavolal, ať si pro něj přijedeme.“

„Nebo by to s ním skoncoval. Podle okolností.“

Zvedl jsem obočí. „Taková zvrhlost mě u tebe překvapuje, brachu. Rozhodně není na škodu. Ale měl bys ji poněkud krotit.“

„Kdyby někdo vyděsil tvou ženu, ohrožoval tvý děti…“ Richie právě protřepával khaki kalhoty; v porovnání s jeho hubenou prdelkou vypadaly obrovsky, jako by patřily nejmíň supermanovi. „… třeba by ti taky trocha násilí nebyla proti srsti.“

„Jo, to skoro dává smysl.“ Zasunul jsem šuple s Jennyiným spodním prádlem. „Až na jednu věc. Důvod?“

„To jako důvod, proč by šel po Spainových?“

„Proč by to vůbec dělal? Vždyť by to obnášelo měsíce špehování a k tomu masovou vraždu jako nášup. Proč zrovna tuhle rodinu? Vloupá se k nim, aby jim jenom snědl pár plátků šunky? A napodruhý jim rozmlátí zdi? Proč by je nakonec vůbec vraždil? Proč by riskoval a nejdřív oddělal děti? Proč by je škrtil a na rodiče pak šel s kudlou? Měl by pro cokoli z toho nějakej důvod?“

Richie vylovil ze zadní kapsy khaki kalhot padesát centů a pokrčil rameny – ramena mu vyskočila až k uším jako malému klukovi. „Třeba je vyšinutej.“

Všeho jsem nechal a koukal na něj. „Takhle to máš v úmyslu napsat do složky korunnímu prokurátorovi? ‚Co já vím, možná byl úplně vyšinutej‘?“

Richie zrudl, ale trval na svém. „Nemám páru, jak tomu přesně říkaj doktoři, ale však víš, jak to myslím.“

„Abych byl upřímnej, nemám tušení, starej brachu. Bejt ‚vyšinutej‘, to samo o sobě není žádnej důvod. Obnáší to spoustu podob, většina se projevuje neškodně a každá taková podoba má svou logiku, ať už nám dvěma dává nějakej smysl, nebo ne. Nikdo jen tak nezmasakruje celou rodinu proto, že by si řekl, hele, dneska jsem úplně vyšinutej.“

„Ptal ses na hypotézu, která by na tohle všechno seděla. Nic lepšího mě nenapadá.“

„Hypotéza, která je postavená na tom, že ‚vrah je vyšinutej‘, není hypotéza, ale lacinej švindl. To bych od vás nečekal, detektive, takhle si ulehčovat práci.“

Obrátil jsem se k němu zády a znovu se věnoval zásuvkám v komodě, ale cítil jsem, jak za mnou stále ještě stojí bez hnutí. „No tak ven s tím,“ řekl jsem.

„Jde o to, co jsem řek té Goganové. Že se nemusí bát žádnýho psychouše. Nechtěl jsem, aby volala do rádia, ale je fakt, že má právo bejt vyděšená. Netuším, jak bys to nazval ty, ale pokud je vrah vyšinutej, nikdo si o průser koledovat nemusí – vrah ho obstará, i když o něj nestojíš.“

Zasunul jsem šuple, sedl si na komodu a strčil ruce do kapes. „Před pár stovkami let žil jeden filozof, který hlásal, že člověk by měl vždycky sáhnout po nejjednodušším vysvětlení,“ řekl jsem. „A neměl tím na mysli vysvětlení, co si někdo jen tak vycucá z prstu. Měl tím na mysli vysvětlení, které co nejvíc vychází z ověřených faktů a co nejmíň z dohadů. Ve kterém je co nejmíň kdyby a možná, co nejmíň neznámých chlápků, kteří se k tomu všemu mohli náhodně přichomýtnout. Chápeš, kam tím mířím?“

„Myslíš si, že žádnej vetřelec neexistoval,“ odpověděl Richie.

„Chyba. Myslím si, že naše ověřená fakta jsou Patrick a Jennifer Spainovi, a jakékoli vysvětlení, v kterém figurují ti dva, obsahuje míň dohadů než vysvětlení, v kterém nefigurují. To, co se tu stalo, mohlo přijít buď zevnitř, nebo zvenku. Já neříkám, že žádnej vetřelec neexistoval. Já říkám, že i kdyby vrah skutečně přišel zvenku, nejjednodušší vysvětlení je to, že důvod přišel zevnitř.“

„Moment,“ přerušil mě Richie. „Ty říkáš, že pořád tu moh existovat někdo zvenku, a zároveň říkáš, že ta past na půdě tam mohla bejt na toho, co udělal ty díry ve zdech. Tak jak…?“

Vzdychl jsem. „Richie. Když říkám někdo zvenku, mluvím o chlápkovi, co půjčil Patrickovi Spainovi prachy na hazard, o chlápkovi, s kterým si to Jenny rozdávala bokem, nebo o Fioně Raffertyové. Nemyslím tím žádného Freddyho Kruegera. Rozumíš tomu rozdílu?“

„Jo,“ odpověděl Richie. Zněl klidně, ale zvednutá brada prozrazovala, že začíná být naštvaný. „Rozumím.“

„Já vím, že ten případ vypadá – jak jsi to říkal? – děsivě. Já vím, že fantazie pak pracuje na plný obrátky, ale tím spíš by člověk měl zůstat nohama na zemi. Nejpravděpodobnější vysvětlení je pořád stejný jako na začátku, když jsme sem vyráželi z Dublinu – vidlácká klasika, vražda a sebevražda.“

„Tady tohle,“ ukázal Richie na díru nad postelí, „to žádná vidlácká klasika není. Kromě jinýho.“

„Jak to můžeš vědět? Třeba Patrickovi Spainovi lezla ta fůra volnýho času na nervy, a tak si řekl, že si to doma trochu vyspraví, anebo tu mají nějakej problém s elektrikou, jak jsi říkal předtím, a zkoušel to spravit sám, aby nemusel platit elektrikáře – to by taky vysvětlovalo, proč nebyl zapnutej alarm. Možná tu Spainovi opravdu chytili potkana a tu past tam nahoře nechali nastraženou pro případ, že by sem přišli čmuchat jeho kámoši. Možná se ty díry zvětšovaly s každým autem, co projelo kolem domu, a Spainovi to chtěli natočit, aby měli důkaz, až se budou soudit se stavební firmou. Leccos bývá mnohem jednodušší, než se zdá. Prozatím se to jeví tak, že za vším, co je na tomhle případu divnýho, nakonec najdeš stavařskou fušeřinu.“

„To si fakt myslíš? To jako vážně?“

„Richie, kamaráde můj, já si myslím především to, že fantazie je nebezpečná věc. Pravidlo číslo šest, nebo u kolikátýho jsme to skončili: drž se toho nejnudnějšího vysvětlení, takovýho, co vyžaduje co nejmíň fantazie, a povede se ti královsky.“

A začal jsem se prohrabávat tričky Jenny Spainové. Některé značky jsem poznával – měla podobný vkus jako moje bývalá. Po chvíli Richie zakroutil hlavou, roztočil na komodě padesáticent a začal znovu skládat Patrickovy khaki kalhoty. Na chvíli jsme si jeden druhého přestali všímat.

Tajemství, na které jsem číhal, se nacházelo ve spodní Jennyině zásuvce vzadu a bylo úplně maličké, zastrčené v rukávu růžového kašmírového svetru. Když jsem zatřepal rukávem, na hustý koberec vypadlo cosi drobného a tvrdého, natěsno zabaleného do kousku papírové kuchyňské utěrky.

„Richie,“ řekl jsem. Zbytečně, protože už dávno odložil triko a přišel se podívat.

Byla to kulatá plechová placka, levná cetka, kterou si můžete koupit ve stánku na ulici, pokud cítíte potřebu nosit na klopě připíchnutý lístek konopí nebo název nějaké kapely. Barva se z ní už místy sloupla, ale kdysi bývala bledě modrá; nalevo bylo usmívající se žluté sluníčko, napravo cosi bílého, co snad dříve mohl být horkovzdušný balon nebo snad drak. Uprostřed stálo jásavými žlutými písmenky: CHODÍM K JOJOVI!

„Co si o tom myslíš?“ zeptal jsem se.

„Připadne mi to jako vidlácká klasika,“ řekl a hleděl mi zpříma do očí.

„Mně taky, až na to, kde to bylo schovaný. Dokázal bys mi pro to jen tak z hlavy uvíst nějakej klasickej vidláckej důvod?“

„Možná to tam strčilo dítě. Některý děti rády schovávaj všecko možný.“

„Možná.“ Překlopil jsem placku na dlani lícem dolů. Špendlík byl na dvou místech maličko rezavý, jak byl dlouho zapíchnutý v látce. „Ale stejně bych rád věděl, co to je. ‚Jojo‘ – říká ti to něco?“

Zakroutil hlavou. „Bar? Restaurace? Školka?“

„Klidně. Nikdy jsem to neslyšel, ale je možné, že už to dávno neexistuje; tahle nádhera nevypadá zrovna aktuálně. Taky to může bejt na Maledivách, anebo někde, kde byli na dovolené. Každopádně mě nenapadá, proč by Jenny Spainová měla zapotřebí schovávat něco takovýho. Možná tak něco cennýho, dejme tomu dáreček od milence, ale tohle?“

„Jestli se probere…“

„Tak se jí na to zeptáme. To ale neznamená, že nám to poví.“

Znovu jsem placku zabalil do kusu papírové utěrky a vložil do igelitového sáčku. Z komody se na mě usmívala Jenny v Patrickově objetí.

Pod tím elegantním účesem a nánosy líčidel byla neskutečně mladá. Prostý, vítězoslavný výraz v její tváři mi prozrazoval, že od toho dne jí v hlavě vše splývalo do jediné rozzářené idylky: A žili šťastně až do smrti.

Cooperova nálada se mezitím zlepšila, nejspíš proto, že se tenhle případ na stupnici průserů vyšplhal vysoko nad maximální hodnoty. Jakmile v nemocnici omrknul Jenny Spainovou, zavolal mi. V té době jsme se s Richiem už přesunuli k šatní skříni Spainových, která skrývala víceméně to samé: většinou žádné luxusní značky, ale všechno poslední móda a v hojném množství – u Jenny jsme našli troje uggy; žádné drogy, žádná hotovost, vše bez poskvrnky. Na Patrickově vrchní polici bylo ve staré plechovce od sušenek pár suchých stébel trávy, mořem ohlazený kus dřeva se stopami zeleného nátěru, hrstka oblázků a vybělených mušliček: dárečky posbírané při procházkách po pláži dětičkami na uvítanou tatínkovi, až přijede domů z práce.

„Detektive Kennedy,“ ozval se Cooper, „nejspíš vás potěší, že zbývající oběť dosud dlí na tomto světě.“

„To je doktor Cooper,“ řekl jsem, přepnul na hlasitý poslech a podržel svůj Blackberry mezi mnou a Richiem, který odložil hrst kravat – spousta byla značky Hugo Boss – a poslouchal. „Díky, že jste se ozval, doktore. Jak se jí vede?“

„Její stav je stále kritický, ale vyhlídky na přežití má podle jejího lékaře velmi nadějné.“ Zašeptal jsem Jo! a podíval se na Richieho, který udělal nic neříkající grimasu – kdyby Jenny Spainová přežila, bylo by to fajn pro nás, ale už méně fajn pro ni. „Já s tím mohu pouze souhlasit,“ pokračoval Cooper, „přestože živí pacienti nejsou zdaleka můj obor.“

„Nemohl byste nám říct něco víc o jejích zraněních?“

Následovala odmlka, jak se Cooper rozmýšlel, jestli mě nemá nechat počkat na jeho oficiální zprávu, ale dobrá nálada mu nakonec vydržela. „Utrpěla řadu poranění, z nichž několik je vážných. Řeznou ránu, která se táhne od pravé lícní kosti k pravému koutku úst. Bodnou ránu, která začíná u hrudní kosti a zasahuje do pravého ňadra. Bodnou ránu hned pod pravou lopatkou. Bodnou ránu do břicha, napravo od pupíku. Také tu máme pár menších ran na tváři, krku, hrudi a pažích – ty podrobně uvedu a zakreslím ve zprávě. Byly způsobeny nožem či noži s jednostranným ostřím, stejným, jakým byl pobodán Patrick Spain.“

Když někdo zohyzdí ženě tvář, zvlášť ženě, která je mladá a pohledná, je to skoro vždycky osobního rázu. Znovu jsem koutkem oka zachytil ten úsměv a růže a otočil se k nim zády.

„Taky ji někdo udeřil zezadu do hlavy, nepatrně nalevo od středu, těžkým předmětem, jehož úderná plocha měla tvar a velikost přibližně golfového míčku. Na obou zápěstích a předloktích jsou čerstvé podlitiny; jejich tvar a poloha odpovídají úchopu během zápasu. Nenašel jsem žádnou známku sexuálního násilí a v poslední době neměla žádný pohlavní styk.“

Někdo si dal s Jenny Spainovou opravdovou práci. „Jakou sílu musel útočník nebo útočníci vyvinout?“ zeptal jsem se.

„Podle povahy bodných a řezných ran se zdá, že útočná zbraň musela být neobyčejně ostrá, což znamená, že k jejich zasazení nebylo zapotřebí žádné mimořádné síly. U úderu tupým předmětem do hlavy to závisí na druhu zbraně: pokud by byl například úder zasazen golfovým míčkem, který útočník držel v ruce, bylo by k tomu nutné vyvinout značnou sílu, ale pokud by ho způsobil řekněme golfový míček zastrčený do punčochy, sílu by vynahradila pohybová energie a v takovém případě mohlo úder zasadit i dítě. Pohmožděniny na zápěstích však svědčí o tom, že to dítě být nemohlo – při zápase se útočníkovi smekaly prsty, kvůli čemuž nejsem schopen odhadnout velikost dlaní, které paní Spainovou držely, ale vím alespoň tolik, že nepatřily malému dítěti.“

„Existuje nějaká možnost, že si zranění způsobila sama?“ Všechno prověřujte dvakrát, i to, co vám připadne jasné, protože jinak to za vás udělá nějaký obhájce.

„Bodnout se pod lopatku, udeřit se zezadu do hlavy a potom ve zlomku okamžiku, než se dostaví bezvědomí, ukrýt obě zbraně tak dokonale, aby nebyly nejméně pár hodin k nalezení, to by svedl jenom neuvěřitelně talentovaný sebevrah,“ řekl Cooper hlasem, z kterého znovu stříkala jízlivost. „Jelikož chybí jakýkoli důkaz o tom, že by paní Spainová prošla výcvikem pro hadí ženy a eskamotéry, myslím, že tuto možnost můžeme nejspíš vyloučit.“

„Nejspíš? Nebo definitivně?“

„Pokud o mém názoru pochybujete, detektive Kennedy,“ řekl Cooper sladce, „můžete se o výklad směle pokusit sám.“ A zavěsil.

Richie si zamyšleně mnul místo za uchem jako pes, když se drbe. „Takže Jenny je ze hry,“ řekl.

Zasunul jsem telefon zpátky do kapsy bundy. „Ale Fiona ne. A kdyby šla z jakéhokoli důvodu po Jenny ona, zrovna tvář by to schytala nejvíc. Bejt celej život ve stínu hezčí sestry, to může lézt na mozek. Pápá, sestřičko, v rakvi na tebe nebude zrovna pěknej pohled, kampak se poděla naše krasotinka?“

Zadíval se na svatební fotografii. „Jenny není o nic hezčí. Jenom se umí víc vyparádit.“

„To je prašť, jak uhoď. Když si ty dvě spolu vyrazily, můžeš hádat třikrát, kolem které se chlapi celej večer točili a na kterou zbyla cena útěchy.“

„Jenže tohle je z Jennyiny svatby. Třeba se normálně takhle neparádila.“

„Vsadím se, o co chceš, že jo. V támhletom šupleti je víc šminků, než kolik jich Fiona stihla vypatlat za celej život, a každej Jennyin hadřík stál víc než celej obsah Fioniny skříně – a Fiona to věděla: pamatuješ, jak říkala, že Jenny se ráda dobře oblíkala? Jenny má zkrátka šmrnc a Fiona ne; to je jasný jak facka. A když už jsme u chlapů, zamysli se nad tímhle: Fiona se Patricka velice, velice zastávala. Říkala, že se všichni tři znají odjakživa; docela rád bych se o tomhle vztahu dozvěděl víc. Už jsem v životě viděl podivnější milostné trojúhelníky.“

Richie přikývl, s pohledem stále upřeným na fotografii. „Až na to, že Fiona je drobek. Myslíš, že by zvládla oddělat velkýho chlapa, jako je Patrick?“

„S ostrou kudlou a s výhodou momentu překvapení? Jo, myslím, že by to nejspíš zvládla. Neříkám, že jí v našem seznamu patří první místo, ale zatím ji z něj nemůžeme škrtnout.“

Když jsme pokračovali v prohledávání, Fiona poskočila na seznamu ještě o jedno dvě místa výš. Dole v Patrickově skříni, za poličkou na boty, jsem objevil náš jackpot: tlustý šedivý šanon. Schovaný – neladil se zařízením ložnice –, avšak nikoli zapomenutý: měli v něm téměř kompletně zmapované, přehledně a chronologicky uspořádané tři roky života. Málem jsem ten šanon políbil. Kdybych si mohl vybrat ze života oběti jediný parametr, vždycky sáhnu po financích. Svoje e-maily, známosti, ba i deníky lidé zatěžují nekonečnou porcí keců, ale výpisy z jejich kreditního účtu nelžou nikdy.

Všechno to mělo stejně putovat k nám na ústředí, abychom se mohli s oběťmi seznámit ještě lépe, ale já chtěl v rychlosti nahlédnout dovnitř už teď. Sedli jsme si na postel – Richie na vteřinu zaváhal, jako by se bál, že by ji mohl kontaminovat, nebo možná ona jeho – a rozložili na ni lejstra ze šanonu.

V první řadě tu byly důležité doklady: čtyři rodné listy, čtyři pasy, oddací list. Měli uzavřenou životní pojistku, dosud platnou, která měla v případě úmrtí jednoho z nich pokrýt hypotéku. Byla tu ještě jedna pojistka – Patrick byl pojištěný na dvě stě táců a Jenny na sto –, ta však v létě propadla. V závěti odkazovali vše jeden druhému; kdyby zemřeli oba, pak všechno, včetně opatrovnictví dětí, mělo připadnout Fioně. Po světě běhá hodně lidí, kterým by bodlo pár stovek tisíc, nový dům a kteří by měli radost o to větší, kdyby spolu s tím vším navrch nevyfasovali i párek dětiček.

Jakmile jsme se ovšem pustili do financí podrobněji, Fiona Raffertyová klesla na seznamu tak hluboko, že mi skoro zmizela z dohledu. Spainovi upřednostňovali jednoduchost: všechno ukládali na jeden společný účet a z něj také všechno hradili, což nám mělo značně zjednodušit práci. A jak jsme předpokládali, byli na mizině. Patrick dostal v práci jako odstupné slušnou sumičku, ale od té doby jim na účet přicházela jenom jeho podpora v nezaměstnanosti a příspěvky na děti. Přitom nepřestávali utrácet. V únoru, březnu, dubnu peníze z účtu mizely stejným tempem jako dříve. V květnu začali výdaje omezovat. V srpnu už měla celá rodina rozpočet nižší než já sám.

Příliš pozdě a přitom marně. Dlužili splátky na hypotéku za tři měsíce a byly tu dva dopisy od věřitelů – jakési drsňácké party s názvem Váš domov –, z nichž druhý zněl mnohem ostřeji než první. V červnu Spainovi vyměnili svoje měsíční mobilní tarify za předplacené karty a oba víceméně přestali volat – účtenky za dobíjení kreditu za nějaké čtyři měsíce dávaly dohromady částku, která by průměrné puberťačce pomalu nestačila ani na týden. Rodinný vůz se koncem července vrátil ke svému prodejci; dlužili jednu měsíční splátku na Volvo, čtyři měsíce za úvěr na kreditce a padesát liber za elektřinu. Pokud šlo o jejich poslední výpis, na účtu měli tři sta čtrnáct euro a padesát sedm centů. Jestliže Spainovi jeli v nějaké černotě, byli to břídilové, nebo naopak opravdová esa.

I přes přiškrcený rozpočet si však ponechali vysokorychlostní připojení k internetu. Potřeboval jsem, aby se na oddělení počítačové kriminality tomu počítači přednostně podívali na zoubek. Patrick a Jenny sice možná neměli žádné spřízněné duše z masa a kostí, ale na vykecávání měli celý internet, a někteří lidé se v kyberprostoru svěřují s věcmi, které by neřekli ani svým nejlepším přátelům.

V jistém smyslu se dalo nejspíš říct, že byli švorc ještě předtím, než Patrick přišel o práci. Vydělával slušné peníze, ale limit na jejich kreditce dělal šest tisíc, a většinu času byl vyčerpaný – díky řadě tříciferných plateb v Brown Thomas, Debenhams a několika e-shopech, jejichž holčičí názvy mi byly matně povědomé. Kromě toho tu byly ty dva úvěry na auta a hypotéka. Jenže být švorc neznamená málo vydělávat a hodně dlužit – to si myslí jenom prosťáčci. Zeptejte se kteréhokoli ekonoma: k úvěrové krizi nedošlo proto, že by se lidi jednoho rána probudili o něco chudší; došlo k ní, protože se lidé jednoho rána probudili vyplašení.

V lednu, když Jenny utratila dvě stě sedmdesát eur v jakémsi e-shopu s názvem Shoe 2 You, si Spainovi vedli ještě dobře. V červenci, kdy byla Jenny vyplašená natolik, že nechtěla nechat vyměnit zámky ve dveřích, už byli švorc přímo pekelně.

Někteří lidé, když je zasáhne přílivová vlna, se zapřou ze všech sil a drží se; soustředí se na to pozitivní a představují si lepší zítřky tak dlouho, až skutečně přijdou. Někteří se držet nedokážou. Když je člověk švorc, může ho to zanést do míst, o jakých se mu předtím ani nezdálo. Občana dbalého zákonů to snadno dostrká až k onomu nezřetelnému, kluzkému okraji srázu, kde je najednou tucet druhů zločinu na dosah ruky. Dokáže to z něj vydrhnout veškerou slušnost, uhlazenost a klid a zůstanou jen vyceněné zuby a zaťaté drápy. Ze tmy skříně, kde Spainovi drželi pod zámkem své běsy, jste téměř cítili pach strachu vlhký jako tlející chaluhy. „Vypadá to, že pátrání po tajemství sestřiček nakonec možná uložíme k ledu,“ řekl jsem.

Richie znovu projel palcem výpisy z účtu a zastavil se u žalostné poslední stránky. „Kristepane,“ zakroutil hlavou.

„Slušňák, má ženu a děti, dobrou práci, barák a život podle svýho gusta a potom zčistajasna, prásk, všechno se to sesype jako domeček z karet. Práce je fuč, auto je fuč, doma to neklape – a jakmile přestane nosit domů peníze, Jenny se ho možná podle všeho chystá s dětmi opustit. Z toho mu klidně mohlo prdnout v kouli.“

„A to všecko během necelýho roku,“ řekl Richie. Položil výpisy z účtu na postel vedle dopisů od věřitelů a držel je špičkami prstů, jako by byly radioaktivní. „Jo. To by mohlo.“

„Pořád je ovšem ve hře až příliš mnoho ‚jestli‘. Ale jestli Larryho lidi nenajdou žádnej důkaz, že šlo o někoho zvenku, jestli se vražedná zbraň najde někde po ruce a jestli se Jenny Spainová neprobere a neodvypráví nám nějakou věrohodnou historku o tom, že to udělal někdo jinej než její manžílek… mohl by tenhle případ bejt u konce dřív, než jsme čekali.“

V té chvíli mi znovu zazvonil mobil.

„A je to tady,“ řekl jsem a vylovil mobil z kapsy. „Vsadím se, o co chceš, že je to jeden z asistentů a zbraň se našla někde hezky poblíž.“

Byl to Marlborák a byl tak rozčilený, že mu hlas přeskakoval jako puberťákovi. „Pane… pane, tohle musíte vidět.“

Byl v Mezní ulici, kterou tvořily dvě řady domů – ulice byl v tomhle případě značně nadnesený výraz – mezi Strmou a mořem.

Když jsme procházeli kolem domů, ostatní asistenti vystrkovali hlavy z děr ve zdech jako zvědavá zvěř. Marlborák na nás zamával z okna v prvním patře jednoho z domů.

Dům měl dokonce zdi i střechu, šedivé kvádry pokrývala zelená změť břečťanu. Předzahrádka byla po pás zarostlá plevelem a hlodášem, který se z příjezdové cesty tlačil prázdným průchodem dovnitř. Museli jsme vyšplhat po rezavém lešení, vymotat nohy z břečťanu a prolézt dovnitř okenním otvorem.

„Nevěděl jsem, jestli…“ vypadlo z Marlboráka, „… já vím, že máte hodně práce, pane, ale říkal jste, abychom zavolali, kdybychom našli něco zajímavého. A tohle…“

Někdo si v prvním patře domu pečlivě a už dlouho budoval své doupě. Spacák, takový ten solidní pro poloprofesionální výpravy do divočiny, u nohou zatížený hrbolatým kusem betonu. Okenní otvory zatlučené silným igelitem, aby dovnitř nefoukalo. Tři dvoulitrové láhve vody, vyskládané podél zdi úhledně v řadě. Průhledná plastová krabice, do níž se přesně vešel deodorant, mýdlo, žínka a kartáček se zubní pastou. V jednom uklizeném a vysmýčeném koutě smetáček a lopatka. Igelitová taška ze samoobsluhy a v ní spolu s další hroudou betonu několik prázdných plechovek od energetického nápoje, zmačkané obaly od čokolády a zmuchlaný staniol, z něhož koukala kůrka od sendviče. Na hřebíku v trámu visela igelitová kapuce do deště, jaké nosí staré ženské, a na spacáku, hned vedle otlučeného pouzdra, ležel černý dalekohled.

Nevypadal nijak mimořádně špičkově, ale žádný takový tu ani nebyl třeba. Ze zadních oken byl z nějakých deseti až třinácti metrů výhled přímo do rozkošné prosklené kuchyňky Patricka a Jenny Spainových. Larry se svou partou právě probíral něco ohledně jednoho ze sedacích pytlů.

„Bože můj,“ zašeptal Richie.

Ani jsem nepípnul. Měl jsem takový vztek, že kdybych otevřel pusu, zařval bych jako tur. Všechno, co jsem o tomhle případu dosud věděl, se zvedlo do výšky, překlopilo vzhůru nohama a plnou váhou mě to srazilo k zemi. Tohle nebylo hnízdo najatého zabijáka, který má z obětí vymlátit zpátky peníze nebo drogy. Profesionál by po sobě zahladil všechny stopy, ještě než by odvedl svoji práci – nikdy bychom se nedozvěděli, že tu byl. Tohle byl Richieho cvok, který obstará průser sám od sebe.

Patrick Spain byl jedním ze sta. Byl to vzor ctnosti. Vzal si svoji dětskou lásku, narodily se jim dvě zdravé dětičky, pořídil pro ně prima dům a dřel jako mezek, aby ho splatil a naplnil ho po okraj všemi těmi báječnými věcmi, které z něj dělají dokonalý domov. Provedl všechno do posledního puntíku tak, jak by se od chlapa čekalo. A pak si to přihlásí tenhle šmejd se svým laciným dalekohledem, do posledního atomu rozmetá všechno na prach a k tomu všemu ještě hodí vinu na Patricka.

Marlborák po mně nervózně pokukoval v obavách, jestli zase něco nezpackal. „Tak to bychom měli,“ řekl jsem klidně. „Vypadá to, že s Patrickem to tak horké nebude.“

„Vypadá to jako nějaký odstřelovačský hnízdo,“ řekl Richie.

„Přesně tak, do puntíku. Fajn, všichni ven. Detektive, brnkněte ostatním, ať se vrátí na místo činu. Řekněte jim, ať jdou hned, ale pomalu, jako by se nic nestalo.“

Richie zvedl obočí; Marlborák otevřel pusu, ale něco v mé tváři ho přinutilo ji znovu zavřít. „Ten chlap nás teď možná pozoruje. Je to jeho koníček, jak je vidět. Ručím vám za to, že se tu potloukal celé ráno a čekal, jak tu jeho práci oceníme.“

Zprava, zleva i přímo před námi na nás v řadách civěly nedostavěné domy. Za zády jsme měli pláž, samé písečné duny a obrovské trsy šumící trávy; z obou stran rámovaly pláž kopce s rozeklanými profily skalisek na úpatí. Mohl se zahrabat kdekoli. Ať jsem se otočil, kam chtěl, všude jsem cítil na čele vlákno vlasového kříže.

„Kvůli tomu mumraji se možná na chvilku zdejchnul – s trochou štěstí neviděl, že jsme na tohle tady kápli. Ale vrátí se. A bylo by fajn, kdyby si myslel, že jeho schovávačka je i nadále bezpečná. Protože v tom případě se tady při první příležitosti ukáže. Kvůli tamtomu.“ Pokývl jsem směrem k Larrymu a jeho partě, která se hemžila po prosvětlené kuchyni. „Vsadím se o poslední cent, že tohle si nenechá ujít.“

6

Vražda je v každém ohledu chaos. Naše práce má prostý cíl: namísto chaosu se snažíme nastolit pořádek.

Pamatuju se, jak to v téhle zemi vypadalo, když jsem byl ještě dítě. Chodili jsme do kostela, celá rodina jedla u jednoho stolu a žádné dítě by si v životě nedovolilo poslat dospělého do hajzlu. Ne všechno bylo ideální, to si dobře pamatuju, ale všichni jsme přesně věděli, kde je naše místo, a neporušovali jsme pravidla jenom tak pro nic za nic. Pokud vám to přijde jako pitomost, pokud je to pro vás příliš otravné, staromódní nebo nezáživné téma, uvědomte si tohle: lidé se tenkrát na sebe usmívali, i když se neznali, zdravili se se sousedy, nezamykali dveře, stařenkám pomáhali s taškou a počet vražd skomíral někde těsně nad nulou.

Od té doby jsme ale zdivočeli. Násilí se šíří vzduchem jako virus. Koukněte, jak se po sídlištích poflakují tlupy výrostků jako paviáni urvaní z řetězu a vyhlížejí něco nebo někoho, na kom by si mohli vylít vztek. Koukněte, jak takový podnikatel neurvale zabere místo ve vlaku těhotné ženské, jak ve svém teréňáku vytlačí z cesty menší auta a jak zrudne vzteky, kdykoli má svět tu drzost, že něco není po jeho. Koukněte, jak děti zuřivě křičí a dupají nožkou, kdykoli náhodou okamžitě nedostanou, co chtějí. Vše, co nás dříve odlišovalo od zvířat, se najednou ztrácí, mizí to jako pára nad hrncem, je to fuč.

Vražda je nejvyšším stupněm násilí. My stojíme mezi ní a vámi, a jelikož se k tomu nemá nikdo jiný, říkáme: Jsou jistá pravidla. Jsou jisté hranice. Jsou meze, které se nemění.

Většinou se nepouštím do zbytečného filozofování, ale když se občas po nocích zamyslím nad smyslem téhle práce, napadá mě tohle: když se z nás začali stávat lidé, ze všeho nejdřív jsme u vchodu do jeskyně nakreslili čáru a řekli: Tady končí divočina. Já dělám jen to, co dělali už první lidé, když stavěli hráze na ochranu před mořem, když chránili teplo domova před vlky.

Shromáždil jsem všechny v obýváku Spainových – byl sice moc malý, ale schůzovat v jejich kuchyňském akváriu nepřicházelo v úvahu. Asistenti se tísnili v hloučku a snažili se nestoupat na koberec a neotírat se o televizi, jako by Spainovi stále od hostů vyžadovali vybrané způsoby. Prozradil jsem jim, co jsme našli za zdí zahrady. Jeden z techniků dlouze, tiše hvízdl.

„Ale no tak, Dělovko,“ ozval se Larry. Seděl pohodlně usazený na pohovce. „Ne že bych ti nedůvěřoval, ale není možný, že si tam jenom udělal pelech nějakej bezdomovec?“

„Že by si tam vzal dalekohled, drahej spacák a jinak lautr nic? Ani náhodou, Larry. To hnízdo si tam někdo udělal za jediným účelem – aby mohl špehovat Spainovy.“

„A bezdomovec to není,“ dodal Richie. „A jestli jo, tak se má aspoň kde umejt a kde si vyprat. Ten spacák není zatuchlej.“

„Brnkněte psovodům, ať sem pošlou co nejdřív nějakýho univerzálního hafana,“ požádal jsem nejbližšího asistenta. „Řekněte jim, že tu jde o podezřelýho z vraždy a potřebujeme nejlepšího stopaře, jakýho mají.“ Přikývl a už cestou do předsíně vytahoval mobil. „Dokud si to tam pes neočuchá, nikdo jinej do toho baráku nesmí. Vy můžete pokračovat v hledání zbraně,“ – kývl jsem k asistentům – „ale držte se od toho hnízda co nejdál. Vezměte to předem z obou stran a potom zahněte k pláži. Až přijede psovod, pošlu vám esemesku, a ať jste pak fofrem zpátky. Chci tu mít pak před domem pořádnej zmatek – ať tu blikají majáky, řvou houkačky, ať tu pobíhá a pokřikuje co nejvíc lidí, ať se mačkají u dveří – udělejte z toho co největší divadlo. A pak se modlete k pámbíčkovi nebo k čemu chcete, aby nás dotyčnej sledoval a ten mumraj ho přilákal natolik, že by si to šel omrknout.“

Richie se opíral o zeď s rukama v kapsách. „Aspoň že si tam nechal ten dalekohled. Když bude chtít vidět, co se děje, nepomůže mu zalízt někam dozadu a koukat z dálky; bude se muset přijít podívat hezky zepředu a zblízka.“

„Sice nemáme záruku, že to byl jeho jedinej dalekohled, ale budeme doufat. Kdyby přišel dost blízko, mohli bychom ho chytit, i když to bychom asi chtěli příliš; v tomhle bludišti by se mohl schovávat klidně celej měsíc. Mezitím to psovod obejde dozadu k tomu jeho hnízdu, pes očuchá spacák – pokud psovod nedostane psa tam nahoru, snese spacák dolů – a pustí se do práce. Jeden technik půjde s nimi, nenápadně, natočí to tam na video, sejme otisky a vrátí se. Všechno ostatní může počkat.“

„Gerry,“ ukázal Larry na mladého čahouna, který přikývl. „Nejrychlejší ruka na Divokým západě.“

„Výborně, Gerry. Pokud najdeš nějaký otisky, namiř si to rovnou do laborky a udělej, co je třeba. My ostatní se budeme vpředu hemžit tak dlouho, jak budeš potřebovat, a pak se vrátíme ke svý práci. Máme čas přesně do šesti. Potom vypadneme. Uvnitř se klidně může makat dál, ale venku to musí vypadat, jako bychom se spakovali a dali si odchod. Chci mít pláž čistou – a to doslova –, ať má náš hoch pocit bezpečí.“

Larrymu vyskočilo obočí skoro až nad pleš. Byl to risk, vsadit práci za celý večer na tuhle jedinou kartu – svědkové můžou přes noc ztratit paměť, déšť může smýt krev i stopy, odliv může odnést zahozenou zbraň nebo zakrvavené šaty na věky věkův do moře – a risk nebyl můj styl, jenže tenhle případ nebyl jako ostatní. „Hned jak se pak setmí, dáme se znovu do práce,“ řekl jsem.

„Takže počítáš s tím, že ho pes nedostane,“ pronesl Larry. „Myslíš, že v tom ten chlap umí chodit?“

Viděl jsem, jak asistenti při té představě zbystřili. „To se právě chystáme zjistit,“ odpověděl jsem. „Nejspíš ne, protože jinak by po sobě uklidil, ale nechci to riskovat. Slunce zapadá kolem půl osmé, možná o něco později. Kolem osmé nebo půl deváté, až nás nikdo nebude moct vidět, si to s detektivem Curranem namíříme do toho hnízda a zůstaneme tam přes noc.“ Zachytil jsem Richieho pohled; maličko přikývl. „Dva detektivové budou držet hlídku v městečku – opět, nenápadně – a čekat, co se bude dít, obzvlášť poblíž. Nějací dobrovolníci?“

Ruce všech asistentů vystřelily vzhůru. Vybral jsem Marlboráka – zasloužil si to – a jednoho kluka, který vypadal dost mladě na to, aby ho jedna probděná noc nevyřadila po zbytek týdne z provozu. „Mějte na paměti, že může přijít zvenku, ale i zevnitř městečka – může se schovávat v některým prázdným baráku, anebo tu může bydlet, a proto se mu Spainovi dostali do hledáčku. Pokud zahlédnete něco zajímavýho, okamžitě mi volejte. Pořád bez vysílaček – tenhle člověk je posedlej špehováním, takže musíme předpokládat, že je taky schopnej odposlouchávat policejní vysílačky. Pokud bude někdo vypadat slibně, pověste se mu na paty, když to půjde, ale hlavně si vás nesmí všimnout. Pokud budete mít třeba jenom nepatrnej pocit, že si vás všimnul, okamžitě zařadíte zpátečku a budete mě informovat. Všichni rozuměli?“

Přikývli. „Budu taky potřebovat dva techniky, kteří by přenocovali tady uvnitř,“ pokračoval jsem.

„Já teda ne,“ ozval se Larry. „Víš, že tě zbožňuju, Dělovko, ale mám už něco domluvenýho a na tyhle noční vylomeniny jsem navíc příliš starej, a to bez jakýhokoli dvojsmyslu.“

„V pohodě. Někomu se bude pár hodin přesčasu hodit, nemám pravdu?“ Larry ostentativně otevřel pusu dokořán – jsem proslulý tím, že přesčasy jen tak někomu nepovoluju. Pár techniků přikývlo. „Můžete si sem vzít spacáky a na střídačku si dát šlofíka v obýváku, jestli chcete; jde mi jen o to, aby bylo vidět, že se tu pořád něco děje. Občas sem něco přineste z auta a obráceně, zajišťujte na oko v kuchyni stopy, vezměte si laptop a otevřete si na něm nějakou odborně vyhlížející tabulku… Měli byste v něm vzbudit tak silnej zájem, že neodolá pokušení namířit si to do hnízda, chopit se dalekohledu a zkontrolovat, co tady provádíte.“

„Takže návnada,“ řekl daktyloskop Gerry.

„Přesně. Máme návnadu, máme stopaře, máme lovce a nezbývá nám než doufat, že nám kořist vleze přímo do pasti. Mezi šestou a soumrakem budeme mít nějakou tu hodinku pohov; něco slupněte, stavte se v kanclu, jestli potřebujete, vezměte si věci na noc. A teď vás nechám dělat svoji práci. Pánové a dámy, děkuju.“

Rozešli se. Dva technici si házeli mincí, kdo z nich bude moct zůstat, pár asistentů si dělal poznámky a snažil se tak oslnit mě nebo jeden druhého. Na rukávu kabátu mi zůstaly šmouhy od rzi z lešení. Vytáhl jsem kapesník a zamířil jsem si ho navlhčit do koupelny.

Richie šel za mnou. „Jestli potřebuješ něco sníst,“ řekl jsem, „vezmi si auto a zkus najít tu benzínku, o které mluvila Goganová.“

Zakroutil hlavou. „Jsem v pohodě.“

„Fajn. A s tou nocí problém nemáš?“

„Ani náhodou.“

„V šest vyrazíme zpátky na ústředí, podáme šéfovi hlášení, vyzvedneme si, co potřebujeme, pak si dáme sraz a vrátíme se sem.“ Pokud bychom se s Richiem dostali do města dost rychle a pokud by hlášení šéfovi nezabralo příliš času, byla tu šance, že bych mohl stihnout vyzvednout Dinu a posadit ji do taxíku k Geri. „Jestli si to chceš vykázat jako přesčas, klidně to udělej. Já to v plánu nemám.“

„Proč ne?“

„Přesčasy mě nezajímají.“ Larryho chlapi zastavili vodu a odmontovali sifon, pro případ, že by se tu vrah myl, ale z kohoutku ještě vytekl čůrek zbytkové vody. Strčil jsem do něj kapesník a drhnul si jím rukáv.

„Jo, to jsem slyšel. Jak to?“

„Tohle není hlídání dětí ani práce za barem, aby mě platili od hodiny. A nechci bejt jako politici, co si nechávají všechno platit třikrát. Beru plat za tuhle práci se vším, co obnáší, ať už obnáší, co chce.“

Richie na to nic neříkal. „Ty jseš si na beton jistej, že nás teďka sleduje, že jo?“ zeptal se.

„Přesně naopak. Nejspíš je odtud teď na míle daleko – v práci, pokud nějakou má a pokud měl dost duchapřítomnosti na to, aby do ní dneska šel. Ale, jak jsem říkal Larrymu, nechci nic riskovat.“

Koutkem oka jsem zachytil, jak se venku mihlo něco bílého. Než mi došlo, co dělám, v mžiku jsem se otočil k oknu, připravený vrhnout se k zadním dveřím. V zahradě dřepěl jeden z techniků a odebíral vzorky z dlaždice.

Richie mlčky sledoval, jak se znovu obracím a zastrkávám kapesník do kufříku. Potom řekl: „Tak možná ne ‚na beton‘, ale stejně si to myslíš.“

Obrovská Rorschachova skvrna na podlaze, kde leželi Spainovi, začínala tmavnout a na okrajích zasychat. Okna nad ní odrážela šedivé odpolední světlo a vrhala chaotické, nahodilé odlesky: rozvířené listí, kousek zdi, závratný, střemhlavý let ptáka oproti oblakům. „Jo,“ odpověděl jsem. „Myslím, že nás sleduje.“

A pak už jsme se jen prokousávali zbytkem odpoledne k večeru. Novináři se začínali rojit – později, než jsem původně čekal; tohle místo se jejich navigaci zjevně nepozdávalo o nic víc než té mojí – a dělali svoji práci: nakláněli se přes policejní pásku, fotili techniky, jak vcházejí dovnitř a zase vycházejí ven, a hovořili na kameru tím nejvážnějším tónem, jaký ze sebe byli schopní dostat. Novináři jsou podle mě nutné zlo – žijí z bestie ukryté v nás. Na titulních stranách líčí krev z druhé ruky jako návnadu, aby hyeny měly za čím čenichat, ale zároveň bývají užiteční, takže si to s nimi nechcete rozházet. Zkontroloval jsem si v koupelně Spainových v zrcadle účes a vyšel ven, poskytnout jim prohlášení. Na okamžik jsem zauvažoval, že bych za nimi mohl poslat Richieho. Při představě, že mě Dina uslyší v rádiu mluvit o Ztraceném Přístavu, se o mě pokoušel infarkt.

Bylo jich tam venku pár desítek, od seriózních deníků po bulvár, od celostátní televize po místní radiostanici. Byl jsem co nejstručnější a mluvil co nejmonotónněji v naději, že mě snad budou raději citovat než pouštět prohlášení přímo v mém podání. Také jsem si dal záležet, aby to znělo tak, že Spainovi to mají za sebou všichni čtyři. Vrah bude koukat na zprávy a já chtěl, aby byl na vrcholu blaha – žádní svědkové nepřežili, dokonalý zločin, poplácej se hezky po rameni, jaký jsi pašák, a pak šupky, ještě jednou se zaskoč pokochat, jakou jsi odvedl prvotřídní práci.

Pátrací skupina a psovod dorazili krátce nato, což znamenalo, že máme pro drama před domem k dispozici dostatečně početný kompars – Goganová s tím svým klukem se přestali tvářit, že se nedívají, a nepokrytě vystrčili hlavy ze dveří, a novináři skoro protrhli policejní pásku, aby jim nic neuniklo, což jsem bral jako dobré znamení. Skláněl jsem se v předsíni s ostatními nad čímsi imaginárním, vykřikoval ze dveří nesmyslnou odbornou hantýrku, běhal sem a tam po příjezdové cestě pro věci do auta. Musel jsem se ovládat ze všech sil, abych zrakem nepročesával okolní změť domů, jestli nezachytím náznak pohybu či záblesk odrazu ve skle dalekohledu, ale dokázal jsem jedinkrát nezvednout hlavu.

Pes byl nádherný, svalnatý vlčák, který nad spacákem zavětřil stopu ve zlomku vteřiny, běžel po ní až na konec ulice a tam ji ztratil. Nechal jsem psovoda projít se psem dům – jen ať si vrah myslí, že jsem je zavolal právě kvůli tomu, pokud nás pozoruje. Potom jsem hodil hledání zbraně na pátrací skupinu a asistentům jsem rozdělil nové úkoly. Zajet do Emminy školy – rychle, než skončí vyučování – promluvit s její učitelkou, promluvit s jejími kamarády a s jejich rodiči. Zajet do Jackovy školky a udělat totéž. Obejít všechny obchody v okolí obou škol a zjistit, odkud Jenny měla ty igelitové tašky, které viděla Sinéad Goganová, zjistit, jestli si někdo nevšiml, že by ji někdo sledoval, jestli ji třeba nezachytily bezpečnostní kamery. Zajet do nemocnice, kde leží Jenny, a promluvit se všemi příbuznými, kteří se tam ukážou, vypátrat všechny, kteří se neukázali, všem náležitě vysvětlit, ať drží jazyk za zuby a od novinářů se drží co nejdál; objet všechny nemocnice v okruhu šedesáti mil, vyptat se na úrodu bodných a řezných ran z včerejší noci a doufat, že vrah při boji přišel k úrazu. Zavolat na ústředí a zjistit, jestli Spainovi za poslední půlrok volali na policii; brnknout na chicagskou policii, ať někdo tu novinu oznámí Patrickovu bratrovi Ianovi. Jít se poohlédnout po těch, kdo žijí na tomhle Bohem opuštěném místě, pohrozit jim vším možným včetně kriminálu, pokud vyklopí novinářům cokoli dřív než nám; zjistit, jestli neviděli Spainovy, jestli neviděli něco divného, jestli viděli vůbec něco.

Znovu jsme se s Richiem vrátili k prohledávání domu. Teď, když se ze Spainových stalo cosi téměř bájného a vzácného jako nějaký ptáček s nebeským hlasem, kterého nikdy nikdo nespatřil živého – ryzí oběti, nevinné do morku kostí –, byla to zcela nová situace. Do této chvíle jsme hledali, kde udělali chybu. Nyní jsme začali hledat, kde mohli udělat chybu, aniž by o tom měli tušení. Účtenky, z kterých by bylo patrné, kde nakupovali jídlo, benzín, oblečení pro děti; blahopřání, která by nám prozradila, kdo všechno byl na Emmině narozeninové oslavě, leták, na němž by byli uvedení účastníci nějakého setkání místních obyvatel. Hledali jsme lesklou třpytku, na niž se chytilo něco zlovolného, něco, co si přivlekli s sebou domů.

Jako první se ozval asistent, kterého jsem poslal do Jackovy školky. „Pane,“ řekl, „Jack Spain sem nechodil.“

Telefonní číslo do školky jsme našli na seznamu vyvedeném temperamentním dívčím rukopisem, přišpendleným nad stolkem s telefonem: lékař, policejní stanice, práce – škrtnuté E. škola, J. školka. „Nikdy?“

„Ne, chodil sem do června. Než začaly letní prázdniny. Měl nastoupit i na podzim, ale Jennifer Spainová v srpnu zavolala, že Jack s ní zůstane doma. Ředitelka si myslí, že to bylo z finančních důvodů.“

Richie se naklonil blíž k telefonu – pořád jsme ještě seděli na posteli Spainových a nořili se hlouběji do lejster. „Nazdárek, Jamesi, tady Richie Curran. Řekla ti, jestli se Jack kamarádil s nějakými jinými dětmi?“

„Jo. Měl tady tři kámoše.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Tak promluvte s nimi i s jejich rodiči. Potom se sem vraťte.“

„Zeptal by ses rodičů, kdy viděli Jacka naposled?“ skočil do toho Richie. „A kdy si byli naposled jejich děti hrát u Spainových?“

„Jasně. Ozvu se, jak to půjde.“

„Bezva.“ Zavěsil jsem. „O co jde?“

„Fiona říkala, že když mluvila s Jenny včera ráno, Jenny jí pověděla, že za Jackem byl nějakej kámoš ze školky. Jenže když Jack do školky nechodil…“

„Mohli se kamarádit ještě z loňska.“

„Jenže tak to rozhodně neznělo. Mohlo to bejt nedorozumění, ale jaks říkal: prověřit všecko, co nesedí. Sice mě nenapadá, proč by nám Fiona lhala, nebo proč by Jenny lhala Fioně, ale…“

Pokud kterákoli z nich lhala, v každém případě by bylo fajn o tom vědět. „Fiona si to mohla vymyslet, protože se s Jenny včera ráno rafly a teďka si to vyčítá. Jenny si to mohla vymyslet, protože nechtěla, aby Fiona věděla, že jsou na mizině. Myslím, že jsme u pravidla číslo sedm: Všichni lžou, Richie. Vrahové, svědci, přihlížející, oběti. Všichni.“

Jeden po druhém volali i další asistenti. Podle chlapů z Chicaga byla reakce Iana Spaina „v pořádku“ – standardní směska zděšení a smutku, nic, co by vzbuzovalo podezření; uvedl, že si s Patem moc nepsali, ale Pat se nezmínil, že by je někdo obtěžoval, že by měl s někým nějaký konflikt, ani že by měl z někoho strach. Jenny neměla příbuzných o moc více – matka se dostavila do nemocnice, kromě ní měla nějaké bratránky v Liverpoolu, ale to bylo všechno. Matčina reakce byla také adekvátní, vylepšená ještě o téměř hysterický záchvat, protože ji nechtěli k Jenny pustit. Nakonec se asistentovi podařilo dostat z ní jakous takous výpověď; Jenny s matkou si nebyly blízké a paní Raffertyová toho o životě Spainových věděla méně než Fiona. Asistent ji upozornil, aby nemluvila s novináři, a pokusil se ji přemluvit, ať jde domů, ale matka s Fionou rozbily v nemocnici tábor, takže jsme alespoň věděli, kde je hledat.

Emma do školy chodila a podle učitelek to bylo milé děvče z milé rodiny – oblíbené, dobře vychované, ochotné, žádný génius, ale s učením neměla větší problémy. Asistent si zapsal seznam jejích učitelů a kamarádů. Na nejbližších pohotovostech a v nemocnicích se nikdo s žádnou podezřelou ránou nožem neukázal a na policii nikdo od Spainových nevolal. Výslechy sousedů k ničemu nevedly – z nějakých dvou set padesáti dostavěných domů jich jevilo známky oficiálního užívání padesát či šedesát, jen asi v polovině z nich byl někdo doma a nikdo toho o Spainových mnoho nevěděl. Nikdo neviděl ani neslyšel nic nezvyklého, ale jistý si nikdo nebyl – prázdnými ulicemi se prý poflakovaly party výrostků, kteří tu dělali mejdany, zapalovali ohně a slídili, kde by co rozmlátili.

Podle účtenek Jenny nakupovala v samoobsluze v nejbližším větším městě. Tam včera zhruba ve čtyři odpoledne kupovala mléko, mleté maso, brambůrky a pár dalších věcí, na které si holka za pokladnou nemohla vzpomenout – v obchodě už pracovali na dohledání dané účtenky a záběrů z bezpečnostní kamery. Jenny se zdála být v pohodě, říkala pokladní, spěchala a byla trochu nervózní, ale jinak zdvořilá; s nikým se nebavila, nikdo s nimi neodcházel, alespoň pokud pokladní může říct. Pamatuje si na ni jenom proto, že Jack jí v nákupním vozíku neustále poskakoval, zpíval si, a když platila za nákup kartou, chlubil se, že na Halloween půjde za strašlivé zvíře.

Prohlídka přinesla jen drobnosti, cetky vyplavené při odlivu. Fotoalba, adresář, blahopřejné dopisy k zásnubám, ke sňatku, k narození dětí; účty od zubaře, doktora, z lékárny. Každé jméno a každé telefonní číslo jsem si zapsal do bloku. Seznam otazníků se pomalu krátil a seznam možných kontaktních bodů narůstal.

Odpoledne se ozvali z počítačové kriminality, že už předběžně proklepli vše, co jsme jim poslali. Byli jsme právě v Emmině pokojíku. Já se prohrabával obsahem její školní aktovky (spousta kreseb pastelkami s převahou růžové, velkými nejistými písmeny pečlivě napsaný nadpis CHTĚLA BYCH BÝT PRINCEZNA) a Richie dřepěl na podlaze a probíral se pohádkami v její polici. Teď, když Emma byla pryč a postel byla svléknutá – havrani ji odvezli zabalenou do jejích prostěradel pro případ, že na nich vrah při práci zanechal nějaký ten vlas či vlákno –, byl pokoj tak prázdný, až vám to bralo dech, jako by ji odvezli před tisíci lety a od té doby sem nikdo nevkročil.

Technik, který volal, se jmenoval Kieran, Cian nebo tak nějak. Byl mladý, pusa mu jenom jela a užíval si to – tahle práce se zjevně blížila ideálu, kvůli kterému se pro tohle zaměstnání rozhodl, na rozdíl od prohledávání harddisků kvůli dětskému pornu, nebo čím to obvykle trávil celé dny. V telefonech nic zvláštního nenašli, na videochůvičkách taky nebylo nic zajímavého, ale počítač, to bylo jiné kafe. Někdo ho kompletně vymazal.

„Nikdy žádnej počítač rovnou nezapnu, abych nepřišel o časy posledního přístupu k souborům, jasný? Navíc spousta lidí má na mašině nastavenou aplikaci, která smaže důležitý data, pokud se pokouší do počítače dostat neautorizovanej uživatel. Takže vždycky ze všeho nejdřív zkopíruju harddisk.“

Přepnul jsem hovor na hlasitý poslech. Velice nízko nad námi vytrvale kroužil otravný hukot helikoptéry – televize; jeden z asistentů bude muset zjistit, co jsou zač, a upozornit je, aby nevysílali záběry skrýše.

„No a kopii pak připojím k vlastnímu počítadlu a kouknu v prohlížeči na historii – pokud je uvnitř něco zajímavýho, najdete to tam. Až na to, že tenhle počítač v prohlížeči žádnou historii nemá. Vůbec nic. Ani jedinou stránku.“

„Takže přes internet posílali jenom e-maily.“ Bylo mi jasné, že se pletu – Jenny nakupovala v e-shopech.

„Samá voda. Nikdo nepoužívá internet jenom k e-mailům. I moje babi si uměla najít fanouškovský stránky Vala Doonicana, a to jsem jí počítač pořídil, jenom aby se kapánek odreagovala, když zemřel děda. V prohlížeči se dá nastavit, aby vymazal historii pokaždý, když ho vypnete, ale většina lidí to nedělá. Takhle jsou prohlížeče nastavený na veřejnejch počítačích, v internetovejch kavárnách a tak, ale ne na domácích mašinách. Pro všecky případy jsem se na to mrknul a jasně, průběžný mazání historie v prohlížeči nastavený nebylo. Tak jsem se podíval, kdy se mazala historie prohlížeče a dočasný soubory, a voilá: někdo je vymazal manuálně ve čtyři nula osm dneska ráno.“

Richie, který stále klečel na podlaze, na mě pohlédl. Až příliš jsme se soustředili na tu skrýš a na to, že se do domu někdo vloupal; vůbec nás nenapadlo, že ten, koho jsme hledali, mohl přicházet a odcházet rafinovaněji, že mohl v životě Spainových čmuchat zdaleka ne tak viditelně. Musel jsem se přestat neustále ohlížet přes rameno, jestli mě něco nesleduje z Emminy skříně. „Slušná práce,“ řekl jsem.

Technik ale pokračoval. „No a pak mě zajímalo, co jinýho tam dotyčnej ještě proved, že jo. Tak jsem se mrknul, co všecko ještě bylo smazaný přibližně ve stejným čase, a hádejte, co na mě vybaflo? Celej PST soubor v Outlooku zlikvidovanej. Ve čtyři jedenáct ráno.“

Richie si opřel blok o postel a dělal si poznámky. „Takže jejich e-maily?“ zeptal jsem se.

„Jasně. Veškerý jejich e-maily, všecko, co kdy komu poslali a co jim došlo. Včetně e-mailovejch adres.“

„Ještě něco bylo smazaného?“

„Ne, to je všecko. V tom počítači je hromada dalších věcí – klasika jako fotky, dokumenty a muzika –, ale nic z toho nebylo za posledních čtyřiadvacet hodin otevřený ani změněný. Dotyčnej šel na jistotu po prohlížeči a poště, jakmile to zapnul.“

„‚Dotyčnej‘,“ zopakoval jsem po něm. „Jste si jistej, že to nemohli udělat Spainovi?“

Kieran či Cian si odfrknul. „Ani náhodou.“

„Jak to?“

„Poněvač Spainovi nebyli zrovna počítačoví experti. Víte, co měli na pracovní ploše hnedka hezky vpravo? Soubor pojmenovanej ‚Hesla‘ – sám bych to nevymyslel. A v něm měli, to byste neuhodli, veškerý hesla ke všemu možnýmu. K e-mailům, internetový bance, ke všemu. Ale to ještě není to nejlepší. Na fůru věcí, na různejch fórech, na eBayi i na samotným počítači, používali stejný heslo: ‚EmmaJack‘. Hnedka mi to přišlo podezřelý, ale poněvač nechci nikoho podceňovat, tak než jsem začal mlátit hlavou do klávesnice, brnknul jsem Larrymu a zeptal se ho, jestli Spainovi měli nějaký sviště a jestli jo, jak se jmenovali. A on na to – to mě podrž – Emma a Jack.“

„Nejspíš si říkali, že kdyby jim někdo počítač šlohnul, jména jejich dětí znát nebude, takže ho bez nich nezapne a nebude si moct přečíst ani ten soubor,“ řekl jsem.

Technik hlasitě vzdychl, čímž dal najevo, že mě právě zařadil do stejné kategorie jako Spainovy. „O to nejde. Moje holka se jmenuje Adrienne, ale spíš bych si vlastnoručně vyškrábal oči, než bych to použil jako heslo k čemukoli, poněvač mám svý zásady. Můžete mi věřit – ťulpas, kterej je schopnej dát si jako heslo příšerný jména svých dětiček, není pomalu schopnej si sám vytřít prdel, natož vymazat harddisk. Tohle proved někdo jinej.“

„Někdo, kdo umí s počítačem.“

„Jo, aspoň trochu. Rozhodně víc než Spainovi. Nemusel to bejt žádnej profík, ale určitě se v tom vyznal.“

„Jak dlouho mu to mohlo trvat?“

„Celý? Dlouho ne. Vypnul počítač ve čtyři sedmnáct. Se zapnutím i vypnutím necelých deset minut.“

„Bylo tomu člověku jasný, že přijdeš na to, co s počítačem proved?“ zeptal se Richie. „Anebo si myslel, že po sobě zamet všecky stopy?“

Technik vyhýbavě zamručel. „To je těžký. Spousta těch maníků nás má za bandu neandrtálců, co jsou sotva schopní zapnout počítač. A spousta z nich je na tom s počítačovou gramotností tak mizerně, že klidně padnou hubou do sraček, zvlášť když spěchaj, což byl případ toho vašeho týpka, že jo? Kdyby mu fakt šlo o to, zlikvidovat konkrétní soubory a zahladit po sobě stopy, abych neměl šajn, že na tu mašinu někdo sahal, možnosti tady jsou – mazací programy –, jenže to vyžaduje víc času a fištrónu. A tomuhle evidentně chybělo jedno nebo druhý, anebo obojí. Kdybych si ale měl vsadit, řek bych, že věděl, že se o tom výmazu dovíme.“

Ale přesto ho provedl. V tom počítači muselo být něco zásadního. „Povězte mi, že ty soubory dokážete zachránit,“ zaprosil jsem.

„Některý nejspíš jo. Otázka zní, kolik. Máme software pro obnovu dat, vyzkouším ho, ale jestli ten týpek smazaný soubory několikrát přepsal – a já na jeho místě bych to udělal – bude v tom příšernej guláš. V těchhle věcech uděláte binec už jenom tím, že je normálně používáte; přidejte k tomu nějakej ten zlomyslnej výmaz a jste v bryndě až po uši. Ale nechte to na mně.“

Znělo to, jako by se nemohl dočkat, až se do ní celý ponoří. „Dejte do toho všechno,“ řekl jsem. „Budeme vám držet palce.“

„Bez starostí. Kdybych nestačil na nějakýho podělanýho amatéra, co umí akorát mazat, moh bych suspenzor pro velký chlapy rovnou pověsit na hřebík a jít si hledat místo blbýho ajťáka. Něco z toho dostanu. Na to vemte jed.“

„‚Podělanýho amatéra‘,“ zopakoval po něm Richie, když jsem strčil telefon do kapsy. Stále ještě klečel na podlaze a nepřítomně přejížděl prstem po zarámované fotce na polici – Fiona s jakýmsi podsaditým chlápkem se zplihlými hnědými vlasy na ní držela maličkou Emmu navlečenou do krajkových křestních šatiček a všichni tři se usmívali. „Ale podařilo se mu obejít heslo v počítači.“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Buď byl počítač už zapnutej, když přišel uprostřed noci, anebo znal jména dětí.“

„Dělovka!“ zvolal Larry v kuchyni spokojeně a odlepil se od oken, jakmile nás uviděl ve dveřích. „Jdeš mi zrovna do rány. Pojď hezky sem a toho mladýho vem s sebou. Budete se mnou velice, velice spokojení.“

„Spokojenost, to je něco, co by mi v tomhle okamžiku fakt bodlo. Co máte?“

„Co by ti udělalo radost?“

„Přestaň mě napínat, Larry. Nemám na to energii. Co jste vykouzlili?“

„Nejsou v tom žádný kouzla, ale starý dobrý štígro. Víš, jak se tady ti tví obvoďáci proháněli jako stádo bizonů v říji?“

Zahrozil jsem mu prstem. „To nejsou žádní moji obvoďáci, příteli můj. Kdyby byli moji, hopsali by na místě činu po špičkách. Ani bys nepoznal, že tady byli.“

„Tak tady po těch jsem to sakramentsky poznal. Jasně, zachraňovali oběť, co ještě dejchala, ale přisámbohu, vypadalo to, jako by se tady váleli po podlaze nebo co. V každým případě jsem byl přesvědčenej, že by to byl zázrak, kdybychom tu našli něco jinýho než stopy po obrovskejch vidláckejch bagančatech, ale věř tomu, nebo ne, nějakým způsobem se jim to tady nepodařilo všecko rozdupat. Tady mí chlapi rozmilí tu našli tři krvavý otisky.“

„Jste poklad,“ řekl jsem. Pár techniků na mě pokývlo. Rytmus jejich práce začínal zpomalovat – blížili se ke konci, tak zařadili nižší rychlost, aby jim nic neuniklo. Všichni vypadali unaveně.

„Šetři municí,“ pokračoval Larry. „To nejlepší teprv přijde. Nerad ti kazím radost, ale ten tvůj chlapík měl rukavice.“

„Do hajzlu,“ vypadlo ze mě. Dnes nosí rukavice i ten největší zoufalec mezi zločinci, ale vždycky doufáte ve výjimku, v někoho, kdo se nechá unést náporem emocí natolik, že všechno ostatní hodí za hlavu.

„To je mi vděčnost. Přinejmenším jsme ti našli důkaz, že tady byl včera v noci ještě někdo jinej. Já bych řek, že to už něco znamená.“

„Znamená to hodně.“ Hanba mě fackovala při pomyšlení, jak jsem to nahoře v ložnici s klidem hodil všechno na Pata. „Ty rukavice ti za zlý nemám, Larry. A trvám na tom, že jsi poklad.“

„Jasně že jsem poklad. Pojď sem a mrkni na to.“

První otisk byla dlaň s pěti prsty ve výši ramene na skle jednoho z oken do zahrady. „Vidíš tu strukturu, ty drobounký tečky? Kůže. A pořádný pracky. Tohle nebyl žádnej skrček.“

Druhý otisk našli kolem horní hrany dětské knihovny, jako by se jí dotyčný chytil, aby nespadl. Třetí byl na žlutém laku desky stolu, hned vedle nepatrného obrysu, který tu zbyl po počítači, jako by se o něj opíral, když zíral do monitoru.

„Právě na to jsme se tě přišli zeptat,“ řekl jsem. „Na ten počítač. Sejmuli jste z něj nějaké otisky, než jste ho poslali do laborky?“

„Zkusili jsme to. Řek bys asi, že pokud jde o otisky, nic lepšího než klávesnice bejt nemůže. Jenže to bys byl vedle jak ta jedle. Lidi na klávesy neťukaj celým prstem, jenom špičkou, a navíc pořád dokola a znovu, pokaždý v trochu jiným úhlu… Jako bys na papír natisknul stovku různejch slov jedno přes druhý a potom po nás chtěl, ať z toho rozluštíme celou větu. Největší naděje vkládám do myši – sejmuli jsme z ní pár neúplnejch otisků, který by mohly k něčemu bejt. Jinak ale nic dost velkýho ani čistýho, aby to obstálo u soudu.“

„A co krev? Konkrétně na klávesnici a na myši?“

Larry zakroutil hlavou. „Trochu byl pokropenej monitor, pár kapek z boku na klávesnici, ale na klávesách ani na myši žádný šmouhy. Pokud se ptáš na to, jestli na něm někdo psal s rukama od krve, tak ne.“

„Takže to vypadá, že se počítači věnoval před vraždou – minimálně rodičů,“ řekl jsem. „Musí mít nervy ze železa, když si tu dokázal hrát s historií prohlížeče, zatímco rodinka spala nahoře.“

„Počítačem se klidně moh zabejvat až potom,“ namítl Richie. „Ty rukavice byly kožený, takže byly tvrdý, zvlášť jestli byly celý od krve. Třeba v nich nemoh psát, tak si je sundal; proto neměl na prstech žádnou krev…“

Většina zelenáčů na své první štaci drží jazyk za zuby a odkývají všechno, co řeknu. Obvykle mi to tak vyhovuje, ale při pohledu na to, jak se jiní parťáci mezi sebou dohadují, pálí po sobě hypotézami a častují se nadávkami, které se odvolávají na celou škálu tuposti, pociťuji čas od času náznak čehosi, co se podobá osamělosti. Práce s Richiem se mi začínala líbit. „Dobře, tak si tady hrál s jejich počítačem, když ti dva krváceli půl druhého metru od něj,“ odpověděl jsem. „Nervy ze železa měl v každým případě.“

„Haló?“ zamával na nás Larry. „Vnímáte mě? Vzpomínáte, jak jsem říkal, že to nejlepší teprv přijde?“

„Moučník si obvykle nechávám na konec,“ řekl jsem. „Takže jakmile budeš připravenej servírovat to nejlepší, Larry, sem s tím.“

Vzal nás oba za loket a otočil k tratolišti srážející se krve. „Tady nám ležela mužská oběť, že jo? Obličejem dolů, hlavou ke dveřím do předsíně, nohama k oknu. Ženská podle těch vašich bizonů ležela nalevo od něj, na levým boku, tváří k němu, s hlavou na jeho rameni. A tady, necelýho půl metru za ní, jsme našli tohle.“

Ukázal na podlahu na krvavou změť stop jako od Jacksona Pollocka, které se paprskovitě rozbíhaly z kaluže směrem ven. „Otisk boty?“ zeptal jsem se.

„Asi tak stovka otisků, Bůh nám pomáhej. Ale koukni na tenhle tady.“

Nahnuli jsme se s Richiem blíž. Otisk byl tak nepatrný, že jsem ho na mramorovém vzoru dlaždic skoro neviděl, ale Larry a jeho chlapi vidí věci, které nám ostatním zůstávají skryty.

„Tohle je extra kousek,“ řekl Larry. „Je to otisk levý mužský tenisky velikosti deset nebo jedenáct, hezky vyvedenej v krvi. A teď to hlavní: nepatří žádnýmu z obvoďáků, nepatří žádnýmu ze saniťáků – některejm lidem to zapaluje dost na to, aby si obuli návleky – a nepatří ani žádný z našich obětí.“

Spokojenost z něj přímo sálala i skrz kombinézu. Měl na to svaté právo. „Larry,“ řekl jsem, „myslím, že tě miluju.“

„Takovejch by bylo. Ale nedělej si příliš velký naděje. Zaprvý, je to jenom půlka otisku – druhou půlku zlikvidoval jeden z těch tvejch bizonů – a zadruhý, pokud dotyčnej není úplně na palici, ta bota je už dávno na dně Irskýho moře. Ale kdyby ses k ní nějakým způsobem dostal, tak pak bys měl štígro – ten otisk je dokonalej. Sám bych ho nesved udělat líp. Až vezmem snímky do laborky, budem ti moct říct velikost, a jestli nám dáš dost času, dost možná i výrobce a typ. Přines tu botu a jsem ti schopnej říct do minuty, jestli je to ona.“

„Díky, Larry,“ odpověděl jsem. „Měls pravdu jako vždycky – to nejlepší na konec.“

Mrknul jsem na Richieho a vykročil ke dveřím, ale Larry mě poplácal po rameni. „Řek jsem snad, že jsem skončil? Hele, Dělovko, zatím to není nastopro, víš, jak to chodí, nikde se na mě neodvolávej, jinak všecko zapřu, ale říkals, že kdybychom kápli na něco, co by mohlo naznačovat, jak tahle rvačka probíhala, máme se ti s tím pochlubit.“

„Sem s tím. Pámbů zaplať za ty dary.“

„Vypadá to, že zápas se odehrával jenom v týhle místnosti, jaks předpokládal. Ale to podstatný se dělo tady. Stopy rvačky jsou po celým pokoji – no, to je vám nejspíš jasný vzhledem k tomu, v jakým je to tady stavu, ale já teďka mluvím o chvíli, kdy vytáhnul kudlu. Támhle v rohu na opačný straně pokoje máme sedací pytel proříznutej zakrvaveným nožem, na zdi nad stolem na týhle straně máme velkej cákanec a mezi nima jsme napočítali nejmíň devět dalších cákanců.“ Larry ukazoval rukou a cákance na mě začaly znenadání ze zdí vyskakovat tak jasně, jako by je někdo namaloval. „Některý nejspíš budou z ruky toho mužskýho – slyšels Coopera, silně z ní krvácel; jak se bránil a mával rukou, stříkala z ní krev – a některý nejspíš budou od vraha, jak mával zbraní. V každým případě oba mávali jaksepatří. A cákance jsou v různý výšce, v různejch úhlech – vrah bodal a oběti se bránily, i když už ležely na zemi…“

Richie trhl ramenem; snažil se to zakrýt tím, že se na něm poškrábal, jako by ho něco štíplo. „Vlastně je to velký plus,“ pokračoval Larry téměř něžně. „Čím divočejší rvačka, tím víc zůstane stop – otisků, vlasů, vláken… Neznám nic lepšího než prima zkrvavený místo činu.“

Ukázal jsem ke dveřím do předsíně. „A co tam? U dveří nic?“

Larry zakroutil hlavou. „Nevypadá to. Na metr a půl od dveří už je prdlajs – žádnej cákanec, žádnej otisk boty, kromě obvoďáků a saniťáků. Všecko tak, jak to Bůh a bytovej architekt stvořili.“

„Je tady v pokoji telefon? Třeba přenosnej?“

„Žádnej jsme nenašli.“

„Chápeš, o co mi jde?“ otočil jsem se na Richieho.

„Jo. Pevná linka byla na stolku v předsíni.“

„Správně. Proč k němu Patrick nebo Jennifer neběželi a nezavolali policii nebo se o to aspoň nepokusili? Jak jim v tom mohl oběma najednou zabránit?“

Richie pokrčil rameny. Jeho pohled dosud těkal po zdi od jednoho krvavého cákance ke druhému. „Slyšels tu Goganovou,“ odpověděl. „Policajti tady v městečku nemaj zrovna nejlepší pověst. Třeba si mysleli, že to nemá smysl.“

Ta představa mi hlodala v lebce: Pat a Jenny Spainovi hrůzou bez sebe a přitom přesvědčení o tom, že jsme příliš daleko a příliš lhostejní, než aby se nám vůbec pokoušeli dovolat; že zůstali na celém světě bez pomoci, že proti muži, který v jedné ruce svírá nůž a ve druhé životy jejich dětí, stojí úplně sami a kolem je jen tma a burácející moře. Richieho zaťatá čelist svědčila o tom, že si představuje to samé. „Další možnost je, že je zabil jednoho po druhém,“ navrhl jsem. „Vrah odvede svoji práci nahoře a potom se Pat nebo Jenny probudí a uslyší ho, jak odchází – vsadil bych si spíš na Pata; Jenny by se vydala na průzkumy na vlastní pěst těžko. Pat přistihne vraha dole, vrhne se na něj. To by vysvětlovalo tu nahodilou zbraň a rozsah zápasu – vrah se snaží vytrhnout velkému, silnému, rozzuřenému chlapovi. Rvačka probudí Jenny, ale než tam doběhne, vrah už je s Patem hotovej, takže se jí může plně věnovat. Celé se to mohlo odehrát docela rychle. Zvládnout udělat takovej binec s kudlou v ruce, to není zase tak časově náročnej úkol.“

„V tom případě by mu šlo ale v první řadě o děti,“ řekl Richie.

„Na ty to vypadá tak jako tak. Vraždy dětí bývají organizované, precizní – vrah měl svůj plán a všechno šlo podle něj jako na drátkách. Jenže pak mu udělali čáru přes rozpočet rodiče a ta krvavá jatka mohla docela dobře skončit úplně jinak. Buď rodiče vůbec v plánu neměl, nebo pro ně měl nachystáno něco jiného a nějak se to zvrtlo. Ať tak či onak, začal dětmi. Podle toho bych řekl, že mu šlo hlavně o ně.“

„Anebo to mohlo bejt přesně naopak,“ namítl Richie. Znovu ze mě sklouzl pohledem a upřel ho k chaosu na podlaze, jako kdyby to byla strašlivá šifra, jejíž rozluštění nám mohlo dát odpovědi na všechny naše otázky. „Šlo mu v první řadě o rodiče, nebo o jednoho z nich, a jatka měl v plánu od samýho začátku. Dětí se zbavil jenom proto, aby se neprobudily a nevyrušily ho, až bude v nejlepším.“

Larry si decentně zastrčil prst pod kapuci a škrábal se tam, kde by mu normálně nad čelem začínaly vlasy. Tyhle psychologické tlachy ho začínaly nudit. „Ať už začal, kde chtěl, podle mě skončil tak, že odešel zadem, nikoli předem. Předsíň je netknutá, stejně tak příjezdová cesta, ale na dlažbě v zahradě jsme našli tři krvavý skvrny.“ Pokynul nám, ať přistoupíme k oknu, a ukázal na úhledné kousky žluté pásky, jeden hned za dveřmi a dva u okraje trávníku. „Je to nerovnej povrch, takže nebudem schopní říct, co je to za skvrny – můžou to bejt otisky boty nebo stopa po nějakým zakrvaveným předmětu, kterej někomu upad, anebo to můžou bejt rozmazaný kapky, jako kdyby z někoho ukápla krev a on na ni šlápnul. Je možný, že si tam třeba jedno z dětí před pár dny odřelo koleno, víc z toho v tuhle chvíli nepoznáme. Říkám jenom to, že tam ty skvrny jsou.“

„Takže má klíč od zadních dveří,“ řekl jsem.

„Anebo se umí teleportovat. A našli jsme v zahradě ještě něco, co by vás mohlo zajímat. Mohlo by to souviset s pastí na půdě, nebo co já vím.“ Larry kývl prstem na jednoho ze svých chlapů, ten vzal z hromady igelitových sáčků jeden a podal mu ho. „Pokud vás to nezajímá,“ řekl, „hodíme to do popelnice. Nic pěknýho.“

Byla to červenka, nebo aspoň to, co z ní zbylo. Něco jí před pár dny ukouslo hlavu. V rozeklaném tmavém pahýlu se kroutilo cosi světlého. „Zajímá,“ odpověděl jsem. „Dokázali byste určit, co ji zabilo?“

„Abych byl upřímnej, tohle není moje parketa, ale jeden z chlapů v laborce jezdí o víkendech do přírody. Stopuje v mokasínech jezevce nebo co. Zkusím se ho zeptat.“

Richie si prohlížel červenku zblízka – drobounké zaťaté drápky, na zářivých peříčkách náprsenky měla přilepené drobky hlíny. Začínala páchnout, ale jemu jako by to nevadilo. „Většina dravců by ji po zabití sežrala,“ řekl. „Kočka, liška, něco takovýho by si na ní smlslo. Ty nezabíjej pro zábavu.“

„Tebe bych na zálesáka nehádal,“ zvedl Larry obočí.

Richie pokrčil rameny. „Taky že nejsem. Nějakej čas jsem sloužil na venkově, poblíž Galway. Sem tam jsem něco pochytil od místních.“

„No tak se ukaž, ty Krokodýle Dundee. Co by podle tebe mohlo ukousnout hlavu července a pak ji nechat bejt?“

„Možná norek? Kuna?“

„Anebo člověk,“ řekl jsem. Při pohledu na torzo červenky se mi nevybavila past na půdě. Vybavili se mi Emma a Jack, jak brzo ráno vyskotačí do zahrady a v orosené trávě najdou tohle. Z toho úkrytu by je při tom někdo mohl mít jako na dlani. „Člověk zabíjí pro zábavu neustále.“

Za pět minut tři čtvrtě na šest jsme se propracovávali dětským koutkem a světlo za okny kuchyně začalo v předzvěsti večera slábnout. „Zvládneš to tady dokončit sám?“ zeptal jsem se Richieho.

Zvedl hlavu a bez vyptávání odpověděl: „Bez problémů.“

„Za patnáct minut jsem zpátky a pak zajedem k nám do kanclu.“ Vstal jsem – luplo mi v kolenou, začínal jsem na tohle být příliš starý – a nechal ho tam dřepět a prohrabávat se obrázkovými knížkami a plastovými krabičkami s pastelkami, obklíčeného krvavými cákanci, s kterými už Larry a jeho parta byli hotoví. Jak jsem odcházel, kopl jsem do jakéhosi modrého chundelatého zvířátka, které se pištivě zahihňalo a začalo zpívat. Jeho tenounký, slaďoučký, nelidský hlásek mě pronásledoval až do předsíně a ven ze dveří.

Jak se den chýlil ke konci, městečko ožívalo. Novináři se už spakovali, odjeli domů a helikoptéra odletěla s nimi, ale v domě, kde jsme vyslýchali Fionu Raffertyovou, teď poskakovala parta malých kluků, kteří se houpali na lešení, a jejich tmavé siluety proti hořící obloze se navzájem naoko vyhazovaly z oken v patře. Na konci ulice se u zídky zahrádky zarostlé plevelem hrbil hlouček výrostků, kteří zcela nepokrytě kouřili, popíjeli a zírali na mě. Kdesi kdosi tůroval silnou motorku bez tlumiče; v ještě větší dálce vytrvale tepal rap. Ptáci prolétávali prázdnými okny tam a zpět a v hromadě cihel a ostnatého drátu u silnice se cosi mihlo a strhlo to za sebou malou lavinu prachu.

Zadní vchod do městečka tvořily dva velké kamenné sloupy, za nimiž byl pás vlnící se vysoké trávy, která hustě zarostla také mezeru, kde měla stát brána. Jak jsem kráčel z mírného svahu k písečným dunám, tráva konejšivě šustila, pevně se mi ovíjela kolem kotníků a táhla mě zpět.

Pátrací skupina pročesávala čáru přílivu a nahlížela mezi řasy a do bublajících děr plných mořských šneků. Když mě viděli přicházet, jeden po druhém se zvedli. „Našli jste něco?“ zeptal jsem se.

Začali mi ukazovat igelitové sáčky se svou kořistí jako děti, které se prokřehlé trousí domů se svými poklady z celodenního kramaření na smetišti. Cigaretové nedopalky, plechovky od cideru, použité kondomy, rozbitá sluchátka, rozpáraná trička, obaly od potravin, staré boty: každý prázdný dům měl co nabídnout, každý prázdný dům byl někým obsazen a kolonizován – dětmi, které hledaly skrýš, kde by mohly hrát vadí nevadí, páry, které hledaly soukromí či vzrušení, výrostky, kteří hledali něco, co by mohli zničit, živočichy, kteří hledali, kde by se mohli množit a růst, myšmi, potkany, ptáky, plevelem či titěrným pilným hmyzem. Příroda nic neponechá prázdné, nic neponechá bez užitku. V okamžiku, kdy se odtud odstěhovali stavbaři, developeři a realitní makléři, začali se sem stěhovat jiní.

Pár nálezů nebylo úplně nezajímavých: dva nože – zlomený kapesní nožík, nejspíš příliš malý na to, aby to mohl být ten náš, a vystřelovák, který by snad i připadal v úvahu, kdyby nebyl celý prorezavělý –, tři klíče, jež bylo nutné porovnat se zámky Spainových, šátek se ztvrdlou tmavou skvrnou, z níž se mohla vyklubat krev. „Slušnej úlovek,“ pochválil jsem je. „Dejte to všechno Boyleovi z technickýho a jeďte domů. Přesně v osm ráno zase začnete tam, kde jste přestali. Já budu u pitvy, ale přidám se k vám, jak budu moct. Děkuju vám, dámy a pánové. Dobrá práce.“

Vlekli se dunami k městečku, sundávali si rukavice a mnuli si ztuhlé šíje. Zůstal jsem tam stát. Ostatní budou předpokládat, že si tu chci v klidu zapřemýšlet o případu, projít si temnou matematiku pravděpodobnosti nebo počkat, až se mrtvé tvářičky zabydlí v mé mysli. Kdyby mě sledoval vrah, myslel by si to samé. Jenže to bylo jinak. Těchhle deset minut jsem do svého denního plánu zahrnul předem – chtěl jsem se během nich pokusit zjistit, co se mnou tahle pláž udělá.

Stál jsem zády k městečku, k tomu obrazu marnosti, kde se dříve na provizorně napjatých šňůrách mezi obytnými přívěsy třepotaly pestrobarevné plavky. Na bledé obloze časně vyšel měsíc a mihotal se za řídkým oparem oblaků; moře pod ním bylo šedivé, nepokojné a naléhavé. Teď, když pátrači odešli, čáru přílivu znovu obsadilo mořské ptactvo. Stál jsem nehybně, takže po pár minutách si mě ptáci přestali všímat a pokračovali ve svém hopsání za potravou a v křiku vysokém a čistém jako vítr ve vyhlodaných skaliscích. Jednou, když Dinu probudil výkřik nočního ptáka za oknem přívěsu, jí matka zarecitovala Shakespeara: Ostrov je plný melodických zvuků. Potěší sluch, však neublíží, neboj.*

Vítr už nabrousil své chladné ostří; vyhrnul jsem si límec kabátu a zasunul ruce do kapes. Když jsem na tu pláž vstoupil naposledy, bylo mi patnáct – zrovna jsem se začal holit, jako by to bylo zcela nezbytné, zrovna jsem si zvykal na svoje zbrusu nová ramena a už týden jsem chodil se svou první láskou, která se jmenovala Amelia, byla z Newry, smála se všem mým vtípkům a chutnala jako jahody. Tenkrát jsem byl jiný než dneska – roztěkaný a nabitý energií, s níž jsem se vrhal po hlavě do každé zábavy a dobrodružství takovou silou, že by se mnou byla schopná prorazit kamennou zeď. Když jsme jako kluci hráli páku, abychom udělali dojem na holky, rozdal jsem si to s vazbou Deanem Gorrym a třikrát po sobě ho porazil, i když byl dvakrát větší než já, protože jsem tak zoufale toužil po Ameliině obdivu.

Hleděl jsem přes vodu do noci, která se blížila s přílivem, a necítil jsem vůbec nic. Pláž vyhlížela jako něco, co jsem kdysi dávno viděl v nějakém starém filmu; ten zbrklý kluk mi přišel jako postava z knížky, kterou jsem přečetl a zahodil už jako dítě. Až na to, že kdesi hluboko v šíji a v dlaních mi cosi hučelo; téměř neslyšně, jako varování, jako struna violoncella, když ji ladička probudí svým čistým tónem.

* W. Shakespeare. Bouře. Překlad Martin Hilský

7

A samozřejmě, jako kdybych se kurva nemodlil, aby na mě Dina nečekala.

Na mé sestřičce Dině vás v první řadě zaujme, jak je krásná – je krásná tak, že když vstoupí do místnosti, lidé, muži i ženy, zapomínají, o čem právě hovořili. Vypadá jako víly ze starých perokreseb – útlá jako tanečnice, s věčně bílou pletí, s plnými světlými rty a obrovskýma modrýma očima. Kráčí, jako by se vznášela centimetr nad zemí. Malíř, s kterým dříve chodila, o ní prohlásil, že její zjev je „ryze prerafaelitský“, což by od něj bylo roztomilé, kdyby jí dva týdny nato nedal kopačky. Ne že by to někoho překvapovalo. Hned druhým Dininým výrazným rysem je totiž to, že má o kolečko víc. Dodnes u ní celá řada terapeutů a psychiatrů diagnostikovala celou řadu poruch, ale v jádru to znamená jediné: Dina je pro praktický život nepoužitelná. Nebyla obdarována schopnostmi, které jsou pro život nezbytné. Je sice schopná markýrovat je několik měsíců v kuse, občas i rok či dva, jenže to si žádá soustředění hodné provazochodce, a nakonec vždycky stejně šlápne vedle a už letí. Potom pustí k vodě další ze svých mizerných dočasných McDžobů a ji pro změnu pustí k vodě další z jejích mizerných dočasných šamstrů – Dina se líbí chlapům, kteří zbožňují křehké dívky, ovšem jen do chvíle, kdy jim ukáže, v čem její křehkost doopravdy spočívá – a pak se obvykle v nějakou nekřesťanskou ranní hodinu objeví u mých nebo Geriných dveří a blábolí nesmysly.

Toho večera se pro změnu objevila u mě v práci. Máme kanceláře v Dublinském hradě, a jelikož je to turistická atrakce – tak či onak chránil tohle město po osm staletí –, kdokoli sem může vejít přímo z ulice. Mířili jsme s Richiem rychlým krokem po kamenné dlažbě k budově, kde sídlilo naše ústředí, a já si v hlavě dával do pořádku fakta, abych je mohl předestřít O’Kellymu, když se z tmavého kouta u zdi odlepil kousek temna a vystřelil směrem k nám. Oba jsme sebou trhli. „Mikey,“ zašeptala Dina naléhavě a zápěstí mi sevřely prsty našponované jako dráty. „Musíš pro mě hnedka přijet. Všichni mě štvou.“

Když jsem ji před nějakým měsícem viděl naposledy, měla dlouhé zvlněné světlé vlasy a oblečená byla do rozevlátých květovaných šatů. Od té doby se z ní stala punkerka – vlasy měla nabarvené na černo a zkrácené do jakéhosi mikáda – ofina vyhlížela, jako by si ji snad stříhala sama – a na sobě měla obrovský, odrbaný šedý svetr, pod ním bílé kombiné a na nohou kanady. Když Dina změní vizáž, je to vždycky špatné znamení. Nejradši bych si nafackoval, že jsem se jí takovou dobu neozval.

Odvedl jsem ji od Richieho, kterému spadla čelist až na dlažební kostky. Vypadal, jako by mě teď viděl v úplně jiném světle. „Vždyť jsem u tebe, zlato. Co se děje?“

„Já nemůžu, Mikey, cítím to ve vlasech, víš, ten vítr mě tahá za vlasy. Bolí to, pořád to bolí, nedokážu to vypnout, nejsem schopná najít ten knoflík, aby to přestalo.“

Žaludek se mi proměnil v tvrdou, těžkou hroudu. „Dobře,“ řekl jsem. „Dobře. Potřebuješ na chvilku ke mně, je to tak?“

„Musíme jít. Musíš si to poslechnout.“

„Už jdeme, zlatíčko. Jenom vteřinu počkej, ano?“ Odkormidloval jsem s ní ke schodům jedné z hradních budov, která se po celodenní sklizni turistů na noc zavírá. „Tady se na chvilku posaď.“

„Proč? Kam jdeš?“

Tvářila se vyděšeně. „Jenom támhle,“ odpověděl jsem a ukázal na Richieho. „Musím se zbavit parťáka, abychom spolu mohli jít domů. Bude to trvat dvě vteřiny.“

„Já o parťáka nestojím, Mikey. Není tam místo, to se tam budeme všichni mačkat?“

„No právě. Já o něj taky nestojím. Proto mu povím, ať si jde hezky po svých, abychom mohli spolu odjet.“ Posadil jsem ji na schody. „Dobře?“

Dina si přitáhla kolena k sobě a schovala pusu do předloktí. „Dobře,“ řekla tlumeně. „Ale pohni, jo?“

Richie předstíral, že si prochází v mobilu esemesky, aby mi dopřál soukromí. Koutkem oka jsem kontroloval Dinu. „Richie, poslouchej. Tu dnešní noc asi nezvládnu. Jdeš do toho i tak?“

Úplně jsem viděl, jak mu v hlavě skáče obrovský otazník, ale věděl, kdy držet jazyk za zuby. „Jasně že jo.“

„Fajn. Tak si k sobě vyber asistenta. Anebo asistentku, pokud bys dal přednost tý-jak-se-jmenuje. Může si to vykázat jako přesčas, ale zkus jí naznačit, že opačná volba by mohla mít pro její kariéru větší přínos. Kdyby se tam cokoli semlelo, okamžitě mi volej. I kdyby sis myslel, že to není důležitý, i kdyby sis myslel, že to zvládneš sám, prostě mi zavolej. Jasný?“

„Jasný.“

„Vlastně volej tak jako tak, i kdyby se nic nedělo, prostě abych byl v obraze. Každou hodinu, vždycky v celou. Když to nebudu brát, nech to zvonit tak dlouho, až to zvednu. Jasný?“

„Jasný?“

„Šéfovi řekni, že mám něco mimořádnýho, ale ať je v klidu, dám to do pořádku a nejpozději zítra ráno jsem zase v práci. Informuj ho ohledně dneška a o tom, co máme v noci v plánu – zvládneš to?“

„Jo, to bych nejspíš zvlád.“

Pokřivený koutek úst mi prozradil, že mu tahle otázka nebyla po chuti, ale jeho ješitnost v tu chvíli figurovala na mém žebříčku priorit až někde u dna. „To ‚nejspíš‘ vynech, starej brachu. Prostě to zvládni. Pověz mu, že asistenti mají na zítra rozdělené úkoly, stejně tak pátrací skupina, a taky potřebujeme potápěče, aby mohli zítra v zálivu začít co nejdřív. Jakmile s ním budeš hotovej, musíš sebou mrsknout. Budeš potřebovat jídlo, teplé oblečení, balíček kofeinových tablet – kafe je na nic, to bys chodil každou půlhodinu močit – a brýle pro noční vidění: musíme počítat s tím, že ten chlap má nějaké termovizní vybavení, a já nechci, aby měl oproti tobě výhodu. A zkontroluj si pistoli.“ Většina z nás ze sebe za celou kariéru nesundá pouzdro se zbraní ani jedinkrát. Někteří to berou jako záminku k lajdáctví.

„Jo, pár sledovaček už jsem dělal,“ odpověděl Richie tak klidným tónem, že jsem nedokázal říct, jestli mi v duchu ukazuje vztyčený prostředník. „Takže sraz zítra ráno tady?“

Dina už začínala ztrácet nervy, ukusovala z rukávu svetru chomáče vlny. „Ne,“ řekl jsem. „Tady ne. Pokusím se někdy během noci dostat do Brianstownu, ale není to na beton. Když to nevyjde, potkáme se ráno na pitvě v nemocnici. V šest. A buď tam prokristapána přesně, nebo budeme muset celé ráno snášet Cooperovy kecy.“

„Žádnej problém.“ Richie vyhrabal z kapsy klíče. „Takže se tam dneska možná uvidíme. A když ne, budem se to snažit bez tebe nezvorat.“

„To bych vám radil.“

„Neboj,“ řekl Richie mírněji; znělo to skoro, jako by mě uklidňoval. „Hodně štěstí.“

Pokývl a zamířil ke vchodu do ústředí. Byl dost chytrý na to, aby se neohlížel. „Mikey,“ zasyčela Dina a zatahala mě zezadu za kabát. „Tak jdeme už?“

Na zlomek vteřiny jsem pohlédl vzhůru k tmavnoucí obloze a pronesl jsem k tomu, co bylo tam nahoře, ať to bylo cokoli, smělou a naléhavou modlitbu: Dej tomu chlapovi víc zdrženlivosti, než na kolik ho odhaduju. Nedopusť, aby vletěl do náruče Richiemu. Dej, ať počká na mě.

„Tak pojď,“ řekl jsem a vzal Dinu kolem ramen – rázně se na mě z boku přilepila celá udýchaná jako vyděšené zvíře. „Jdeme.“

Ve chvílích, kdy je na tom Dina takhle, ji musíte především dostat co nejdříve domů. Co se jeví jako šílenství, je z velké části pouhé napětí, nekontrolovatelně rostoucí úzkost, kterou vyvolává vše, co proudí kolem, a Dina nakonec jen strnule zírá pod vahou nezměrnosti a nevypočitatelnosti světa, jako když se volně žijící zvíře lapí do pasti. Jakmile ji dostanete do důvěrně známého uzavřeného prostoru bez cizích lidí, bez hluku a prudkých pohybů, uklidní se, a jak se to tak potom spolu ve dvou snažíme přečkat, mívá dokonce delší chvíle, kdy je zcela při smyslech. Když jsme s mojí bývalou manželkou prodali náš dům a já kupoval svůj současný byt, byla Dina jedna z okolností, k nimž jsem přihlížel. Vybrali jsme si k rozchodu velmi vhodné období, nebo tak si to přinejmenším říkám – trh s nemovitostmi byl na vzestupu a já si za svou polovinu mohl dovolit třípokojový byt ve čtvrtém patře Centra finančních služeb. Je to dost v centru na to, abych mohl chodit do práce pěšky, dost šik na to, abych se po krachu našeho manželství necítil jako úplný břídil, a dost vysoko na to, aby Dinu nenervoval hluk z ulice.

„Díkybohu, to to trvalo,“ vypadlo z ní v divokém náporu úlevy, když jsem odemkl dveře. Proklouzla kolem mě a uvnitř se u dveří opřela zády o zeď, oči zavřené a zhluboka dýchala. „Miku, potřebuju sprchu, ručník, můžu?“

Našel jsem jí ručník. Hodila kabelku na podlahu, zmizela v koupelně a zabouchla za sebou dveře.

Když na to přijde, dokáže Dina strávit ve sprše celou noc, dokud nedojde teplá voda, a zároveň ví, že čekáte za dveřmi koupelny. Říká, že se ve vodě cítí líp, protože si v ní vyčistí hlavu, kterou má jinak přeplněnou tolika jungovskými problémy, že kdybych je chtěl vypočítávat, ani nevím, kde začít. Jakmile jsem slyšel téct vodu a Dinino prozpěvování, zavřel jsem se v obýváku a zavolal Geri.

Nerad jí takhle volám. Nesnáším to víc než cokoli jiného. Geri má tři děti, deset, jedenáct a patnáct let, práci – vede účetnictví pro svoji nejlepší kamarádku, která je bytová architektka – a manžela, jehož doma příliš nevídá. Všechny její děti ji potřebují. Ode mě nikdo nic nepotřebuje, kromě Diny a Geri a mého otce. A Geri ode mě ze všeho nejvíc potřebuje právě to, abych jí takhle nevolal. Snažím se o to ze všech sil. Už je to pár let, co jsem ji v tom zklamal naposledy.

„Micku! Počkej chvilku, jenom zapnu pračku…“ Bouchnutí, cvakání tlačítek, mechanický hukot. „Už jsem zpátky. Děje se něco? Dostals tu moji esemesku?“

„Jo, dostal. Geri…“

„Andreo! Já tě vidím! Okamžitě mu to vrať, nebo mu dám tu tvoji a to bys asi nechtěla, že ne? No vidíš, nechtěla.“

„Geri. Poslouchej mě. Na Dinu to zase přišlo. Mám ji teď u sebe, je ve sprše, jenže já mám nějakou práci. Mohl bych ji hodit k tobě?“

„Panebože…“ Slyšel jsem, jak vydechla. Geri je naše optimistka – i po dvaceti letech pořád doufá, že pokaždé je to naposled, že Dina se jednoho rána probudí zcela vyléčená. „Panebože, chudák malá. Já bych si ji sem ráda vzala, ale ne dneska večer. Možná za pár dní, jestli ještě bude…“

„Jenže ono to pár dní nepočká, Geri. Mám velkej případ, nějakou dobu teď budu makat osmnáct hodin denně a do práce si ji s sebou fakt brát nemůžu.“

„Micku, já nemůžu. Sheila má střevní chřipku, nechávala jsem ti přece vzkaz, teď to od ní chytil i její táta, oba celou noc prozvraceli, na střídačku, a Colm s Andreou to nejspíš chytnou každou chvíli. Celej den utírám zvratky, peru a vařím čaj a vypadá to, že večer to bude to samý. K tomu všemu navíc ještě Dinu, to bych nezvládla. Fakt ne.“

Dininy psychické propady trvají od tří dnů do dvou týdnů. Nechávám si pro tyhle případy pro jistotu v záloze část dovolené a O’Kelly se na nic neptá, jenže tentokrát mi to tak snadno projít nemohlo. „A co táta?“ zeptal jsem se. „Aspoň pro jednou. Nemohl by…?“

Geri mlčela. Když jsem byl kluk, táta byl dobře stavěný a štíhlý chlap se zálibou v jasných, kategorických výrocích s jednoznačným sdělením: Chlap, co pije, se může ženským líbit, ale nikdy si ho nebudou vážit. Na každou špatnou náladu vždy platí čerstvej vzduch a sport. Splácej dluhy včas a nikdy nebudeš mít hlad. Dokázal cokoli spravit, cokoli vypěstovat, a když bylo třeba, vařil, uklízel a žehlil s profesionální zručností. Mámina smrt ho naprosto vyřídila. Stále bydlí v našem domě v Terenure, kde jsme vyrůstali. O víkendech tam za ním já nebo Geri zajedeme, uklidíme v koupelně, nachystáme do mrazáku sedm výživných obědů, zkontrolujeme, jestli funguje televize a telefon. Kuchyně je stále vytapetovaná psychedelickým oranžovým vzorem, který máma vybrala v sedmdesátých letech; v mém pokoji leží na polici, kterou mi vyrobil táta, stále ještě moje školní učebnice s oslíma ušima, opletené pavučinami. Když zajdete do obýváku a na něco se ho zeptáte, po několika vteřinách se otočí od televize, zamrká na vás a řekne: „Synku. Rád tě vidím.“ A dál sleduje australské seriály se staženým zvukem. Příležitostně, když je nervózní, se zvedne z pohovky a párkrát se šouravým krokem v papučích projde zahradou.

„Geri, prosím tě,“ řekl jsem. „Jenom na tuhle noc. Bude spát celej den a do zítřejšího večera už snad tenhle případ budu mít z krku. Prosím.“

„Vzala bych si ji, kdybych mohla, Micku. Nejde o to, že bych měla moc práce, to přece víš…“ Hluk v pozadí zeslábl – odešla kvůli soukromí dál od dětí. Představil jsem si ji u nich v jídelně, jak z pečlivě prostřeného stolu sbírá blonďaté vlasy. Oba víme, že bych otce nenavrhoval, kdybych nebyl úplně v koncích. „Jenže víš, jak to vypadá, když s ní nejseš každou minutu, a já se musím starat o Sheilu a Phila… Co budu dělat, až se někdo z nich uprostřed noci pozvrací? To je mám nechat, ať si to hezky uklidí sami? Nebo ji mám nechat bejt, aby začala vyvádět a vzbudila celej barák?“

Zaklonil jsem hlavu a přejel si rukou po tváři. Byt jako by byl najednou vydýchaný, prodchnutý pachem nějakého čisticího prostředku s chemickou vůní citronu. „No jo,“ řekl jsem. „Chápu. Nedělej si s tím hlavu.“

„Micku, jestli ji nezvládáme… Možná bychom ji měli dát někam, kde se o ni postarají.“

„Ne,“ odpověděl jsem. Řekl jsem to tak nahlas, až jsem sebou trhl, ale Dina si prozpěvovala dál. „Zvládnu to. To bude v pořádku.“

„A co ty? Může to za tebe v práci někdo vzít?“

„To nejde. Něco vymyslím.“

„Ach, Micku, to mě mrzí. Vážně mě to mrzí. Jakmile jim bude trochu líp…“

„To je v pořádku. Vyřiď oběma, že je pozdravuju, a vynasnaž se to od nich nechytit, ať je to, co je to. Ozvu se ti.“

Ve sluchátku se v dálce ozval zuřivý jekot. „Andreo! Co jsem ti říkala?… Jak říkáš, Micku, do zítřka do rána na tom může bejt Dina už líp. Třeba budeš mít štěstí.“

„Jasně, může. Budeme doufat.“ Dina zakňourala a vypnula sprchu – teplá voda došla. „Musím končit,“ řekl jsem. „Opatruj se.“ Zavěsil jsem, schoval jsem telefon, a než se otevřely dveře koupelny, byl jsem už v kuchyni a krájel jsem zeleninu.

Osmahl jsem si k večeři trochu hovězího se zeleninou – Dina hlad neměla. Ve sprše se uklidnila; teď seděla schoulená na pohovce, na sobě tričko a tepláky, které mi vytáhla ze skříně, zírala do prázdna a zamyšleně si drbala hlavu ručníkem. „Pššt,“ vypadlo z ní, když jsem se jí zlehka začal vyptávat, jak se dnes měla. „Nemluv. Poslouchej. Není to krása?“

Slyšel jsem jenom šum dopravního ruchu čtyři patra pod námi a cinkavou elektronickou hudbu, s jejíž pomocí pár nade mnou každý večer uspával dítě. Koneckonců, po dni, který jsem celý strávil rozmotáváním vláken ve změti rozhovorů, bylo ticho svým způsobem uklidňující a vařit a večeřet mlčky mi vyhovovalo. Byl bych si rád pustil zprávy, abych zjistil, co z případu udělali novináři, ale to nepřicházelo v úvahu.

Po večeři jsem uvařil kotel kafe. Když strojek mlel kávu, Dina znovu zneklidněla, bosky nervózně kroužila po obýváku, brala knížky z polic, v rychlosti je prolistovala a vracela je jinam, než kam patřily. „Tys měl dneska večer někam jít?“ zeptala se zády ke mně. „Na rande nebo tak něco?“

„Je úterý. V úterý nikdo na rande nechodí.“

„Panebože, Mikey, dopřej si trochu spontánnosti. Vyraž si i v týdnu, užij si.“

Nalil jsem si hrnek notně silné kávy a zamířil ke svému křeslu. „Myslím, že nejsem zrovna spontánní typ.“

„Takže to znamená, že o víkendech na rande chodíš? Jako že máš holku?“

„Obávám se, že od dvaceti jsem žádnou holku neměl. Dospělí mívají přítelkyně.“

Dina si okázale strčila dva prsty do krku a doprovodila to náležitými zvukovými efekty. „Mluvíš jako homosexuál středního věku v pětadevadesátým. Takže s někým chodíš? Šoustáš s někým? Láduješ někomu buchtu tvarohem? Protahuješ…“

„Ne, Dino. Nechodím. Nedávno jsem přítelkyni měl, rozešli jsme se a nějakej čas teď nemám v úmyslu do toho znovu šlápnout. Stačí?“

„To jsem nevěděla,“ řekla Dina klidněji. „Promiň.“ Sedla na opěradlo pohovky. „Mluvíte spolu ještě s Laurou?“ zeptala se po chvíli.

„Občas.“ Lauřino jméno naplnilo pokoj jejím parfémem, pronikavým a lahodným. Hodil jsem do sebe pořádný hlt kafe, abych ho vypudil z nosu.

„Nevrátíte se k sobě?“

„Ne. Někoho má. Doktora či co. Čekám, kdy mi zavolá, že se zasnoubili.“

„Áááá,“ protáhla Dina zklamaně. „Mně se Laura líbí.“

„Mně taky. Proto jsem si ji bral.“

„Tak proč ses s ní rozvedl?“

„Já se s ní nerozvedl. Ona se rozvedla se mnou.“ Pojali jsme to s Laurou civilizovaně a říkali lidem, že rozchod byl vzájemný, že to nebyla ničí chyba, každý se jednoduše vydal svou vlastní cestou a všechny tyhlety obvyklé kecy, na které jsem ovšem teď byl příliš unavený.

„Fakt? Proč?“

„Protože. Dneska na to nemám energii, Dino.“

„No jasně,“ obrátila Dina oči v sloup. Sklouzla z pohovky a odťapala do kuchyně. Slyšel jsem, jak otevírá všechno možné. „Proč tady nemáš nic k jídlu? Mám hlad jako vlk.“

„Je tam toho spousta. Lednička je plná. Můžu ti něco osmažit nebo je v mrazáku jehněčí guláš, nebo kdybys chtěla něco lehčího, můžeš mít ovesnou kaši, nebo…“

„Ale fuj. Na tyhle blafy ti kašlu. Vyváženou stravu, antioxidanty a další podobný bláboly si strč někam. Já chci zmrzlinu nebo nějakej ten blbej hamburger, co se vrzne do mikrovlnky.“ Práskla dvířky od skříňky, vrátila se do obýváku a na délku paže před sebou držela müsli tyčinku. „Müsli? Jseš slečinka, nebo co?“

„Nikdo tě nenutí, abys to jedla.“

Pokrčila rameny, znovu sebou hodila na pohovku a začala hryzat roh tyčinky s výrazem, jako by se bála, že se otráví. „Když jsi byl s Laurou, byl jsi spokojenej,“ řekla. „Bylo to trochu divný, protože ty zrovna nepatříš k lidem, co jsou od přírody spokojení, takže jsem u tebe nebyla na něco takovýho zvyklá. Vlastně mi nějakej čas trvalo, než mi to došlo. Ale bylo to fajn.“

„Jo, to bylo,“ odpověděl jsem.

Laura je stejný typ elegantní, vyfiknuté, pečlivě udržované krásky jako Jennifer Spainová. Co si vzpomínám, tak v jednom kuse držela dietu, kromě narozenin a Vánoc; každé tři dny se maže samoopalovacím krémem, celý život si ráno žehlí vlasy a jedinkrát nevyšla z domu bez kompletního make-upu. Vím, že někteří mužští mají rádi, když ženská vypadá tak, jak příroda zamýšlela, nebo to alespoň předstírá, ale statečnost, s jakou Laura bojovala s přírodou, patřila k mnoha věcem, které jsem na ní miloval. Občas jsem ráno vstal o patnáct či dvacet minut dřív, jenom abych ji mohl pozorovat, jak se chystá. I ve dnech, kdy zaspala, všechno jí padalo z rukou a v jednom kuse nadávala, mi připadalo, že nic slastnějšího už mi život nemůže nabídnout. Jako když pozorujete kočku, která si líže srst, a dává tím celý svět do pořádku. Vždycky jsem vycházel z toho, že dívka jako Laura, která se ze všech sil snaží být tím, čím dívky obvykle být chtějí, bude nejspíš také toužit po tom, po čem dívky obvykle touží: po květinách, špercích, pěkném domě, dovolené u moře a po muži, který by je miloval a pečoval by o ně z celého srdce po zbytek života. Dívky jako Fiona Raffertyová jsou pro mě dokonalou záhadou; nedokážu přijít na to, z jakého konce to u nich vzít, a to mě znervózňuje. S Laurou jsem měl pocit, že jsem schopen učinit ji šťastnou. Byl jsem pitomec, když jsem se domníval, že Laura, s kterou jsem byl šťastný právě z tohoto důvodu, nikdy nezatouží přesně po tom, po čem ženy obvykle zatouží.

„Bylo to kvůli mně?“ ozvala se Dina s pohledem upřeným stranou. „To, že tě Laura nechala?“

„Ne,“ odpověděl jsem okamžitě. Byla to pravda. Laura se o Dině dozvěděla poměrně záhy, a to způsobem zcela obvyklým. Nikdy ani jedinkrát neřekla, ba ani nenaznačila, a myslím, že si to ani nemyslela, že za Dinu nejsem nijak odpovědný a že bych k nám tu trhlou holku vůbec neměl tahat. Když jsem pozdě v noci uléhal k Lauře do postele, poté co Dina konečně usnula v našem pokoji pro hosty, Laura mě pohladila po hlavě. To bylo všechno.

„S tímhle svrabem nechce mít nikdo nic společnýho. Ani já bych s ním nejradši nic neměla.“

„Některé ženské možná. Ale to nejsou ženské, které bych si chtěl vzít.“

Odfrkla si. „Já říkala, že se mi Laura líbila. Neříkala jsem, že byla svatá. Myslíš si, že jsem úplně na hlavu? Mně je jasný, že vůbec nestála o to, aby jí u dveří zvonila nějaká potrhlá káča a celej týden ji otravovala v baráku. Jak jsem tenkrát přišla a na stole byly svíčky, víno, hrála hudba a oba jste byli rozcuchaní – musela mě k smrti nenávidět.“

„To není pravda.“

„I kdyby jo, tak bys mi to neřek. Proč by tě jinak nechala? Laura do tebe byla blázen. A tys jí neudělal nic špatnýho, jako že bys ji třeba mlátil nebo nadával. Já vím moc dobře, jak ses k ní choval – jako by to byla nějaká princeznička. Snesl bys jí modrý z nebe. Buď ona, nebo já, že ti to tak řekla? Já chci normální život, ať ten cvok odtud vypadne?“

Natahovala se jako struna, záda přitisknutá k opěrce pohovky. V očích se jí zaleskl strach.

„Laura mě nechala, protože chtěla děti,“ řekl jsem.

Dina zatajila dech a zírala na mě s otevřenou pusou. „Do hajzlu, Mikey. Ty nemůžeš mít děti?“

„To netuším. Nezkoušeli jsme to.“

„Tak jak…?“

„Já děti mít nechci. Nikdy jsem je nechtěl.“

Dina nad tím mlčky přemýšlela a přitom nepřítomně cucala müsli tyčinku. Po chvíli řekla: „Laura by byla nejspíš mnohem víc v klidu, kdyby měla děti.“

„Možná. Přeju jí, aby dostala šanci to zjistit. Ale nikdy to nebude se mnou. Laura to věděla, když si mě brala. Řekl jsem jí to jasně. Nikdy jsem ji nevodil za nos.“

„Proč nechceš děti?“

„Někteří lidi prostě děti nechtějí. Nejsem žádnej exot.“

„Já neříkala, že jseš exot. Copak jsem řekla, že jseš exot? Jenom se ptám proč.“

„Jsem přesvědčenej o tom, že ten, kdo dělá na oddělení vražd, by neměl mít děti. Udělají z tebe měkotu – na spoustu věcí pak už nemáš žaludek a skončíš jako mizernej policajt a nejspíš i mizernej táta. Člověk nemůže mít obojí. A já dávám přednost práci.“

„Panebože, co je tohle za kecy? Nechci mít děti, jsem o tom přesvědčenej! Všecko vždycky svádíš jenom na svou práci, jseš s tím tak nudnej, že si to ani neumíš představit. Proč nechceš mít děti?“

„Já nic na práci nesvádím. Beru ji vážně. Jestli jsem proto nudnej, tak to tedy přijmi moji omluvu.“

Dina obrátila oči v sloup a zhluboka vzdychla s přehnaně trpělivým výrazem. „Tak dobře,“ řekla a zpomalila tempo, aby ji stačil sledovat i idiot. „Vsadím se o celé své jmění, který je sice nulový, ale ráda se o něj podělím, že ne každej u vás na oddělení se nechá hned první den sterilizovat. Máte přece v práci chlapy, co maj děti. A dělaj tu samou práci, co ty. A určitě nenechávaj vrahy pobíhat na svobodě, jinak by dostali padáka? No ne? Nemám pravdu?“

„Jo, někteří chlapi od nás rodinu mají.“

„Tak proč ty nechceš mít děti?“

Kafe začínalo účinkovat. Byt byl najednou mrňavý a ohavný, v umělém světle nevlídný; nutkání vypadnout a rozjet se zpátky do Ztraceného Přístavu mě skoro vymrštilo z křesla. „Protože to riziko je příliš velký. Tak obrovský, že když na něj jenom pomyslím, chce se mi vyzvracet všechny vnitřnosti. Proto.“

„Riziko,“ řekla Dina po chvíli mlčení. Opatrně obrátila obal od müsli tyčinky naruby a zkoumala jeho lesklou vnitřní stranu. „Ne kvůli práci. Kvůli mně. Že tvoje děti budou jako já.“

„O tebe tady vůbec nejde,“ řekl jsem.

„Tak o koho?“

„O mě.“

Dina na mě hleděla, žárovka se odrážela v jejích neproniknutelných, pomněnkových očích jako dvě bludičky. „Byl by z tebe dobrej otec,“ řekla.

„Nejspíš asi jo. Ale nejspíš ne dost dobrej. Protože pokud se oba pleteme a ze mě by se vyklubal mizernej otec, tak co potom? Nesvedl bych s tím absolutně nic. Až na to přijdeš, bude pozdě – děti budou na světě, nemůžeš se jich jen tak zbavit. Zbyde ti jenom den za dnem jim prznit život a koukat, jak z těch báječných děťátek přímo před tvýma očima vyrůstají trosky. Tohle já bych nedokázal, Dino. Buď nejsem dostatečně blbej, nebo nemám dost odvahy, ale tohle riziko já snést nedokážu.“

„Geri to zvládá dobře.“

„Geri to zvládá skvěle,“ odpověděl jsem. Pro Geri je mateřství hračka a něco zcela přirozeného. Vždycky, když se jí narodilo dítě, jsem jí volal celý rok den co den – sledovačky, výslechy, hádky s Laurou, to všechno muselo jít kvůli těm telefonátům stranou –, jen abych měl jistotu, že je v pořádku. Když jednou ve sluchátku zněla trochu zaraženě a ochraptěle, donutil jsem Phila, aby ji jel z práce zkontrolovat. Měla jenom rýmu a očividně byla toho názoru, že jsem ze sebe udělal pitomce, s čímž jsem se ovšem neztotožňoval. Jistota je jistota.

„Já bych jednou děti chtěla,“ řekla Dina. Zmačkala obal, hodila ho přibližně směrem, kde stál koš, a minula. „Vsadím se, že to považuješ za pěkně kreténskej nápad.“

Při představě, že příště se u mě objeví těhotná, mi vstaly vlasy hrůzou na hlavě. „Moje svolení nepotřebuješ.“

„Ale stejně si to myslíš.“

„Jak se má Fabio?“ zeptal jsem se.

„Jmenuje se Francesco. Myslím, že to nebude fungovat. Nevím.“

„Klidně si mě měj za staromilce, ale myslím, že lepší by bylo s dětmi počkat, až budeš chodit s někým, na koho je spoleh.“

„Myslíš, kdyby mi zase hráblo? Kdyby mi začalo strašit ve věži, až budu chovat třítýdenního mrňouse, aby na mě měl kdo dohlídnout?“

„To jsem neřekl.“

Dina natáhla nohy na pohovku a zkoumala perleťově bleděmodrý lak na nehtech u nohou. „Já poznám, když to na mě jde,“ řekla. „Chceš vědět jak?“

O Dininých duševních pochodech jsem netoužil vědět vůbec nic. „Jak?“

„Najednou začnu slyšet divný zvuky.“ Rychle na mě pohlédla pod clonou vlasů. „Třeba si večer svlíknu tričko, hodím ho na podlahu a ozve se žbluňk, jako když hodíš do rybníka šutr. Nebo jsem jednou šla domů z práce a boty mi… pokaždý, když jsem došlápla, zapištěly jako myš chycená do pasti. Bylo to hrozný. Nakonec jsem musela dřepnout na chodník a sundat si je, abych se podívala, jestli v nich fakt nemám myš – věděla jsem, že tam není, nejsem blbá, ale musela jsem se prostě podívat. Pak mi to došlo; čím to je. Ale stejně jsem si musela vzít domů taxíka. Nevydržela bych to poslouchat celou cestu. Znělo to, jako by pištěly bolestí.“

„Dino, měla bys s tím za někým zajít. Až se ti to zase stane.“

„Vždyť chodím. Dneska jsem v práci otevřela mrazák, že vyndám další housky, a ono to v něm praskalo; jako při požáru, jako by tam uvnitř hořel celej les. Tak jsem vypadla a šla rovnou za tebou.“

„Což je paráda. A jsem fakt rád. Jenže já mluvím o nějakém odborníkovi.“

„Doktoři,“ ohrnula Dina ret. „Už ani nevím, kolik jich bylo. Bylo to vůbec k něčemu?“

Byla stále naživu, což pro mě znamenalo hodně, a měl jsem pocit, že by to mohlo znamenat hodně i pro ni, ale než jsem ji na to stačil upozornit, zazvonil mi mobil. Když jsem po něm sahal, zkontroloval jsem hodinky – bylo přesně devět. Richie byl frajer. „Kennedy,“ vstal jsem a odkráčel od Diny stranou.

„Jsme na místě,“ ozval se Richie tak potichu, že jsem musel přitisknout ucho k telefonu. „Je tu klid.“

„Technici a asistenti dělají svoje?“

„Jo.“

„Nějakej problém? Nenarazili jste na někoho cestou? Cokoli, co bych měl vědět?“

„Nee. Všechno v pohodě.“

„Tak se uslyšíme za hodinu, nebo dřív, pokud se bude něco dít. Hodně štěstí.“

Zavěsil jsem. Dina vší silou uzlovala ručník a přísně mě pozorovala přes lesklé vlasy. „Kdo to byl?“

„Z práce.“ Zastrčil jsem mobil do náprsní kapsy. V labyrintu Dininy duše se ukrývá paranoia. Klidně mi mohla schovat telefon, abych se o ní nemohl bavit s imaginárními psychiatry, anebo ještě líp, mohla ho zvednout a říct Richiemu, že dobře ví, o co mu jde, a že mu přeje, aby dostal rakovinu – o nic takového jsem neměl zájem.

„Já myslela, že sis vzal volno?“

„Vzal. Víceméně.“

„Co to přesně znamená, to ‚víceméně‘?“

Začala do ručníku zatínat ruce. „To znamená, že občas se mě někdo potřebuje na něco zeptat,“ odpověděl jsem co nejklidnějším hlasem. „Na oddělení vražd žádná dovolená neexistuje. To byl můj parťák. Nejspíš v noci ještě párkrát zavolá.“

„Jak to?“

Zamířil jsem s hrnkem do kuchyně dolít si kafe. „Viděla jsi ho. Je to ucho. Každej důležitej krok se mnou musí konzultovat.“

„Jakej důležitej krok?“

„Jakýkoli.“

Dina si začala rychle a prudce strhávat nehtem strup na hřbetu ruky. „Odpoledne jsme měli v práci puštěný rádio,“ řekla.

A do hajzlu. „No a?“

„No a říkali v něm, že našli někoho mrtvýho a policie tu smrt vyšetřuje jako podezřelou. Říkali, že ve Ztraceným Přístavu. Mluvil tam nějakej chlap, policajt. Zněl jako ty.“

A pak už to začalo v mrazáku praskat jako při lesním požáru. „Ano?“ řekl jsem opatrně a znovu si sedl na své místo do křesla.

Škubání nabíralo na síle. „Přestaň s tím. Tak přestaneš s tím, do háje?“

„S čím?“

„Přestaň dělat tyhle ksichty. Tyhle debilní nic neříkající policajtský ksichty. Mluvíš se mnou, jako bych byla nějakej blbej svědek, na kterýho můžeš zkoušet ty svoje hovadiny, protože se ti je neodváží omlátit o hlavu. Jenže mě nezastrašíš, rozumíš?“

Nemělo smysl se s ní hádat. „Rozumím,“ odpověděl jsem klidně. „Nebudu se tě snažit zastrašovat.“

„Tak mě přestaň srát a odpověz.“

„Přece víš, že o práci s tebou mluvit nemůžu. Není to nic osobního.“

„Ježíši, jak to, že to do háje není nic osobního? Jsem tvoje sestra. Co osobnějšího bys ještě chtěl?“

Tiskla se do kouta pohovky, chodidla zapřená o protější opěrku, jako by se chystala na mě vrhnout, což bylo nepravděpodobné, ale nikoli nemožné. „To je sice pravda,“ odpověděl jsem, „ale myslel jsem tím, že nic nezatajuju před tebou osobně. Musím bejt diskrétní před každým.“

Dina si hryzala předloktí, hleděla na mě, jako bych byl její nepřítel, a v přimhouřených očích jí planula chladná živočišná prohnanost. „Tak jo,“ řekla. „Tak si prostě pustíme zprávy.“

Doufal jsem, že ji to nenapadne. „Já myslel, že bys ráda ticho a klid.“

„Jestli je to natolik veřejný, že na to může čumět celá tahle země, tak to u všech svatejch snad nebude tak diskrétní, abych to nemohla vidět, že jo? Teda pokud v tom není něco osobního.“

„Prokristapána, Dino. Já byl celej den v práci. To poslední, po čem toužím, je přijít domů a koukat na práci ještě v televizi.“

„Tak mi do hajzlu podělanýho řekni, co se stalo. Nebo ty zprávy půjdu zapnout a budeš mi v tom muset zabránit násilím. To bys chtěl?“

„Dobře,“ zvedl jsem ruce. „Tak jo. Všechno ti vyklopím, pokud budeš ochotná se uklidnit. To znamená, že si budeš muset přestat hryzat ruku.“

„Je to do hajzlu moje ruka. To je snad moje věc, co dělám s vlastní rukou, ne?“

„Nemůžu se při tom soustředit. A pokud se nemůžu soustředit, nemůžu ti říct, co se stalo. Je to na tobě.“

Vrhla na mě vzpurný pohled, vycenila drobné bílé zoubky a ještě jednou silně hryzla, ale když jsem nereagoval, utřela si předloktí do trička a zastrčila ruce pod zadek. „Tak. Spokojenej?“

„Nebyl to jenom jeden mrtvej, ale čtyřčlenná rodina. Bydleli ve Ztraceném Přístavu – dneska se to tam jmenuje Brianstown. Někdo se k nim včera v noci vloupal.“

„Jak je zabil?“

„To budeme vědět jistě až po pitvách, ale vypadá to, že nožem.“

Dina zírala do prázdna a přemýšlela bez hnutí, se zatajeným dechem. „Brianstown,“ řekla nakonec nepřítomně. „Pěkně kreténskej název. Tomu, kdo ho vymyslel, by měli strčit hlavu pod sekačku a hezky mu ji tam podržet. Víš to jistě?“

„Ten název?“

„Ne! Je-ží-ši. To o těch mrtvejch.“

Promnul jsem si bradu a snažil se z ní vymasírovat trochu napětí. „Jo. Vím to jistě.“

Do očí se jí vrátila soustředěnost – bez mrknutí na mě visela pohledem. „Víš to jistě, protože na tom děláš.“

Neodpovídal jsem.

„Říkals, že se na to nechceš koukat v televizi, protožes na tom dělal celej den. Tos říkal.“

„Koukat na případ vraždy je pro mě práce. Jakýkoli případ. Je to moje zaměstnání.“

„Bla bla bla, kecy, prostě tenhle případ je tvoje práce. Nebo ne?“

„Co na tom záleží?“

„Záleží, protože když řekneš, že jo, nechám tě změnit téma.“

„Jo, ten případ vyšetřuju já. Plus ještě pár dalších detektivů,“ odpověděl jsem.

„Hmm.“ Dina odhodila ručník ke dveřím koupelny, sklouzla z pohovky a znovu začala rázně a nepřítomně kroužit po pokoji. Skoro jsem slyšel, jak to, co v ní žije, bzučí čím dál hlasitěji, jak to tenounce kvílí jako komár.

„A teď změníme téma,“ řekl jsem.

„Jasně,“ odpověděla Dina. Vzala do ruky malého slona z mastku, kterého jsme si s Laurou přivezli z dovolené v Keni, silně ho stiskla a se zájmem zkoumala rudé stopy, které jí zanechal v dlani. „Přemýšlela jsem. Předtím. Když jsem na tebe čekala. Chtěla bych změnit kvartýr.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Můžeme se hnedka po něčem podívat na internetu.“ Dinin byt je příšerná díra. Mohla by si dovolit slušné bydlení, s nájmem jí vypomáhám, jenže říká, že v nových bytovkách má potřebu mlátit hlavou do zdi, takže nakonec vždycky skončí v nějakém zchátralém georgiánském baráku, který v šedesátých letech přestavěli na garsonky, a o koupelnu se dělí s vlasatým nýmandem, co si říká umělec, a je nutné mu v jednom kuse připomínat, že Dina má za bráchu policajta.

„Ne,“ řekla Dina. „Poslouchej, pro boha živýho. Chci ho změnit jako změnit. Nesnáším to vevnitř, mám z toho kvartýru svrbění. Už jsem se zkoušela přestěhovat, šla jsem se zeptat těch holek nade mnou, jestli by si ho se mnou nevyměnily, říkám si, že ty holky tam asi nebude svrbět jako mě, od lokte až po špičky prstů. Breberky to nejsou, hele, měl bys to tam vidět, jak je to tam vypucovaný, podle mě je to tím podělaným vzorem na koberci. Říkala jsem jim to, ale ty čubky ani neposlouchaly, jenom měly všecky hubu dokořán jak nějaký pitomý ryby. Asi nejspíš chovaj rybičky, říkám si. No a poněvač se teda nemůžu přestěhovat, chci to tam změnit, zpřeházet věci v pokojích. Myslím, že jsme je předtím přitloukli k podlaze, ale už se nepamatuju, Mikey, ty jo? Přitloukls je?“

Richie volal s úderem každé hodiny, jak slíbil, aby mi sdělil, že se stále nic neděje. Někdy mi Dina dovolila vzít to hned po prvním zazvonění, a jak jsem mluvil, kousala si prst, čekala, až skončím, a potom zařadila o rychlost výš: Kdo to byl, co chtěl, cos mu o mně říkal… Někdy jsem to musel nechat chvíli zvonit, protože začala kroužit rychleji a zvedala hlas, aby telefon překřičela, než se vyčerpaně sesula na pohovku nebo koberec a já to mohl zvednout. V jednu mi vyrazila telefon z ruky, když jsem ho zvedal, a hlasem, který neměl daleko k jekotu, na mě spustila: Tobě je úplně u prdele, co ti tady vykládám, já se tady s tebou snažím mluvit a ty na mě kašleš kvůli nějakýmu bůhvíkomu, poslouchej mě, tak poslouchej…

Chvíli po třetí usnula na pohovce uprostřed věty, stočená do klubíčka s hlavou zavrtanou mezi polštáře. Moje tričko měla omotané kolem pěsti a cumlala lem.

Přinesl jsem z pokoje pro hosty peřinu a přikryl ji. Potom jsem ztlumil světlo, dal si hrnek studeného kafe, sedl si k jídelnímu stolu a hrál na telefonu solitér. Hluboko dole pod námi při couvání rytmicky pípal náklaďák; někde na konci chodby se ozvalo prásknutí dveří, utlumené tlustým kobercem. Dina si ze spaní šeptala. Na chvíli spustil déšť, zlehka zašustil, zabubnoval na okna a pak utichl.

Bylo mi patnáct, Geri šestnáct a Dině skoro šest, když se naše matka zabila. Odnepaměti jsem v koutku duše čekal na den, kdy se to stane; s mazaností těch, kteří se upínají už jen k jedinému, poslednímu přání, si nakonec zvolila ten jediný den, kdy jsme to nečekali. Po celý rok jsme matku brali jako práci na plný úvazek, otec, Geri a já – jako tajní agenti jsme vyhlíželi první náznaky, nutili ji jíst, když nechtěla z postele, schovávali analgetika ve dnech, kdy se potulovala domem jako duch, drželi ji za ruku celou noc, když bez přestání naříkala; sousedům, příbuzným, komukoli, kdo se zeptal, jsme lhali obratně a zkušeně jako sňatkový podvodník. Ale každoročně na dva týdny v létě nás všech pět získalo svobodu. Cosi ve Ztraceném Přístavu – vzduch, změna prostředí, čiré odhodlání nezkazit nám dovolenou – změnilo mou matku v rozesmátou dívku, která zvedala dlaně ke slunci nesměle a užasle, jako by nemohla uvěřit tomu, jak jemně ji lechtá na kůži. Běhala s námi o závod po pláži, líbala otce zezadu na krk, když mu mazala záda opalovacím krémem. Ty dva týdny jsme si nevšímali ostrých nožů ani jsme nevyskakovali hrůzou při sebemenším nočním zašramocení, protože byla šťastná.

To léto, kdy mi bylo patnáct, byla vůbec nejšťastnější. Teprve později jsem pochopil proč. Odešla do moře až poslední noc naší dovolené.

Až do té noci byla Dina malý paličák a nezbeda, co se každou chvíli tenounce, bublavě rozhihňal, a vždycky vás tím dokázal nakazit. Potom nám lékaři radili, abychom u ní sledovali případné „citové následky“ – dnes by ji šoupli rovnou k psychiatrovi, nejspíš nás všechny, ale tohle byla osmdesátá léta a v téhle zemi se tehdy ještě mělo za to, že psychiatr je jenom pro bohaté, kteří potřebují nakopat do líné prdele. Dávali jsme pozor – byli jsme v tom dobří; zprvu jsme ji sledovali ve dne v noci, střídali jsme se u Dininy postele, když v ní sebou škubala a mumlala ze spaní, ale nezdálo se, že by na tom byla o něco hůř než já či Geri, a rozhodně vypadala mnohem líp než otec. Cucala si palec a pořád plakala. Po delší době se vrátila k normálu, alespoň se to tak jevilo. Toho dne, kdy mě ráno v posteli plácla po zádech mokrou žínkou a potom s křikem a smíchem utekla, zapálila Geri svíčku pro Pannu Marii jako poděkování za to, že se Dina uzdravila.

I já jednu zapálil. Z celého srdce jsem věřil, že je to za námi a sám sebe jsem o tom přesvědčoval. Jedno jsem však věděl: noc jako tahle jen tak nezmizí. Měl jsem pravdu. Ta noc se zaryla hluboko do Dinina nejslabšího místa, dřímala tam celé roky a čekala na svou příležitost. Jakmile se dost vykrmila, pohnula se, procitla a prohryzala se zpátky na povrch.

Když to na Dinu přišlo, nikdy jsme ji nenechávali o samotě. Občas nějakým způsobem zabloudila jinam, než přišla ke mně či k Geri; dorazila k nám potlučená, sjetá koksem, jednou dokonce s trsem vlasů vytrženým i s kořínky. Pokaždé jsme se s Geri snažili zjistit, co se stalo, ale nikdy jsme neočekávali, že nám to prozradí.

Přemýšlel jsem, jestli se nehodit marod. Skoro jsem to udělal; už jsem měl telefon v ruce a chtěl jsem zavolat na služebnu, že jsem od neteře chytil ukrutnou střevní chřipku a ať ten případ zatím vezme někdo jiný, než budu schopný vylézt ze záchodu. Neudělal jsem to. Nikoli kvůli obavě z možného střemhlavého kariérního pádu, jak by se nejspíš domnívali všichni, co mě znají, ale kvůli představě, jak Pat a Jenny Spainovi bojují o život docela sami ve víře, že jsme se na ně vykašlali. Nebyl bych schopný žít s tím, že bych dopustil, aby to byla pravda.

Když bylo za pár minut čtyři, šel jsem do ložnice, vypnul na mobilu zvonění a sledoval displej, dokud se na něm nerozsvítilo Richieho jméno. Opět nic; začínal znít ospale. „Když se do pěti nic nestane, můžete to začít balit,“ řekl jsem mu. „Tomu, co je tam s tebou, a asistentům vyřiď, ať si jdou trochu dáchnout a hlásí se zpátky do služby v poledne. Zvládneš ještě pár hodin bez spánku, že jo?“

„Bez problému. Pár kofeinovejch tablet mi ještě zbylo.“ Chvíli mu trvalo, než našel slova. „Uvidíme se v nemocnici? Anebo…?“

„Jo, starej brachu, uvidíme se tam. Přesně v šest. Ať tě tam vezme kolega cestou domů. A hoď do sebe předtím nějakou snídani, protože až se do toho pustíme, přestávky na čaj s topinkou pusť z hlavy. Takže za chvilku.“

Osprchoval jsem se, oholil, našel čisté šaty a v co největší tichosti si dal rychlou misku vloček. Potom jsem napsal vzkaz pro Dinu: Dobré ráno, myšičko – musel jsem do práce, ale brzo budu zpátky. Zatím sněz cokoli, co najdeš v kuchyni, přečti/zkoukni/poslechni si cokoli, co najdeš v knihovně, dej si ještě sprchu – je to tu jenom tvoje. Kdyby se cokoli dělo nebo sis chtěla jenom popovídat, volej mně/Geri. M.

Položil jsem vzkaz na stolek, na čistý ručník a další müsli tyčinku. Klíče ne – dlouho jsem o tom přemýšlel, ale nakonec jsem byl spíš ochotný riskovat to, že v bytě začne hořet a ona v něm zůstane zamčená, než že venku zabloudí do nějaké temné uličky a narazí tam na gaunera. Spoléhat se na štěstí či lidskost nebylo tenhle týden nejvhodnější, ale pokud jsem nucen si vybrat, vždycky sáhnu raději po štěstí.

Dina se na pohovce zavrtěla. Na chvíli jsem ztuhl, ale jenom vzdychla a zanořila hlavu hlouběji do polštářů. Zpod peřiny jí visela ven útlá ruka bělostná jako mléko, s vytlačenými zarudlými ostrými otisky od zubů. Přikryl jsem ji. Potom jsem si natáhl kabát, vyklouzl z bytu a zavřel za sebou dveře.

8

Richie čekal před nemocnicí už ve tři čtvrtě na šest. Za normálních okolností bych sem jenom poslal jednoho z obvoďáků – oficiálně šlo jen o to, aby někdo identifikoval těla, a já rozhodně věděl, jak by se dalo ráno strávit užitečněji –, jenže tohle byl Richieho první případ a potřeboval zažít pitvu na vlastní kůži. Kdyby ne, rozkřiklo by se to. Cooper má navíc v oblibě, když ho při tom sledujete, a pokud by se Richiemu podařilo se u něj dobře zapsat, mohli bychom pak doufat, že Cooper víc pohne kostrou, až to budeme potřebovat.

Byla ještě noc, ta studená řídnoucí tma těsně před úsvitem, která vám z těla odčerpá poslední zbytky energie, a vzduch řeže jako žiletka. Vchod do nemocnice byl osvětlený mihotavou ledovou bělobou. Richie se opíral o zábradlí, v každé ruce jeden papírový kelímek o velikosti vědra, a kopal do kuličky z alobalu. Byl bledý, měl kruhy pod očima, ale jinak vypadal čerstvě a měl na sobě čistou košili – sice stejně lacinou jako tu předchozí, ale připsal jsem mu body za to, že ho to vůbec napadlo. Dokonce měl uvázanou i moji kravatu.

„Nazdárek,“ řekl a podával mi jeden z kelímků. „Napadlo mě, že bys to moh ocenit. I když to chutná jako saponát. Z nemocenský kantýny.“

„Díky,“ odpověděl jsem. „Bodne.“ Bylo to kafe. Plus mínus. „Jak bylo v noci?“

Pokrčil rameny. „Mohlo bejt líp, kdyby se ten chlap ukázal.“

„Trpělivost, starej brachu. Řím taky nepostavili za jedinej den.“

Další pokrčení rameny s pohledem upřeným na kuličku z alobalu. Nakopával ji teď silněji. Došlo mi, že mi toužil zrána naservírovat vraha jako úhledně zabalený polotovar, jako kořist, která by dokazovala, že dospěl v muže. „Technici ale údajně zvládli fůru práce,“ řekl.

„Bezva.“ Opřel jsem se o zábradlí vedle něj a pokusil se do sebe vpravit kafe – stačil by jediný náznak zívnutí a Cooper by se mnou vyrazil dveře. „Jak si vedla hlídka?“

„V pohodě, myslím. Do městečka vjelo pár aut, ale poznávací značky souhlasily s adresama Vyhlídky – akorát lidi, co se vraceli domů. Parta výrostků se slezla v jednom z těch baráků na konci ulice, přinesli s sebou pár flašek a pouštěli nahlas muziku. Kolem půl třetí tam pomalu jezdilo auto pořád dokola, ale za volantem seděla ženská a vzadu jí řvalo malý děcko, tak klukům došlo, že se ho snaží uspat. Jinak nic.“

„Jseš přesvědčenej, že kdyby se tam ochomýtal někdo pofiderní, tak by si ho všimli?“

„Jo, řek bych, že jo. Leda by měl pořádnou kliku.“

„Už žádní novináři?“

Richie zakroutil hlavou. „Čekal jsem, že půjdou po sousedech, ale ne.“

„Nejspíš se vydali otravovat rovnou příbuzné; tam najdou šťavnatější sousta. Vypadá to, že je náš tiskovej mluvčí zvládá, aspoň zatím. V rychlosti jsem prolítnul první ranní noviny – nic, co bychom nevěděli, a ani písmenko o tom, že je Jenny Spainová naživu. Ale moc dlouho už to pod pokličkou neudržíme. Budeme ho muset dostat rychle.“ Ze všech titulních stran křičel palcový titulek a andělsky blonďaté hlavičky Emmy a Jacka. Měli jsme týden, nanejvýš dva na to, abychom chytili vraha, jinak z nás budou neschopní břídilové a ze šéfa zosobněná nespokojenost.

Richie na to chtěl něco říct, ale musel si zívnout. „Spal jsi aspoň trochu?“ zeptal jsem se.

„Ne. Chtěli jsme se střídat, ale víš, jakej je na venkově v noci příšernej rámus? Každej má plnou hubu keců, jaký je tam ticho a klid, ale houby s voctem. Kromě moře tam dělali kravál netopýři – měla jich tam mejdan asi tak stovka – a všude kolem v těch barácích šramotily myši, nebo co to bylo. A taky se tam něco poflakovalo po ulici; když se to prodíralo houštím, znělo to jako tank. Chtěl jsem si to prohlídnout s těma brejlema, ale než jsem si je stihnul nasadit, zmizelo to mezi barákama. Muselo to bejt něco velkýho.“

„Bylo to moc děsivý?“

Richie se na mě úkosem kysele zašklebil. „Do gatí jsem si naštěstí nenadělal. Ale i kdyby tam bylo naprostý ticho, chtěl jsem zůstat vzhůru. Pro jistotu.“

„Viděl bych to stejně. Jak se cítíš?“

„Dobře. Lehce grogy, ale ne tak, abych vytuhnul uprostřed pitvy nebo něco takovýho.“

„Kdyby sis přes den na pár hodin zdřímnul, zvládnul bys ještě jednu noc?“

„Jasně, když budu mít dost tohohle,“ nahnul kelímek s kafem. „Stejnej postup jako včera?“

„Nikoli,“ odpověděl jsem. „Jedním z příznaků šílenství je, když člověk dělá tu samou věc stále dokola a doufá, že tentokrát to dopadne jinak, příteli můj. Pokud nám vrah na tohle neskočil včera, těžko na to skočí dnes. Potřebujeme lepší návnadu.“

Richie se na mě podíval. „Jo? Já myslel, že je celkem slušná. Ještě jednu dvě noci a řek bych, že ho dostanem.“

Pokynul jsem mu kelímkem. „Projev důvěry se cení. Ale faktem zůstává, že jsem ho špatně odhadnul. Jemu nejde o nás. Některý pachatele to k policajtům táhne – míchají se do vyšetřování, jak to jenom jde, každou chvíli narazíš na nějakýho, co je ochota sama. Ten náš je jinej, jinak bychom ho už měli. Je mu ukradený, co děláme my nebo chlapi z technickýho. Jemu jde o někoho jinýho, jistě víš o koho.“

„Spainovy?“

„Deset bodů pro tebe. Spainovy.“

„Jenže Spainovi jaksi nejsou k mání. Leda Jenny, jenže…“

„Jenže i kdyby nám v tom Jenny mohla píchnout, rád bych ji držel pod pokličkou co nejdéle. Souhlas. Ale koho máme, je ta holka, ta asistentka… jakže se jmenuje?“

„Oatesová. Detektiv Janine Oatesová.“

„Přesně ta. Možná sis toho nevšiml, ale z dálky a v tom správném prostředí by se detektiv Oatesová nejspíš mohla klidně vydávat za Fionu Raffertyovou. Stejná výška, stejná postava, stejné vlasy – detektiv Oatesová sice naštěstí chodí o něco upravenější, ale jsem si jistej, že pokud ji požádáme, svedla by se trochu zanedbat. Oblíkni ji do červeného vlněného kabátu a máš vystaráno. Ne že by si byly bůhvíjak podobné, ale to je člověk na dálku schopnej poznat, jenom když má slušnej výhled a svůj dalekohled.“

„Může přijet, hned jak v šest zas vypadnem,“ řekl Richie. „Máme ve vozovým parku žlutýho fiata?“

„Nejsem si jistej, ale když ne, prostě ji sem hodíme policejním autem. Půjde dovnitř a celou noc tam bude nepokrytě dělat to, co by nejspíš dělala Fiona Raffertyová – potloukat se s roztaženými závěsy po domě, tvářit se vyjeveně, probírat Patovy a Jennyiny papíry a tak podobně. A my budeme čekat.“

Richie se napil kafe, při každém usrknutí se nepřítomně zašklebil a přitom přemýšlel. „Ty myslíš, že Fionu zná?“

„Jo, myslím, že pravděpodobnost je tu zatraceně vysoká. Pamatuj, že netušíme, jak se se Spainovými poznal; mohlo to bejt klidně přes ni. A i kdyby ne, v posledních měsících se tu sice neukázala, ale pokud víme, sledoval je mnohem déle.“

Na obzoru se začínaly rýsovat siluety nízkých kopců temnějších než obloha. Kdesi za nimi se po písku ve Ztraceném Přístavu rozlézalo první světlo a prosakovalo do všech prázdných domů, i do toho nejprázdnějšího ze všech. Bylo za pět minut šest. „Byls už někdy u pitvy?“ zeptal jsem se.

Richie zakroutil hlavou. „Každej jde jednou poprvý,“ odpověděl.

„To je fakt, jenže ne na každýho vyjde tohle. Bude to síla. Sice bys u toho měl bejt, ale jestli se na to necítíš, kápni božskou. Můžeme říct, že se po noční sledovačce potřebuješ dospat.“

Zmačkal papírový kelímek a rychlým švihem zápěstí jím mrštil shora do koše. „Jdeme,“ řekl.

Márnice byla v suterénu nemocnice. Byla malá, s nízkým stropem a do spár mezi dlaždicemi byla zašlapaná špína a nejspíš něco ještě horšího. Vzduch byl mrazivý, vlhký a nehybný. „Páni detektivové,“ přivítal nás Cooper a pohlédl na Richieho s lehkým, pobaveným úšklebkem plným očekávání. Cooperovi je nějakých padesát, ale ve světle zářivek, s bílými obkladačkami a kovovými skříněmi v pozadí vypadal jako stařec – šedivý a scvrklý jako nějaký přízračný mimozemšťan připravený k odběru vzorků. „To je ale příjemné shledání. Myslím, že začneme dospělým. Stáří má přednost před krásou.“ Jeho asistent – rozložitý chlapík s otupělým výrazem – za ním vytáhl s příšerným zaskřípěním úložnou zásuvku. Ucítil jsem vedle sebe jemné trhnutí, jak Richie zatnul ramena.

Zlomili pečeti na vaku, rozepnuli zip a objevil se Pat Spain v pyžamu ztvrdlém zaschlou krví. Vyfotili ho oblečeného i svlečeného, vzali mu krev a otisky, skláněli se nad ním, uždibovali pinzetami kousky kůže a stříhali nehty kvůli DNA. Potom asistent přistrčil Cooperovi k lokti podnos s nástroji.

Pitvy jsou řezničina. Zelenáče to vždycky zaskočí – očekávají citlivou práci, jemňoučký skalpel a precizní řezy, a místo toho vidí kudlu, jak ledabyle v rychlosti krájí maso a kůži, která se trhá jako vlhký papír. Cooper při práci vypadá spíš jako řezník než jako chirurg. On si nemusí lámat hlavu s tím, aby jizvy byly co nejmenší, a tajit dech, aby nepřeřízl tepnu. Maso, na němž pracuje, už je bez ceny. Tělo, s kterým je Cooper hotov, už nikdy nikdo potřebovat nebude.

Richie se držel dobře. Ani nemrkl, když zahradnické nůžky rozlouskly Patův hrudní koš, když mu Cooper shrnul obličej, ani když se od pilky řezající lebku šířil mírný, štiplavý zápach pálené kosti. Ve chvíli, kdy asistent hodil na váhu játra, až to mlasklo, sebou trhnul, ale to bylo všechno.

Cooper pracoval střelhbitě a účelně, diktoval do zavěšeného mikrofonu a nevšímal si nás. Pat měl nějaké tři čtyři hodiny před smrtí sýrový sendvič a trochu brambůrků. Náznaky tuku v tepnách a kolem jater prozrazovaly, že by mu prospělo méně brambůrek a více pohybu, ale celkově byl ve slušném stavu: žádná zjevná nemoc, žádná abnormalita, ke kdysi dávno zlomené klíční kosti a mírně zdeformovaným uším nejspíš přišel při ragby. „Zdravej jako rybička,“ pošeptal jsem Richiemu.

Nakonec se Cooper narovnal, protáhl si záda a otočil se k nám. „Takže výsledky mého předběžného ohledání na místě činu se potvrdily,“ informoval nás s uspokojením. „Jak si jistě vzpomenete, jako příčinu smrti jsem určil buď tuto“ – rýpnul skalpelem do díry uprostřed hrudi Pata Spaina – „nebo tuto ránu.“ Dloubnul do štěrbiny pod Patovou klíční kostí. „Fakticky vzato, každá z nich byla potenciálně smrtelná. V prvním případě ostří sjelo po hrudní kosti a přeřízlo plicní žílu.“

Odhrnul kůži – uchopil ji jemně dvěma prsty – a ukázal skalpelem, abychom s Richiem přesně pochopili, co má na mysli. „Pokud by neutrpěl žádné další zranění, tak bez lékařského ošetření by tato rána měla za následek smrt přibližně do dvaceti minut, protože oběť krvácela do hrudní dutiny. Nicméně kvůli posloupnosti následných událostí k tomu nedošlo.“

Nechal kůži klesnout zpět a natáhl se, aby nadzvedl kůži pod klíční kostí. „Jako smrtící se nakonec ukázala být tahle rána. Ostří proniklo mezi třetím a čtvrtým žebrem ve střední klavikulární linii a způsobilo centimetrovou tržnou ránu v pravé srdeční komoře. Dochází k rychlé a značné ztrátě krve. Oběť do patnácti dvaceti vteřin v důsledku poklesu krevního tlaku upadá do bezvědomí a o dvě minuty později umírá. Příčinou smrti bylo vykrvácení.“

Nepřicházelo tedy v úvahu, že by Pat mohl následně zbraň ukrýt; ne že bych tedy na něj sázel, teď už nikoli. Cooper odhodil skalpel na podnos s nástroji a pokývl asistentovi, který si navlékal nit do tlusté, zahnuté jehly a tiše si přitom pobrukoval. „A způsob smrti?“ zeptal jsem se.

Cooper vzdychl. „Nejspíš jste momentálně přesvědčeni, že v době smrti byla v domě přítomná pátá osoba.“

„Svědčí o tom důkazy.“

„Hmm.“ Cooper smetl z pláště na zem kousek čehosi, co si raději nedomýšlet. „A to vás nepochybně vede k předpokladu, že tento muž“ – pokývl k Patu Spainovi – „se stal obětí vraždy. Někteří z nás si bohužel nemohou luxus předpokladu dovolit. Všechny rány mohl zasadit jak útočník, tak si je mohla způsobit i oběť sama. Způsob smrti zůstává tedy neurčený – buď vražda, nebo sebevražda.“

Nad tím měl nějaký obhájce zajásat. „Tak to zatím v papírech vynecháme a vrátíme se k tomu, až budeme mít víc důkazů. Jestli v laborce najdou pod jeho nehty DNA…“

Cooper se nahnul k zavěšenému mikrofonu, a aniž by se obtěžoval na mě pohlédnout, řekl do něj: „Způsob smrti neurčený.“ Sklouzl po mně nepatrný kyselý úšklebek směrem k Richiemu. „Hlavu vzhůru, detektive Kennedy. Pokud jde o způsob smrti další oběti, bude to naprosto jednoznačná záležitost.“

Emma Spainová vyjela z chladicího boxu zahalená úhledně do prostěradel jako do rubáše. Richie sebou vedle mě trhnul a zaslechl jsem rychlý šramot, jak v kapsách nervózně šustil prsty. Ještě před dvěma dny se právě do těchto prostěradel a přikrývky spokojeně zachumlala po polibku na dobrou noc. Kdyby se tím Richie nechal příliš unést, do Vánoc bych měl nového parťáka. Přešlápnul jsem, šťouchnul ho do lokte a odkašlal si. Cooper se na mě od té drobné bílé postavičky dlouze zahleděl, ale Richiemu to došlo a uklidnil se. Asistent rozbalil prostěradla.

Znám detektivy, kteří se naučí při pitvě rozostřit zrak, když jde do tuhého. Cooper násilím hledá na mrtvých dětech stopy po násilí a vyšetřující policista ho upřeně pozoruje, vidí však jenom rozmazanou šmouhu. Já se však dívám. Nemrkám. Oběti si nemohly vybrat, jestli chtějí či nechtějí podstoupit to, co se jim přihodilo. Jsem zhýčkaný až až i bez toho, že bych byl taková citlivka, která se na ně ani nepodívá.

Emma byla horší sousto než Patrick nejen proto, že byla tak mladá, ale i proto, že byla bez poskvrnky. Možná to zní zvrhle, ale čím je mrtvola zřízenější, tím je pitva jednodušší. Pokud je tělo jedna krvavá fašírka, ypsilonový řez ani zapraštění temene lebky s vámi nijak zvlášť nezamávají. Jako polda se soustředíte na jednotlivá zranění, která z oběti činí pouhý exemplář plný naléhavých otázek a čerstvých stop. Emma byla jenom holčička s útlýma bosýma nožkama a pihovatým pršáčkem, které pod vyhrnutým růžovým pyžamkem vykukoval pupík. Skoro byste přísahali, že se každým okamžikem probere; že kdybyste věděli, co jí pošeptat do ucha, kdybyste tušili, kde ji pohladit, probudila by se. To, co se jí teď Cooper chystal naším jménem udělat, bylo desetkrát krutější než to, co jí provedl vrah.

Asistent jí svlékl z rukou papírové sáčky, které je chránily kvůli důkazům, Cooper se nad ní sklonil s nožíkem a chystal se jí vzít vzorky nehtů. „Hm,“ řekl náhle. „Zajímavé.“

Sáhl po pinzetě, chvíli se jí s ní nimral mezi prsty, pak se narovnal a pinzetu držel vysoko před sebou. „Tohle,“ řekl, „měla mezi ukazováčkem a prostředníčkem.“

Čtyři světlé vlasy. Blonďák skloněný nad rozházenou růžovou postýlkou, drobounká holčička se brání… „DNA. Půjde z nich zjistit DNA?“ vypadlo ze mě.

Cooper se zlehka usmál. „Brzděte s tím nadšením, detektive. Samozřejmě bude nezbytné ty vlasy mikroskopicky porovnat, ale soudě podle barvy a struktury se jeví jako vysoce pravděpodobné, že patří oběti.“ Vhodil je do igelitového sáčku, vytáhl plnicí pero, sklonil se a načmáral něco na štítek. „Jestliže se potvrdí předběžná teorie o smrti zadušením, řekl bych, že měla ruce přitlačené polštářem nebo jinou zbraní k hlavě a v posledních okamžicích života si vytrhla pár vlasů.“

A v té chvíli Richie odešel. Alespoň se ovládl natolik, že pěstí neprorazil zeď ani nevyzvracel na podlahu celý obsah žaludku. Pouze se otočil na podpatku, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Asistent se ušklíbl. Cooper na dveře dlouze, ledově pohlédl. „Omlouvám se za detektiva Currana,“ řekl jsem.

Přenesl pohled na mě. „Nejsem zvyklý nechat se rušit při práci, pokud k tomu není velice pádný důvod,“ řekl mi. „Máte takový důvod vy nebo váš kolega?“

Zde jsem tedy měl odpověď na otázku, zda se Richiemu podaří dobře se u Coopera zapsat. A to nebylo zdaleka to nejhorší. Kapky, které Richie dostával od Quigleyho na služebně doteď, byly slabý odvar v porovnání s tím, co mohl čekat nyní, pokud by hezky nenaklusal zpátky a nevydržel až do konce. Koledoval si o nějakou velmi nelichotivou celoživotní přezdívku. Cooper by nejspíš nikomu nic neřekl – cítí se být nad drby povznesen –, ale to, jak se zalesklo v očích asistentovi, svědčilo o tom, že se nemůže dočkat, až bude mít příležitost se o to s někým podělit.

Mlčky jsem sledoval, jak Cooper provádí ohledání těla. Díkybohu už žádná další ošklivá překvapení nepřišla. Emma byla na svých šest let co do výšky lehce nad průměrem, měla odpovídající váhu a byla zdravá ve všech směrech, které byl Cooper schopen ověřit. Neměla žádné zahojené zlomeniny, žádné popáleniny ani jizvy, neměla jedinou hrozivou stopu po násilí, fyzickém ani sexuálním. Zuby měla čisté a zdravé, bez plomb; nehty čisté a zastřižené; vlasy nedávno stříhané. Celý její kratičký život o ni bylo dobře pečováno.

Žádné subkonjunktivální krvácení v očích, žádné podlitiny na ústech, která jí vrah něčím zacpal, nic, co by nám mohlo jakkoli naznačit, co přesně jí provedl. Když Cooper posvítil Emmě do pusy tužkovou svítilnou, jako by u něj byla na pravidelné preventivní prohlídce, zamumlal: „Hm.“ Znovu se natáhl po pinzetě, ještě víc jí zaklonil hlavu a opatrně jí strčil pinzetu hluboko do krku.

„Pokud si vzpomínám,“ řekl, „postel oběti byla plná ozdobných polštářů, na kterých byla vlnou vyšitá roztomilá zvířátka s antropomorfními rysy.“

Koťátka a štěňátka zírající do světla baterky. „Přesně tak,“ odpověděl jsem.

Cooper vytáhl s rozmáchlým gestem pinzetu z úst. „V tom případě se domnívám, že tu máme důkaz o příčině smrti.“

Chomáč vlny. Byl vlhký a ztmavlý, ale po usušení by měl světle růžovou barvu. Spatřil jsem v duchu špičatá ouška koťátka, vyplazený jazýček štěňátka.

„Jak jste měl možnost vidět,“ pravil Cooper, „při zadušení zůstává na těle tak málo indicií, že je často nemožné stanovit definitivní diagnózu. Pokud se však bude tahle vlna shodovat s tou, která je na polštářích, jsem ochoten bez nejmenších pochybností prohlásit, že oběť byla udušena jedním z polštářů v její posteli – v laboratoři už snad budou schopni určit, kterým konkrétně. Příčinou smrti byla buď anoxie, nebo zástava srdce spojená s anoxií. Způsob smrti byla vražda.“

Vhodil chomáč vlny do sáčku. Jak ho zavíral, pokývl a krátce, spokojeně se usmál.

Pitva sama pak prokázala to samé – zdravá dívenka, ani stopy po nějaké nemoci či zranění. Emmin žaludek obsahoval natrávené mleté hovězí, brambory, zeleninu a ovoce – tedy zapečené mleté maso s brambory a ovocným salátem jako moučníkem –, které měla zhruba osm hodin před smrtí. Spainovi se jevili jako rodinka, která ráda večeřela u stolu pohromadě, a mě napadlo, proč Pat s Emmou nejedli toho večera to samé, ale to byla maličkost, kterou jsem si mohl dovolit nechat navždy nevyřešenou. Otec mohl zapečené mleté maso vynechat kvůli žaludeční nevolnosti, dítě mohlo dostat k večeři jídlo, které odmítalo sníst na oběd – při vyšetřování vraždy jdou maličkosti z cesty a při odlivu, jenž předchází oné rudé tsunami, se nadobro ztrácejí.

Když ji asistent začal zašívat, řekl jsem: „Doktore Coopere, dal byste mi dvě minuty, abych mohl skočit pro detektiva Currana? Rád by byl v závěru přítomen.“

Cooper si svlékl zakrvavené rukavice. „Nechápu, kde berete tu jistotu. Ten závěr, jak to nazýváte, měl detektiv Curran možnost zhlédnout. Zjevně se cítí být nad podobné přízemnosti povznesen.“

„Detektiv Curran sem přijel přímo z celonoční sledovací akce. Byl nucen si odskočit na toaletu a nechtěl vás rušit opětovným návratem. Podle mého názoru si nezaslouží trest za to, že má za sebou dvanáctihodinovou službu.“

Cooper mě zpražil znechuceným pohledem, který říkal, že jsem si mohl alespoň vymyslet něco originálnějšího. „Hypotetické žaludeční problémy detektiva Currana nejsou můj problém.“

Obrátil se ke mně zády a vhodil rukavice do odpadkového koše; třísknutí poklopu znamenalo, že rozhovor je u konce. „Detektiv Curran by rád byl přítomen u pitvy Jacka Spaina,“ řekl jsem s klidem. „A podle mě je důležité, aby u ní byl. Jsem pro toto vyšetřování ochoten udělat cokoli a rád bych se domníval, že stejně tak i všichni ostatní, co na tomto případu pracují.“

Cooper se otočil a chvíli mě provrtával pohledem žraloka. „Dovolte mi, abych se zeptal čistě ze zájmu: vy mi chcete radit, jakým způsobem mám vést pitvu?“

Ani jsem nemrknul. „Nikoli,“ odpověděl jsem mírně. „Jen vám vysvětluju, jakým způsobem já vedu vyšetřování.“

Sevřel rty tak pevně, že připomínaly kočičí prdelku, ale nakonec pokrčil rameny. „Následujících patnáct minut mám v plánu diktovat poznámky ohledně Emmy Spainové. Potom se pustím do Jacka Spaina. Kdo bude v té chvíli přítomen, může zůstat. Kdo přítomen nebude, ušetří nás laskavě dalšího zdržování pozdním příchodem.“

Oběma nám bylo jasné, že dříve či později za to budu muset zaplatit. „Děkuju vám, doktore,“ řekl jsem. „Vážím si toho.“

„Můžete mi věřit, detektive, že nemáte důvod mi děkovat. Nemám v úmyslu se odchýlit od svého obvyklého postupu ani o píď, a to ani kvůli vám, ani kvůli detektivu Curranovi. V této souvislosti se cítím povinován vás informovat, že k mému obvyklému postupu nepatří ani klábosení mezi jednotlivými pitvami.“ Potom se ode mě odvrátil a začal znovu diktovat do mikrofonu.

Cestou ven, Cooperovi za zády, jsem pohlédl na asistenta a ukázal mu vztyčený prostředník. Pokusil se zahrát šokované neviňátko, což k němu vůbec nesedělo, ale díval jsem se mu do očí tak dlouho, dokud nezamrkal. Pokud by se měla tahle historka rozkřiknout, bylo mu jasné, za kým bych si to přišel vyřídit.

Na trávě byla dosud jinovatka, ale světlo už se projasnilo do perleťově světlé šedi – bylo ráno. Nemocnice se začínala probouzet do dne. Dvě stařenky ve svých svátečních kabátech se navzájem podpíraly do schodů a nahlas si povídaly o věcech, o nichž bych raději nic nevěděl, a jakýsi mladík v županu se opíral vedle dveří a kouřil.

Richie seděl na nízké zídce poblíž vchodu a zíral na špičky bot, obě ruce vražené hluboko do kapes saka. Ve skutečnosti to bylo docela slušné, solidně střižené šedé sako, na něm však vyhlíželo jako obyčejná džínovina.

Když na něj padl můj stín, ani nezvedl hlavu. „Promiň,“ řekl.

„Nemáš se zač omlouvat. Mně ne.“

„Už je hotovej?“

„Je hotovej s Emmou. Teď začne dělat na Jackovi.“

„Kristepane,“ zašeptal Richie k obloze. Nebylo poznat, jestli to měla být nadávka, nebo se modlil.

„Děti dají zabrat. O tom není pochyb. Všichni děláme, že s tím nemáme problém, ale ve skutečnosti to každýho z nás pokaždý znovu sejme. Nejsi žádná výjimka.“

„Byl jsem si jistej, že to zvládnu. Naprosto jistej.“

„A to je taky v pořádku. Vždycky mysli pozitivně. V týhle hře tě pochybnosti stáhnou ke dnu.“

„Takhle jsem se ještě nikdy nesesypal. Přísahám. Ani na místě činu. Byl jsem v pohodě. Bez problému.“

„Jo, to jsi byl. Na místě činu je to jiný. Tam je hroznej první okamžik a pak už máš nejhorší za sebou. Už se ti to nevrací.“

Nadskočil mu ohryzek, jak polknul. Po chvíli řekl: „Možná se na tohle nehodím.“

Ta slova zněla, jako by ho pálila v hrdle. „Ale chceš tu práci dělat, nebo ne?“ zeptal jsem se.

„Chtěl jsem to vždycky ze všeho nejvíc. Už jako kluk. Viděl jsem v bedně nějakej film – dokument, žádnou vymyšlenou kravinu.“ Kradmo se na mě podíval, jestli se mu nesměju. „Byl to nějakej starej případ, někde na venkově někdo oddělal holku. Ten detektiv tam mluvil o tom, jak ten případ vyřešili. Myslel jsem si, tohle je nejchytřejší chlápek, jakýho jsem kdy viděl, chápeš? Chytřejší než profesoři na vysoký a tyhlety lidi, poněvač on něco opravdu dokázal. Něco důležitýho. A mě napadlo… Tohle chci dělat. Tohleto.“

„A teď se učíš, jak na to. Jak jsem ti říkal včera, chce to čas. Nemůžeš čekat, že všechno zvládneš hned první den.“

„Jo,“ řekl Richie. „Poněvač jinak by měl pravdu ten blb Quigley, že bych se měl radši zdekovat zpátky na dopravní a pucovat vidláky.“

„Takže tohle ti říkal včera, když jsem byl u šéfa?“

Richie si prohrábl vlasy. „To je fuk,“ řekl unaveně. „Je mi ukradený, co Quigley říká. Pokud nemá recht.“

Oprášil jsem kousek zídky a posadil se vedle něj. „Richie, brachu stará, můžu se tě na něco zeptat?“

Otočil se ke mně. Znovu měl ve tváři ten výraz, jako by snědl něco zkaženého. Vsadil jsem na to, že mi oblek nepozvrací.

„Nejspíš moc dobře víš, že mám nejvyšší procento vyřešených případů na oddělení.“

„Jo. Od začátku. Když mi šéf řekl, že mě přidělí k tobě, byl jsem nadšenej.“

„A teď, když jsi měl možnost vidět mě při práci, odkud myslíš, že se ty procenta berou?“

Richie se zatvářil nejistě. Očividně si tuhle otázku už sám položil a zatím se mu nepodařilo najít odpověď.

„Je to proto, že jsem nejchytřejší chlápek na oddělení?“

Napůl se zavrtěl a napůl pokrčil rameny. „Nemám potuchy.“

„Jinými slovy, nikoli. Nebo je to proto, že jsem nějakej jasnovidec jako ti chlápci, co vystupujou v televizi?“

„Jak jsem řek, nemám…“

„Nemáš potuchy. Dobře. Tak já ti to tedy povím: nemám o nic víc rozumu a o nic lepší nos než ostatní.“

„To jsem neřek.“

Ve slabém ranním světle vypadala jeho tvář ztrhaně a znepokojeně, zoufale mladě. „Já vím. Ale je to zkrátka tak: nejsem žádnej génius. I když bych rád byl. Když jsem začínal, tak jsem si byl nějakou dobu jistej, že jsem něco extra. Ani trochu jsem o sobě nepochyboval.“

Richie na mě hleděl. Byl ve střehu a snažil se přijít na to, jestli se ho právě chystám sprdnout. „A kdy…?“ vypadlo z něj.

„Kdy mi došlo, že nejsem žádnej superman?“

„Tak nějak.“

Kopce byly zahalené mlhou, v níž se objevovaly a zase mizely útržky zeleně. Nebylo poznat, kde končí země a začíná nebe. „Nejspíš mnohem později, než mi to mělo dojít,“ odpověděl jsem. „Ne že by mi to došlo najednou. Dejme tomu, že jsem spíš zestárnul a zmoudřel a postupně mi to začínalo být jasné. Udělal jsem pár chyb, kterým jsem se měl vyhnout, uniklo mi pár věcí, které by supermanovi neunikly. Ale hlavně jsem během těch let dělal s řadou chlapů, kteří byli fakt sekáči – jako jsem chtěl bejt já. A ukazuje se, že jsem akorát tak dost chytrej na to, aby mi došlo, jakej je mezi námi rozdíl, když takovýho chlapa mám přímo před nosem. Dost chytrej na to, abych pochopil, že zas tak chytrej nejsem.“

Richie nic neříkal, ale špicoval uši. Ostražitost v jeho tváři narůstala a vytlačovala z ní vše ostatní; skoro znovu vypadal jako polda. „Nebylo to zrovna příjemné zjištění, že nejsem nic mimořádnýho,“ pokračoval jsem. „Ale jak jsem ti už říkal, člověk musí hrát s kartama, který má v ruce. Jinak si může rovnou koupit jednosměrnou jízdenku do Nýmandova.“

„A to procento úspěšnosti…?“ řekl Richie.

„Procento úspěšnosti,“ zopakoval jsem po něm. „Moje procento úspěšnosti je takový, jaký je, ze dvou důvodů: protože dřu jako mezek a protože se umím ovládnout. Ve všech situacích, před svědky, před podezřelými, ale především sám před sebou. Pokud tohle zvládáš, je to skoro záruka úspěchu. Pokud ne, Richie, pokud se ovládat nedokážeš, pak můžeš bejt klidně génius a je ti to k ničemu. Zapomeň na kravatu, zapomeň na techniky výslechu, zapomeň na všechno, co jsme spolu za poslední týdny probírali. To jsou jenom symptomy. Když půjdeš k jádru věci, za vším najdeš schopnost sebeovládání. Rozumíš, co tím chci říct?“

Richieho ústa se začínala svírat do tvrdé linky, což bylo přesně to, co jsem chtěl vidět. „Já se ovládat umím. Cooper mě zaskočil, to je celý.“

„Pak se nesmíš nechat zaskočit.“

Kousl se zevnitř do tváře. „Jo. Je mi to jasný. Už se to nestane.“

„To věřím.“ Krátce jsem ho poplácal po rameni. „Podívej se na to z tý lepší stránky, Richie. Je dost pravděpodobný, že tohle ráno je nejhorší v celým tvým životě, a ty se pořád držíš. A pokud ti už třetí týden v práci dojde, že nejsi superman, pak to stojí za to.“

„Možná.“

„Dej na mě. Máš celej zbytek kariéry na to, abys dosáhnul toho, co sis předsevzal. To je dar, příteli. Ne abys ho zahodil.“

Do nemocnice se začínala hrnout denní dávka zraněných – chlap v montérkách si držel ruku v zakrvaveném kusu látky a dívka s hubenou, nervózní tváří nesla bezvládné batole. Cooperovy hodinky odtikávaly vteřiny, ale rozhodující slovo musel říct Richie, nikoli já.

„Tohle se se mnou na oddělení potáhne už celej život, že jo?“

„S tím si nedělej hlavu. Pracuju na tom.“

Podíval se na mě zpříma, poprvé od chvíle, co jsem tam za ním přišel. „Nechci, abys za mě něco žehlil. Nejsem malý dítě. Dokážu se s tím porvat sám.“

„Jsi můj parťák. Je moje povinnost tě v tom nenechat.“

To ho překvapilo. Viděl jsem, jak mu to došlo a výraz ve tváři se mu změnil. Po chvíli přikývl. „Můžu ještě…? Teda, pustí mě doktor Cooper zpátky?“

Podíval jsem se na hodinky. „Když pohneme, tak jo.“

„Fajn,“ řekl Richie. Dlouze vydechl, projel si rukama vlasy a vstal. „Jdem.“

„Chlapík. A, Richie?“

„Co?“

„Nenech se tím vykolejit. Na tomhle to nestojí. Máš všechno, co dobrej kriminalista potřebuje.“

Přikývl. „Vynasnažím se. Díky, detektive Kennedy. Díky.“ Potom si narovnal kravatu a bok po boku jsme zamířili zpátky do nemocnice.

Richie celou Jackovu pitvu zvládl. Bylo to peklo – Cooper to natahoval, dal si záležet, abychom viděli každý detail, a kdyby Richie třeba jedinkrát odvrátil tvář, měl by u něj konec. Neodvrátil. Díval se klidně, bez hnutí, téměř nemrkl. Jack byl zdravý, dobře živený, na svůj věk vysoký; podle všech těch oděrek a strupů na kolenou a loktech to bylo živé dítě. I on měl k večeři, přibližně ve stejnou dobu jako Emma, zapečené mleté maso s brambory a ovocný salát. Reziduum za ušima prozrazovalo, že se večer koupal a dováděl ve vaně tak divoce, že se nepodařilo šampon úplně spláchnout. Potom šel spát a uprostřed noci ho někdo zabil – nejspíš ho udusil polštářem, ale v tomto případě nebylo možné to dokázat. Neměl žádné zranění, které by svědčilo o tom, že se bránil, ale Cooper pochopitelně zdůraznil, že to nic neznamená – mohl se udusit ve spánku, nebo se prostě nemohl bránit kvůli tomu, že měl ruce přitisknuté k posteli polštářem, do něhož prokřičel poslední vteřiny života. Richiemu se propadla tvář kolem úst a nosu, jako by od okamžiku, kdy jsme vstoupili do márnice, shodil pět kilo.

Když jsme odtud vyšli, byl čas oběda, ale ani jeden z nás neměl na jídlo pomyšlení. Mlha se už rozptýlila, ale pořád ještě byla tma jako za soumraku; nebe bylo obtěžkané studenými mračny a kopce na obzoru měly zastřenou, nevlídnou zelenou barvu. V nemocnici už panoval čilý ruch – lidé se hrnuli dovnitř i ven, ze sanitky právě vynášeli mladíka v motocyklistické kožené kombinéze s jednou nohou ohnutou v ošklivém úhlu, hlouček dívek v sesterských pláštích umíral smíchy nad čímsi, co jim jedna z nich ukazovala na mobilu. „Zvládl jste to, detektive. Dobrá práce.“

Z Richieho vylezl jakýsi chrapot, něco mezi zakašláním a dávením, a já rychle ucukl s kabátem, ale nakonec si utřel pusu a ovládl se. „Jo, taktak.“

„Jestli tě právě napadlo, že až si konečně budeš moct schrupnout, dáš si nejdřív pár hltů whisky, zapomeň na to. Určitě by se ti nezamlouvalo, kdyby se ti o tom zdálo a ty ses nemohl probudit.“

„Ježíši,“ zašeptal Richie tiše sám pro sebe.

„Jenom hezky mysli na první cenu. Ten den, kdy vrah vyfasuje doživotí a ty budeš vědět, že sis sáhnul na dno, to pro tebe bude sladká třešinka na dortu.“

„Jestli ho dostanem. A když ne…?“

„Žádné jestli, příteli můj. To není můj styl. Je náš.“

Richie stále hleděl do prázdna. Znovu jsem se uvelebil na zídce a vytáhl mobil, abych mu dal čas se vzpamatovat. „Poslechneme si, co je nového,“ řekl jsem, když jsem ve sluchátku uslyšel na druhé straně vyzvánění. „Ať víme, co se mezitím seběhlo ve skutečném světě.“ Po těch slovech se Richie probral a šel se posadit ke mně.

Nejdřív jsem zavolal do kanclu: O’Kelly bude prahnout po kompletních informacích a taky po příležitosti sdělit mi, abych přestal s pitomostmi a někoho mu chytil, přičemž v obou bodech bych mu milerád vyhověl, a já zase prahl po informacích od asistentů a techniků. Pátrací skupina našla v okolí menší množství hašiše, dámský strojek na holení a formu na pečení. Potápěči nalezli značně zrezavělé jízdní kolo a hromadu stavební suti; pokračovali v práci, ale byl tam příliš silný proud a naděje, že by tam něco menšího mohlo vydržet déle než hodinu či dvě, byla podle nich mizivá. Bernadette nám přidělila vyšetřovnu – jednu z těch slušnějších, s několika stoly, velkou bílou tabulí a funkčním DVD a videopřehrávačem, aby tu někdo mohl projíždět záběry z průmyslových kamer a rodinné videozáznamy Spainových – a několik asistentů ji právě zařizovalo, připínali na zdi záběry z místa činu, mapy, seznamy, rozepisovali si služby u pohotovostní telefonní linky. Ostatní byli v terénu a zahajovali sáhodlouhý proces vyslýchání všech, jejichž cesty se někdy protnuly se Spainovými. Jednomu z nich se podařilo vystopovat Jackovy kamarády ze školky – většina o Spainových neslyšela od června, kdy školka na léto zavírala. Jedna matka uvedla, že Jack si u nich byl od té doby párkrát hrát s jejich synem, ale někdy v srpnu jí Jenny přestala brát telefon. Ta žena k tomu dodala cosi v tom smyslu, že ji to u Jenny velice překvapilo.

„Takže jedna ze sester je lhář,“ řekl jsem, když jsem zavěsil. „Fiona, nebo Jenny, můžeš si vybrat. Prima postřeh. A od začátku léta se Jenny chovala divně, pokud jde o Jackovy malé kamarády. Budeme muset zjistit proč.“

Richie už byl znovu ve svém živlu a vypadal zdravěji. „Třeba ta ženská jednoduše něčím Jenny naštvala.“

„Anebo bylo Jenny jenom trapné, že museli Jacka vzít ze školky. Ale taky jí mohlo vadit ještě něco dalšího. Třeba se k ní manžel té ženské choval až příliš přátelsky nebo někdo ze zaměstnanců ve školce Jacka nějak vyděsil a Jenny nevěděla, co s tím… V každém případě to budeme muset prověřit. Vzpomeň na pravidlo číslo dvě, nebo kolikáté bylo: pokud se někdo chová divně, je to pro nás milej dáreček.“

Zrovna jsem vytáčel svoji hlasovou schránku, když mi zazvonil mobil. Byl to počítačový génius Kieran či jak se jmenoval a spustil, ještě než jsem se stačil do telefonu ohlásit. „Takže jsem se snažil obnovit historii prohlížeče, abych zjistil, co na ní bylo tak extra, že někomu stála za výmaz. Budu k vám upřímnej, výsledky jsou zatím na levačku.“

„Počkejte,“ řekl jsem mu. V doslechu nikdo nebyl, tak jsem přepnul hovor na hlasitý poslech. „Pokračujte.“

„Mám pár URL nebo aspoň jejich fragmenty, ale je to samej eBay, server pro maminky s dětičkama, pár sportovních serverů, diskusní fórum pro kutily a zahrádkáře a nějakej e-shop, kterej prodává dámský spodní prádlo. Což mě sice potěšilo, ale vám to pomůže asi těžko. Čekal jsem něco jako, co já vím, podloudný obchody, psí zápasy a podobně. Nechápu, z jakýho důvodu by ten váš chlápek potřeboval vymazat, jaký měla oběť číslo podprsenky.“

Zněl spíš vyjeveně než zklamaně. „O číslo podprsenky mu možná nešlo,“ řekl jsem, „ale fóra, to je věc jiná. Nepoukazuje něco tím směrem, že Spainovi mohli mít v kyberprostoru nějakej problém? Jestli třeba někoho nenaštvali nebo je někdo neotravoval?“

„Jak to mám vědět? I když se mi podaří na nějakou tu stránku dostat, nejsem schopnej zjistit, co na ní dělali. Každý to fórum má minimálně nějakejch pár tisíc členů. I když budem předpokládat, že ty vaše oběti byly členové a jenom tam nenahlížely, nemám šajn, jak je tam hledat.“

„Měli přece ten soubor se všema heslama, ne?“ ozval se Richie. „To je nemůžete použít?“

Kieran začínal s idiotskými amatéry ztrácet trpělivost. Ten kluk jí skutečně neměl mnoho. „Použít jak? Mám ty hesla zkoušet u každýho ID na všech webovkách na světě, dokud se někam nenaloguju? V tom souboru s heslama nebylo uvedený, pod jakým ID na těch fórech jsou; vlastně tam častokrát nemaj ty webovky označený ani celým názvem, jsou tam jenom iniciály nebo nějaká zkratka. Tady například mám napsaný „DD – Emmajack“, jenže jak mám tušit, jestli DD znamená Dračí doupě nebo třeba Dámské depilátory nebo jaký ID na těchhle stránkách, ať je to co je to, vůbec používali? Její ID na eBayi jsem dostal tak, že jsem na stránce s komentářema našel pár příspěvků od kohosi, kdo si říkal „zlatickojenny“, tak jsem se přes to ID zkusil nalogovat a ejhle, klaplo to. Dětský oblečení a oční stíny, pro případ, že by vás to zajímalo. Na žádný jiný webovce ale ani ťuk, aspoň zatím.“

Richie už měl vytažený blok a zapisoval si. „Tak projeďte všechny ostatní webovky, jestli tam nenajdete zlatickojenny, třeba i v nějaké obměně – jennyzlaticko a podobně,“ řekl jsem. „Jestli si moc nelámali hlavu s hesly, je tu slušná šance, že si ji nelámali ani s ID.“

Skoro jsem slyšel, jak Kieran obrátil oči v sloup. „Hm, jasně, to mě samozřejmě napadlo taky. Zatím žádný další zlatíčka, ale budu hledat dál. Je nějaká šance, že by se vám třeba podařilo zjistit ID oběti? Ušetřilo by nám to hromadu času.“

„Ještě se neprobrala,“ odpověděl jsem. „Vrah měl k vymazání historie nějakej důvod. Napadá mě, že třeba pronásledoval Pata nebo Jenny online. Projeďte na každém fóru diskusi za posledních pár dnů. Jestli tam nedávno k něčemu došlo, nemělo by být těžké to zjistit.“

„Kdo? Já? To myslíte vážně? Na to si najděte osmiletýho kluka, ať si čte na fórech, dokud mu mozkový buňky nespáchaj hromadnou sebevraždu. Nebo rovnou šimpanze.“

„Všiml jste si, jakou pozornost tomuhle případu věnují média, starej brachu? My tady potřebujeme ty nejlepší lidi, a to na všech pozicích. Šimpanze neberu.“ Kieran dlouze, otráveně vzdychl, ale nehádal se. „Zaměřte se pro začátek na poslední týden. Kdyby nic, podíváme se i na předchozí týdny.“

„Kdo ‚my‘, šéfe? Hele, nechci dělat chytrýho, ale je pravděpodobný, že regenerační software mi vyhodí ještě další stránky. Jestli ty vaše oběti chodily na hromadu různejch fór, tak já a mí chlapi je zvládnem proklepnout buď fofrem, anebo z gruntu. Vyberte si.“

„U sportovních serverů bude stačit fofrem, leda byste narazili na větší sousto. Stačí jenom zběžně projet, jestli se tam v poslední době něco nesemlelo. Pokud jde o maminky s dětičkami a zahradničení, ty vezměte z gruntu.“ Ženské se rády vykecávají, ať už na internetu či mimo něj.

Kieran zaúpěl. „Toho jsem se bál. To maminkovský fórum je hotovej Armagedon; zuří tam zrovna jaderná válka ohledně ‚kontrolovanýho pláče‘ nebo co. Vůbec bych se nezlobil, kdybych zbytek života strávil ve sladký nevědomosti, o co se jedná.“

„Jak se říká, brachu, vzdělání je matka moudrosti. Jenom hezky zatněte zuby. Hledejte maminu v domácnosti, která dřív dělala v PR, na šestiletou dcerku, tříletého synka, hypotéku v prodlení, manžela, co dostal v únoru padáka, a širokou paletu finančních problémů. Nebo to alespoň předpokládejme. Možná jsme vedle, ale prozatím z toho budeme vycházet.“

Richie zvedl hlavu od bloku. „Jak to myslíš?“

„Jenny mohla mít online klidně sedm dětí, firmu na obchodování s cennými papíry a vilu v Hamptons, anebo mohla žít v hippiesácké komunitě v Indii. Lidi na internetu lžou. To tě, doufám, nepřekvapuje.“

„Jak když tiskne,“ souhlasil Kieran. „Pořád.“

Richie na mě hleděl pochybovačně. „Na seznamkách jo, to je jasný. Přidej si pár centimetrů, uber nějaký kilogramy, vycucej si z prstu Jaguára nebo doktorát, a hnedka máš nárok vybírat zboží v luxusním oddělení. Ale krmit kecama pár jinejch ženskejch, který v životě nepotkáš? Dává to smysl?“

Kieran si odfrknul. „Můžu se vás zeptat, šéfe, jestli ten váš kolega byl vůbec někdy na internetu?“

„Když ti v dnešní době leze tvůj vlastní život krkem,“ řekl jsem, „jdeš na internet a pořídíš si novej. Pokud ti tam ostatní uvěří, že jsi zazobaná rocková hvězda, tak se k tobě taky tak chovají; a pokud se k tobě tak všichni chovají, tak se tak taky cítíš. A když to vezmeš kolem a kolem, nevyjde to skoro nastejno jako bejt rocková hvězda doopravdy, i když jenom na částečnej úvazek?“

Pochybovačný pohled ještě zesílil. „Jenže vtip je v tom, že rocková hvězda prostě nejseš. Jseš pořád nýmand z účtárny, pořád dřepíš v garsonce v Blanchardstownu a chroupáš laciný sušenky a je přece fuk, jestli celej svět žije v domnění, že zrovna popíjíš šampaňský v pětihvězdičkovým hotelu v Monaku.“

„Je a není, Richie. Člověk není tak jednoduchej. Život by byl mnohem míň komplikovanej, kdyby záleželo pouze na tom, kdo jsi ve skutečnosti. Jenže člověk je společenskej tvor. Jemu záleží taky na tom, za koho tě považujou ostatní, za koho se považuje on sám. To je pro něj zásadní.“

„Lidi v podstatě kecaj, aby jeden druhýmu imponovali,“ vpadl do toho Kieran zvesela. „Na tom není nic novýho. V masoprostoru to dělaj odpradávna; kyberprostor jim to akorát zjednodušil.“

„Jenny na těch fórech mohla utíkat před vším, co se jí v životě sesypalo,“ řekl jsem. „Mohla se vydávat za kohokoli.“

Richie zakroutil hlavou, ale pochybovačný pohled vystřídala bezradnost. „Tak koho mám teda hledat?“ zeptal se Kieran.

„Někoho, kdo se jí podobá, ale pokud tam nikdo takovej nebude, neznamená to, že tam není. Hledejte někoho, kdo má vážnej problém s jiným členem fóra, někoho, kdo se zmiňuje o tom, že ho někdo pronásleduje nebo obtěžuje – na internetu nebo mimo něj –, ženskou, která se zmiňuje o tom, že někdo pronásleduje nebo obtěžuje jejího manžela nebo dítě. Pokud najdete něco solidního, brnkněte nám. Co e-maily?“

V pozadí zacinkaly klíče. „Zatím jenom pár fragmentů. Mám tu mail z března od jakési Fi, která chce vědět, jestli má Emma třetí řadu Dory průzkumnice, a pak někdo z rodiny v červnu posílal životopis kvůli přijímacímu pohovoru, ale kromě toho je to v podstatě samej spam spam spam. Takže pokud ‚Dopřej jí rozkoš s tvrdší kládou‘ není nějakej tajnej kód, máme houbelec.“

„Tak hledejte dál,“ řekl jsem.

„Klídek. Jak jste řek, dotyčnej nevymazal to počítadlo jenom proto, aby si zamachroval. Dřív nebo pozděj se něco objeví.“

Zavěsil. „Dřepět v tom zapadákově a hrát si na rockovou hvězdu před lidma, který nikdy neuvidíš,“ řekl Richie tiše. „To už bys musel bejt hodně na dně.“

Pro jistotu jsem vypnul na mobilu hlasitý poslech a chystal se zkontrolovat hlasovou schránku – Richie pochopil, seskočil ze zídky a zíral upřeně do bloku, jako by tam někde měla být ukryta vrahova adresa. Měl jsem pět vzkazů. První byl z časné ranní hodiny od O’Kellyho, který chtěl vědět, kde jsem byl, proč se Richiemu včera v noci nepodařilo sebrat vraha, jestli tam nepobíhá v blyštivé teplákové soupravě a jestli jsem si to nerozmyslel a nechci k sobě na tenhle případ radši někoho zkušeného. Druhý byl od Geri, která se donekonečna omlouvala za včerejší večer a doufala, že nemám v práci problémy a že se Dině už daří líp: „A poslouchej, Micku, jestli se to s ní nezlepšilo, můžu si ji dneska na noc vzít, fakt – Sheila už se uzdravuje a Phil je skoro úplně v pořádku, od půlnoci už zvracel jenom jedenkrát, tak až budeš mít čas, můžeš ji k nám hodit. Myslím to vážně.“ Snažil jsem se nemyslet na to, jestli se Dina už probudila a co říká na to, že je tam zamčená.

Třetí vzkaz byl od Larryho. Projel se svými chlapy databází otisky z odstřelovačského hnízda a nic – v systému jsme ho neměli. Čtvrtý vzkaz byl opět od O’Kellyho – to samé, co předtím, tentokrát ještě s nadávkami navrch. Pátý byl starý dvacet minut a byl od nějakého lékaře o pár pater výš. Jenny Spainová se probrala.

Jedním z důvodů, proč miluju práci na oddělení vražd, je skutečnost, že oběti jsou zpravidla mrtvé. Známí a příbuzní samozřejmě zůstávají naživu, ale ty můžeme po jednom dvou výsleších přehodit na poradnu pro oběti násilí, tedy pokud nejsou podezřelí – v takovém případě vám ovšem rozhovor s nimi hlavu zahradní drtičkou zdaleka neprožene. Příliš často se s tím nikomu nesvěřuju, aby mě lidi neměli za úchyla nebo, ještě hůř, za padavku, ale vždycky dám přednost mrtvému dítěti před dítětem, z kterého přes srdcervoucí pláč taháte, co mu ten zlý pán všechno udělal. Mrtvé oběti se neobjeví u vás v kanclu a nevzlykají, abyste jim řekli pravdu, nemusíte je nutit prožívat znovu každý ten příšerný okamžik a nemusí vás trápit, jak to ponesou, pokud případ zvoráte. Leží bez hnutí v márnici, celé světelné roky od všeho, co by se mi mohlo povést nebo nepovést, a já se tak můžu soustředit na ty, kteří je tam poslali.

Chci tím říct, že jít do nemocnice za Jenny Spainovou, to byla nejstrašnější noční můra, jaká se mi v souvislosti s mým zaměstnáním vyplnila. V koutku duše jsem se modlil, aby nám zavolali něco jiného, a sice že zemřela, aniž by nabyla vědomí. Že její bolesti byla učiněna přítrž.

Richie se na mě podíval a mně došlo, že svírám telefon křečovitě v zaťaté pěsti. „Nějaký novinky?“ zeptal se.

„Vypadá to, že se nakonec přece jenom budeme moct zeptat Jenny Spainové na ty ID. Probrala se. Jdeme nahoru.“

Lékař, který čekal před Jennyiným pokojem, byl světlovlasý a vychrtlý a ze všech sil se snažil vypadat starší – vlasy nosil učesané na staromódní pěšinku a pěstoval si řídký plnovous. Policista u dveří za ním – možná to bylo mou únavou, ale všichni vypadali zhruba na dvanáct – vylítnul do pozoru a zatáhl bradu, jakmile mě s Richiem zmerčil.

Ukázal jsem legitimaci. „Detektiv Kennedy. Je ještě pořád při vědomí?“

Lékař pečlivě překontroloval moji legitimaci, což bylo v pořádku. „Ano, je. Ale obávám se, že dlouho nebude. Je pod silnými analgetiky a zranění tohoto rozsahu jsou sama o sobě vyčerpávající. Řekl bych, že brzo zase usne.“

„Ale je tedy mimo nebezpečí?“

Pokrčil rameny. „Bez záruky. Prognózy jsou veselejší než před pár hodinami, a pokud jde o činnost nervové soustavy, jsme opatrně optimističtí, ale pořád je tu vysoké riziko infekce. Za pár dní budeme moudřejší.“

„Říkala něco?“

„O tom poranění obličeje víte, že? Mluvení jí působí bolest. Jedné ze sestřiček řekla, že má žízeň. Mě se ptala, kdo jsem. A potom, než jsme jí zvýšili dávku analgetik, dvakrát třikrát řekla: ‚Bolí to.‘ To je všechno.“

Policista měl být správně u ní, pro případ, že by se přece jenom rozmluvila, ale jelikož jsem mu předtím řekl, aby hlídal dveře, hlídal je jako oko v hlavě. Nejradši bych si nafackoval, že jsem tu místo nějakého přitroublého pubescenta nepostavil detektiva s funkčním mozkem. „Ví to? To o své rodině?“ zeptal se Richie.

Lékař zakroutil hlavou. „Pokud vím, tak ne. Řekl bych, že má do jisté míry retrográdní amnézii. Po úrazech hlavy je to běžné. Obvykle to bývá jen přechodná záležitost, ale opět, bez záruky.“

„Ale nic jste jí neřekli, že ne?“

„Myslel jsem, že byste to rádi udělali sami. A neptala se. Není… no, však uvidíte. Není právě v nejlepším stavu.“

Mluvil tlumeným hlasem a poté jeho pohled sklouzl přes moje rameno. Teprve v té chvíli jsem si jí všiml – ženy spící v tvrdém plastovém křesle u zdi chodby, na klíně svírala velkou květovanou kabelku a hlavu měla zvrácenou dozadu v krkolomném úhlu. Tahle nevypadala na dvanáct, ale nejméně na sto – bílé vlasy uvolněné z drdolu, tvář oteklá a pobledlá pláčem a vyčerpáním –, přestože jí nemohlo být o mnoho víc než sedmdesát. Poznal jsem ji díky fotoalbu Spainových: Jennyina matka.

Asistenti ji vyslechli už včera. Dříve či později jsme se k ní měli vrátit, ale v této chvíli nás čekalo až příliš mnoho bolesti v Jennyině pokoji na to, abychom byli schopní snést ochutnávku už tady na chodbě. „Díky,“ řekl jsem mnohem tišeji než dosud. „Kdyby se něco změnilo, dejte nám vědět.“

Podali jsme legitimace pubescentovi, který je prohlížel ze všech úhlů asi týden. Paní Raffertyová pošoupla nohama a zasténala ze spaní a já skoro odstrčil ramenem policistu z cesty, ale naštěstí právě v tom okamžiku došel k závěru, že je vše v pořádku. „Prosím, pane,“ řekl rázně, podal nám legitimace zpět, ustoupil stranou a potom jsme se už ocitli v pokoji Jenny Spainové.

Nikdo by v ní nepoznal tu platinovou dívku zářící na svatebních fotografiích. Oči měla zavřené, víčka oteklá a fialová. Vlasy, které jí splývaly na polštář zpod širokého bílého obinadla, byly po dnech bez koupelny zcuchané a šedohnědé; někdo se z nich snažil umýt krev, ale stále byly místy slepené do chumáčů, prameny vytvářely na koncích tvrdé hroty. Pravou tvář zakrýval kus gázy, přilepený ledabyle proužky náplasti. Její ruce, drobné a úhledné jako Fioniny, ležely volně na bleděmodré háčkované přikrývce, z obrovské skvrnité podlitiny vybíhala tenounká hadička; nehty měla dokonalé, zapilované decentně dokulata a nalakované na jemně růžovo béžovou, kromě dvou tří, které byly utržené. Z nosu jí vybíhaly další hadičky a kolem uší se jí plazily po hrudníku dolů. Všude kolem pípaly přístroje, odkapávala průhledná tekutina ze sáčků, světlo se odráželo v kovu.

Když za námi Richie zavřel dveře, otevřela oči.

Hleděla omráčeně a otupěle a snažila se přijít na to, jestli jsme skuteční. Analgetika ji stahovala do hlubin. „Paní Spainová,“ řekl jsem mírně, ale přesto sebou cukla a trhla rukama, jako by se chtěla bránit. „Já jsem detektiv Michael Kennedy a toto je detektiv Richard Curran. Mohli bychom s vámi na pár minut mluvit?“

Jennyiny oči pomalu pohlédly do mých. Zašeptala – z rozřezaných úst a přes obvaz to znělo ztěžka a zastřeně: „Něco se stalo.“

„Obávám se, že ano.“ Přisunul jsem židli ze strany k posteli a posadil se. Richie na druhé straně udělal to samé.

„Co se stalo?“

„Byla jste doma včera v noci napadena,“ řekl jsem. „Byla jste vážně zraněna, ale jste v dobré péči lékařů, a říkají, že budete zase v pořádku. Pamatujete si, co se té noci stalo?“

„Té noci.“ Přes obrovskou tíhu léků, které její mysl táhly ke dnu, se snažila vynořit nad hladinu. „Ne. Jak… Co…“ Potom její oči zbystřily a průzračná modř zazářila čistou hrůzou. „Děti. Pat.“

Každý sval v těle mě chtěl vymrštit ze dveří ven. „Je mi líto,“ řekl jsem.

„Ne. Oni jsou… kde…“

Pokusila se posadit. Na to měla příliš málo sil, ale ne zase až tak málo, aby si přitom nebyla schopná roztrhat stehy. „Je mi to moc líto,“ zopakoval jsem. Položil jsem jí dlaň na rameno a co nejjemněji ho stiskl. „Už jim nebylo pomoci.“

Okamžik po těchto slovech mívá milion podob. Viděl jsem lidi kvílet až do úplného ochraptění, nebo ztuhnout, jako by doufali, že je to mine, že pokud se ani nehnou, odplíží se to vyrvat srdce z těla někomu jinému. Držel jsem je, aby si nerozmlátili hlavu o zeď, když se z ní snažili vytlouct bolest. Jenny Spainová už měla tohle všechno za sebou. Ona se ze všech sil bránila minulou noc; na tohle už jí síly nezbyly. Klesla zpátky na omšelý polštář a plakala, vytrvale a tiše, bez přestání.

Tvář měla zarudlou a zkřivenou, ale nesnažila se ji zakrývat. Richie se naklonil a položil ruku na její, na tu bez infuzní hadičky, a ona ji uchopila tak silně, až jí klouby na prstech zbělaly. Za ní pípal přístroj, tiše a plynule. Snažil jsem se počítat pípání a proklínal se, že jsem s sebou nevzal vodu, žvýkačku, bonbony, nic, co by mi pomohlo polknout.

Po dlouhé době pláč ustal a Jenny ležela bez hnutí, kalné oči upřené na popraskaný nátěr na zdi. „Paní Spainová, uděláme všechno, co bude v našich silách.“

Nepohlédla na mě. Znovu ten zastřený, rozedraný šepot: „Víte to jistě? Vy… jste je viděli?“

„Bohužel ano.“

„Vaše děti netrpěly, paní Spainová,“ ozval se Richie. „Ani nevěděly, co se děje.“

Ústa se jí začínala třást. Než ji to stačilo znovu přemoci, rychle jsem řekl: „Paní Spainová, můžete nám říct, co si z té noci pamatujete?“

Zakroutila hlavou. „Nevím.“

„To je v pořádku. Chápeme. Dokázala byste si vybavit nějaký okamžik a zkusit si vzpomenout, co bylo před ním?“

„Já ne… Nic nevím. Nemůžu…“

Začínala být napjatá, její ruka znovu sevřela Richieho. „To je v pořádku,“ řekl jsem. „Co si pamatujete naposledy?“

Jenny zírala do prázdna a na okamžik jsem měl pocit, že nás přestala vnímat, ale potom zašeptala: „Koupali jsme děti. Emma myla Jackovi hlavu. Šampon se mu dostal do očí. Začal brečet. Pat… navlékl si na ruce Emminy šatičky, dělal, že tancují, a Jack se začal smát…“

„Dobře,“ řekl jsem a Richie jí povzbudivě stiskl ruku. „Výborně. Každá maličkost nám může pomoct. A po koupání…?“

„Nevím. Nevím. Potom už jenom tady… ten doktor…“

„Dobře. Možná si vzpomenete později. Mohla byste mi zatím říct, jestli vás v posledních několika měsících někdo neobtěžoval? Nebo neměli jste z někoho strach? Třeba se někdo, koho jste znali, choval trochu divně nebo jste si všimli blízko domu někoho, kdo se vám nelíbil?“

„Nikdo. Nic. Všechno bylo v pořádku.“

„Vaše sestra Fiona se zmínila, že se k vám v létě někdo vloupal. Mohla byste nám o tom něco říct?“

Jenny pohnula hlavou na polštáři, jako by ji něco zabolelo. „To nic nebylo. Nic důležitého.“

„Fiona nám říkala, že tenkrát vám to tak nepřipadalo.“

„Fiona přehání. Byla jsem ten den jenom vystresovaná. Jančila jsem pro nic za nic.“

Podívali jsme se na sebe s Richiem přes postel. Jenny byla nějakým způsobem schopná lhát.

„Doma máte ve zdech několik děr,“ řekl jsem. „Mají něco společného s tím vloupáním?“

„Ne. To je… To nic není. Jenom jsme něco spravovali.“

„Paní Spainová,“ řekl Richie. „Jste si tím jistá?“

„Ano. Naprosto.“

Skrze tu hustou mlhu z léků a traumat se jí ve tváři zalesklo cosi ostrého a tvrdého jako ocel. Vzpomněl jsem si, co říkala Fiona: Jenny není žádnej srab.

„Co jste spravovali?“ zeptal jsem se.

Vyčkávali jsme, ale Jennyiny oči se znovu zakalily. Dech byl tak neznatelný, že hruď zůstávala skoro bez hnutí. „Unavená,“ zašeptala.

Vzpomněl jsem si na Kierana a jeho lačnost po ID, ale šance, že by je dokázala někde v troskách svého vědomí vylovit, byla mizivá. „Ještě jenom pár otázek a necháme vás odpočinout. Jistá Aisling Rooneyová – její syn Karl byl Jackův kamarád ze školky – se zmínila, že se s vámi pokoušela přes léto spojit, ale přestala jste jí zvedat telefon. Pamatujete se na to?“

„Aisling. Ano.“

„Proč jste jí nezavolala?“

Pokrčení rameny; bylo to pouhé cuknutí, ale i tak při něm zkřivila tvář bolestí. „Prostě nezavolala.“

„Měla jste s ní nějaké problémy? Nebo s někým z té rodiny?“

„Ne. Jsou fajn. Prostě jsem zapomněla.“

Znovu to zablýsknutí oceli. Dělal jsem, že jsem si ho nevšiml, a pokračoval jsem. „Říkala jste své sestře Fioně, že minulý týden si Jack přivedl domů kamaráda ze školky?“

Po dlouhé chvíli Jenny přikývla. Začínala se jí třást brada.

„A přivedl?“

Zakroutila hlavou. Oči i rty měla pevně zavřené. „Můžete mi říct, proč jste to Fioně říkala?“ zeptal jsem se.

Po Jennyině tváři stékaly slzy. Dokázala ze sebe vypravit jen: „Měla jsem…“ A potom ji utnul vzlyk jako rána pěstí. „Hrozně unavená… prosím…“

Odstrčila Richieho ruku a přikryla si tvář. „Necháme vás trochu odpočinout,“ řekl. „Pošleme sem někoho z poradny pro oběti násilí, aby si s vámi popovídal, dobře?“

Jenny zakroutila hlavou a zalapala po dechu. V záhybech mezi prsty měla zaschlou krev. „Ne. Prosím… ne… jenom… sama.“

„Ujišťuju vás, jsou dobří. Já vím, že vaši bolest nemůže nic zmírnit, ale oni vám můžou pomoct ji překonat. Pomohli už takhle spoustě lidí, kterým se stalo něco podobného. Nechcete to zkusit?“

„Já ne…“ Podařilo se jí zadržet dech v hlubokém, roztřeseném vzedmutí. Po chvíli se ohromeně zeptala: „Co?“ Analgetika se opět ujímala moci.

„Nevadí,“ řekl Richie mírně. „Mohli bychom vám něco přinést?“

„Já ne…“

Oči se jí začaly zavírat. Upadala do spánku, jenž pro ni byl nejbezpečnějším místem. „Přijdeme, až trochu načerpáte sil. Prozatím vám tu necháme naše vizitky. Kdybyste si na něco vzpomněla, na cokoli, prosím, zavolejte jednomu z nás.“

Z Jenny zaznělo cosi mezi stenem a vzlykem. Spala, po tváři jí stále stékaly slzy. Položili jsme vizitky na stolek vedle její postele a odešli.

Venku na chodbě bylo všechno při starém – policista stále stál v pozoru a Jennyina matka stále spala ve svém křesle. Hlava jí klesla na stranu, prsty už jenom volně svíraly kabelku a škubaly sebou na ošoupaném řemínku. Poslal jsem policistu co nejtišeji do pokoje a rychlým krokem jsem zamířil za roh, kde jsem vytáhl blok.

„Zajímavý, co?“ řekl Richie. Zněl zaraženě, ale nikoli otřeseně – živí s ním zdaleka tolik necvičili jako mrtví. Kdybych sháněl dlouhodobého parťáka, my dva bychom se skvěle doplňovali. „Až moc lží na těch pár minut.“

„Takže sis toho všiml. Možná to hraje roli, možná ne – jak jsem ti říkal, lže úplně každý –, ale budeme to muset zjistit. Ještě se za Jenny stavíme.“ Podařilo se mi zastrčit blok do kapsy u kabátu až napotřetí. Otočil jsem se k Richiemu bokem, abych to zamaskoval.

Postával a koukal na mě s přimhouřenýma očima. „Jseš v pořádku?“

„V pohodě. Proč se ptáš?“

„Vypadáš trochu…“ Zamával rukou. „Bylo to drsný, v tom pokoji. Myslel jsem, jestli třeba…“

„Tak radši nemysli a zapiš si za uši, že když něco zvládáš ty, tak já tuplem. Tohle nebylo drsný, tohle byl běžnej pracovní den – jak zjistíš, až budeš mít něco za sebou. Ale i kdyby to bylo drsný až hrůza, byl bych v pohodě. Richie, předtím jsme se bavili ohledně sebeovládání – tobě to nedoklaplo?“

Dal si zpátečku a mně došlo, že jsem se na něj obořil o maličko víc zprudka, než jsem chtěl. „Jenom jsem se ptal.“

Až za okamžik jsem pochopil, že se opravdu jenom ptal. Nehledal moje slabiny ani se nesnažil srovnat skóre po tom incidentu v pitevně; pouze projevil starost o svého parťáka. „A já si toho cením. Promiň, že jsem na tebe tak vyjel. A co ty? Jsi v pořádku?“

„Jo, v klidu.“ Zacvičil prsty a svraštil čelo – viděl jsem na jeho ruce fialové stopy po Jennyiných nehtech – a ohlédl se přes rameno. „Její matka. Bude moct… kdy ji k ní pustíme?“

Zamířil jsem po chodbě ke schodišti k východu. „Kdykoli bude chtít, pokud to bude pod dohledem. Brnknu tomu policajtovi.“

„A Fionu?“

„To platí i pro ni. Pokud jí nebude vadit společnost, milerád jí to dopřeju. Třeba se jim podaří dostat Jenny trochu do obrazu, vytáhnout toho z ní víc, než bychom dokázali my.“

Richie kráčel vedle mě a nic neříkal, ale já už začínal mít s jeho mlčením svoji zkušenost. „Jsi toho názoru, že bych měl spíš myslet na to, jak můžou pomoct Jenny, ne jak můžou pomoct nám. A taky že jsem je k ní měl pustit už včera.“

„Prožívá peklo. A jsou její rodina.“

Vzal jsem to po schodech svižně dolů. „Přesně tak, starej brachu. Uhodils hřebíček na hlavičku. Jsou její rodina, což znamená, že víme prdlajs, jak to mezi nimi funguje. Nemám tušení, co by pár hodin strávených s maminkou a sestřičkou mohlo udělat s Jennyinou verzí tohohle příběhu, a neměl jsem v úmyslu to zjišťovat. Třeba je matka přebornice ve vyčítání a vysvětlila by Jenny, jaká to byla blbost, že si s tím vloupáním nelámala hlavu, takže až bychom s ní mluvili, zapomněla by přiznat, že se k nim ten někdo vloupal vlastně hned několikrát. Anebo by se jí Fiona mohla svěřit, že náš favorit je Pat, takže až bychom za ní přišli příště, pro změnu by s námi nemluvila vůbec. A nezapomeň, že Fiona sice v našem seznamu podezřelých nezaujímá výsadní pozici, ale úplně ze hry taky není – dokud nezjistíme, kde vrah na Spainovy vůbec přišel –, a zároveň by všechno dědila ona, kdyby Jenny zemřela. Ať si oběť touží po objetí, jak chce, nejdřív s ní budu mluvit já a její dědička až po mně.“

„No jo,“ špitl Richie. Pod schody uhnul stranou, aby mohla projet sestřička s vozíkem plným zkrouceného plastu a blyštivého kovu, a sledoval ji, jak uhání chodbou. „Nejspíš máš pravdu.“

„Myslíš si o mně, že jsem cynickej parchant, že jo?“

Pokrčil rameny. „Na mně nezáleží.“

„Možná jsem. Jenže to záleží na definici. Víš, Richie, pro mě je cynickej parchant někdo, kdo by byl schopnej povědět Jenny Spainové hezky zpříma do očí, Promiňte, paninko, toho grázla, co zmasakroval vaši rodinu, toho nejspíš nedostaneme, protože já se staral hlavně o to, aby mě všichni měli za sympaťáka, tak nazdárek, a pak by si to zvesela namířil domů dát si prima večeři a vyspat se do růžova. Tohle bych nesnesl. Takže pokud jsem schopnej pohlídat, aby k tomu nedošlo, udělám to i přesto, že občas někomu šlápnu na kuří oko.“ Dveře před námi se automaticky roztřeseně otevřely a zalila nás vlna chladného, deštěm promáčeného vzduchu. Naplnil jsem si jím plíce až po okraj.

„Tak to tomu policajtovi dáme vědět,“ řekl Richie. „Než se mamka probere.“

V těžkém, šedivém světle vypadal příšerně, oči podlité krví, tvář propadlou a ztrhanou; kdyby na sobě neměl poměrně slušné šaty, ochranka by ho měla za feťáka. Ten kluk byl grogy. Byly skoro tři odpoledne. Za pět hodin nám začínala noční směna.

„Jen do toho,“ odpověděl jsem. „Brnkni mu.“ Richieho pohled mi prozradil, že vypadám stejně hrozně jako on. Každý hlt, který jsem nasál do plic, byl dosud prosycen dezinfekcí a krví, jak se mi nemocniční vzduch vsákl až do pórů. Skoro jsem si zatoužil zakouřit. „A pak odtud můžeme vypadnout. Je čas pakovat se domů.“

9

Vysadil jsem Richieho u něj, před jedním béžovým řadovým domkem v Crumlinu – omlácená omítka prozrazovala, že je nájemní, bicykly připoutané řetězem k zábradlí svědčily o tom, že má řadu spolubydlících. „Vyspi se trochu,“ řekl jsem. „A pamatuj, co jsem říkal: žádnej chlast. Na noc potřebujeme bejt ve formě. Sejdeme se před kanclem ve čtvrt na sedm.“ Když strkal klíč do zámku, viděl jsem, že mu padá hlava, jako by ji už ani neměl sílu držet zpříma.

Dina mi dosud nevolala. Snažil jsem se to brát jako dobré znamení, že si v klidu čte nebo kouká na televizi, anebo že možná pořád ještě spí, ale věděl jsem, že by mi nezavolala, ani kdyby to s ní mlátilo ode zdi ke zdi. Pokud je Dina v pohodě, odpovídá na esemesky, a když jí voláte, tu a tam to zvedne; pokud není, nedůvěřuje svému mobilu natolik, že se ho ani nedotkne. Čím blíž jsem byl domovu, tím bylo ticho hustší a neprostupnější, jako nějaký štiplavý kouř, skrz který jsem se musel probojovat až ke dveřím.

Dina seděla se zkříženýma nohama na podlaze obýváku mezi mými knihami, které tu ležely rozházené, jako by je z polic smetl hurikán, a právě vytrhávala stránku z Moby Dicka. Pohlédla mi do očí, hodila stránku na hromadu před sebou, mrštila Melvillem o protější zeď a sáhla po další knížce.

„Co to do hajzlu…“ pustil jsem kufřík a vytrhl jí knížku z ruky; chtěla mě kopnout do holeně, ale uskočil jsem. „Co to má znamenat, Dino?“

„Ty jeden kreténe blbej zasranej, klidně si mě tady zamkneš a já tady mám dřepět jako hodná holčička, jako tvůj čokl, nebo co? Nejsem žádnej tvůj otrok, tohles přehnal!“

Vrhla se po další knížce; klekl jsem si a chytil ji za zápěstí. „Dino. Poslouchej mě. Poslouchej. Já ti tady nemohl nechat klíče. Nemám rezervní.“

Dina vyjekla vysokým smíchem, který jí odhalil zuby. „Jasně, jasně, pochopitelně, pedant tvýho kalibru, co má knížky seřazený podle abecedy, nemá rezervní klíče? Víš, co jsem s tím chtěla udělat? Zapálit to.“ Trhla bradou zuřivě k hromadě vytrhaných listů před sebou. „A pak počkat, až mě odtud někdo dostane, když na plný koule spustí požární hlásič. To by se těm snobskejm zbohatlíkům, co tady bydlí, asi moc nelíbilo, že jo, achich, zlatíčka moje, tak slušná čtvrť a takovej rámus…“

Udělala by to. Stáhl se mi při tom pomyšlení žaludek. Můj stisk to nejspíš oslabilo – Dina uskočila na stranu, znovu se chtěla vrhnout na knížky a skoro se mi vyškubla. Sevřel jsem jí zápěstí silněji a přirazil ji zpátky ke zdi; chtěla na mě plivnout, ale nedostala ze sebe ani kapku. „Dino. Dino. Koukni na mě.“

Bránila se, svíjela a kopala a vztekle vrčela skrz zaťaté zuby, ale držel jsem ji, dokud neznehybněla a neupřela na mě oči, modré a divoké jako oči siamské kočky. „Poslouchej mě,“ houkl jsem jí zblízka do tváře. „Musel jsem jít do práce. Myslel jsem, že budeš ještě spát, až se vrátím. Nechtěl jsem tě budit, tak jsem si vzal klíče, abych se dostal dovnitř. To je všechno. Nic víc v tom není, rozumíš?“

Dina se rozmýšlela. Postupně, kousek po kousku její zápěstí v mých rukou povolovala. „Ještě jednou to uděláš,“ řekla nevzrušeně. „Ještě jednou. A zavolám těm tvým fízlům a povím jim, že mě tady držíš pod zámkem a každej den mě znásilňuješ na všecky způsoby. Uvidíme, co to udělá s tvojí kariérou, pane detektiv.“

„Kristepane, Dino.“

„Udělám to.“

„Já vím.“

„Nekoukej tak na mě. Když si mě tady zamkneš, jako bych byla nějaký zvíře, nějakej cvok, tak je jasný, že se odtud budu chtít dostat. Můžeš si za to sám. Ne já. Ty sám.“

Bylo po hádce. Odstrčila mi ruce, jako kdyby odháněla komáry, a začala si špičkami prstů uhlazovat vlasy. „Tak dobře,“ řekl jsem. Srdce mi bilo jako zvon. „Tak dobře. Omlouvám se.“

„Ne, fakt, Mikey. Byla to pitomost.“

„Nejspíš jo.“

„Žádný nejspíš, ale jednoznačně.“ Dina se zvedla z podlahy a prosmýkla se kolem mě. Našlapovala mezi rozházenými knihami, oprašovala si ruce a znechuceně krčila nos. „Panebože, to je bordel.“

„Jsem v práci i zítra a dneska jsem nestihl ty rezervní klíče udělat. Napadlo mě, jestli bys zatím, než je budu mít, nechtěla bejt u Geri.“

Dina zaúpěla. „Panebože, Geri. Bude mi vykládat o dětech. Ne že bych je neměla ráda, ale poslouchat o Sheilině menstruaci a Colmových beďarech, to je na mě silný kafe.“ Žuchla sebou na pohovku, až se v ní zhoupla, a začala strkat nohy do kanad. „Ale jestli fakt máš jenom jediný klíče, tak odtud padám. Mohla bych přespat u Jezzera. Můžu si zavolat z tvýho mobilu? Nemám kredit.“

Neměl jsem potuchy, kdo nebo co je Jezzer, ale nevypadalo to, že je to někdo, kdo by mi kápl do noty. „Zlato,“ řekl jsem, „chtěl bych tě poprosit o laskavost. Vážně. Mám toho teď zrovna nad hlavu a cítil bych se daleko líp, kdybych věděl, že jsi u Geri. Já vím, že je to blbost, a vím, že se tam ukousáš nudou, ale vážně by mi to moc pomohlo. Prosím.“

Dina zvedla hlavu a vrhla na mě ten upřený siamský pohled, tkaničku od boty omotanou kolem prstů. „Ten případ,“ řekla. „Ten ze Ztracenýho Přístavu. Jseš z něho na nervy.“

Do háje, já blbec, blbec, blbec – tenhle případ, to bylo to poslední, na co teď měla myslet. „Nijak zvlášť,“ snažil jsem se znít bezstarostně. „Spíš musím dohlížet na Richieho – svýho parťáka, toho zelenáče, jak jsem ti o něm říkal. Dává mi to zabrat.“

„Jak to? To je tak tupej?“

Zvedl jsem se z podlahy. Při té potyčce jsem si narazil koleno, ale dát to před Dinou najevo by nebyl dobrý nápad. „Tupej vůbec, jenom novej. Je to dobrej kluk, bude z něho dobrej detektiv, ale ještě se musí hodně učit. A ten, kdo ho to má naučit, jsem já. K tomu si připočítej sem tam nějakou tu osmnáctihodinovou šichtu a vyjde ti pekelně dlouhej týden.“

„Osmnáctihodinový šichty ve Ztraceným Přístavu? Podle mě by sis měl ten případ s někým prohodit.“

Zamířil jsem z toho bince pryč a snažil se nekulhat. Na hromadě tu ležela zhruba stovka vytržených stránek, podle všeho každá z jiné knížky. Snažil jsem se na to nemyslet. „To dost dobře nejde. Jsem v pohodě, zlato. Vážně.“

„Hmm.“ Dina se vrátila ke své tkaničce a utahovala ji rychlými, prudkými škuby. „Dělám si o tebe starosti,“ řekla. „Víš to?“

„Tak nedělej. Jestli mi chceš pomoct, to nejlepší, co můžeš udělat, je poslechnout a jednu dvě noci přespat u Geri. Dobře?“

Dina si zavázala tkaničku na jakousi nóbl dvojitou mašli a s odstupem si ji prohlížela. „Dobře,“ odpověděla po trpělivém vzdychnutí. „Ale musíš mě tam hodit autem. V autobusech to příšerně vrže. A ty klíče nech laskavě udělat co nejdřív.“

Vysadil jsem Dinu u Geri a vymluvil se, že spěchám – Geri mě zvala na večeři se slovy „ty to nechytíš, Colm a Andrea to taky nechytili, i když jsem si jednu chvíli už myslela, že Colm to dostal taky, ale povídal, že je v pořádku – zlatíčko, padej dolů! –, netuším, co na tom záchodě dělal tak dlouho, ale to je jeho věc…“ Jak Geri uváděla Dinu za neustálého řečnění dovnitř a kolem nich skákal a štěkal pes, Dina na mě přes rameno vrhla pohled tichého zoufalství a rty naznačila, mám to u tebe.

Odjel jsem domů, naházel do brašny pár věcí, dal si rychlou sprchu a asi hodinu spánku. Oblékal jsem se s bušícím srdcem, jako bych šel na první rande. Vyparádil jsem se jen kvůli němu: košile a kravata pro případ, že bych dostal šanci ho vyslechnout, dva silné svetry, abych na něj mohl počkat pod příkrovem chladné, těžké, tmavé noci, která mě před ním skryje, než přijde ten pravý okamžik. Představoval jsem si, jak se i on kdesi parádí kvůli mně a myslí na Ztracený Přístav. Napadlo mě, jestli se ještě stále považuje za lovce, nebo jestli už mu došlo, že je lovnou zvěří.

Richie stál před zadní bránou do Dublinského hradu ve tři čtvrtě na sedm, v ruce měl sportovní tašku a na sobě zateplenou bundu, vlněnou čepici a, podle toho jak vypadal, všechno teplé, co doma našel. Celou cestu až do Ztraceného Přístavu jsem jel na hranici povolené rychlosti. Pole kolem nás temněla a vzduch sládl vůní pálené rašeliny a zorané půdy. Když jsme zaparkovali na Obchodní – na druhé straně městečka, kde to bylo samé lešení a cizího zaparkovaného auta si tu neměl nikdo všimnout – a vyšli směrem ke Spainovým, už se stmívalo.

Naučil jsem se trasu podle mapy zpaměti, ale i tak jsem měl pocit, že jsme zabloudili, jakmile jsme vystoupili z auta. Snášel se soumrak – denní mračna odplula a nebe bylo temně modrozelené s nepatrnou bílou září nad střechami v místě, kde vycházel měsíc, ovšem ulice byly tmavé a zničehonic se před námi vynořovaly sloupky zahradních zídek, zhaslé pouliční lampy a prověšené drátěné pletivo, aby se po pár krocích zase nořily zpět do tmy. Když se někde objevily nepatrné obrysy našich stínů, brašny, které jsme měli přehozené přes rameno, je hyzdily do pokřivených, cizích a hrbatých tvarů. Ozvěna našich kroků odrážejících se od holých zdí přes pásy rozrytého bahna zněla, jako by nás někdo sledoval. Nemluvili jsme – soumrak, který nás ukrýval, mohl kdekoli poblíž ukrývat ještě někoho jiného.

Řev moře v padající tmě mohutněl, sílil, mátl, útočil na nás ze všech stran najednou. Těsně za námi se jako nějaký přízračný vůz zhmotnil starý, tmavomodrý peugeot hlídkujících asistentů, jehož motor v tom táhlém, monotónním hřmotu zanikal. Oba jsme sebou trhli. Než nám došlo, kdo to je, byli pryč, zmizeli mezi domy, jejichž okny byly vidět hvězdy na obloze.

Ve Strmé ulici dopadaly na vozovku obdélníky světla. Jeden z nich osvětloval žlutý fiat zaparkovaný před domem Spainových – naše falešná Fiona byla na místě. Na konci Mezní jsem strčil Richieho do stínu rohového domu a pošeptal mu do ucha: „Brýle.“

Přidřepl ke své brašně a vytáhl brýle s termovizí. Bažant nebažant, hospodář ve skladu mu zapůjčil kvalitní kousek. Hvězdy zmizely a temná ulice ožila přízračným životem. Břečťan se šplhal po vysokých šedivých zdech; tam, kde měly být chodníky, se plazil plevel a vytvářel bílé krajkoví. V několika předzahrádkách se v koutech krčili či prchali trávou svítící tvorečkové a vysoko na stromě spaly s hlavou pod křídlem tři hrdličky; nic většího teplého nebylo nikde v dohledu. Ulice byla tichá, jen moře šumělo, vítr se probíral břečťanem a kdesi na pláži za zdí osaměle křičel pták. „Vypadá to, že je čistej vzduch,“ řekl jsem Richiemu do ucha. „Jdeme. Opatrně.“

Brýle prozradily, že v doupěti dotyčného není nic živého, alespoň ne v místech, kam bylo vidět. Lešení bylo zdrsnělé rzí a cítil jsem, jak se pod naší váhou třese. Nahoře dovnitř zářil měsíc otvorem pro okno, který byl znovu zakrytý igelitem jako záclonou. Místnost teď byla úplně prázdná; technici všechny věci odnesli a hledali na nich otisky, vlákna, vlasy, tělesné tekutiny. Na zdech a parapetech byly černé skvrny od daktyloskopického prášku.

U Spainových byla rozsvícena všechna světla, což z domu dělalo obrovský maják, který k dotyčnému vysílal signály. Naše falešná Fiona byla v kuchyni, dosud zabalená do svého červeného vlněného kabátu; napustila si vodu do Spainovic konvice, opřela se o linku a čekala, až začne vařit, držela hrnek v dlaních a nepřítomně hleděla na dětské malůvky přilepené na ledničce. V zahradě měsíční světlo zalilo lesklé listy a všechny stromy a keře jako by naráz v bílé mihotavé záři rozkvetly.

Stanoviště jsme si zřídili přesně tam, kde dotyčný – u zadní stěny skrýše, odkud jsme měli dokonalý výhled na kuchyň Spainových – čistě pro jistotu – i na čelní okenní otvor s výhledem na pláž, kterou používal jako vchod. Igelitové fólie, zakrývající ostatní okna, nás měly schovat před zrakem pozorovatele ukrytého v okolní džungli. Snášela se chladná noc, vypadalo to, že před svítáním bude jinovatka; rozložil jsem si spacák, sedl si na něj a pod kabát si oblékl ještě jeden svetr. Richie klečel na podlaze a vytahoval si z brašny věci jako kluk na tábornické výpravě – termosku, balíček čokoládových sušenek, trochu pomačkaný komínek sendvičů zabalených v alobalu. „Mám hlad jak vlk,“ řekl. „Dáš si sendvič? Vzal jsem dost pro oba, kdybys neměl čas si něco připravit.“

Chystal jsem se automaticky říct ne, když v tom mi došlo, že má pravdu. Vůbec mě nenapadlo si s sebou brát něco k jídlu – kvůli Dině – ani to, že mám hlad. „Díky,“ odpověděl jsem. „Dám si rád.“

Richie přikývl a posunul komínek sendvičů přede mě. „Sýrovej s rajčetem, s krocaním masem nebo se šunkou. Vem si, kolik chceš.“

Vzal jsem si se sýrem a rajčetem. Richie si nalil do uzávěru termosky silný čaj a pokynul mi; když jsem zvedl svou láhev s vodou, obrátil do sebe čaj na ex a nalil si další. Potom se opřel o zeď, pohodlně se usadil a zakousl se do sendviče.

Netvářil se, jako by dnešní noc měla být ve znamení hlubokého a smysluplného rozhovoru, což mi vyhovovalo. Vím, že ostatní detektivové při sledovačkách řeší intimní záležitosti. Já ne. Pár nováčků to na mě zkoušelo, buď ze skutečných sympatií, nebo aby si u šéfa udělali oko. Nesnažil jsem se zjišťovat skutečný důvod a vždy jsem to utnul v zárodku. „Je výbornej,“ řekl jsem a vzal si další sendvič. „Díky.“

Než se setmělo natolik, aby mohli asistenti zaujmout pozice, obvolal jsem je. Naše falešná Fiona zněla klidně, možná až příliš, ale říkala, že je v pohodě, díky, žádné jištění nepotřebuje. Marlborák a jeho kámoš mi sdělili, že kromě nás tu za celý večer neviděli nic, co by stálo za řeč.

Richie metodicky likvidoval sendviče a přitom hleděl přes poslední řadu domů k setmělé pláži. Uklidňující vůně čaje místnost zútulňovala. Po chvíli řekl: „Zajímalo by mě, jestli tady fakt dřív byl přístav.“

„Byl,“ odpověděl jsem. Určitě si bude myslet, že jsem si to zjišťoval – že jako kardinální suchar pročesávám ve zbytcích volného času internet. „Kdysi dávno tady byla rybářská vesnice. Na jižním konci pláže dodnes najdeš zbytky mola.“

„Takže proto Ztracenej Přístav? Kvůli tomu rozbitýmu molu?“

„Ne. Je to vlastně fonetickej přepis původního názvu v místním dialektu. Znamenal úsvit. Nejspíš odtud byl úžasnej pohled na východ slunce.“

Richie přikývl. „Řek bych, že dřív to tady muselo bejt krásný.“

„Nejspíš jo,“ odpověděl jsem. Vůně moře se hnala přes zeď a všemi prázdnými okny dovnitř, mohutná a divoká, s milionem omamných tajemství. Nedůvěřuju té vůni. Promlouvá k něčemu, co je v nás zakořeněno hlouběji než rozum či civilizace, co přebývá v částečkách buněk, které se kolébaly v oceánech dávno předtím, než jsme začali myslet, a vábí nás, abychom se za ní tupě pustili jako zvířata v říji. Jako dospívajícího kluka mě ta vůně rozohňovala, jiskřila mi ve svalech jako elektřina, cloumala mnou o stěny karavanu tak dlouho, až mě rodiče raději vypustili na svobodu, abych mohl to volání uposlechnout a vrhnout se za vším tím neopakovatelným, co nabízela. Dnes už vím své. Ta vůně, to je mámení. Našeptává vám, abyste skočili z vysokých útesů do vody, vrhli se do vzdouvajících se vln, nechali za sebou všechno, co máte rádi, a namířili si to přes tisíce kilometrů otevřeného oceánu kvůli něčemu, co by na vás snad mohlo čekat na nějakém dalekém pobřeží. Tu vůni měl v nose i ten, kdo dvě noci zpátky sešplhal po lešení dolů a přelezl zeď Spainových.

„Děti teď budou říkat, že tam straší,“ ozval se Richie.

„Nejspíš jo.“

„Budou se hecovat, kdo si troufne sáhnout na dveře, kdo první vleze dovnitř.“

Na stínítkách lamp pod námi, které Jenny koupila do jejich útulné kuchyňky vzorné rodinky, svítili žlutí motýlci. Jedno ze stínítek chybělo; putovalo do Larryho laboratoře. „Ty děláš, jako kdyby měl ten dům zůstat navěky opuštěnej,“ řekl jsem. „Kapku s tím negativismem brzdi, starej brachu. Jenny ho bude muset prodat, jakmile to bude možný. Popřej jí hodně štěstí. Bude ho potřebovat.“

„Za pár měsíců bude stejně celý tohle městečko prázdný,“ odpověděl Richie kysele. „Je tady mrtvo. Tady nikdo barák nekoupí. A i kdyby, může si tu vybrat ze stovek jinejch. Chceš mi tvrdit, že ty by sis vybral tenhle?“ Ukázal bradou k oknu.

„Já na duchy nevěřím,“ řekl jsem. „A ty taky ne, aspoň dokud budeš dělat na tomhle případu.“ Jedno jsem mu však neřekl: duchové, na které věřím já, nemají co dělat s krvavými skvrnami po Spainových, ale hrnou se v zástupech celým městečkem, třepotají se jako můry v prázdných vchodech a nad lány rozpraskané půdy, tlučou na tu hrstku oken, která jsou osvětlená, tiše kvílejí s ústy dokořán – jsou to duchové všech těch, co tu měli bydlet. Mladí muži, kteří snili o tom, že přenesou svou ženu přes některý ze zdejších prahů, nemluvňata, která měla rovnou z porodnice putovat sem, do hebounkých dětských pokojíčků, kluci a holky, co si měli dát první pusu pod některou ze zdejších pouličních lamp, které se nikdy nerozsvítí. Duchové věcí, které se staly, začnou časem upadat v zapomnění; poté, co se do vaší zjizvené tkáně zaříznou po miliónté, jejich ostří otupí, zeslábne. Ale duchové věcí, kterým nikdy nebylo dopřáno, aby se staly, mají ostří stále jako břitva.

Richie zlikvidoval polovinu sendvičů a kus alobalu mačkal v dlaních do kuličky. „Můžu se tě na něco zeptat?“ řekl.

Skoro přitom zvedl ruku jako ve škole. Připadal jsem si, jako bych měl šedivé vlasy a na nose mi seděly bifokální brýle. „K tomu nepotřebuješ moje svolení, Richie,“ odpověděl jsem a slyšel přitom ve svém hlase zkostnatělý tón. „To patří k mojí práci, odpovědět ti na každou otázku.“

„Fajn. Tak mi prozraď, co tady děláme.“

„Tady na světě?“

Nebyl si jistý, jestli se tomu má zasmát. „Ne, já myslím… tady. Na sledovačce.“

„Byl bys radši doma v posteli?“

„Ne! Jsem rád, že tady jsem; nechtěl bych bejt jinde. Jenom si říkám… je přece fuk, kdo tady dřepí, nebo ne? Jestli se ten chlap objeví, tak se objeví; sbalit ho může kdokoli. Čekal bych od tebe, že to spíš… co já vím… hodíš na někoho jinýho.“

„Jasně, při samotným zatýkání je to nejspíš fuk,“ odpověděl jsem. „Ale už by to nemuselo bejt fuk později. Když tomu hochovi nasadíš náramky sám, od první chvíle je váš vztah jasně danej – od samého začátku má jasno v tom, kdo je tu pánem. Kdyby to šlo, tak bych si svoje ptáčky strkal všechny do klícky sám.“

„Jo, jenže to nejde. Ne vždycky.“

„Čarovat neumím, příteli. Nemůžu bejt všude. Občas musím dát příležitost někomu jinýmu.“

„Jenže tentokrát ne. Tohohle nikomu nedáme, i kdybychom oba únavou padali na hubu. Mám pravdu?“

Ten úšklebek v jeho hlase se mi líbil. Byl to spolehlivý důkaz, že v tom jedeme spolu. „Jasně,“ odpověděl jsem. „A mám dost kofeinových tablet, abychom to byli schopní táhnout ještě hodně dlouho.“

„Je to kvůli těm dětem?“

Úšklebek pohasl. „Ne,“ řekl jsem. „Kdyby šlo jenom o ty děti, s klidem bych to tu hodil na nějakýho asistenta. Ale chci osobně dostat toho, kdo oddělal Pata Spaina.“

Richie vyčkával a hleděl na mě. Když jsem nic neříkal, zeptal se: „Proč?“

Možná to bylo tím, jak mi zapraskalo v kolenou a píchlo za krkem, když jsem se vytahoval po lešení, tím plíživým pocitem, že stáří a únava už číhají za rohem; možná proto jsem zčistajasna zatoužil poznat, o čem si za zdlouhavých večerů povídají ostatní chlapi, když pak druhý den na služebně hned srovnají krok a dorozumívají se pouhým posunkem hlavou či pozvednutím obočí. Možná to bylo těmi posledními několika dny, kdy jsem se přistihoval při pocitu, že zdaleka jen nezasvěcuju do tajů řemesla dalšího zelenáče, ale že s Richiem pracujeme společně, ruku v ruce. Možná to bylo tou zrádnou vůní moře, která rozdrobila všechny mé pochybnosti na jemňounký písek. Možná to bylo jen vyčerpáním. „Co myslíš, že by se dělo, kdyby dotyčnej odvedl svou práci jenom o maličko líp?“ zeptal jsem se. „Kdyby to tady před výpravou uklidil, zlikvidoval by po sobě šlápoty, nechal zbraň na místě činu?“

„Hlavní podezřelej by byl Pat Spain.“

Ve tmě jsem ho sotva rozeznal, jen jsem proti oknu viděl, jak sklání hlavu a natáčí se ke mně. „Jo. S veškerou pravděpodobností. A i kdybychom tušili, že v tom měl prsty někdo jinej… Co myslíš, že by si říkali všichni kolem, kdybychom nebyli schopní zveřejnit žádnej popis, přijít s jediným důkazem, že někdo jinej skutečně existoval? Ta Goganová, celej Brianstown, všichni, co by se koukali na zprávy, Patovi a Jennyini příbuzní. Na koho by si mysleli?“

„Na Pata,“ odpověděl Richie.

„Stejně jako my.“

„A skutečnej vrah by byl pořád na svobodě. A možná by to moh zkusit zopakovat.“

„Jo, možná. Ale o to mi nejde. Ten člověk by udělal z Pata Spaina vraha, i kdyby si to včera v noci namířil domů a našel si prima místečko, kde by si hodil mašli. V očích všech, kdo by kdy zaslechli Patovo jméno, by to byl chlap, co oddělal ženskou, která s ním sdílela lože, a svoje děti.“ Při pouhém vyřčení těch slov jsem ucítil, jak se mi lebkou šíří to jemné chvění: zlo.

„Je mrtvej,“ řekl Richie skoro něžně. „Může mu to bejt jedno.“

„Jo, je mrtvej. A víc než těch devětadvacet let už od života nedostane. Měl slušnou šanci na dalších padesát, šedesát, ale tenhle člověk se mu je rozhodl všechny vzít. A nestačilo mu ani to – chtěl se vrátit v čase a vzít mu i těch žalostných devětadvacet let. Vzít mu všechno, co kdy měl. Aby mu nezůstalo nic.“ Viděl jsem, jak se to zlo pomalu šíří z místnosti jako mračno lepkavého černého prachu a pokrývá domy, pole, halí měsíc. „To je svinstvo,“ řekl jsem. „To je takový svinstvo, že pro něj ani nemám slov.“

Seděli jsme tam mlčky a naše Fiona mezitím odkudsi vytáhla lopatku a smetla na ni střepy po talíři, které ležely na podlaze v koutě kuchyně. Po chvíli Richie otevřel svoje sušenky, nabídl mi, a když jsem zakroutil hlavou, trpělivě schroupal půlku balíčku. Potom řekl: „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Vážně, Richie, tohle si budeš muset odvyknout. V našem hochovi to nevzbudí příliš respektu, když uprostřed výslechu zvedneš ruku a zeptáš se, jestli můžeš něco říct.“

Tentokrát se usmál. „Jenže já myslím na něco osobního.“

Na osobní otázky neodpovídám, alespoň nováčkům ne, ale, koneckonců, s nováčky obvykle nevedu ani podobné rozhovory, jako byl tento. Překvapilo mě, jak to bylo příjemné a snadné – přestat si hrát na veterána a zelenáče, vykašlat se na všechny hranice, které mezi námi jsou, a prostě si jenom povídat jako dva chlapi. „Jen do toho,“ řekl jsem. „Když to bude přes míru, ozvu se.“

„Co dělá tvůj táta?“

„Je v důchodu. Byl dopravák.“

Richie si uchechtl. „Co je na tom k smíchu?“ zeptal jsem se.

„Nic. Já jenom… myslel jsem, že byl něco víc nóbl. Třeba že učil na soukromý škole; zeměpis, něco takovýho. Ale teďka, když to říkáš, tak to dává smysl.“

„To mám brát jako kompliment?“

Richie neodpovídal. Hodil si do pusy další sušenku a oprášil si z prstů drobky, ale cítil jsem, že přemýšlí. Po chvíli řekl: „To, cos říkal včera na místě činu – že člověka oddělaj, jenom když si o to sám koleduje. Že lumpárna může potkat jenom lumpa. To je luxus, takový uvažování. Víš, jak to myslím?“

Potlačil jsem v sobě cosi silnějšího, než je pouhá podrážděnost. „Nejsem si jistej, starej brachu. Podle mý zkušenosti – a ne že bych ti to chtěl otloukat o hlavu, ale mám jí víc než ty – v životě sklidíš to, co zaseješ. Ne vždycky, ale většinou. Pokud míříš vysoko, dostaneš se vysoko; pokud čekáš prdlajs, dostaneš leda prdlajs. Tvoje vnitřní realita den za dnem utváří tu vnější. Rozumíš?“

Richie hleděl do teplého žlutého světla v kuchyni pod námi. „Já nemám páru, co dělá můj táta; nikdy jsem ho nepoznal.“ Řekl to naprosto věcně, jako by to bylo něco, co musel říkat až příliš často. „Vyrůstal jsem ve starým činžáku v Liberties – to už nejspíš víš. Znal jsem fůru lidí, který potkalo nějaký to svinstvo, i když si ho nezasloužili. Fůru.“

„Jenže teď jsi tady,“ řekl jsem. „Jako detektiv na špičkovým oddělení, kterej má práci, po který vždycky prahnul, dělá na případu roku a má zatraceně blízko k tomu, aby ho vyřešil. Ať už pocházíš, odkud chceš, dotáhnul jsi to daleko. Podle mě jsi živej důkaz toho, co tu povídám.“

Richie ani nepohnul hlavou. „Řek bych, že Pat Spain přemejšlel stejně jako ty.“

„Možná. No a?“

„No a stejně přišel o práci. Dřel jak magor, myslel pozitivně, udělal všecko, jak měl, a stejně skončil na podpoře. On taky sklidil to, co zasel?“

„To bylo děsně nefér a já jsem první, kdo by souhlasil s tím, že si to nezasloužil. Jenže je krize. A krize přináší mimořádný okolnosti.“

Richie zakroutil hlavou. „Svinstvo se prostě občas přihodí samo od sebe,“ řekl.

Obloha byla plná hvězd; uplynula už spousta let od chvíle, kdy jsem jich viděl naposledy tolik. Šum moře za námi a vítr ševelící v hluboké trávě spolu konejšivě hladily noc po zádech. „Takhle přemýšlet nemůžeš,“ řekl jsem. „Ať už je to pravda, nebo ne. Musíš věřit tomu, že většina dřív nebo později v životě dostane, co zaslouží.“

„A když ne…?“

„Když ne, tak copak ty bys s tím dokázal každej večer usínat? Věřit na příčinu a důsledek, to není luxus, ale nezbytnej stavební prvek. Jako vápník nebo železo. Nějakou dobu se bez nich obejdeš, ale nakonec se začneš uvnitř užírat. Máš pravdu: život je občas nespravedlivej. Ale od toho jsme tady my. Tohle je práce pro nás, dát to do pořádku.“

Pod námi se rozsvítilo světlo v Emmině pokojíku – naše Fiona pokračovala v představení. Závěsy zprůsvitněly do jemně růžové a na látce zasvítily siluety skotačících zvířátek. Richie kývl dolů k oknu. „Tohle do pořádku nedáme,“ řekl.

Jeho hlas se naplnil tím ránem v pitevně. „Ne,“ odpověděl jsem. „Tohle dát do pořádku nejde. Ale aspoň můžeme dohlídnout na to, aby za to zaplatil ten, kdo zaplatit má, a ostatní aby dostali šanci žít dál. Aspoň tohle zvládnout můžeme. Já vím, že nespasíme svět. Ale děláme ho lepším.“

„Tomu fakt věříš?“

Tvář upíral vzhůru, v měsíčním světle byla bílá a mladá – tak zoufale chtěl, abych měl pravdu. „Jo,“ odpověděl jsem. „Věřím. Možná jsem naivní – párkrát už mi to říkali –, ale věřím tomu. Však uvidíš. Počkej si, až toho chlapa dostaneme. Počkej, až tu noc půjdeš domů a budeš lehat do postele s vědomím, že je za katrem a dostane třikrát doživotí. Uvidíš, že svět se pak bude jevit líp, než se jeví teďka.“

Naše Fiona rozhrnula závěsy u Emmy a hleděla do zahrady, temná silueta proti růžovým tapetám. Richie se na ni zadíval a pak řekl: „Doufám.“

Slaboučká pavučina světel táhnoucí se městečkem se začínala rozpadat, zářivé nitky obydlených ulic se nořily do temnoty. Richie o sebe třel rukama v rukavicích a dýchal do nich. Naše Fiona procházela prázdnými pokoji tam a zpátky, rozsvěcovala a zhasínala světla, rozhrnovala a zahrnovala závěsy. Do betonu v naší skrýši se vpil chlad a přes kabát se mi zahryzával do zad.

Noc pokračovala stále ve stejném duchu. Párkrát jsme při nějakém zvuku – dlouhé zašustění v křoví pod námi, rychlé zaškrábání a dupot v domě přes ulici, ostrý divoký vřískot – byli v mžiku na nohou, přitisknutí zády ke zdi a připravení jednat. Jednou jsme v brýlích s termovizí viděli lišku, jak září na silnici s pozvednutou hlavou a z tlamy jí visí něco malého; jindy jsme zahlédli klikatou světelnou čmouhu prchat zahradami mezi cihlami a trávou. Párkrát jsme byli příliš pomalí, takže jsme zahlédli už jen poslední spršku kamínků, rozhoupaný šlahoun břečťanu a mizící bílý záblesk. Trvalo stále déle, než se nám tep srdce opět zklidnil na normál a mohli jsme se znovu posadit. Bylo už pozdě. Náš hoch byl poblíž, zmítalo to s ním na obě strany, soustředil se ze všech sil, rozmýšlel se.

„Na něco jsem zapomněl,“ řekl Richie náhle něco po jedné hodině v noci. „Vzal jsem taky tohle.“ Nahnul se ke své sportovní kabele a vytáhl dalekohled v černém plastovém pouzdře.

„Dalekohled?“ Sáhl jsem po něm a otevřel pouzdro. Vypadal lacině a nebyl z policejního skladu; plastové pouzdro stále páchlo novotou. „To sis koupil kvůli dnešku?“

„Je to stejnej model, co měl ten chlap,“ řekl Richie trochu zaraženě. „Napadlo mě, že bychom ho měli mít. Abychom viděli, co viděl on, ne?“

„Panebože, doufám, že nepatříš mezi ty citlivky, co mají pocit, že se do vraha vcítí nejlíp, když budou na všechno koukat jeho očima?“

„Leda kulový. Myslím doslova. Jako jestli viděl i výrazy tváře, jestli viděl něco na monitoru – adresy webovek, na který chodili, a tak podobně.“

I v měsíčním světle jsem viděl, jak silně zrudl. Dojalo mě to – nejen to, že marnil vlastní peníze a čas, aby sehnal konkrétní model dalekohledu, ale i to, jak upřímně mu záleželo na tom, co si myslím. „Dobrej nápad,“ řekl jsem už laskavěji a podal mu dalekohled. „Tak se koukni; nikdy nevíš, na co můžeš přijít.“

Tvářil se, jako by si přál, aby dalekohled zmizel ze světa, ale nakonec se opřel lokty o parapet a zaostřil na dům Spainových. Naše Fiona byla u dřezu a oplachovala hrnek. „Jak to vypadá?“ zeptal jsem se.

„Vidím Janine do tváře, dost zřetelně; kdybych uměl odezírat ze rtů, viděl bych, co říká. Na monitor u počítače bych neviděl, ani kdyby tam byl – je to blbej úhel –, ale přečtu názvy knížek na polici i tu bílou cedulku s nákupním seznamem: vejce, čaj, sprchový gel. S tím už se dá leccos podniknout, ne? Kdyby si třeba každej večer přečet Jennyin nákupní seznam, tak by věděl, kam půjde druhej den…“

„Stojí to za prověření. Hlavně projedeme záběry z průmyslových kamer v krámech, kam chodila nakupovat, třeba se tam ukáže někdo zajímavej.“ Fiona u dřezu trhla hlavou, jako by na sobě ucítila naše pohledy. I bez dalekohledu jsem viděl, jak se zachvěla.

„A krucinál,“ ozval se Richie náhle, tak nahlas, že jsem nadskočil. „Do hajzlu. Promiň. Ale koukni na tohle.“

Podal mi dalekohled. Namířil jsem ho na kuchyň a nastavil ho na svoje oči, které, jak jsem se zklamáním zjistil, na tom byly o poznání hůř než Richieho. „Na co mám kouknout?“

„Za kuchyň, do předsíně. Jsou tam vidět vchodový dveře.“

„No a?“

„No a nalevo od dveří.“

Namířil jsem dalekohledem doleva a tam to bylo – panel domovního alarmu. Zhluboka jsem hvíznul. Čísla jsem nerozeznával, ale to ani nebylo třeba – stačilo vidět někoho mačkat tlačítka. Jenny Spainová mohla měnit kód klidně každý den, ale stačilo počkat si tady nahoře pár minut, když ona či Patrick odcházeli, a veškerá její opatrnost byla k ničemu. „A sakra,“ vypadlo ze mě. „Richie, příteli můj, omlouvám se, že jsem si z tvého dalekohledu utahoval. Hádám, že teď už víme, jak se dotyčnej mohl dostat dovnitř přes alarm. Dobrá práce. I kdyby se dneska v noci neobjevil, nebyl to ztracenej čas.“

Richie sklonil hlavu, promnul si nos a zatvářil se napůl rozpačitě a spokojeně. „No ale pořád nevíme, kde sebral klíče. Bez nich je kód k alarmu k ničemu.“

Vtom mi v kapse kabátu zavibroval mobil: Marlborák. „Kennedy,“ ohlásil jsem se.

Téměř šeptal. „Pane, něco máme. Zahlídli jsme nějakýho chlapa vycházet z Úzké. Je to slepá ulice nalepená na severní zeď městečka, jsou tam jenom rozestavěný baráky, takže tam nemá nikdo co dělat, leda by tam přelez přes zeď. Vyšší, tmavý oblečení, to je všecko, co víme. Drželi jsme se opodál, nechtěli jsme ho vyplašit. Sledovali jsme ho z dálky, dokud nezahnul do Travnaté. Ta je taky slepá, ani jeden dům není dostavěnej, takže co by tam kdo pohledával, proto jsme tam za ním radši nejezdili. Stojíme na rohu Travnaté. Doteď jsme neviděli nikoho odnikud vycházet, ale jak říkám, tenhle moh přelézt přes zeď. Zkusíme zas udělat kolečko, jestli na něj ještě natrefíme.“

Richie se otočil a hleděl na mě, dalekohled v rukou ho přestal zajímat. „Slušnej úlovek, detektive,“ řekl jsem. „Jo, zůstaňte na příjmu a v rychlosti to tam objeďte. Kdybyste si toho chlapa mohli prohlédnout líp a říct nám bližší popis, bylo by to fajn, ale hlavně ho pro Kristovy rány nevyplašte. Jestli někoho zahlédnete, nezpomalujte, ať mu nedojde, že vás zajímá, jeďte hezky dál, dělejte, že klábosíte a mějte oči na stopkách. Jdeme na to.“

Nemohl jsem přepnout na hlasitý poslech, zvlášť když dotyčný mohl být kdekoli nablízku, kdekoli, odkud se zrovna ozvalo zašramocení. Ukázal jsem na telefon a pokynul Richiemu, aby šel blíž. Dřepl vedle mě a nastavil ucho.

Bylo slyšet, jak se asistenti polohlasem domlouvají, jeden z nich šustil mapou a vymýšlel trasu, druhý zlehka zařadil, bylo slyšet tiché předení motoru. Někdo bubnoval prsty na palubní desku. A potom, asi za minutu, se náhle ozvalo hlasité, zmatené drmolení – „A stará mi pak povídá, hele, tenhle klidně hoď do popelnice jako ty předtím!“ – a výbuch strojeného smíchu.

S Richiem jsme ani nedýchali, hlavy nad telefonem skoro u sebe. Drmolení sílilo a potom utichlo. Po odmlce, která nám připadala jako celý týden, se Marlborák ozval ještě tišeji než předtím, ovšem nyní hlasem zmítaným rostoucím vzrušením: „Pane, právě jsme projeli kolem toho chlapa, výška sto pětasedmdesát až sto osmdesát, štíhlá postava. Jde východním směrem po ulici Stromořadí – na tu se z Travnaté dostanete přes zeď. Nesvítí tady pouliční lampy, tak jsme si ho nemohli dost dobře prohlídnout, ale má na sobě tmavej kabát do půli stehen, tmavý kalhoty, tmavou vlněnou čepici. Podle chůze bych ho tipoval kolem třicítky.“

Zaslechl jsem, jak Richie rychle a sípavě dýchá. Zeptal jsem se stejně tiše: „Vyplašili jste ho?“

„Ne, pane. Teda, nemoh bych na to přísahat, ale fakt myslím, že ne. Když nás za sebou uslyšel, rychle se ohlíd a pak schoval tvář do kabátu, ale neutíkal, a viděl jsem ve zpětným zrcátku, že jde dál po ulici. Stejným tempem a stejným směrem.“

„Ta ulice Stromořadí. Je obydlená?“

„Ne, pane. Jsou tady jenom holý zdi.“

Takže nás nikdo nemohl obvinit, že jsme ohrozili místní obyvatelstvo a nechali tohle individuum volně se poflakovat nocí, aby nám samo vběhlo do náruče. Ani kdyby bylo Stromořadí plné nezamčených domů s růžolícími rodinkami, neměl bych nejmenší obavy. Tohle nebyl žádný řezník, který by se vrhal na všechno, co se mu připlete do cesty. Tohohle chlapíka nic nezajímalo, nic pro něj neexistovalo, kromě Spainových.

Richie se přesunul ke své brašně, přikrčil se, aby nebyl v oknech vidět a vytáhl složený list papíru. Rozložil ho na podlaze před námi v bledém obdélníku měsíčního světla – byla to mapa městečka.

„Dobře,“ řekl jsem. „Spojte se s detektivem…“ Lusknul jsem prsty na Richieho a ukázal dolů na kuchyň Spainových; naznačil rty Oatesová. „Spojte se s detektivem Oatesovou. Řekněte jí, že to vypadá na akci. Ať zkontroluje, jestli jsou zamčené dveře a okna a jestli má nabitou zbraň. Potom ať začne stěhovat věci – papíry, knížky, dévédéčka, všechno možné – z přední části domu do kuchyně, co nejnápadněji. Vy dva padejte zpátky na místo, kde jste ho zmerčili poprvé. Kdyby chtěl vycouvat a namířil by si to zpátky vaším směrem, seberte ho. Volejte mi jenom v nejnutnějším případě. Jinak kdyby se něco dělo, dáme vám vědět.“

Strčil jsem telefon do kapsy. Richie přejel prstem po mapě: ulice Stromořadí se táhla nahoře přes severozápadní roh městečka. „Tady,“ řekl velice tiše. Bylo to pouhé zašelestění pod mohutným šelestem moře. „Jestli jde k nám, bere to přes prázdný ulice a zkracuje si to přes zdi, bude mu to sem trvat deset, možná patnáct minut.“

„Jo, zhruba. Ale podle mě si to sem nenamíří přímo – určitě si není jistej, jestli jsme tohle hnízdo náhodou neobjevili. Bude nejdřív čmuchat kolem a lámat si hlavu, jestli to má risknout a vylézt nahoru, bude koukat, jestli tu neuvidí policajty, cizí auta, jestli se tu něco děje… dejme tomu, že pětadvacet minut se vším všudy.“

Richie na mě pohlédl. „Jestli si řekne, že je to příliš velký riziko, a práskne do bot, tak ho budou muset sebrat asistenti. Ne my.“

„S tím nemám problém. Pokud nevyleze sem nahoru, je to oficiálně prostě jenom chlápek, co si v zapadákově vyšel na noční procházku. Můžeme si zjistit, co je zač, a pěkně si s ním popovídat, ale pokud není tak blbej, že si vyšel v zakrvavených teniskách nebo nám rovnou nevyklopí plné doznání, stejně ho nebudeme moct zadržet. A jestli ho máme sebrat a po pár hodinách zase pokorně pustit, tak to já s radostí přenechám někomu jinýmu. Nemám zájem budit v něm pocit, že nás dva přechcal.“ Co bychom dělali, kdyby zdrhnul, tím jsem se netrápil. Věděl jsem, že jde za námi, věděl jsem to stejně jistě, jako bych ho cítil, jako by se jeho pronikavé, ostré pižmo vznášelo nad střechami a sutinami a pomalu se sunulo k nám. Od chvíle, kdy jsem to doupě spatřil, věděl jsem, že se do něj vrátí. Uprchlé zvíře se dříve či později vrací domů.

Richieho myšlenky pádily stejným směrem. „Přijde,“ řekl. „Už teďka je blíž než včera v noci; nedá mu to, bude chtít zjistit, co se děje. Až uvidí Janine…“

„Proto jsme ji nechali stěhovat věci do kuchyně,“ odpověděl jsem. „Vsadím se, že nejdřív si půjde očíhnout dům Spainových zepředu, z rozestavěných baráků přes ulici. Odtud ji uvidí a bude chtít vědět, co se všemi těmi věcmi dělá, ale to bude moct zjistit jenom tady zezadu. Domy jsou namačkané jeden na druhý, takže nemůže jednoduše přelézt zeď a přeskočit dozadu do zahrady, ale bude to muset vzít po Mezní.“

Horní konec ulice byl tmavý, domy nahuštěné; dolní úsek se vinul zalitý měsíčním světlem. „Já si vezmu brýle a budu hlídat horní konec silnice, ty dávej pozor na dolní. Kdybys viděl jakýkoli pohyb, ozvi se. Jestli sem fakt přijde, zkusíme to vyřídit potichu – bude lepší, když místní nebudou mít ponětí, že se něco děje –, ale je dost možný, že nám nedá na výběr. A ani na vteřinu nesmíme pustit z hlavy, že tenhle chlap je nebezpečnej. Podle dosavadní zkušenosti není důvod se domnívat, že má u sebe zbraň, ale radši budeme předpokládat, že ji má. Se zbraní nebo beze zbraně, tohle je vzteklý zvíře a my jsme v jeho doupěti. Měj na paměti, co provedl tam dole, a buď si jistej, že kdyby dostal šanci, provedl by tobě a mně to stejný.“

Richie přikývl. Podal mi brýle na noční vidění a rychle a efektivně začal házet svoje věci zpátky do brašny. Složil jsem mapu, pozůstatky po Richieho hodování jsem nacpal do igelitové tašky a strčil ji na stranu. Do pár vteřin na podlahových prknech a zdech z tvárnic v místnosti nezůstalo zhola nic, jako bychom tam nikdy nebyli. Naše brašny jsem uklidil do tmavého kouta.

Richie se usadil u okna s výhledem na spodní část ulice, vmáčkl se do klínu stínu pod parapetem a odhrnul růžek igelitu, aby viděl ven. Já hlídal dům Spainových – naše Fiona vešla do kuchyně s náručí plnou šatů, položila je na stůl a znovu odešla. Nahoře jsem viděl Jackovým oknem slabě světlo v Patově a Jennyině ložnici. Přitiskl jsem se na zeď u okna s výhledem na horní konec silnice a nasadil si brýle.

Moře zmizelo, proměnilo se v bezednou černotu. Na konci ulice se do dálky táhlo jednotvárné šedivé mřížoví lešení; přes ulici přeletěla sova, nesla se na vzdušných proudech jako hořící papír. Bylo nekonečné ticho.

Zíral jsem skrz brýle tak upřeně, že jsem měl pocit, jako by mi ztuhla víčka, ale bezpochyby jsem občas zamrkal. Nebylo nic slyšet. Horní konec ulice byl dlouho prázdný, ale potom tam zčistajasna stál a bíle a divoce zářil jako anděl mezi potemnělými ruinami. Tvář mu tak svítila, že se na ni skoro nedalo dívat. Stál nehybně, poslouchal, jako gladiátor u vstupu do arény – s hlavou vzpřímenou, s pažemi volně podél těla, s rukama napůl sevřenýma, připraven.

Ani jsem nedýchal. Jedním okem jsem na něj dál hleděl a přitom jsem zamával na Richieho. Když se ke mně otočil, ukázal jsem z okna a naznačil, ať jde ke mně.

Richie se přikrčil a proklouzl pod oknem na mou stranu, jako by nic nevážil. Když se přitiskl zády ke zdi, viděl jsem, že položil ruku na rukojeť pistole.

Muž přicházel pomalu po silnici, opatrně našlapoval, při každém sebenepatrnějším zvuku otočil hlavu. V rukách nic neměl, žádné zařízení pro noční vidění; jen on sám. V zahradách odhopsávala z jeho dosahu drobounká svítící zvířátka. Jak zářil oproti té změti železa a betonu, vypadal jako poslední člověk na Zemi.

Když byl už u vedlejšího domu, odložil jsem brýle a ta vysoká zářící postava pohasla do temného chuchvalce, který se sune nocí a nese k vašemu prahu zlo. Dal jsem Richiemu znamení a odplížil jsem se od okna do stínu. Richie se vmáčkl do protějšího kouta; chvíli jsem ho slyšel rychle oddechovat, ale potom se uklidnil a zatajil dech. Když ten člověk poprvé položil ruku na kovovou trubku, lešení se rozvibrovalo a domem projel temný záchvěv.

Jak lezl vzhůru, hluboký šelest sílil jako víření bubnu, až nakonec utichl. V okně se objevila hlava a ramena temnější než tma za nimi. Viděl jsem, jak zkoumá všechny kouty, ale místnost byla široká a kryl nás stín.

Přenesl se dovnitř přes parapet s lehkostí, která prozrazovala, že to předtím už dělal tisíckrát. V okamžiku, kdy se jeho nohy dotkly podlahy a otočil se k oknu, kde měl pozorovatelnu, vyskočil jsem ze svého kouta a vší silou do něj zezadu strčil. Chraptivě zalapal po dechu a zavrávoral kupředu. Sevřel jsem ho do kravaty, druhou rukou mu zkroutil paži za záda a přimáčkl ho na zeď. Zprudka se zavrčením vydechl. Když otevřel oči, hleděl do hlavně Richieho pistole.

„Policie,“ řekl jsem. „Ani hnout.“

Všechny svaly v těle měl zaťaté, jako by byl z ocelových prutů. „Z bezpečnostních důvodů vám nasadím pouta,“ pokračoval jsem a vlastní hlas mi zněl chladně, odměřeně a cize. „Máte u sebe zbraň?“

Jako by mě neslyšel. Uvolnil jsem opatrně sevření; nehýbal se, ani sebou necukl, když jsem mu zkroutil zápěstí dozadu a natěsno zaklapl pouta. Richie ho rychle a zprudka prošacoval a vše, co našel, odhodil na podlahu na hromádku – baterku, balíček papírových kapesníků, mátové bonbony. Ať už měl auto schované, kde chtěl, nechal v něm průkaz totožnosti, peníze i klíče. Šel nalehko, aby ho neprozradilo ani sebenepatrnější zacinkání.

„Teď vám pouta sundám, abyste mohl slézt po lešení dolů,“ řekl jsem. „Radil bych vám nezkoušet žádnou pitomost. Nikam by to nevedlo, kromě toho, že by to mě a mého kolegu řádně namíchlo. Zajedeme si popovídat k nám na ústředí. Tam vám vrátíme vaše věci. Máte něco proti tomu?“

Byl duchem jinde nebo se o to aspoň ze všech sil snažil. Oči přimhouřené proti měsíčnímu světlu upíral kamsi na oblohu za oknem, nad střechu Spainových. „Výborně,“ řekl jsem, když bylo zjevné, že se žádné odpovědi nedočkám. „Beru to tedy tak, že nejste proti. Kdybyste změnil názor, nestyďte se ozvat. Teď jdeme.“

Richie slezl dolů jako první, nemotorně, přes každé rameno přehozenou jednu brašnu. Čekal jsem a držel naši kořist za řetízek mezi zápěstími, dokud mi Richie zdola neukázal zdvižený palec. Potom jsem odcvakl pouta a řekl: „Běžte. A žádné rychlé pohyby.“

Když jsem ho vzal za rameno a nasměroval ho k oknu, probral se a škobrtnul o holou podlahu. V okně se na okamžik zastavil; viděl jsem, že mu ta myšlenka prolétla hlavou, ale než jsem stačil něco říct, určitě mu došlo, že z téhle výšky by si nanejvýš tak zlomil kotníky. Prosmýkl se oknem a poslušně jako pejsek začal šplhat dolů.

Svou přezdívku jsem dostal od jednoho kluka ještě na policejní škole, když jsem při fotbalovém zápase zaskóroval parádní dělovkou. Přijal jsem ji, protože jsem si říkal, že mě v životě donutí vymáčknout ze sebe maximum. V okamžiku, kdy jsem v té hrozné místnosti, naplněné měsíčním světlem, křikem moře a nekonečným číháním a špehováním, na vteřinu osaměl, cosi hluboko v mé mysli si řeklo: Čtyři případy vyřešené do osmačtyřiceti hodin. To už je slušná dělovka. Chápu, že hodně lidí by mě mělo za cvoka, a chápu proč, ale to nic nemění na následující skutečnosti: potřebujete mě.

10

Namířili jsme si to neobydlenými ulicemi. Drželi jsme ho s Richiem každý z jedné strany pod paží, jako bychom vedli domů z flámu opilého kamaráda. Nikdo z nás neřekl ani slovo – většina lidí by měla aspoň pár otázek, kdybyste jim nasadili náramky a vlekli je do policejního auta, ale tenhle chlap nic. Hluk moře pomalu ustoupil zbytku noci, pištění netopýrů, větru lomcujícímu zapomenutými kusy plachtoviny; na chvíli k nám odněkud dolehlo přerývané pokřikování výrostků, slabé a vzdálené se odráželo od betonu a cihel. Jednou jsem zaslechl hlasité polknutí, jako by ten chlap snad brečel, ale nedíval jsem se na něj. Došlo mu, že prohrál.

Posadili jsme ho na zadní sedadlo. Richie se opřel o kapotu a já poodešel z doslechu, abych vyřídil pár hovorů – hlídkující asistenty jsem poslal hledat auto, které by mělo být zaparkované kdesi nedaleko od městečka, asistentce, naší návnadě, jsem řekl, že už může domů, zavolal jsem na oddělení, že budeme potřebovat výslechovou místnost. Potom jsme beze slova vyrazili k Dublinu. Strašidelnou temnotu městečka a kostry lešení, které se vynořovaly odnikud a rýsovaly se chladně proti hvězdám, vystřídalo plynulé tempo dálnice, záblesky odrazek a obrovský bdělý měsíc, jenž se nás z boku držel; potom kolem nás postupně začaly narůstat barvy a ruch města, putyky a rychlá občerstvení, svět za našimi zavřenými okny znovu začal ožívat.

Služebna byla ztichlá, a když jsme vešli, jen dva chlapi ve službě vzhlédli od kafe, aby se podívali, kdo se to vrací z noční výpravy s úlovkem. Odvedli jsme ho do výslechové místnosti. Richie mu sundal pouta a já mu oddrmolil poučení o jeho právech tak monotónně, jako by to byla jenom bezvýznamná formalita. Otázku „právního zástupce“ odbyl divokým zakroucením hlavy. Když jsem mu dal do ruky propisku, podepsal se bez jediné otázky. Podpis byl roztřesený klikyhák, z něhož bylo k rozeznání pouze počáteční C. Zvedl jsem papír a odešel.

Sledovali jsme ho z pozorovací komory přes jednosměrné zrcadlo. Poprvé jsem měl možnost si ho pořádně prohlédnout. Krátké hnědé vlasy, vystouplé lícní kosti, výrazná brada s několikadenním nazrzlým strništěm; na sobě měl černý vlněný kabát, který už toho hodně zažil, tlustý šedý svetr s rolákem a vybledlé džíny, tedy dokonalý ohoz pro noční slídění. Na nohou měl pohorky – tenisky byly fuč. Byl starší, než jsem si myslel, a taky vyšší – těsně před třicítkou a nějakých sto osmdesát centimetrů –, ale byl tak hubený, že vypadal jako v posledním stadiu hladovky. Ta vyzáblost mu ubírala na věku, mohutnosti i hrozivosti a právě tato iluze mu mohla u Spainových otevřít dveře.

Pokud jsem si stačil všimnout, neměl na sobě žádné rány ani podlitiny, ale to vše se mohlo skrývat pod oblečením. Zapnul jsem topení ve výslechové místnosti naplno.

Byl to fajn pocit, vidět ho tam sedět. Většina našich výslechových místností by potřebovala hodit do pořádku a vůbec z gruntu zlidštit, ale já je mám rád přesně takové, jaké jsou. Naše teritorium kope za nás. Ve Ztraceném Přístavu to byl stín procházející zdmi, páchnoucí po jodu, krvi a mořské vodě, se střepy měsíčního světla v očích. Teď to byl obyčejný chlápek. Jako každý, když ho posadíte mezi tyhle čtyři stěny.

Seděl shrbeně a strnule na nepohodlné židli a zíral na svoje pěsti položené před sebou na stole, jako by čekal, že ho budeme mučit. Ani se nerozhlédl po místnosti – linoleum poďobané letitými jizvami od cigaret a zbytky žvýkaček, stěny s vyrytými nápisy, stůl přišroubovaný k podlaze a registrační skříň, v rohu u stropu zvědavá červená kontrolka videokamery –, aby věděl, kde vůbec je. „Co o něm víme?“ zeptal jsem se.

Richie na něj hleděl tak upřeně, že měl nos skoro přitisknutý na sklo. „Nic nebere. Zezačátku jsem si myslel, že by moh jet v nějakým fetu, poněvač je tak vyzáblej, ale sjetej není.“

„Aspoň ne v téhle chvíli. Tím líp pro nás – jestli z něj něco dostaneme, nebude se potom moct vymlouvat, že byl pod vlivem. Co ještě?“

„Samotář. Noční tvor.“

„Správně. Všechno svědčí o tom, že si radši drží lidi od těla – rajcuje ho sledovat je z dálky, ke Spainovým se vloupal, když byli pryč, a ne když spali. Takže až ho budeme chtít zmáčknout, vlítneme na něj zblízka, hezky z očí do očí, oba dva naráz. A protože je to noční tvor, zmáčkneme ho před rozbřeskem, až začne uvadat. Ještě něco?“

„Nemá žádnej snubní prsten. S největší pravděpodobností žije sám – když je celou noc venku, nikdo si toho nevšimne a nevyptává se, kde byl.“

„Což pro nás může bejt plus i mínus. Pokud v úterý přišel v šest ráno a čtyři hodiny v kuse měl zapnutou pračku, žádnej spolubydlící nám to nedosvědčí, ale na druhou stranu se nemusí obtěžovat něco před někým schovávat. Až objevíme jeho kutloch, bude tu šance, že tam pro nás nechal menší dáreček – třeba zakrvavený šaty nebo tu památeční propisku. Nějakou trofej, kterou si tu noc odnesl.“

Muž se pohnul, sáhl si na tvář, nemotorně si utřel pusu. Rty měl oteklé a popraskané, jako by celou věčnost nepil.

„A určitě nikde nedělá osm hodin denně,“ pokračoval Richie. „Buď je bez práce, nebo je na volný noze, anebo možná dělá na šichty nebo na nějakej částečnej úvazek – jinak by si nemoh dovolit trávit v tom hnízdě nahoře celou noc, kdy se mu zlíbí; to by byl druhej den v práci hotovej. Podle oblečení bych řek střední třída.“

„Já taky. A dosud má čistej rejstřík – pamatuj, že jsme jeho otisky neměli v databázi. Nejspíš se s nikým, kdo je v databázi, ani nezná. Musí bejt zmatenej a vyděšenej. To nám hraje do karet, ale schováme si to jako trumf na později. Zkusíme to s ním nejdřív po dobrým, uvidíme, kam to povede, a pak na něj vlítneme, až se z toho posere. Je dobrý, že tenhle nám odsud nevypochoduje. Chlápek ze střední třídy, nejspíš s úctou k autoritám, neumí v tom chodit… Ten tu zůstane dřepět, dokud ho nevykopneme.“

„Jo. Nejspíš.“ Richie nepřítomně kreslil abstraktní obrazce na sklo zamlžené od vlastního dechu. „Jenže to je všecko, co o něm dokážu říct. Chápeš? Tenhle chlap je tak systematickej, že si zřídí pozorovatelnu, ale přitom tak nesystematickej, že se ani neobtěžuje ji zlikvidovat. Je dost chytrej na to, aby se dostal do baráku, ale dost blbej na to, aby odtud odnesl zbraně. Umí se ovládat natolik, že je schopnej číhat celý měsíce, ale přitom už druhou noc po vraždě to nevydrží a jde omrknout svou skrýš – a to musel vědět, že to tam kolem budem hlídat. Tohle mi prostě rozum nebere.“

Kromě toho, tenhle chlapík vypadal příliš chatrně na to, aby byl něčeho takového schopný. To mě ovšem nemohlo vyvést z míry. Spousta těch nejbrutálnějších dravců, které jsem pochytal, působila něžně jako koťátko – jakmile totiž skolí svou oběť, zkrotnou vyčerpáním a uspokojením. „Neovládá se o nic víc než pavián. Žádnej z nich. Každej z nás někdy chtěl v životě někoho zabít – neříkej, že ty ne. Tihle lidi se od nás liší jenom v tom, že oni se neovládnou a udělají to. Sloupni z nich lidskou slupku a máš před sebou zvířata – řvoucí krvelačná zvířata, který serou kolem sebe. A s tím musíme pracovat. Na to nikdy nezapomínej.“

Richie se netvářil, že by ho to přesvědčilo. „Myslíš, že jsem k nim tvrdej?“ zvedl jsem obočí. „Že se k nim společnost zachovala škaredě a že bych měl projevit trochu víc soucitu?“

„To ne. Jenom… když není schopnej se ovládat, jak to, že se tak dlouho držel zpátky?“

„Nedržel se zpátky,“ odpověděl jsem. „Něco nám tu zatím uniká.“

„Jak to myslíš?“

„Jak říkáš, minimálně několik měsíců, nejspíš ještě déle, tenhle chlap Spainovy jenom špehoval a tu a tam se jim možná prošel po baráku, když byli pryč. A to ne proto, že by se dokázal bůhvíjak ovládat, ale proto, že mu to bohatě stačilo ke spokojenosti. A potom tuhle idylku zničehonic utne, zahodí dalekohled a jde si to s nimi vyřídit hezky ručně? To nemohlo bejt jen tak samo sebou. Něco se muselo stát, ten poslední týden; něco důležitýho. Budeme muset zjistit, co to bylo.“

Muž ve výslechové místnosti si protřel oči pěstí a zíral na své ruce, jako by na nich hledal krev či slzy. „A ještě něco ti povím,“ řekl jsem. „Cítí ke Spainovým silné citové pouto.“

Richie si přestal kreslit. „Myslíš? Já myslel, že v tom nebylo nic osobního. To, jak si udržoval odstup…“

„Ne. Kdyby to byl profík, tak je teďka už dávno doma – hezky by nás poučil, že ho nemůžeme zatknout, a vůbec by nám nevlezl do auta. A není to ani psychopat, kterej by si vybral Spainovy jenom tak pro legraci. To, jak čistě oddělal děti, jak zmasakroval rodiče, jak zřídil Jenny obličej… Měl k nim citové pouto. Minimálně žije v domnění, že si byli blízcí. Je víc než pravděpodobné, že se na něj Jenny nanejvýš usmála ve frontě v Tescu a žádná větší interakce mezi nimi neproběhla, ale aspoň v jeho hlavě mezi nimi bylo nějaké pouto.“

Richie znovu dýchl na sklo a vrátil se ke kreslení, tentokrát pomaleji. „Takže si myslíš, že to jednoznačně udělal on?“

„Na to, abych něco považoval za jednoznačný, je dost brzo,“ odpověděl jsem. Nemělo smysl mu vykládat, jak mi v autě s tím chlapem za zády zesílilo chvění v uších natolik, že jsem se skoro bál, abych nesjel do škarpy. Z toho člověka sálala do okolí špatnost silná a odpudivá jako petrolej, jako by jí byl celý nasáklý. „Ale jestli se ptáš na můj osobní názor, tak jo. Je to on. Na to vem jed.“

Chlap zvedl hlavu, jako by mě slyšel, a jeho na pohled bolestivě opuchlé zarudlé oči přejížděly po místnosti. Na vteřinu spočinuly na jednosměrném zrcadle. Možná viděl v televizi dost kriminálek na to, aby mu došlo, co to je; možná že to, co mi v autě třepotalo v lebce, fungovalo oboustranně a pištělo mu v zátylku jako netopýr, že jsem schovaný za zrcadlem. Poprvé zaostřil zrak, jako by se mi díval přímo do očí. Rychle a zhluboka se nadechl a zvedl bradu, na znamení, že je připraven.

Tak moc jsem tam zatoužil jít, až mě z toho svrběly prsty. „Necháme ho ještě patnáct minut přemýšlet,“ řekl jsem. „Pak tam půjdeš sám.“

„Jenom já?“

„Bude tě brát jako menší hrozbu. Jsi mu věkově blíž.“ A taky tu byl třídní rozdíl – hošánek ze střední třídy by mohl mít kluka z dělnické čtvrti, jako je Richie, za křupana a podcenit ho. Chlapi z oddělení by si ťukali na čelo, kdyby viděli, jak tenhle výslech přenechávám úplnému nováčkovi, ale Richie nebyl obyčejný bažant, a měl jsem pocit, že v tomhle případu jsme rovnocenní parťáci. „Stačí, když ho uklidníš, Richie. Nic víc. Zjisti jméno, jestli to půjde. Přines mu šálek čaje. O případu se vůbec nezmiňuj a pro lásku boží, ne abys mu dal příležitost požádat o právníka. Nechám tě s ním pár minut a pak tam přijdu, fajn?“

Richie přikývl. „Myslíš, že z něho dostanem doznání?“ zeptal se.

Většina se nikdy nepřizná. Můžete jim klidně ukázat zbraň s jejich otisky odshora až dolů, jejich šaty celé od krve oběti a záběry z průmyslové kamery, na kterých ji berou něčím přes hlavu, a stejně si budou hrát na dotčené neviňátko a kvílet, že je to celé podvod. U devíti lidí z deseti sahá pud sebezáchovy hluboko pod soudnost, hluboko pod racionalitu. Modlíte se, abyste dostali toho desátého, který má v pudu sebezáchovy trhlinku, kde ještě hlouběji najdete něco jiného – potřebu pochopení, potřebu zavděčit se vám, občas i svědomí. Modlíte se, abyste dostali toho, jenž v morku kostí a ještě hlouběji netouží po záchraně; toho, který stojí na vrcholku útesu a bojuje s nutkáním skočit. Potom už jen stačí tu trhlinku najít a tlouct do ní.

„Zkusíme to. Šéf chodí v devět, takže na to máme šest hodin. A ráno mu předložíme doznání hezky zabalený a s mašlí.“

Richie znovu přikývl. Svlékl si bundu a tři teplé svetry, hodil je na židli a najednou byl vytáhlý a kostnatý jako nějaký puberťák v tmavě modrém tričku s dlouhými rukávy, které bylo zřídlé praním. Stál klidně u skla a pozoroval muže, jak se stále víc hrbí nad stolem, dokud jsem se nepodíval na hodinky a neřekl: „Běž na to.“ Potom si prohrábl vlasy, napustil do dvou kelímků chlazenou vodu a odešel.

Vedl si dobře. Už ve dveřích podával muži kelímek se slovy: „Soráč, kámo, chtěl jsem ti to přinýst už dřív, ale měl jsem ňáký lítání… V pohodě? Nebo bys raděj čaj, co?“ Nasadil ještě výraznější přízvuk než normálně. I jeho napadlo vsadit na třídní rozdíl.

Když se dveře otevřely, muž nadskočil skoro až ke stropu, a dosud lapal po dechu. Zakroutil hlavou.

Richie stál nad ním a vypadal na patnáct. „Fakt ne? Kafe?“

Další zakroucení hlavou.

„Bezva. Kdybys chtěl ještě, dáš vědět, že jo?“

Muž přikývl a natáhl se po vodě. Židle pod jeho vahou zapraskala. „Á, moment,“ řekl Richie. „Dal ti ten rozvrzanej krám.“ Rychlý a kradmý pohled na dveře, jako bych za nimi mohl číhat. „Hele, vyměň si ji. Vem si tuhle.“

Muž se nemotorně přesunul na vedlejší. Nejspíš byla úplně stejná – všechny židle ve výslechové místnosti jsou vybrané tak, aby se na nich sedělo nepohodlně –, ale muž řekl tiše, že jsem ho skoro neslyšel: „Díky.“

„Za nic. Detektiv Richie Curran.“ Podával mu ruku.

Muž ji nepřijal. „Musím vám říkat, jak se jmenuju?“ zeptal se. Hlas měl tichý a klidný, příjemný, maličko nakřápnutý, jako by v poslední době moc nemluvil. Přízvuk mi nic neříkal; mohl být odkudkoli.

Richie se zatvářil překvapeně. „Nechceš? Proč?“

Muž po chvíli sám k sobě zamumlal: „… je to fuk…“ A představil se Richiemu s mechanickým potřesením rukou: „Conor.“

„Conor jak dál?“

Po nepatrném zaváhání: „Doyle.“ Sice si to vymyslel, ale to nehrálo roli. Ráno už budeme mít jeho bydliště, jeho auto, nebo obojí, a obrátíme je vzhůru nohama, dokud nenajdeme mimo jiné i nějaký jeho průkaz totožnosti. Prozatím jsme potřebovali vědět jenom to, jak ho oslovovat.

„Těší mě. Za moment tady bude detektiv Kennedy a dá s tebou řeč.“ Richie balancoval opřený zadkem o roh stolu. „Povím ti teda, že jsem si oddech, když ses tam nakonec objevil. Nemoh jsem se dočkat, až odtamtud vypadnu. Já vím, že fůra lidí je ochotná vypláznout pořádnej balík za dovolenou u móře, ale já teda na venkově nic tak úžasnýho nevidím.“

Conor neznatelně, trhavě pokrčil rameny. „Je tam klid.“

„Jenže mě klid nerajcuje. Jsem obyčejnej kluk z města; dopřej mi kravál, auťák na auťáku a jsem ve svým živlu. A taky mi tam málem umrzly koule. Ty jseš odtamtud, že jo?“

Conor zprudka zvedl hlavu, ale Richie usrkával vodu a koukal na dveře, jako by si klábosením jenom krátil čekání. „Z Brianstownu nikdo není,“ odpověděl Conor. „Všichni se tam nastěhovali nedávno.“

„No však tak jsem to myslel. Jako že tam bydlíš, ne? Ježkovy voči, já bych tam nebydlel ani za zlatý prase.“

Vyčkával s výrazem nevinné zvědavosti, dokud Conor neřekl: „Ne. V Dublinu.“

Takže nebyl místní. Richie zabodoval a ušetřil nám při výslechu spoustu dřiny. Pokynul mu kelímkem a zvesela připil: „Na Dubliňáky. Zlatý město. Ani párem volů by nás odcuď neodtáhli, no nemám recht?“

Další pokrčení rameny. „Klidně bych na venkově bydlel. Přijde na to.“

Richie si přitáhl špičkou chodidla volnou židli a položil si na ni nohy, aby si mohl tenhle zajímavý pokec náležitě vychutnat. „To jako fakt? A přijde na co?“

Conor si ztěžka promnul tvář a snažil se soustředit. Richie ho vyváděl z rovnováhy a vytvářel v jeho koncentraci drobné trhlinky. „Co já vím? Když máte rodinu, aby si děti měly kde hrát.“

„Ale,“ řekl Richie a mávl rukou. „Jasně, jenže já jsem svobodnej chlap. Potřebuju někam zajít na pár drinků, sbalit nějaký holky, co by to bylo jinak za život, no ne?“

Udělal jsem dobře, že jsem ho tam poslal. Bavil se s ním nenuceně jako někde na pláži a odváděl skvělou práci. Byl jsem ochotný se vsadit, že Conor vešel do té místnosti pevně rozhodnutý držet jazyk za zuby celou věčnost, pokud to bude nutné. Každý detektiv, dokonce i Quigley, má svoje fígle, specialitky, které zvládá líp než kdokoli jiný. Všichni víme, pro koho poslat, když je nutné uklidnit svědka nebo na někoho fofrem pustit trochu hrůzy, ale Richieho talent byl vůbec z nejvzácnějších – dokázal v podezřelém vyvolat pocit, že si spolu jenom tak povídají, stejně jako jsme si spolu povídali my dva, když jsme čekali v Conorově skrýši; že v něm Richie nevidí klíč k vyřešení případu ani zlosyna, kterého je třeba pro blaho společnosti dostat za katr, ale obyčejnou lidskou bytost. To se mohlo hodit.

„To flámování vás časem přejde. Člověku začne jít o něco jiného,“ řekl Conor.

Richie zvedl ruce nad hlavu. „Když myslíš. A o co by mně pak jako mělo jít, kámo?“

„O něco, k čemu se můžete vracet domů. O ženu. Děti. Kousek klidu. Obyčejné věci.“

Vkrádalo se mu to do hlasu, pomalu a těžce, jako stín rýsující se pod tmavou hladinou – smutek. Poprvé jsem k tomu člověku pocítil náznak soucitu. A zároveň s tím znechucení, které mě skoro vymrštilo do výslechové místnosti, nutkání pustit se do něj.

„Tak na to mě teda neužije,“ řekl Richie zvesela a zkřížil ukazováčky.

„Však počkejte.“

„Mně je třiadvacet. Než mi začnou tikat biologický hodiny, je ještě hromada času.“

„Jenom počkejte. Noční kluby, všechny ty holky zmalované jedna jako druhá a každý do sebe lije chlast, aby si mohl hrát na někoho, kým není, to vám za chvíli začne lézt krkem.“

„Jo ták. Ty ses spálil, že jo? Přived sis domů kotě a vyklubala se z něj vzteklá fena?“

Richie se zakřenil. „Možná,“ odpověděl Conor. „Něco na ten způsob.“

„To znám, kámo. Pivní brejle, to je svinstvo. No a kam teda chodíš balit buchty, když tě tak štvou noční kluby?“

Pokrčení rameny. „Moc nikam nechodím.“

Začínal se k Richiemu natáčet bokem, ignorovat ho – bylo načase zařadit vyšší rychlost. Vpadl jsem do výslechové místnosti jako velká voda: rozrazil jsem dveře, udělal jsem piruetu s židlí a postavil ji čelem ke Conorovi – Richie v rychlosti sklouzl ze stolu na židli vedle mě –, opřel jsem se o opěradlo a vytřepal z rukávů manžety. „Conore,“ vybafnul jsem na něj, „nevím jak ty, ale já osobně bych rád vyřídil tuhle věc co nejdřív, abychom se všichni stihli ještě trochu vyspat. Co ty na to?“ Než stihl cokoli říct, zvedl jsem ruku. „Prr, brzdi, hochu zbrklá. Je mi jasný, že toho máš na srdci fůru, ale ještě dostaneš příležitost si ulevit. Nejdřív mi dovol, abych se s tebou podělil o pár informací.“ Musíte jim ukázat, že teď jsou vaši; že od téhle chvíle budete vy rozhodovat o tom, kdy budou moct promluvit, napít se, zakouřit si, vyspat se, vychcat se. „Já jsem detektiv Kennedy, tohle je detektiv Curran a ty jsi tu jenom proto, abys nám odpověděl na několik otázek. Nejsi zatčenej, nic takovýho, ale potřebujeme si s tebou popovídat. Jsem si naprosto jist, že je ti jasný, o co nám jde.“

Conor ztěžka zakroutil hlavou jediným pohybem hlavy ze strany na stranu. Znovu upadal do toho tíživého mlčení, ale to mi vyhovovalo, alespoň pro tuto chvíli.

„Ale no tak,“ ozval se Richie vyčítavě. „Kvůli čemu myslíš, že tady asi tak jseš? Kvůli velký vlakový loupeži?“

Žádná odpověď. „Nechte ho bejt, detektive Currane. Dělá jenom to, co mu bylo řečeno, že ano, Conore? Řekl jsem mu, ať mlčí, tak mlčí. To se mi líbí. Je fajn si hned zezačátku vyjasnit pravidla.“ Zapíchl jsem prsty do desky stolu a zamyšleně je pozoroval. „Takže, Conore, jsem si jist, že si dokážeš představit příjemnější způsob, jak strávit noc. V tom s tebou souhlasím. Ale pokud se na to podíváš ze správného úhlu, pokud se nad tím zamyslíš, tak dneska v noci jsi měl pořádnou kliku.“ Vrhl na mě pohled, v němž se zračila ryzí, surová skepse.

„Je to tak, příteli můj. Víš stejně dobře jako my, že v tom domě sis hnízdečko dělat neměl, protože ti nepatří, nebo snad ano?“

Nic. „Nebo se možná pletu,“ procedil jsem koutkem úsměvu. „Možná že až si to budeme ověřovat u developera, potvrdí nám, že jsi na ten dům složil jako zálohu tučnou sumičku, co? Že bych ti dlužil omluvu, hochu? Že bys měl skutečně v plánu investovat do nemovitosti?“

„Ne.“

Mlasknul jsem a zahrozil mu prstem. „Já si to myslel. Ty ty ty. To, že tam nikdo nebydlí, synu, neznamená, že se tam nakvartýruješ se vším všudy. Pořád je to nedovolené vniknutí a vloupání, chápeš? Zákon nepřivře jedno oko jenom proto, že tys v tom domku našel zalíbení a náhodou v něm zrovna nikdo nebydlel.“

Snažil jsem se znít co nejpovýšeněji. Fungovalo to, Conorovi to nakonec rozvázalo jazyk. „Já se nikam nevloupal. Jenom jsem tam vlezl.“

„Což je naprosto irelevantní, jak ti zajisté vysvětlí právníci. Samozřejmě, pokud necháme věci dojít tak daleko, což“ – zvedl jsem prst – „není nutný. Protože, jak jsem říkal, Conore, jsi dítě štěstěny. Detektiva Currana a mě totiž žádnej podělanej paragraf o neoprávněným vniknutí nezajímá – ne dneska v noci. Řeknu ti to takhle: pokud si spolu dva lovci vyjdou na noc, jde jim o velkou kořist. Když natrefí dejme tomu jenom na zajíce, je to lepší než nic; ale pokud je zajíc přivede na stopu grizzlyho, nechají zajíce odhopsat spokojeně domů a pustí se za grizzlym. Chápeš?“

Vysloužil jsem si tím znechucený pohled. Hodně lidí mě považuje za nabubřelého šmejda, který se až příliš rád poslouchá, což mi ovšem absolutně vyhovuje. Jenom si poslužte a mějte mě za pitomce; poslužte si a přestanete se hlídat.

„Chci tím říct, synu, že ty jsi obrazně řečeno ten zajíček. Ukaž nám něco většího a odhopsáš si pryč. V opačném případě si nad krbovou římsu pověsíme tvoji střapatou hlavičku.“

„Co vám mám ukázat?“

Náhlá agresivita v jeho hlase mi prozrazovala sama o sobě, že se ptát nepotřeboval. Ignoroval jsem ji. „Jsme lovci, co jdou po informacích, a ty jsi ten, kdo nám je může dát. Protože když sis vybíral barák, do kterýho bys mohl neoprávněně vniknout, měl jsi šťastnou ruku. Jak sis zcela jistě všiml, z toho tvýho hnízdečka je výhled přímo do kuchyně domu číslo devět ve Strmé ulici. Jako bys měl svoji soukromou reality show čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.“

„Nejnudnější reality show na světě,“ dodal Richie. „Nebyl by větší odvaz zajít třeba do striptýzovýho baru? Anebo někam, kde obsluhujou holky nahoře bez?“

Ukázal jsem na něj prstem. „Jenže to my nevíme, jestli byla nudná, nebo ne. To teprve musíme zjistit. Conore, hochu zlatá, pověz nám, ti lidi, co bydlí v devítce, jsou nudní?“

Conor nad tou otázkou přemítal, vážil rizika. Nakonec řekl: „Rodina. Muž a žena. Holčička a chlapeček.“

„A do hajzlu, nepovídej. Omluv mé výrazivo, ale to jsme si už byli schopní zjistit sami; nejsme tu totiž za detektivy jen tak pro nic za nic. Jací jsou? Jak tráví čas? Vycházejí spolu? Cukrují tam, anebo na sebe v jednom kuse řvou?“

„Neřvou. Dřív si spolu…“ Znovu ten smutek hluboko v jeho hlase, temný a těžký. „Hráli si.“

„A copak hráli? Monopoly?“

„Teďka je mi už jasný, z jakýho důvodu sis je vybral,“ obrátil Richie oči v sloup. „Hotový vzrůšo, co?“

„Jednou si třeba postavili v kuchyni hrad z krabic a přikrývek. Hráli si na kovboje a indiány, všichni čtyři; děti po něm lezly, tváře pomalované její rtěnkou jako válečnými barvami. Po večerech, když dali děti spát, sedávali spolu venku na zahradě. U láhve vína. Hladila ho po zádech. Smáli se spolu.“

Byla to nejdelší řeč, jakou jsme z něj dostali. Umíral touhou o Spainových mluvit, jenom se na tu příležitost třásl. Pokýval jsem hlavou, vytáhl blok a propisku a načmáral pár klikyháků, které měly vypadat jako poznámky. „To není špatný, Conore, hochu zlatá. Přesně tohle nás zajímá. Jenom tak dál. Takže bys řekl, že jsou spokojení? Že je to šťastné manželství?“

„Řekl bych, že to bylo nádherné manželství. Nádherné.“

Bylo. „Nikdy jsi neviděl, že by jí udělal něco špatného?“

Zprudka se ke mně otočil. Oči měl pod těmi oteklými červenými víčky šedivé a chladné jako voda. „Jako co?“

„To mi pověz ty.“

„Dřív jí pořád nosil dárky: maličkosti, luxusní čokoládu, knížky, svíčky – milovala svíčky. Když kolem sebe v kuchyni procházeli, dali si pusu. I po těch letech byli do sebe zamilovaní. Radši by se zabil, než by jí ublížil. Stačí?“

„Dobře, dobře,“ zvedl jsem ruce. „Jenom se ptám, no ne?“

„Tak tady máte odpověď.“ Ani nemrkl. Jeho kůže pod strništěm vypadala drsně, ošlehaná větrem, jako by na chladném mořském vzduchu trávil až příliš mnoho času.

„Toho si cením. Proto tady taky jsme, abychom si leccos vyjasnili.“ Pečlivě jsem si do bloku naškrábal poznámku. „Děti. Jaký jsou?“

„Ona byla jako panenka,“ řekl Conor. Smutek mu v hlase vystoupal až k hladině. „Jako děvčátko z dětské knížky. Chodila v růžových šatičkách. Nosila křidýlka, taková ta křidýlka jako víla…“

„‚Ona‘? Kdo ‚ona‘?“

„Holčička.“

„Ale no tak, milej zlatej, dost vytáček. Určitě víš, jak se jmenujou. Že by na sebe nikdy v zahradě nepokřikovali? Že by máma nikdy nesvolávala dětičky k večeři? Říkej jim jménem, pro lásku boží. Na to jsem už příliš starej, abych se vyznal ve všech těch on-ona-oni.“

„Emma,“ řekl Conor tiše, jako by se s tím jménem mazlil.

„Výborně. Tak co dál o Emmě?“

„Emma. Ráda si hrávala doma – zavázala si zástěrku a dělala třeba sušenky z čokolády a burizonů. Měla malou tabuli; vždycky před ni posadila všechny svoje panenky a hrála si na učitelku, učila je písmenka. Chtěla učit taky brášku, ale ten to nikdy dlouho nevydržel; rozházel panenky a utekl. Byla hodná. Veselá.“

Opět byla. „A její bratr? Jakej byl?“

„Pořád se smál, křičel – ani mu nebylo rozumět, křičel jenom tak, pro legraci a smál se tomu, až mu tekly slzy. On jí…“

„Jméno.“

„Jack. Jak jsem říkal, rozházel Emmě panenky, ale potom jí je přišel pomoct posbírat a dával jim pusinky na usmířenou. Dával jim napít šťávy. Když jednou Emma zůstala nemocná doma, s rýmou či tak něco, celý den jí nosil její věci, svoje hračky, svoji deku. Byli kouzelní. Oba dva. Hodní. Moc milí.“

Richie zašoupal pod stolem nohama – ze všech sil se snažil na to nemyslet. Zaťukal jsem si propiskou na zuby a prohlédl si poznámky. „Povím ti něco zajímavýho, Conore. Všiml jsem si, že neustále používáš slovo ‚dřív‘. Dřív si spolu hráli, Pat dřív nosil Jenny dárky… Že by to pak bylo jinak?“

Conor zíral na svůj odraz v jednosměrném zrcadle, jako by si měřil někoho cizího, nevypočitatelného a nebezpečného. Pak řekl: „Přišel o práci. Pat.“

„Jak to víš?“

„Zůstával tam i přes den.“

Stejně jako Conor, což zrovna nesvědčilo o tom, že by byl bůhvíjak pracovitá včelička. „Takže potom už žádný hry na kovboje a indiány? Žádný miliskování v zahradě?“

Znovu ten chladný šedivý záblesk v očích. „Když člověka vyhodí z práce, vleze mu to na mozek. Nejenom jemu. Spoustě lidí.“

Ten rychlý ústup do defenzivy – nedokázal jsem říct, jestli kvůli Patovi, nebo kvůli sobě. Zamyšleně jsem přikývl. „Takže tak ti to připadalo? Že mu to vlezlo na mozek?“

„Možná.“ Ostražitost usazená na dně znovu začala stoupat k hladině, seděl strnule.

„A na to jsi přišel jak? Uveď nám nějakej příklad.“

Trhnutí ramenem, které mohlo znamenat pokrčení. „Nevzpomenu si.“ Definitivnost v jeho hlase naznačovala, že si ani vzpomenout nehodlá.

Pohodlně jsem se posadil a beze spěchu si naoko dělal poznámky, aby měl čas se uklidnit. Vzduch v místnosti nabíral na teplotě, dusil nás a kousal jako vlna. Richie nahlas vydechl a ovíval se tričkem u krku, ale Conor jako by si toho ani nevšímal. Kabát měl stále na sobě.

„To je ale už pěkná řádka měsíců, co Pat přišel o práci,“ řekl jsem. „Jak dlouho už tam jezdíš takhle trávit čas?“

Vteřina mlčení. „Nevím přesně.“

„Rok? Dva?“

„Možná rok. Možná míň. Nepočítal jsem to.“

„A jak často?“

Tentokrát mlčení trvalo déle. Ostražitost začala krystalizovat. „Přijde na to.“

„Na co?“

Pokrčení rameny.

„Nechci po tobě žádnej pracovní výkaz s razítkem, Conore. Stačí přibližně. Každej den? Jednou týdně? Jednou za měsíc?“

„Možná párkrát do týdne. Spíš míň.“

Což znamenalo, že nejméně každý druhý den. „Kdy? Ve dne nebo v noci?“

„Většinou v noci. Někdy i přes den.“

„A co předminulou noc? To sis to do toho svýho hnízdečka namířil taky?“

Conor se opřel zády o opěradlo, založil ruce a zahleděl se na strop. „Nevzpomenu si.“

Konec rozhovoru. „Dobře,“ přikývl jsem. „Jestli se ti o tom ještě nechce mluvit, v pořádku. Můžeme si mezitím popovídat o něčem jiným. Popovídáme si o tobě. Co takhle děláš, když zrovna nebivakuješ v opuštěných barácích? Máš práci?“

Nic. „Ále, panenko skákavá, no ták,“ obrátil Richie oči v sloup. „Z tebe to leze jak z chlupatý deky. Co si myslíš, že uděláme? Seberem tě za to, že děláš ajťáka?“

„Nedělám ajťáka. Jsem webovej designér.“

A webový designér se jistě vyzná v počítačích natolik, aby v pohodě zvládl promazat počítač Spainových. „Vidíš, Conore? Ani to nebolelo, že? Jako webovej designér se přece nemáš zač stydět. Určitě to slušně nese.“

Trpký úšklebek s pohledem upřeným na strop. „Myslíte?“

„Krize,“ lusknul prsty Richie a ukázal na Conora. „Nemám pravdu? Máš bezva flek, před tebou světlá budoucnost, webovky jdou na dračku a pak to najednou krachne a prásk, jseš na podpoře.“

Znovu ten suchý smích. „Kéž by. Jsem na volné noze. Mně podporu nedají. Není práce, nejsou peníze.“

„A do hajzlu,“ řekl Richie náhle s očima vyvalenýma. „Že bys byl bezdomovec? Ale s tím ti můžem pomoct. Brnknu pár lidem…“

„Nejsem bezdomovec, do háje. To jste vedle.“

„Za to se přece nemusíš stydět. Dneska jsou mraky lidí…“

„Já ne.“

Richie se zatvářil nevěřícně. „Fakt? Takže bydlíš v baráku nebo nějakým bytě?“

„V bytě.“

„Kde?“

„V Killesteru.“ Severní část Dublinu – ideální pro pravidelné vyjížďky do Brianstownu.

„A bydlí s tebou někdo? Přítelkyně? Spolubydlící?“

„Nikdo. Jenom já. Stačí?“

Richie zvedl dlaně. „Akorát se ti snažím pomoct.“

„Já vaši pomoc nepotřebuju.“

„Mám jeden dotaz, Conore,“ řekl jsem. Točil jsem mezi prsty propiskou a se zájmem ji pozoroval. „Máš v tom svém bytě tekoucí vodu?“

„Co je vám po tom?“

„Jsem polda. Jsem zvědavej. Tak máš?“

„Jo. Studenou i teplou.“

„Elektřinu?“

„Do prdele,“ řekl ke stropu.

„Pozor na jazyk, synu. Máš elektřinu?“

„Jo. Elektřinu, topení, sporák i mikrovlnku. Jste moje máma, nebo co?“

„To ani zdaleka, milej zlatej. Protože já se tě teď ptám: když se můžeš pochlubit takovým pěkným, útulným staromládeneckým bytečkem se všemi moderními výdobytky, dokonce mikrovlnkou, tak proč do háje jezdíš chcát z okna do nějaký vymrzlý díry v Brianstownu?“

Mlčel. „Budu potřebovat slyšet odpověď, Conore,“ řekl jsem.

Zatnul čelist. „Proto. Líbí se mi tam.“

Richie vstal, protáhl se a začal kroužit dokola po místnosti onou uvolněnou, houpavou chůzí, která v zapadlých uličkách už na dálku signalizuje: Problém. „To nám budeš muset poněkud rozvést, milej zlatej,“ řekl jsem. „Protože – a klidně mě zastav, pokud to pro tebe není novinka – dvě noci zpátky, tedy právě tu noc, kdy ty si nepamatuješ, cos dělal, někdo vnikl do domu Spainových a zavraždil celou rodinu.“

Ani se nenamáhal předstírat překvapení. Ústa se mu stáhla, jako by jím projela ostrá křeč, ale jinak se ani nepohnul.

„Takže nás přirozeně zajímá každej, kdo má ke Spainovým nějakej vztah,“ pokračoval jsem. „Obzvláště každej, jehož vztah ke Spainovým by se dal označit slovem ‚nezvyklý‘, a já mám za to, že tvoje hnízdečko tuhle podmínku splňuje. Dalo by se dokonce říct, že nás zajímá velice silně. Nemám pravdu, detektive Currane?“

„Fascinuje nás,“ ozval se Richie Conorovi za zády. „Není to přesnější?“ Začínal Conora znervózňovat. Ne že by mu ta jeho varovná chůze naháněla hrůzu, nic takového, ale nemohl se kvůli ní soustředit, nedovolovala mu stáhnout kolem sebe roletu mlčení až k zemi. Uvědomil jsem si, že se mi práce s Richiem zamlouvá čím dál víc.

„‚Fascinuje‘, ano, dá se to tak říct. Ani ‚vzrušuje‘ by neznělo nepatřičně. Dvě malý děti jsou po smrti. Já osobně, a mám pocit, že nejsem sám, udělám cokoli, abych dostal toho vyjebanýho šmejda, kterej je oddělal. A doufám, že stejně by se zachoval každej slušnej člověk.“

„To je jasný jak facka,“ souhlasil Richie. Jeho kruhy se stahovaly, zrychlovaly. „Tak co, jsme na jedný lodi, Conore? Jseš přece slušnej člověk, nebo ne?“

„Nemám tušení.“

„No tak to tedy spolu zjistíme, co říkáš?“ řekl jsem sladce. „Začneme tímhle: jak sis tak přibližně rok neoprávněně vnikal do cizího domu – jasně, nepočítal jsi to, prostě se ti tam líbilo –, nevšiml sis náhodou, že by se kolem Vyhlídky potloukal někdo nechutnej?“

Pokrčení rameny.

„To má bejt ne?“

Nic. Richie hlasitě vzdychl a při každém kroku začal třít okrajem podrážky o linoleum, což příšerně vrzalo. Conor sebou cukl. „Přesně tak. Nikoho jsem neviděl.“

„A co předminulou noc? Protože ty kecy si nech od cesty, Conore, tys tam byl. Viděls tam někoho zajímavýho?“

„Nemám vám co říct.“

Zvedl jsem obočí. „Víš, Conore, v tom s tebou nesouhlasím. Protože já tu vidím jenom dvě možnosti. Buď jsi viděl, co se stalo, anebo to bylo přímo tvoje autorský dílo. V případě číslo jedna budeš muset začít hezky rychle mluvit. V případě číslo dvě… nu, pak tu máme důvod, proč bys rád držel jazyk za zuby, no ne?“

Lidé většinou nějak zareagují, když je obviníte z vraždy. Conor se pouze nadechoval přes zuby a zíral na nehet na palci.

„Jestli víš o nějaký možnosti, kterou jsem opominul, brachu stará, rozhodně se neostýchej se o ni s námi podělit. Jakýkoli příspěvek bude s vděkem přijat.“

Richieho podrážka zavrzala pár centimetrů za Conorem, až nadskočil. „Jak jsem řekl: nemám vám co říct,“ vypadlo z něj. „Myslete si, co chcete. To není můj problém.“

Odstrčil jsem propisku a blok stranou a nahnul jsem se přes stůl až k němu, takže se mi musel dívat přímo do tváře. „Ale ano, brachu stará. To si piš, že je to tvůj problém. Protože já a detektiv Curran a celej policejní sbor v téhle zemi, nám všem jde o to, dostat hajzla, co zmasakroval tuhle rodinu. A ty ses nám připletl do hledáčku. Ty jsi maník, kterej tam neměl co pohledávat, kterej Spainovy rok špehoval, kterej z nás dělá kretény, i když každej slušnej člověk by se nám jinak snažil pomoct… O čem to podle tebe asi tak svědčí?“

Pokrčení rameny.

„Svědčí to o tom, že jsi odpornej vrah, milej zlatej. Takže bych řekl, že je to především tvůj problém.“

Conor zatnul čelist. „Pokud jste si to vzali do hlavy, tak s tím stejně nic nenadělám.“

„Ježíši,“ obrátil Richie oči v sloup. „Že by tolik sebelítosti?“

„Říkejte si tomu, jak chcete.“

„Ale no tak. Můžeš s tím nadělat spoustu věcí. Pro začátek nám můžeš vyklopit všecko, cos u Spainových viděl, a modlit se, aby nám něco z toho píchlo. Anebo tady chceš radši dál sedět a trucovat jako kluk, kterýho chytili s jointem v ruce? Nebuď jak malej.“

Richiemu to vyneslo jedovatý pohled, ale Conor po návnadě neskočil. Držel jazyk za zuby.

Opřel jsem se na židli, upravil si uzel na kravatě a nasadil laskavější, téměř zvědavý tón. „Že bychom se pletli, Conore? Možná se to seběhlo jinak. My u toho nebyli, já a detektiv Curran; třeba tu šlo o něco, o čem nemáme ani páru. Třeba to nebyla vůbec vražda; třeba to bylo neúmyslné zabití. Dokážu si dokonce představit, že vlastně ze začátku šlo o sebeobranu a později se ti to jaksi vymklo z ruky. Jsem ochotnej to tak brát. Jenže to bychom nejdřív museli slyšet tvoji verzi.“

„Já žádnou svoji verzi nemám, do hajzlu,“ řekl Conor s pohledem upřeným kamsi nad mou hlavu.

„Ale máš. To je snad mimo jakoukoli diskusi, ne? Tvoje verze může znít: ‚Tu noc jsem v Brianstownu nebyl a tady je moje alibi.‘ Nebo může znít: ‚Byl jsem tam, viděl jsem, jak se tam někdo ochomýtá, a tady je jeho popis.‘ Anebo: ‚Spainovi mě chytili, když jsem se jim vloupal do baráku, skočili na mě, musel jsem se bránit.‘ Anebo: ‚Byl jsem tam v té své zašívárně nahoře, hulil jsem marjánu o sto péro, pak mám okno a pamatuju se až na to, jak sedím doma ve vaně a jsem celej od krve.‘ Každou z nich bereme, ale potřebujeme ji slyšet. Jinak budeme muset předpokládat tu nejhorší. To ti bezpochyby dochází, nebo ne?“ Ticho, tak prostoupené vzdorem, že jste úplně cítili, jak do vás šťouchá loktem. I dnes jsou ještě detektivové, kteří by tenhle problém vyřešili několika údery do ledvin buď o přestávce na záchod, anebo během záhadného výpadku videokamery. I já byl jednou dvakrát v takovém pokušení, když jsem byl mladší, ale nikdy jsem mu nepodlehl – rozdávat facky je pro tupce jako Quigley, kteří nemají ve svém arsenálu nic jiného – a dlouho jsem se dokázal ovládat. Ale v tom hustém, přetopeném tichu mi poprvé přesně došlo, jak tenká je ta hranice a jak snadno ji můžete překročit. Conorovy ruce, kterými se držel hrany stolu, byly silné, s dlouhými prsty, velké zdatné ruce s vystouplými šlachami a kůží kolem nehtů rozkousanou do krve. Pomyslel jsem na to, co udělaly, na Emmin polštářek s kočičkou, na její chybějící přední zoubek, na Jackovy hebké, světlé kadeře a pocítil jsem touhu rozmlátit ty ruce demoličním kladivem na křupavou kaši. Při té pouhé představě mi začala bušit krev až v hrdle. Vyděsilo mě, jak moc to hluboko uvnitř chci, jak jednoduché a přirozené mi to připadá.

Udusil jsem to v sobě a počkal jsem, až mi pulz zpomalí. Potom jsem vzdychl a zakroutil hlavou, spíše lítostivě než vztekle. „Conore, Conore, Conore. Čeho si myslíš, že tímhle dosáhneš? Aspoň tohle bych rád slyšel. Vážně si myslíš, že na nás touhle komedií uděláš dojem? Že tě pošleme domů a na celou tu věc zapomeneme? Že ti řeknu: ‚Mám slabost pro chlapy, co si stojí za svým, hochu zlatá, takže s těmi odpornými vraždami si nelam hlavu‘?“

Zíral soustředěně přimhouřenýma očima do prázdna. Stále mlčel. Pobrukoval jsem si a bubnoval prsty o stůl do rytmu, Richie se usadil na okraj stolu, cukal kolenem a odhodlaně si prokřupával klouby na rukou, ale Conora to vůbec nevzrušovalo. Skoro nás ani nevnímal.

Nakonec se Richie okázale protáhl-zamručel-zívl a podíval se na hodinky. „Hele, kámo, takhle tady budem dřepět celou noc?“ chtěl vědět. „Poněvač jestli jo, potřebuju kafe, abych s tebou udržel krok. Tohle nedávám.“

„Tady se odpovědi nedočkáte, detektive,“ řekl jsem. „Pán se s námi nebaví.“

„Tak v tom ať si klidně pokračuje bez nás a my si zatím můžem odskočit do kantýny, ne? Přisámbohu, usnu tady, jestli do sebe nedostanu trochu kafe.“

„Proč ne? Stejně se mi z toho šmejda dělá na blití.“ Vycvakl jsem propisku. „Conore, jestli se nejdřív potřebuješ vytrucovat, než budeš schopnej bavit se jako dospělej, posluž si, ale my tu nehodláme celou tu dobu dřepět a čekat. Věř si tomu, nebo ne, ale nejsi středem vesmíru. Máme spoustu důležitějších věcí na práci než civět na dospělýho chlapa, co se chová jako rozmazlenej fracek.“

Ani mrknutí. Připnul jsem propisku k bloku, zastrčil jsem ho do kapsy a poplácal na ni. „Za moment jsme zpátky. Kdybys potřeboval na záchod, můžeš zkusit mlátit na dveře a modlit se, že tě někdo uslyší. Zatím nashle.“

Cestou ven Richie chytil Conorův kelímek zlehka za okraj mezi palec a ukazováček a sebral ho ze stolu. Ukázal jsem na něj a řekl Conorovi: „Dvě naše libůstky v jednom: otisky a DNA. Díky, milej zlatej. Ušetřils nám spoustu času a trablů.“ Potom jsem na něj zamrkal, ukázal mu vztyčený palec a zabouchl za námi dveře.

V pozorovací komoře se Richie zeptal: „Nevadí, že jsem nás odtamtud vytáh? Napadlo mě… nemohli jsme se hnout z fleku. Tak jsem si řek, že když to stopnu já, zachováme si ksicht, co?“

Třel si nohou kotník a tvářil se znepokojeně. Vytáhl jsem ze skříňky igelitový sáček a hodil mu ho. „V pořádku. Máš pravdu – je načase přeskupit síly. Nějakej nápad?“

Vhodil kelímek do sáčku a rozhlížel se po propisce; podal jsem mu svoji. „Jo. Chceš něco vědět? Je mi povědomej. Ten jeho ksicht.“

„Koukal ses na něj dlouho, je pozdě, jsi grogy. Jseš si jistej, že ti z toho jenom nezačíná hrabat?“

Richie si dřepl ke stolu a označil sáček. „Jo, jsem si jistej. Už jsem ho viděl. Říkám si, že možná, když jsem ještě dělal u mravnostního.“

Pozorovací komora má společné topení s výslechovou místností. Povolil jsem si kravatu. „V databázi ho nemáme.“

„Já vím. Kdybych ho zatýkal, pamatoval bych se na něj. Ale znáš to, občas ti někdo padne do oka a je ti jasný, že v něčem jede, ale nemůžeš mu nic dokázat, tak si ten ksicht zapamatuješ a počkáš si, až se zas někde objeví. Kde já jsem ho jenom…“ Zakroutil nespokojeně hlavou.

„Hoď si ho na pracovní plochu, než si vzpomeneš. Pak mi dej vědět, musíme toho chlapa identifikovat, a to stůj co stůj. Ještě něco?“

Richie podepsal sáček, aby mohl zamířit přímo do skladu zajištěných věcí, a vrátil mi propisku. „Jo. Když ho budem vytáčet, nikam se nedostanem. Na tohohle chlapa to neplatí. Fajn, povedlo se nám ho nasrat, jenže čím je nasranější, tím míň mu to mluví. Musíme na něho jinak.“

„Souhlas,“ řekl jsem. „To, jak ses ho snažil rozhodit, to zabíralo – dobrá práce –, ale funguje to jenom do jistý míry. A zastrašování taky nikam nevede. V jedný věci jsem se spletl: nemá z nás strach.“

Richie zakroutil hlavou. „Ne. Dává si majzla, to jo, pořádnýho, ale strach… to nemá. A přitom by měl. Pořád bych hádal, že doteďka byl čistej jak lilie; nechová se, jako by v tom uměl chodit, takže teďka už by měl bejt z toho všeho posranej až za ušima. Jak to, že není?“

Conor ve výslechové místnosti seděl klidně a soustředěně, ruce na stole dlaněmi dolů. V žádném případě nás nemohl slyšet, ale stejně jsem raději ztlumil hlas. „Věří si. Je přesvědčenej, že za sebou zametl všechny stopy. Že když bude držet jazyk za zuby, nic na něj nemáme.“

„Jo, možná. Ale přece musí vědět, že ten barák pročesává hromada lidí smítko po smítku a hledá, co tam po sobě nechal. Z toho by přece měl bejt nervózní.“

„Spousta z nich jsou arogantní parchanti. Myslí si, že jsou chytřejší než my. S tím si nelam hlavu; nakonec i tohle bude hrát do karet nám. Právě tihle se sesypou nejdřív, když jim zamáváš před nosem něčím, co už nemůžou ignorovat.“

„Co jestli…“ začal Richie nesměle, ale potom se zarazil. Pohazoval si se sáčkem a koukal na něj, ne na mě. „To je fuk.“

„Co co jestli?“

„Jenom mě napadlo, co jestli má spolehlivý alibi nebo něco takovýho a ví, že dřív nebo pozděj na to přijdem…“

„Myslíš jako, co jestli je v pohodě, protože je nevinnej?“ řekl jsem.

„Jo. V podstatě.“

„Ani náhodou, brachu. Kdyby měl alibi, proč by ho prostě nevyklopil a neběžel domů? Myslíš, že ho baví nás jenom tak tahat za nos?“

„Možná. Do oka jsme mu zrovna nepadli.“

„I kdyby byl nevinnej jako nemluvně – což není –, určitě by nebyl takhle v klidu. Nevinní bývají stejně vyklepaní jako ti, co něco provedli – často ještě víc, protože to nejsou arogantní hajzlíci. Jasně že by nemuseli, ale to jim nevysvětlíš.“

Richie na mě pohlédl a vyhýbavě zvedl obočí. „Když nic neprovedli, je fakt, že se nemají čeho obávat,“ dodal jsem. „Jenže ne vždycky jde o fakta.“

„Jo. Asi ne.“ Mnul si ze strany bradu, na níž v téhle fázi už správně mělo být strniště. „Ale stejně. Proč nám nepředhodil Pata? Příležitostí jsme mu dali fůru. Byla by to pro něho úplná hračka: ‚Jasně, detektive, když teď o tom mluvíte, tak si vzpomínám. Jak ten váš Pat přišel o flek, začalo mu strašit ve věži, mlátil ženu, děti řezal v jednom kuse jak žito, minulej tejden jsem ho viděl, jak jim vyhrožuje kudlou…‘ Není blbej; určitě mu ta šance neunikla. Proč po ní neskočil?“

„Proč myslíš, že jsem mu ty příležitosti předhazoval?“ zeptal jsem se.

Richie pokrčil rameny, ztěžka a rozpačitě. „Netuším.“

„Myslel sis, že to byla z mé strany neopatrnost a měl jsem kliku, že toho ten chlápek nevyužil? Chyba, starej brachu. Ještě než jsme si to k němu namířili, tak jsem ti říkal: tenhle náš Conor je přesvědčenej, že mezi Spainovými a jím bylo nějaký pouto. A my jsme potřebovali vědět jaký. Udělal mu Pat Spain na dálnici myšku a od tý doby měl Conor pocit, že může za všechny jeho problémy, a dokud nebude pod drnem, bude mu nosit smůlu? Anebo si na nějakém večírku pošpital s Jenny a došel k závěru, že jsou si souzeni?“

Conor se ani nehnul. Bílé zářivkové světlo zachytilo na jeho tváři lesk potu; vypadal díky němu jako z vosku, cize, jako něco, co sem zabloudilo z jiné planety vzdálené tolik světelných let, že si to ani nedokážeme představit.

„A tady je odpověď,“ pokračoval jsem. „Conor má Spainovy svým pošahaným způsobem rád. Všechny čtyři. Nepředhodil nám Pata, protože by ho nikdy nenamočil do sraček, ani kdyby si tím mohl sám zachránit kůži. On je přesvědčenej, že je miloval. A to je zbraň, kterou ho dostaneme.“

Nechali jsme ho tam hodinu. Richie odnesl kelímek do skladu zajištěných věcí a cestou zpátky se stavil pro bezbarvé kafe – káva z kantýny působí spíše silou sugesce, ale je to lepší než nic. Brnkl jsem mezitím asistentům do Ztraceného Přístavu: propracovávali se od městečka stále dál, v okolí natrefili přibližně na tucet zaparkovaných aut, ale nenašli jediné, které by tam nemělo co pohledávat, takže už začínali znít unaveně. Řekl jsem jim, ať hledají dál. Potom jsme s Richiem zůstali v pozorovací komoře s vyhrnutými rukávy a dveřmi dokořán a pozorovali našeho hocha.

Bylo skoro pět hodin. Dva chlapi, co měli noční službu, si o kus dál na služebně házeli basketbalovým míčem, aby neusnuli, a jeden druhého pérovali, že hází pod psa. Conor seděl klidně na židli, ruce položené na kolenou. Na chvíli pohnul rty, jako by si v klidném, plynulém rytmu něco pro sebe odříkával. „Modlí se?“ zeptal se Richie tiše vedle mě.

„Doufejme, že ne. Pokud mu to našeptává Bůh, ať drží zobák, čeká nás ukrutná šichta.“

Balon na služebně s třísknutím srazil něco ze stolu, jeden z chlapů řekl něco nápaditého a druhý se začal smát. Conor zhluboka vzdychl, celý se nadzvedl a zase klesl. Přestal si šeptat; vypadal, jako by upadal do jakéhosi transu. „Jdeme,“ řekl jsem.

Vešli jsme tam halasně a zvesela, ovívali jsme se formuláři pro výpověď, nadávali na horko a podali mu kelímek s vlažnou kávou s varováním, že chutná jako chcanky: co jsme si, to jsme si, už zase všechno dobrý. Vrátili jsme se do bezpečných vod, kam jsme dopluli, než nás začal ignorovat; chvíli jsme lehce naťukávali to, o čem jsme se už bavili – viděls, že by se Pat s Jenny někdy hádali, že by někdo z nich někdy křičel, že by mlátil děti…? Příležitost povídat si o Spainových rozvázala Conorovi jazyk, ale v jeho podání působili jako ideální rodinka z televizní reklamy. Kdykoli jsme zabrousili k jeho rozvrhu – v kolik hodin většinou do Brianstownu dorazíš, v kolik jdeš na kutě –, paměť mu znovu vynechávala. Začínal se cítit pevný v kramflecích, začínal mít pocit, že na něj nemůžeme. Bylo načase se posunout dál.

„Kdys byl ve Vyhlídce naposledy?“

„Nepamatuju se. Možná minulej…“

„Moment,“ řekl jsem, rychle se napřímil a rukou Conora utnul.

Nahmatal jsem svůj Blackberry, zmáčkl tlačítko, aby se rozsvítil displej, vytáhl jsem ho z kapsy a hvízdl. „Nemocnice,“ řekl jsem Richiemu pološeptem a koutkem oka viděl, jak Conorovi nadskočila hlava, jako by ho někdo kopl do zadku. „Možná jsme se konečně dočkali. Počkej s výslechem, než se vrátím.“ A cestou mezi dveřmi jsem se ohlásil: „Haló, pane doktore?“

Jedním okem jsem sledoval hodinky a druhé upíral skrz jednosměrné zrcadlo. Pět minut dosud nikdy netrvalo tak dlouho, ale Conorovi ubíhaly ještě mnohem pomaleji. Ta sebejistá odměřenost byla tatam – mlel sebou, jako by mu pod zadkem hořelo, cukal nohou, rozkousával si do krve kůži kolem nehtů. Richie ho se zájmem pozoroval a nic neříkal. Konečně z Conora vypadlo: „Kdo to byl?“

Richie pokrčil rameny. „Jak to mám vědět?“

„Říkal, že jste se možná konečně dočkali.“

„My toho čekáme spoustu.“

„Nemocnice? Jaká nemocnice?“

Richie si promnul zátylek. „Kámo,“ řekl napůl pobaveně a napůl rozpačitě, „možná ti to ještě nedošlo, ale my tady vyšetřujem vraždu, jasný? Nemáme povinnost vysvětlovat všem okolo, co právě děláme.“

Conor přestal Richieho vnímat. Opřel se lokty o stůl, pusu skryl do pěstí a zíral na dveře.

Dal jsem mu ještě minutu. Potom jsem vpadl dovnitř, práskl za sebou dveřmi a oznámil Richiemu: „Můžeme si gratulovat.“

Zvedl obočí. „Fakt? Paráda.“

Zakroužil jsem s židlí ke Conorově straně stolu a posadil se tak, že jsem se koleny téměř dotýkal jeho. „Conore,“ řekl jsem a přímo před ním práskl mobilem displejem dolů. „Kdopak myslíš, že to asi tak byl?“

Zakroutil hlavou. Zíral na mobil. Cítil jsem, jak mu hlavou pádí myšlenky a srážejí se ve všech možných úhlech jako závodní auto, nad kterým ztratil řidič kontrolu.

„Poslouchej dobře, milej zlatej, odteďka už nemáš čas hrát si na schovávanou. Možná to ještě nevíš, ale zčistajasna máš velice, velice naspěch. Tak povídej: kdo myslíš, že to byl?“

Po chvíli Conor zamumlal do dlaní: „Nemocnice.“

„Cože?“

Vydechl. Přinutil se narovnat. „Říkal jste. Nemocnice.“

„To už je lepší. A pročpak si myslíš, že by mi asi tak z nemocnice volali?“

Další zakroucení hlavou.

Praštil jsem do stolu tak zprudka, až nadskočil. „Tys neslyšel, co jsem říkal o tom hraní na schovávanou? Takže se prober a hezky se soustřeď. Je do háje pět hodin ráno, na celým širým světě mě nezajímá nic než případ Spainových a právě mi volali z nemocnice. A teď mi do hajzlu pověz, z jakýho důvodu to asi tak mohlo bejt, Conore.“

„Jeden z nich… Jeden z nich je v nemocnici.“

„Přesně tak. Podělals to, synu. Nechals jednoho ze Spainových naživu.“

Svaly v hrdle se mu stáhly tak silně, že z něj vyšel jen chrčivý chrapot. „Kdo?“

„To mi pověz ty, milej zlatej. Kdopak je tvůj favorit? No tak. Kdyby sis měl vybrat, kterej z nich by to byl?“

Odpověděl by cokoli, jenom abych mu to řekl. Po chvíli z něj vypadlo: „Emma.“

Opřel jsem se o opěradlo a hlasitě se zasmál. „Ale to je rozkošné. Opravdu. Takže ta miloučká holčička by si podle tebe možná zasloužila zůstat naživu? Příliš pozdě, Conore. Na to jsi měl myslet předminulou noc. Emma je v márnici u ledu a její mozek je naloženej v lihu.“

„Tak kdo…?“

„Byls předminulou noc v Brianstownu?“

Skoro vyletěl ze židle, rukama svíral hranu stolu, přikrčený a v očích divoký výraz. „Kdo…?“

„Na něco jsem se tě ptal. Předminulou noc. Byl jsi tam, Conore?“

„Ano. Ano. Byl jsem tam. Kdo… který…?“

„Řekni prosím.“

„Prosím.“

„To už je lepší. Neoddělal jsi Jenny. Jenny je naživu.“

Conor na mě hleděl. Ústa měl dokořán, ale vyšel z nich jenom jediný hluboký výdech, jako by právě dostal ránu do břicha.

„Je naživu a má se čile k světu. A právě mi volal její lékař, že se probrala a chce s námi mluvit. A všem nám je jasný, co nám asi tak řekne, že?“

Jako by mě neslyšel. Znovu a znovu lapal po dechu.

Strčil jsem ho zpátky na židli; klesl na ni, jako by se mu kolena roztekla. „Conore. Poslouchej mě. Řekl jsem, že teď už si nemůžeš dovolit marnit čas, a myslím to vážně. Za pár minut jedeme do nemocnice promluvit si s Jenny Spainovou. A potom už budu mít dokonale na háku všechno, co bys mi snad měl zájem k tomu říct. Takže právě máš poslední šanci.“

Tohle slyšel. Zíral vyjeveně, pusu otevřenou.

Přitáhl jsem si židli ještě blíž a nahnul jsem se k němu, až jsme se skoro dotýkali hlavami. Richie proklouzl kolem a posadil se na stůl tak blízko, že měl stehno přitisknuté ke Conorově paži. „Rád bych ti něco vysvětlil,“ řekl jsem mu tiše a klidně přímo do ucha. Cítil jsem ho – pach potu a čerstvě rozštípnutého dřeva. „Já čirou náhodou věřím tomu, že jsi v hloubi duše slušnej hoch. Všichni ostatní, s nimiž odteď přijdeš do styku, všichni do jednoho, tě budou mít za úchyla, psychopata, sadistu a parchanta, kterej nezaslouží nic než zaživa stáhnout z kůže a pověsit ven na sluníčko. Možná jsem na hlavu a možná toho budu litovat, ale já s tím nesouhlasím. Myslím, že jsi hodnej hoch, kterej prostě jenom nějak spadl do průseru.“

Zíral do prázdna, ale maličko trhl obočím: poslouchal mě. „Čistě proto, a taky protože vím, že nikdo jinej se s tebou takhle mazat nebude, jsem ochotnej ti nabídnout dohodu. Ty mi teď hezky dokážeš, že se v tobě nepletu, a povíš mi, jak to bylo, a já řeknu prokurátorovi, že jsi nám pomohl, protože jsi projevil lítost. A to bude hrát velkou roli při vynášení rozsudku, Conore, protože v soudní síni lítost rovná se souběžné tresty. Ale jestli mi ukážeš, že se v tobě pletu, jestli mě budeš dál tahat za nos, řeknu prokurátorovi něco jinýho a my všichni tu vsadíme všechno na jedinou kartu. Já se v lidech pletu nerad, Conore; jsem z toho pak velice nasranej. V takovým případě ti přišijeme všechno, co se namane, a dohlídneme na to, aby ti tresty hezky posčítali. Dochází ti, co by to znamenalo?“

Zakroutil hlavou – nebyl jsem schopen říct, jestli to mělo znamenat ano, či ne. Do rozsudků nemám co mluvit, nijak zvlášť nemůžu ovlivnit ani obžalobu, a pokud by nějaký soudce udělil za vraždu dětí souběžné tresty, koledoval by si o svěrací kazajku a pěkných pár přes hubu, ale to bylo stejně fuk. „Znamenalo by to tři doživotní tresty za sebou, Conore, plus pár let navrch za pokus o vraždu, vloupání, ničení cizího majetku a všechno možné, co bychom ještě kde vyšťárali. Dělalo by to šedesát let, minimálně. Jak jsi starej, Conore? Jaká je podle tebe pravděpodobnost, že by ses toho vůbec dožil?“

„No, dožít by se toho moh,“ namítl Richie a naklonil se, aby si ho prohlédl kritickým okem. „V kriminále si tě hezky opečovávaj – nemaj zájem, abys odtud vypad příliš brzo, a to ani tuhej. Musím tě varovat, kámo, společnost tam bude dost na hovno – mezi řadový vězně tě nedaj, poněvač mezi těma bys vydržel tak dva dny. Budeš v oddělení se zvláštní ostrahou spolu s pedálama, takže konverzace tě tam zrovna neuspokojí, ale aspoň budeš mít hromadu času najít si nový kámoše.“

Znovu to trhnutí obočím – i tohle slyšel. „Anebo,“ navázal jsem, „si tohle peklo můžeš z velké části ušetřit. Víš, kolik by to dělalo v případě souběhu trestů? Zhruba patnáct. To je prdlajs. Kolik ti bude za patnáct let?“

„Nejsem zrovna zběhlej v počtech,“ řekl Richie a znovu si ho se zájmem přeměřil, „ale řek bych, že nějakejch čtyřiačtyřicet, pětačtyřicet? A jeden nemusí bejt Einstein, aby si doved spočítat, že je velkej rozdíl vypadnout z basy v pětačtyřiceti anebo v devadesáti.“

„Tady můj parťák kalkulačka má recht, Conore. V pětačtyřiceti je chlap pořád ještě dost mladej na to, aby sehnal slušnou práci, oženil se, měl tucet dětí a mohl začít novej život. Netuším, jestli ti to dochází, brachu stará, ale přesně tohle tu právě leží před tebou na stole: tvůj život. Jenže jde o jednorázovou nabídku, která platí pouhých pět minut. Jestli pro tebe tvůj život něco znamená, synu, cokoli, měl bys začít mluvit.“

Conor zaklonil hlavu a objevila se dlouhá linie hrdla a měkké místečko hned pod ním, kde těsně pod kůží pulzuje krev. „Můj život,“ řekl a rty se mu zkřivily do grimasy, která mohla být vztek či jenom příšerný škleb. „Dělejte si se mnou, co chcete. Je mi to ukradený.“

Položil na stůl pěsti, zatnul čelist a zíral přímo před sebe, do jednosměrného zrcadla.

Zvoral jsem to. Ještě před deseti lety bych po něm zuřivě skočil v domnění, že je to celé v háji, a zpackal bych to ještě víc. Dnes už vím, protože jsem párkrát dostal tvrdou lekci, že leccos je lépe využít ve svůj prospěch; že je lépe zůstat v klidu, držet se zpátky a nechat vše patřičně uzrát. Pohodlně jsem se usadil, zahleděl se na imaginární smítko na rukávu a mlčel tak dlouho, dokud předchozí rozhovor ze vzduchu nevyprchal a navždy se nevsákl do počmárané dřevotřískové desky stolu a poškrábaného linolea na podlaze. Naše výslechové místnosti už zažily tolik chlapů a ženských, co se tu sesypali, slyšely je, jak se tu se slabým, nenápadným prasknutím hroutí jejich vůle, sledovaly, jak ze sebe soukají věci, které se nikdy neměly stát. Tyhle místnosti dokážou vstřebat cokoli beze stopy.

Když se vzduch vyprázdnil a nezbylo v něm nic než prach, řekl jsem velmi tiše: „Ale Jenny Spainová ti ukradená není.“

Conorovi v koutku úst zaškubalo.

„Já vím, nečekáš, že bych to mohl chápat. Myslel sis, že tohle nikdo nepochopí, že jo? Ale já to chápu, Conore. Já chápu, že ti na všech čtyřech moc záleželo.“

Znovu ten záškub. „Proč?“ zeptal se. Slova se mu drala z úst proti jeho vlastní vůli. „Proč si to myslíte?“

Opřel jsem se lokty o stůl a nahnul se k němu blíž, sepjaté ruce hned vedle těch jeho, jako bychom byli dva nejlepší kámoši, co si k ránu v hospodě vrkají, jak se mají rádi. „Protože ti rozumím,“ řekl jsem laskavě. „Všechno, cos nám tu dneska pověděl o Spainových, ten kutloch, kterej sis tam zřídil, to všechno mi říká, co pro tebe znamenali. Nikdo na světě pro tebe neznamená víc, nebo ano?“

Otočil ke mně tvář. Ty šedé oči byly jasné jako hladina tůně, veškeré napětí a zmatek zmizely. „Ne,“ odpověděl. „Nikdo.“

„Tys je miloval, že?“

Přikývl.

„Prozradím ti to největší tajemství, jaký jsem kdy poznal, Conore,“ řekl jsem. „V životě jde pouze a jedině o to, abychom učinili šťastnými ty, které milujeme. Bez všeho ostatního se člověk obejde. Můžeš bydlet třeba pod mostem a je ti to fuk, pokud se tvář tvý ženský rozjasní, když se tam k ní večer vrátíš. Ale pokud tohle nedokážeš…“

Koutkem oka jsem viděl, jak se Richie odsunul, odlepil se od stolu a nechal prostor nám dvěma. „Pat a Jenny byli spolu šťastní,“ řekl Conor. „Byli to ti nejšťastnější lidi na světě.“

„Jenže pak se stalo něco, co už nešlo vrátit. Někdo nebo něco by jim nejspíš dokázalo znovu pomoct ke štěstí, ale tys tuhle moc neměl. Vím přesně, jaký to je, Conore – milovat někoho tak hluboce, že jsi pro ty lidi ochotnej udělat cokoli, třeba si i vyrvat srdce z těla a naservírovat jim ho s oblohou, kdyby jim to mohlo pomoct. Jenže ono by to nepomohlo, bylo by to naprosto a dokonale k hovnu. A co uděláš, když ti to dojde, Conore? Co můžeš dělat? Co ti zbývá?“

Jeho ruce ležely rozložené na stole, dlaněmi vzhůru, prázdné. Odpověděl tak potichu, že jsem ho skoro neslyšel: „Čekat. Nic jiného.“

„A čím déle čekáš, tím větší máš vztek. Na sebe, na ně, na celej tenhle posranej svět. Až ti to nakonec přestane myslet. Až nakonec skoro nevíš, co děláš.“

Zatáhl prsty, zatnul pěsti.

„Conore,“ řekl jsem tiše a slova se v tom horkém nehybném vzduchu snášela k zemi zlehka jako chmýří. „Jenny si prožila peklo, který by vystačilo na tucet životů, a já jsem ten poslední, kdo by jí chtěl způsobit další, ale jestli mi nepovíš ty, co se stalo, budu si to muset namířit do nemocnice a dostat to z ní. Myslíš, že je dost silná, aby to unesla?“

Zakroutil hlavou pomalu ze strany na stranu.

„Taky myslím. Podle mě ji to vykolejí natolik, že už se z toho do smrti nevzpamatuje, jenomže já nemám na vybranou. Ty ano, Conore. Ty jí toho přinejmenším jsi schopnej ušetřit. Jestli ji miluješ, tak teď to můžeš dokázat. Teď máš možnost jí pomoct. Žádnou další už mít nebudeš.“

Kdesi za tou tváří hranatou a nehybnou jako maska se Conor ztrácel před očima. Myšlenky mu opět uháněly jako závodní auto, ale teď už držel volant pevně v ruce a odhodlaně mířil pekelnou rychlostí vpřed. Ani jsem nedýchal. Richie, přitisknutý ke zdi, ztuhl jako kámen.

Potom se Conor zprudka nadechl, přejel si tvář dlaněmi a otočil se ke mně. „Vloupal jsem se k nim,“ řekl zřetelně a věcně, jako kdyby mi sděloval, kde zaparkoval auto. „Zabil jsem je. Nebo jsem aspoň měl ten dojem. To jste chtěli slyšet, ne?“

Zaslechl jsem, jak Richie vydechl s nepatrným, bezděčným zamručením. Chvění v lebce mi zesílilo, hučelo jako vosí roj a pak utichlo.

Čekal jsem na pokračování, ale Conor čekal taky – jen mě pozoroval těma opuchlýma, rudýma očima a vyčkával. Většina doznání začíná slovy Bylo to jinak, než si myslíte a pokračuje do nekonečna. Vrazi ze sebe sypou slovo za slovem a snaží se jimi zaoblit ostré hrany pravdy; kolem dokola vás přesvědčují, že to byla náhoda nebo že si o to koledoval, že na jejich místě by každý jednal stejně. Většina z nich by vás o tom byla schopná přesvědčovat tak dlouho, až by vám z uší tekla krev, kdybyste je nechali. Conor nás o ničem nepřesvědčoval. Považoval to za vyřízené.

„Proč?“ řekl jsem.

Zakroutil hlavou. „Na tom nesejde.“

„Ale sejde na tom příbuzným oběti. A sejde na tom soudci.“

„To není můj problém.“

„Musím ve tvém doznání uvést motiv.“

„Nějaký si vymyslete. Podepíšu vám, co chcete.“

Jakmile člověk tu řeku přebrodí na druhou stranu, většinou se uklidní. Do té doby se vší silou drží bezpečného břehu lží, a když ho pak strhne proud, zmítá jím hlava nehlava a potom s ním mrští o protější břeh, až se mu zatmí před očima, myslí si, že má to nejhorší z krku. Vykostí ho to a naporcuje; někdo se celý roztřese, někdo se rozbrečí, někdo mluví a mluví nebo se směje a není schopen přestat. V té chvíli si člověk ještě nevšimne, že krajina na druhém břehu je jiná, že vše se kolem mění, známé tváře se rozplývají, orientační body mizí v dálce, že nic už nebude jako předtím. Conor byl jiný. Stále byl ve střehu jako číhající zvíře, jako zosobnění soustředěnosti. V jistém smyslu, který mi nebyl jasný, bitva ještě nebyla u konce.

Kdybych se s ním teď začal přetahovat ohledně motivu, vyhrál by a já nechávám vyhrát ostatní jen velmi nerad. „Jak ses dostal do domu?“ zeptal jsem se.

„Odemkl jsem si klíčem.“

„Který dveře?“

Kratičké zaváhání. „Zadní.“

„Kdes vzal klíč?“

Znovu to zaváhání, tentokrát delší. Byl opatrný. „Našel.“

„Kdy?“

„Už je to nějaký čas. Pár měsíců. Možná déle.“

„Kde?“

„Venku na ulici. Pat ho ztratil.“

Cítil jsem to, tu kluzkou vytáčku v jeho hlase, která přímo křičela Lež, ale nebyl jsem schopen říct, kde je pravda. „Na ulici není z tý tvý skrýše vidět,“ ozval se Richie z kouta za Conorovými zády. „Jaks moh vědět, že ho ztratil?“

Conor chvíli přemýšlel. „Viděl jsem ho večer přicházet z práce. Když jsem tam později v noci byl, našel jsem ten klíč a napadlo mě, že ho musel ztratit on.“

Richie přistoupil ke stolu a postavil si židli naproti Conorovi. „To těžko, kámo. Ta ulice není osvětlená. To jseš superman, že vidíš potmě?“

„Bylo léto. Bylo dlouho světlo.“

„To ses potloukal kolem jejich baráku za světla? Když byli ještě vzhůru? No tak, kámo. Že by ses nemoh dočkat, až tě nechaj sebrat?“

„No tak to bylo možná za rozbřesku. Našel jsem ten klíč, nechal si udělat kopii a vloupal jsem se k nim. Tečka.“

„Kolikrát?“ zeptal jsem se.

Znovu ta kratičká odmlka, když v duchu promýšlel odpověď. „Přestaň marnit čas, brachu stará,“ utnul jsem ho rázně. „Dělat ze mě pitomce, tím si nepomůžeš. To už jsme si snad vyjasnili. Kolikrát jsi byl u Spainových v domě?“

Conor si otřel čelo hřbetem ruky a snažil se soustředit. Ta zarputilost tvrdá jako sádrokartonová deska se začínala chvět. S adrenalinem nevystačíte dlouho; každou minutou už neměl být vyčerpáním schopen ani sedět zpříma. „Párkrát. Možná desetkrát. Co na tom záleží? Předminulou noc jsem tam byl. To jsem vám řekl.“

Záleželo na tom, protože pokud se v domě už vyznal, byl by schopen vyjít po schodech do dětských pokojíčků, k jejich postýlkám i potmě. „Odnesl jsi odtamtud někdy něco?“ zeptal se Richie.

Viděl jsem, jak Conor hledá síly k tomu, říct ne, ale pak to vzdal. „Jenom drobnosti. Nejsem zloděj.“

„Jaký drobnosti?“

„Hrnek. Pár gumiček do vlasů. Propisku. Nic cenného.“

„A nůž?“ zeptal jsem se. „Nesmíme zapomenout na nůž. Co jsi s ním udělal?“

To měla být jedna z otázek těžkého kalibru, ale Conor se ke mně otočil, jako by za ni byl vděčný. „Hodil do moře. Za přílivu.“

„Kde?“

„Ze skály. Na jižním konci pláže.“

Takže s nožem jsme se mohli rozloučit. Teď už byl na půli cesty ke Cornwallu, unášen chladnými proudy v mořských hlubinách mezi chaluhami a slizkými slepými tvory. „A co druhá zbraň? Ta, kterou jsi udeřil Jenny?“

„To samé.“

„Čím jsi ji udeřil?“

Conor zaklonil hlavu a pootevřel ústa. Smutek, který byl celou noc cítit v jeho hlase, se prodral na povrch. A právě smutek, nikoli únava, z něj vysával vůli, připravoval ho o soustředěnost. Rozežíral ho zevnitř zaživa, až v něm nezůstávalo nic jiného.

„Vázou,“ odpověděl. „Kovovou, stříbrnou, s těžkým dnem. Byla taková jednoduchá, krásná. Dávala do ní růže, stavěla ji na stůl, když pro ně dva připravovala romantickou večeři…“

Z úst mu unikl nepatrný zvuk, cosi mezi polknutím a vzdechem, jako když vklouznete pod hladinu. „Vrátíme se trochu zpátky, dobře?“ řekl jsem. „Začni od toho, jak ses vloupal dovnitř. Kolik bylo hodin?“

„Chci spát,“ řekl Conor.

„To můžeš, jakmile nám to všechno vypovíš. Byl někdo z nich vzhůru?“

„Chci spát.“

Potřebovali jsme plné doznání, detailní popis napěchovaný podrobnostmi, které mohl znát jedině vrah, ale bylo pomalu šest hodin a on byl pomalu ve stadiu únavy, po kterém by každý obhájce s radostí skočil. „Fajn,“ řekl jsem laskavě, „stejně jsme skoro hotoví, synu. Uděláme to takhle: jenom hodíme na papír to, cos nám právě pověděl, a pak tě vezmeme někam, kde si můžeš dát dvacet. Platí?“

Přikývl trhnutím s hlavou na stranu, jako by ji najednou nebyl schopný ani udržet. „Jo. Já to sepíšu. Jenom mě přitom nechte o samotě. Uděláte to pro mě?“

Byl na konci svých sil, bylo krajně nepravděpodobné, že by na nás něco zkoušel. „Jasně,“ řekl jsem. „Pokud ti to pomůže, žádnej problém. Ale potřebujeme znát tvoje skutečný jméno. Kvůli výpovědi.“

Na okamžik se mi zazdálo, že znovu začne dělat problémy, ale veškerá bojovnost už ho dávno opustila. „Brennan,“ odpověděl netečně. „Conor Brennan.“

„Výborně,“ řekl jsem. Richie tiše přistoupil ke stolu v rohu místnosti a podal mi formulář pro výpověď. Vytáhl jsem propisku a nadepsal do hlavičky velkými tiskacími písmeny: CONOR BRENNAN.

Oznámil jsem mu, že je zatčen, a znovu ho poučil o jeho právech. Conor ani nezvedl hlavu. Položil jsem před něj formulář, do ruky jsem mu vložil propisku a nechali jsme ho o samotě.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem v pozorovací komoře a hodil blok na stůl. Všechny buňky v mém těle šuměly čistým triumfem jako šampaňské; nejradši bych si střihl Toma Cruise, vyskočil na stůl a zakřičel: Miluju tuhle práci! „Nakonec to bylo daleko jednodušší, než jsem čekal. Připijme na nás, Richie, příteli můj. Víš ty, co my dva jsme? Jsme zatraceně dobrej tým.“

Pořádně jsem mu zapumpoval rukou a poplácal ho po rameni. Usmíval se. „Jo, taky mi přijde.“

„To je nade vší pochybnost. Měl jsem už v životě spoustu parťáků a s klidným srdcem ti můžu říct, že tohle byla paráda. Znám chlapy, co spolu dělají řadu let, a zdaleka jim to takhle neklape.“

„Jo, bezva. Fakt super.“

„Až přijde šéf, bude mu na stole v obálce hezky ležet podepsané doznání. Nemusím ti asi vykládat, co to bude znamenat pro tvoji kariéru, že ne? Uvidíme, jak se teď po tobě bude vozit ten blbec Quigley. Dva týdny na oddělení a už mít za sebou vyřešenej případ roku. Jakej je to pocit?“

Richie vyprostil ruku z mé až příliš rychle. Pořád se ještě usmíval, ale byla v tom cítit jakási nejistota. „Co je?“

Pokývl k jednosměrnému zrcadlu. „Koukni na něj.“

„Zvládne to sepsat sám. S tím si nedělej hlavu. Nejspíš pak bude chtít cuknout, jasně, ale to nejdřív až zítra, až přijde ke slovu emocionální kocovina. Do té doby budeme mít složku pro prokurátora skoro připravenou.“

„O to nejde. Ale jak to vypadalo v kuchyni… Slyšels Larryho: byla to pořádná rvačka. Proč není víc domlácenej?“

„Protože není. Protože tohle je skutečnej život a ten se prostě občas chová jinak, než bys čekal.“

„Já jenom…“ Úsměv byl ten tam. Richie zabořil ruce do kapes a zíral přes sklo. „Vážně se tě na to musím zeptat. Jseš si fakt jistej, že to byl on?“

Šumění v žilách začalo vyprchávat. „Na to se mě neptáš poprvé,“ odpověděl jsem.

„Jo, já vím.“

„Tak ven s tím. Co ti zas nevoní?“

Pokrčil rameny. „Nevím. Akorát že jseš si celou dobu tak jistej, to je celý.“

Vztek, který mnou projel, byl jako svalová křeč. „Richie,“ řekl jsem a ze všech sil jsem se snažil udržet hlas pod kontrolou. „Takže si znovu bleskově projdeme, co tu máme, dobře? Máme tu hnízdečko, které si Conor Brennan zařídil, aby mohl špehovat Spainovy. Máme tu jeho vlastní doznání, že se k nim několikrát vloupal. A teď sleduj, Richie, máme tu do hajzlu i jeho kompletní doznání k těm vraždám. Tak teď mi prozraď, starej brachu: co bys kurva ještě chtěl? Co dalšího bys kurva ještě chtěl, aby sis mohl bejt jistej?“

Richie zakroutil hlavou. „Máme toho hromadu, o tom nepochybuju. Ale ty sis byl jistej už předtím, když jsme ještě neměli nic jinýho než tu skrýš.“

„No a? A měl jsem pravdu. To ti doufám neuniklo? Žere tě snad, že mi to zapálilo dřív než tobě?“

„Bejt si takhle jistej tak brzo, to mě nervuje. Je to nebezpečný.“

Znovu to se mnou zacloumalo, tentokrát tak, že jsem musel zatnout zuby. „Ty bys radši zůstal nezaujatej, co?“

„Jo.“

„Fajn. Dobrej nápad. Jak dlouho? Měsíce? Roky? Než by pámbíček seslal andělskej chór, aby ti jméno vraha zazpíval ve čtyřhlasu? Chceš, abychom tady stáli ještě za deset let a říkali si: ‚Jasně, sice to mohl bejt Conor Brennan, jenže zrovna tak to mohla bejt ruská mafie, takže bychom měli tuhle možnost ještě pořádně prověřit, abychom se třeba neunáhlili‘?“

„Ne. Já jenom říkám…“

„Musíš si bejt jistej, Richie. Musíš. Není jiná možnost. Když sedneš na nočník, buď to do něj uděláš, anebo slezeš.“

„Já vím. Nejde mi o žádnejch deset let.“

Bylo tam horko, jaké bývá v cele o dusných srpnových dnech – husté, nehybné, co vám ucpává plíce jako mokrý cement. „Tak o co ti sakra jde? Jak dlouho bys ještě čekal? Za pár hodin, až vyslídíme Conorovo auto, Larry a jeho chlapi zjistí, že je to v něm samá krev Spainových. Zhruba v tu samou dobu porovnají jeho otisky s těmi, co se našly v jeho doupěti. A o pár hodin později, pokud s boží pomocí seženeme ty tenisky a rukavice, nám potvrdí, že ta krvavá šlápota a otisky ruky patří Conoru Brennanovi. Vsadil bych na to svůj měsíční plat. Pak už si budeš jistej?“

Richie si promnul zátylek a zašklebil se. „Kristepane,“ řekl jsem. „Fajn. Něco ti povím. Já ti do háje garantuju, že do večera budeme mít hmotnej důkaz, že byl u nich doma v okamžiku, kdy tu rodinu někdo oddělal. Jak to potom hodláš vysvětlit?“

Conor psal, hlavu skloněnou těsně nad formulářem, a druhou rukou si papír chránil. Richie ho pozoroval. „Tenhle chlap Spainovy miloval,“ řekl. „Jaks říkal. Dejme tomu, čistě teoreticky, že je tu noc ve svý skrýši – Jenny je třeba u počítače a on ji sleduje. Vtom vejde Pat a vrhne se na ni. Conor začne jančit, běží je od sebe odtrhnout – sleze po lešení, přeskočí zeď a zadním vchodem vběhne dovnitř. Jenže už je pozdě. Pat je mrtvej nebo umírá, Conor myslí, že Jenny taky – v panice ji nejspíš ani pořádně neprohlídne, když je to tam samá krev. Možná ji k Patovi položil on, aby byli spolu.“

„Dojemné. A jak vysvětlíš ten vymazanej počítač? Ztracené vražedné zbraně? To mělo jakej důvod?“

„Ten samej – jemu na Spainových záleží. Nechce, aby to bylo na Pata. Vymaže počítač, poněvač si myslí, že na něm Jenny dělala něco, co Pata rozzuřilo, anebo je si tím jistej. A vražedný zbraně odnese a zahodí je, aby to vypadalo, že to udělal někdo cizí.“

Stálo mě to vteřinu a jeden hluboký nádech, než jsem získal jistotu, že mu neukousnu hlavu. „Opravdu hezounká pohádka, starej brachu. Srdceryvná, všechna čest. Jenže nic víc. Vysvětlil jsi to vskutku roztomile, ale unikla ti jedna drobnost: Proč by se, pro lásku boží, Conor přiznával?“

„Protože od tebe tam uvnitř něco slyšel.“ Richie kývl ke sklu. „Dyť tys mu prakticky řekl, že když ti nedá to, co chceš, navlíkneš Jenny Spainový svěrací kazajku.“

„Máte problém s mými pracovními metodami, detektive?“ řekl jsem hlasem dost chladným na to, aby to varovalo i mnohem většího tupce, než byl Richie.

Zvedl ruce. „Nechci bejt za šťourala. Jenom říkám: přiznal se kvůli tomu.“

„Ne, detektive. Leda kulový. Přiznal se, protože to udělal. Všechny ty kecy o tom, jak hrozně miluje Jenny, co jsem mu naservíroval, ty nám pomohly odemknout dveře, za kterými jsme našli pouze to, co tam kurva bylo od samýho začátku, nic víc. Možná máš jinou zkušenost než já, možná tuhle práci zvládáš líp, ale já si dávám sakra záležet, aby se mi každej přiznal k tomu, co udělal. A můžu bezpečně říct, že mi za celou kariéru nikdo ani jedinkrát nepřiznal nic, co neudělal. Když Conor Brennan říká, že je vrah, tak to říká proto, že vrah je.“

„Jenže on není jako ostatní, nebo jo? Sám jsi to říkal, oba jsme to říkali: je jinej. Všecko je na tom nějaký divný.“

„Divnej je, to jo. Ale není to Ježíš Kristus. Nepřišel na tenhle svět, aby na sebe vzal všechny hříchy Pata Spaina.“

„Jenže on není zdaleka jedinej, co tu nehraje. Co ty chůvičky? S těma nemá Conor nic společnýho. A ty díry ve zdech? V tom baráku se něco dělo.“

Opřel jsem se zprudka zády o zeď, až to zadunělo, a založil jsem ruce na prsou. Možná to bylo jenom únavou nebo tím tlumeným úsvitem, který barvil okno žlutošedě, ale vítězný šum šampaňského byl dávno ten tam. „Prozraď mi, brachu stará, proč tolik nenávisti k Patu Spainovi? Že by ti snad leželo v žaludku, že Pat byl takovej spořádanej, pevnej pilíř společnosti? Jestli jo, tak tě varuju: zbav se toho, a to fofrem. Ne vždycky se namane milej hoch ze střední třídy, kterýmu budeš moct kdeco přišít.“

Richie na mě vystartoval s namířeným ukazovákem; na okamžik jsem měl pocit, že mi ho zapíchne do hrudi, ale měl dost rozumu, aby se ovládl. „Tohle nemá se společenským původem nic společnýho. Nic. Jsem policajt, kámo. Stejně jako ty. Nejsem žádnej blbeček, kterýho jsi laskavě přibral do party na Den otevřenejch dveří pro chamraď z ulice.“

Byl až příliš blízko a až příliš naštvaný. „Tak se jako policajt chovej,“ řekl jsem. „Zařaďte zpátečku, detektive. Držte nervy na uzdě.“

Richie mi ještě vteřinu hleděl upřeně do očí; potom couvnul, znovu se opřel o sklo a vrazil ruce hluboko do kapes. „Tak mi pověz ty, kámo, kde bereš tu neochvějnou jistotu, že to Pat Spain nebyl? Proč tolik lásky?“

Neměl jsem vůbec žádnou povinnost jakkoli se zodpovídat namyšlenému holobrádkovi, ale já chtěl; chtělo se mi to říct, vtlouct to Richiemu do hlavy tak hluboko, jak to jen půjde. „Protože Pat Spain dodržoval pravidla,“ odpověděl jsem. „Dělal všechno, jak se sluší a patří. Takhle se nechovají vrazi. Říkám ti to od první chvíle: něco takovýho se ti nepřihodí jen tak pro nic za nic. Všechny ty kecy, kterejma novináře krmí příbuzní – ‚Achich, nemůžu vůbec uvěřit, že by něco takového udělal, je to učiněný andílek, v životě nic špatného neprovedl, vždyť svoji ženu tak miloval‘ –, to jsou hovadiny. Pokaždý, Richie, úplně pokaždý se totiž ukáže, že dotyčnej byl andílek až na to, že měl rejstřík dlouhej jak noha, nikdy neproved nic špatnýho až na ten drobnej zlozvyk, že dal občas ženě přes držku, a miloval ji natolik, že ještě bokem klátil její sestru. Nevidím jedinej náznak, že by se cokoli z toho týkalo Pata. Sám jsi to říkal: Spainovi se snažili. Pat byl snaživej, vzornej hoch. Hotovej slušňák.“

Richie se ani nehnul. „I ze slušňáka se může stát lump.“

„Zřídka. Velmi, velmi zřídka. A povím ti proč. To proto, že slušňáci mají něco, co je udrží v sedle, když se jim to pod nohama začne sypat. Mají svoji práci, rodinu, odpovědnost. Mají pravidla, kterejma se řídí celej život. Bezpochyby ti tyhle věci znějí trapně, ale faktem zůstává, že fungujou. Brání lidem v cestě na šikmou plochu den co den.“

„Takže poněvač Pat byl takovej milej hoch ze střední třídy, pilíř společnosti, tak nemoh bejt vrah,“ řekl Richie vlažně.

Neměl jsem na hádku náladu, zvlášť ne v nekřesťanskou ranní hodinu ve vydýchané pozorovací komoře, kde se mi košile potem lepila na záda. „Protože on měl co milovat,“ odpověděl jsem. „Měl domov – dobře, byla to díra v zapadákově, ale stačí se tam rozhlédnout, a hned ti dojde, že Pat s Jenny to tam zbožňovali se vším všudy. Měl ženu, do který byl blázen od šestnácti let; i po těch letech byli do sebe zamilovaní, říkal Brennan. Měl dvě děti, který na něm dováděly jako na prolízačce. To jsou věci, který slušňákům dodávají morál, Richie. Oni mají kam nasměrovat svoje srdce. Mají o koho se starat, koho milovat. To je grunt, díky kterýmu ustojí situace, kdy by jinej chlap už dávno letěl volným pádem. A ty mi chceš tvrdit, že Pat se jednoho krásnýho dne probral a tohle všechno poslal jen tak pro nic za nic do háje?“

„Jakýpak pro nic za nic? Sám jsi to říkal: třeba mu hrozilo, že všecko ztratí. Přišel o práci, brzo měl přijít i o barák; možná i o manželku a děti. To se stává. Stává se to imrvére v celý týhle zemi. A těm, co se snažej, rupne v palici daleko snáz, když snaha nikam nevede.“

Najednou na mě padla únava. Ty dvě probdělé noci do mě zatínaly drápy a stahovaly mě celou svou vahou dolů. „Ten, komu ruplo v palici, je Conor Brennan. Máme tu chlapa, kterej nemá co ztratit: nemá práci, nemá domov, rodinu ani rozum. Vsadím se s tebou, o co chceš, že až se začneme vrtat v jeho životě, po nějakých blízkých známých a rodině nebude ani stopy. Brennana nic v sedle nedrží. Nemá nikoho; kromě Spainových. Poslední rok žije jako nějakej poustevník, jenom aby je mohl špehovat. I ta tvoje prima hypotéza je postavená na faktu, že Conor je ukázkovej magor, kterej slídil kolem jejich baráku klidně ve tři ráno. Ten chlap není normální, Richie. To je jasný.“

V ostrém bílém světle výslechové místnosti za Richiem odložil Conor propisku a v zasmušilém, urputném rytmu si konečky prstů mnul oči. Napadlo mě, kdy asi naposledy spal. „Pamatuješ, jak jsme spolu mluvili o nejjednodušším vysvětlení? Sedí přímo za tebou. Až budeš mít důkaz, že Pat byl hnusnej šmejd, co mlátil ženu a děti a chtěl od nich odejít kvůli ukrajinský prostitutce, tak se přihlas. Do tý doby sázím na našeho psychopata.“

„Sám jsi mi říkal: ‚bejt psychopat‘, to není motiv. Že by ho najednou tak namíchlo, že spolu Spainovi nejsou šťastný? Byli ve svrabu už celý měsíce. Chceš mi tvrdit, že si zničehonic řekl: V bedně dneska nic nedávaj, tak co kdybych třeba zajel ke Spainovým a všecky je oddělal? No tak, kámo. Ty říkáš, že Pat Spain neměl motiv. Ale jakej motiv měl do hajzlu tenhle chlap? Z jakýho důvodu by do hajzlu kohokoli z nich zabíjel?“

Vražda je unikátní zločin z mnoha důvodů a jedním z nich je fakt, že pouze vražda nás nutí ptát se proč. Loupež, znásilnění, podvod, obchod s drogami, každý zločin z tohoto nechutného seznamu s sebou nese i vysvětlení; stačí pouze vložit pachatele do předem připravené přihrádky. Vražda si ale žádá odpověď.

Některým detektivům na tom nesejde. Z čistě právního hlediska mají pravdu – pokud jste schopní dokázat „kdo“, v zákoně nenajdete ani slovo o tom, že byste měli dokázat také „proč“. Mně na tom sejde. Kdysi jsem vyfasoval případ, který se tvářil jako nahodilá střílečka. Jakmile jsme měli střelce ve vazbě a dost důkazů na to, aby si odseděl v chládku deset doživotních trestů v řadě, strávil jsem celé týdny v té jeho smradlavé čtvrti důkladným konverzováním s přitroublými grázly, co milovali policajty jako kudlu v zádech, až se jeden z nich prokecnul, že strýc zastřeleného, který dělal v nějakém krámě, odmítl prodat dvanáctileté sestřičce vraha balíček cigaret. Ten den, kdy se přestaneme ptát proč, kdy si řekneme, že jako odpověď na otázku, proč byl zmařen lidský život, nám stačí „prostě proto“, ten den smažeme onu čáru před vchodem do jeskyně a necháme divočinu vtrhnout s řevem dovnitř.

„Na motiv přijdu. To mi věř,“ řekl jsem. „Popovídáme si s Brennanovými známými, prohledáme mu byt, proklepneme počítač Spainových – i Brennanův, jestli nějakej má –, počkáme na analýzu důkazů z laborky… a motiv se najde, detektive. Musíš mi prominout, že nemám do osmačtyřiceti hodin pohromadě všechny dílky skládanky tohohle případu, ale slibuju ti, že je najdu. Teď si zajdeme pro to zasraný doznání a padáme domů.“

Zamířil jsem ke dveřím, ale Richie zůstával na místě. „Parťáci,“ špitl. „Tos říkal dneska ráno, pamatuješ? Jsme parťáci.“

„Jasně že jsme. No a?“

„No a v tom případě nerozhoduješ za nás za oba. Rozhodujem spolu. A já říkám, abychom ještě zapracovali na Patu Spainovi.“

Jeho postoj – nohy od sebe, ramena zvednutá – mi prozrazoval, že neustoupí bez boje. Oba jsme věděli, že bych ho mohl hezky vrazit zpátky do krabice a zavřít za ním víko. Stačila by jediná moje zmínka a milej Richie by se pakoval zpátky na oddělení motorových vozidel nebo na mravnostní. Na pár let nebo nejspíš navždycky. Kdybych to jenom nakousl, jenom jemňounce naznačil, zařadil by zpátečku, vypsal by Conorova lejstra a nechal Pata Spaina odpočívat v pokoji. A to by byl taky konec všeho, co mezi námi začalo nesměle vznikat před necelými čtyřiadvaceti hodinami na parkovišti před nemocnicí.

Znovu jsem zavřel dveře. „Tak dobře,“ řekl jsem. Opřel jsem se zády o zeď a mnul si ztuhlé rameno. „Dobře. Tady je můj návrh. Zhruba tak týden si teď budeme hrát s Conorem Brennanem, než to bude tutovka – za předpokladu, že je to opravdu on. A během tý doby spolu budeme paralelně makat na Patu Spainovi. Vrchní komisař O’Kelly by z toho byl nadšenej ještě míň než já – považoval by to za mrhání časem a energií –, takže ho tím nebudeme zbytečně zatěžovat. Pro případ, že by se mu to náhodou doneslo, tak prostě jenom prověřujeme, že Brennanův obhájce nevyšťourá na Pata nic, čím by se mohl u soudu ohánět. Bude to znamenat hromadu nekonečných šicht, ale pokud to zvládneš, jdu do toho taky.“

Richie vypadal na to, že každou chvíli usne ve stoje, ale při jeho mládí to mělo spravit pár hodin spánku. „To zvládnu.“

„Nic jinýho bych od tebe ani nečekal. Pokud na Pata najdeme něco solidního, změníme kurs a půjdeme po tom. Co ty na to?“

Přikývl. „Fajn. To zní dobře.“

„Heslo tohoto týdne zní diskrétnost,“ řekl jsem. „Dokud nebudeme mít v ruce hmatatelnej důkaz, tak žádné plivání na mrtvolu Pata Spaina a zrovna tak nechci slyšet, jak o něm mluvíš před jeho bližními jako o vrahovi. Jestli někomu z nich naznačíš, že je pro nás podezřelej, skončili jsme. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Jo. Naprosto.“

Propiska ve výslechové místnosti stále ležela na popsaném formuláři. Conor se nad ním hrbil a mnul si oči dlaněmi. „Všichni se potřebujeme vyspat. Odvedeme ho, nadatlujeme hlášení, necháme tu instrukce asistentům a jdeme si domů na pár hodin dáchnout. V poledne se tu sejdeme. A teď se koukneme na ten dáreček, co nám tam přichystal.“

Vzal jsem ze židle svoje svetry a sehnul jsem se, abych je nacpal do brašny, ale Richie mě zarazil. „Díky,“ řekl.

Podával mi ruku a klidnýma zelenýma očima mi hleděl přímo do tváře. Když jsme si potřásli rukou, překvapila mě síla jeho stisku.

„Nemusíš mi děkovat,“ odpověděl jsem. „Parťáci přece táhnou za jeden provaz.“

To slovo zazářilo a zatřepotalo se ve vzduchu mezi námi jako rozsvícená zápalka. Richie přikývl. „Bejvá to tak.“

Poplácal jsem ho po rameni a dal se do balení. „Pohni. Nevím jak ty, ale já už se nemůžu dočkat, až budu v posteli.“

Naházeli jsme svoje věci do brašen, hromadu papírových kelímků a umělohmotných lžiček na kávu jsme shrnuli do koše, zhasli jsme světla a zavřeli dveře pozorovací komory. Conor se ani nehnul. Okno na konci chodby bylo stále kalné od toho unaveného městského úsvitu, ale tentokrát se mě ten chlad nedotýkal. Možná to bylo tou mladistvou energií po mém boku – do žil se mi vrátil vítězný šum a já se znovu cítil zcela probuzen, ve střehu, silný a pevný jako kámen a připravený na cokoli.

11

Z podmořské hlubiny spánku mě vytáhl telefon. Vynořil jsem se nad hladinu, lapal po dechu, mlátil rukama kolem sebe a na vteřinu jsem ten jekot považoval za požární hlásič, který mi oznamuje, že je u mě zamčená Dina a byt už olizují plameny. „Kennedy,“ řekl jsem, když jsem se zhruba zorientoval.

„Možná to s tím vaším případem nemá nic společnýho, ale říkal jste, ať vám brnknu, kdybychom narazili na nějaký další fórum. Víte, co je to soukromá zpráva, že jo?“

Byl to ten počítačový technik, Kieran. „Víceméně,“ odpověděl jsem.

V ložnici jsem měl zatemněno; mohla být kterákoli hodina ve dne či v noci. Přetočil jsem se a nahmatal lampu na nočním stolku. Výbuch světla se mi zapíchl do očí.

„Fajn, na některejch portálech si můžete nastavit preference tak, že když vám někdo pošle soukromou zprávu, její kopie vám přijde e-mailem. Pat Spain to měl takhle nastavený minimálně na jednom portálu – no, mohla to bejt i Jennifer, ale podle mě to byl Pat, brzo vám dojde proč. Náš software dokázal zregenerovat jednu soukromou zprávu, která přišla přes fórum s názvem Divy divočiny – to je nabeton to ‚DD‘ v souboru s heslama, takže žádný Dračí doupě.“ Kieran evidentně jel v rytmu pořádně osolené house music. Hlava mi začínala třeštit. „Je z třináctýho června od nějakýho týpka, co se jmenuje Martin, a stojí v ní, cituju: ‚Nechci strašit, ale jesli je to norek tak bych tam dal jed, zvlášť jesli máte děti, ty šmejdi uměj bejt steklý a děcko napadnou bez problému.‘ Hraje v tom případu roli nějakej norek?“

Budík ukazoval deset hodin deset minut. Pokud byl pořád čtvrtek ráno, spal jsem jen necelé tři hodiny. „Kouknul jste na ten portál Divy divočiny?“

„Kdepak, radši jsem si místo toho zašel na pedikúru. Jasně že jsem na něj kouknul. Je to fórum, kde lidi píšou o divokejch zvířatech, který kde zahlídli – teda ne zas tak divokejch, je to britský fórum, takže většinou jde o městský lišky a podobně – anebo se ptají ostatních, co jim to hnízdí pod okapem za roztomiloučký hnědý ptáčátko. Tak jsem zadal do vyhledávače ‚norek‘ a vyhodilo mi to diskusi, kterou založil ráno dvanáctýho června uživatel s přezdívkou Pat-ron. Byl to novej uživatel; vypadá to, že se zaregistroval specielně kvůli týhle jedný otázce. Mám vám tu diskusi přečíst?“

„Mám teď zrovna něco na práci,“ řekl jsem. Jako by mi někdo vetřel do očí a do úst písek. „Můžete mi ten odkaz poslat na e-mail?“

„No problemo. A co mám dělat s Divy divočiny? Proklepnout fofrem, nebo z gruntu?“

„Fofrem. Pokud tam Pat-ron neměl s někým nějakej konflikt, nejspíš můžete jít o dům dál. Tuhle rodinku nikdo neoddělal kvůli norkovi.“

„To zní rozumně. Tak zatím, šéfe.“ Vteřinu předtím, než Kieran zavěsil, jsem slyšel, jak zesílil muziku na úroveň, která by dokázala roztlouct kosti.

V rychlosti jsem se vysprchoval a postupně ubíral teplotu vody, až jsem byl schopný znovu zaostřit zrak. Tvář v zrcadle mě popudila. Vypadal jsem neutěšeně a dychtivě, jako chlap, co svou trofej teprve vyhlíží, nikoli jako chlap, který už ji má dávno ve vitríně. Vzal jsem si laptop, půllitr s vodou a nějaké ovoce – hrušku nakousla Dina, pak si to rozmyslela a vrátila ji do ledničky – a posadil se na pohovku, abych se pokochal Divy divočiny.

Pat-ron se zaregistroval 12. června v 9.23 a svůj první příspěvek vložil v 9.35. Vůbec poprvé jsem viděl, jak se vyjadřoval. Působil dojmem prima chlápka: věcný, přímý, jasný. Dobrý den, měl bych dotaz. Žiju na východním pobřeží Irska, přímo u moře, pokud to hraje roli. Poslední tři čtyři týdny slyšíme na půdě divné zvuky. Dupot, škrábání, jako by se koulelo něco těžkého, a pak zvuk, který by se dal popsat jako ťukání/klapot. Vylezl jsem nahoru, ale po nějakém zvířeti ani stopy. Je tam cítit slabý zápach, něco jako kouř/pižmo, ale to by mohlo nějak souviset s domem (? přehřáté potrubí?). Našel jsem venku díru pod okapem, ale je velká jenom zhruba 12 krát 10 centimetrů. Podle rámusu to musí být něco většího. Prohledal jsem zahradu, ale ani stopa po nějaké noře, ani stopa po nějaké díře, kudy by se mohlo něco podhrabat (základy domu jsou 1,2 metru hluboké). napadá vás někoho, co by to mohlo být / co by se s tím dalo dělat? Máme malé děti, takže jestli by to mohlo být nebezpečné, rád bych to věděl Díky.

Na Divech divočiny bylo poměrně mrtvo, ale Patův dotaz vzbudil značný zájem: přes stovku odpovědí. V prvních několika stálo, že má v domě potkany nebo možná veverky a že by měl zavolat deratizátora. Odpověděl o pár hodin později: Díky, ale myslím, že je to jenom 1 zvíře, zvuky se ozývají v 1 chvíli vždy jen z 1 místa. Podle mě to není potkan ani veverka – nejdřív jsem si to myslel taky, nastražil jsem tam past na myši s velkým kusem arašídového másla, jenže nic, tu noc spousta rámusu a past byla ráno netknutá. Takže něco, co nežere arašídové máslo!

Někdo se zeptal, v kterou denní dobu je zvíře nejaktivnější. Téhož večera Pat odpověděl: Nejdřív jsem to slýchal jenom v noci, když jsme šli spát, ale to mohlo být proto, že ve dne jsem prostě nedával pozor. Asi před týdnem jsem se na to zaměřil a ozývá se to v kteroukoli hodinu ve dne v noci, naprosto nepředvídatelně. Poslední 3 dny jsem pozoroval výrazný nárůst hluku, když moje žena vaří, zvlášť maso – ta věc začne úplně šílet. Musím přiznat, že nás to trochu děsí. Dnes večer žena vařila večeři (dušené hovězí se zeleninou) + já byl s dětmi v synově pokoji, který je nad kuchyní. Škrábalo to + bušilo, jako by se to snažilo dostat skrz strop. Přímo nad synovou postelí, takže mám trochu strach. Nenapadá vás ještě něco?

Lidi to začínalo zajímat. Byli toho názoru, že je to hranostaj, norek, kuna; posílali fotky štíhlých, přihrbených tvorů s tlamou dokořán, v níž svítily řady drobných, hrozivých zoubků. Radili Patovi, ať posype podlahu na půdě moukou, vyfotí stopy a pověsí je na fóru spolu s fotkami trusu. Pak se někdo zeptal, proč z toho dělá takovou vědu: Vo co vám de??? Pořiďte si jed na krysy dejte ho na půdu a je to vyřízený. Anebo patříte k těm citlivkám co by neublížily mouše? Jesli jo tak si nemáte co stěžovat.

Všichni okamžitě hodili Pata za hlavu, ječeli jeden na druhého a kázali o zvířecích právech. Šlo do tuhého – lidi si tu vzájemně nadávali do vrahů –, ale když se Pat příští den ozval znovu, zachoval chladnou hlavu a do přestřelky se nemíchal. Jed bych použil až jako poslední možnost. Na půdě jsou v podlaze škvíry mezi prkny a pod nimi prostor (?20 centimetrů?) mezi trámy a stropem dole. Svítil jsem si tam baterkou a neviděl jsem nic divného, ale nechci, aby to tam zalezlo a zdechlo to, smrděl by celý dům + musel bych pak vytrhat podlahu. Ze stejného důvodu jsem zatím nezatloukl tu díru pod okapem, aby to zvíře náhodou nezůstalo uvnitř. Trusu jsem si nevšiml, ale zkusím se podívat + děkuju za radu s moukou.

Nikdo mu ale už nevěnoval pozornost – kdosi kohosi nevyhnutelně přirovnal k Hitlerovi a ještě téhož dne administrátor diskusi uzavřel. Pat-ron už se tu znovu neukázal.

Sice to očividně nějak souviselo s chůvičkami a dírami ve zdech, ale stejně mi to tak docela nedávalo smysl. Nedokázal jsem si představit, jak tenhle kliďas honí s kladivem po domě hranostaje, ale stejně tak jsem si nedokázal představit, že by mohl jen tak v klidu sedět u videochůvičky a sledovat, jak mu něco rozkousává zdi, zvlášť když jeho děti si hrály jen o pár metrů dál.

V každém případě by to za normálních okolností znamenalo, že můžeme chůvičky a díry ve zdi pustit z hlavy. Jak jsem řekl Kieranovi, Conor Brennan jistě nevyvraždil celou rodinu kvůli norkovi; tohle byl maximálně problém Jenny či realitní agentury, která se bude pokoušet dům prodat, nikoli náš. Ale dal jsem slovo Richiemu, že proklepneme Pata Spaina a cokoli divného, na co v jeho životě kápneme. Řekl jsem si, že to nakonec nebude na škodu – čím méně trhlin, tím méně příležitostí pro obhájce tu věc u soudu zašmodrchat.

Udělal jsem si čaj a vločky – představa Conora, jak pojídá vězeňskou snídani, mě tvrdě zasáhla pocitem neutěšené radosti – a dal se do podrobného pročítání diskuse. Znám kriminalisty, kteří se pídí po podobných stopách, po jakékoli nepatrné ozvěně hlasu oběti, po jakémkoli nejasném odrazu její tváře. Chtějí ji pro sebe oživit. Já nikoli. Takové rozházené střípky mi vyřešit případ nepomůžou a na laciný patos, na trýznivý a jímavý obraz člověka, který se zvesela sune k okraji srázu, na to nemám čas. Já mrtvé nechávám odpočívat v pokoji.

Pat, to bylo něco jiného. Conor Brennan se ho tolik snažil znetvořit a na věčnost přikrýt jeho zubožený výraz maskou vraha, že zahlédnout alespoň letmo Patovu skutečnou tvář bylo jak dar z nebes.

Nechal jsem Larrymu na mobilu vzkaz s prosbou, ať ten jeho zálesák koukne na diskusi v Divech divočiny, pak si to hned namíří do Brianstownu a zkusí tipnout, o jaké zvíře by mohlo jít. Potom jsem odpověděl Kieranovi na e-mail: Díky. Vypadá to, že Pat Spain se nakonec obrátil se svým problémem na jinej portál. Potřebujeme zjistit, na jakej. Kdybyste na něco přišli, dejte vědět.

Bylo za dvacet minut poledne, když jsem dorazil na služebnu. Všichni asistenti byli buď v terénu, nebo si skočili na kafe, ale Richie seděl u svého stolu, chodidla zaháknutá za nohy židle jako puberťák, nos přimáčknutý k monitoru. „Nazdárek,“ řekl, aniž by se na mě podíval. „Chlapi vyhmátli to Conorovo auto. Tmavě modrej Opel Corsa 03D.“

„Má styl, hošan.“ Podal jsem mu papírový kelímek s kávou. „Pro případ, že sis ještě nestihl zaskočit. Kde byl zaparkovanej?“

„Díky. Na tom kopci, odkud je výhled na jižní konec zálivu. Byl schovanej mezi stromy kus od silnice, takže ho chlapi uviděli až za denního světla.“

Dobrého půl druhého kilometru od městečka, možná víc. Conor nechtěl nic riskovat. „Paráda. Má ho už v práci Larry?“

„Teď mu ho tam odtahujou.“

Kývl jsem k monitoru. „Našels něco?“

Richie zakroutil hlavou. „Conor Brennan nebyl nikdy zatčenej, aspoň ne pod svým jménem. Pár pokut za překročení rychlosti, ale data a místa nesouhlasej s tím, kde jsem sloužil.“

„Pořád se snažíš přijít na to, odkud ho znáš?“

„Jo. Mám pocit, že to muselo bejt už dávno, poněvač ho mám v hlavě mladšího, tak kolem dvaceti. Možná o nic nejde, ale chci na to kápnout.“

Hodil jsem kabát na opěradlo židle a lokl si kafe. „Napadlo mě, že by Conora mohl znát z dřívějška i někdo jinej. Budeme ho muset co nejdřív ukázat Fioně Raffertyové a počkat si, jak zareaguje. K tomu klíči od domu Spainových někde přišel – nevěřím těm kecům, že ho našel při procházce za rozbřesku – a ona byla jediná, kdo ho měl. Nějak v tom stále nejsem schopnej vidět náhodu.“

V té chvíli se za mnou zjevil Quigley a poplácal mě po paži svým oblíbeným ranním bulvárním plátkem. „Slyšel jsem,“ zašeptal, jako by to byla nějaká oplzlost, „že se včera v noci ten váš velkej případ festovně posunul.“

Tváří v tvář Quigleymu pocítím vždy naléhavou potřebu narovnat si kravatu a zkontrolovat, jestli nemám mezi zuby zbytky jídla. Páchl, jako by snídal v nějakém bufetu, což by vysvětlovalo mnohé, a horní ret se mu leskl mastnotou. „Slyšel jsi správně,“ odpověděl jsem a o krok od něj couvl.

Vyvalil na mě svoje prasečí očička. „To teda šlo fofrem, že jo?“

„Za chytání gaunerů nás tady platí, kámo. Doporučuju to někdy zkusit.“

Quigley našpulil pusu. „Panenko skákavá, ty jseš mi ale netykavka, Kennedy. Že ty si nejseš jistej, že jo? Že by pochybnosti, jestli jste sbalili toho pravýho?“

„Můžeš doufat. Sice tvoje šance nevidím moc vysoko, ale pro jistotu si běž nachladit šampáňo.“

„Hele, klídek. Na mně si nervózu vybíjet nemusíš. Já ti to přece přeju, ne?“

Mířil mi novinami na prsa, celý nafouknutý rozhořčením – dotčenost je palivo do Quigleyho motoru. „To je od tebe milý,“ řekl jsem a otočil se ke svému stolu, abych mu dal najevo, že je rozhovor u konce. „Až se někdy budu nudit, vezmu tě na velkej případ s sebou a ukážu ti, jak na to.“

„No jasně. Stačí zmáknout tenhle a zas budeš vyzobávat třešinky, že jo? Nemůžeš se dočkat, co? Většině z nás“ – obrátil se k Richiemu – „většině z nás stačí vyřešit obyčejnou vraždu a mediální mumraj je nám ukradenej, ale tady náš Kennedy je na tom drobátko jinak. Jemu světla ramp dělaj dobře.“ Quigley zamával novinami: ANDÍLCI ZMASAKROVANÍ V POSTÝLCE plus rozmazaná prázdninová fotografie Spainových rozesmátých kdesi na pláži. „Ale na tom nejspíš není nic špatnýho, pokud se teda dílo podaří.“

„Ty chceš řešit nějaký vraždy?“ vyvalil Richie oči.

Quigley si toho nevšímal a obrátil se ke mně: „Ale byla by to paráda, kdybys to tentokrát nezmastil, že jo? Třeba by se pak ostatním konečně vykouřilo z hlavy, cos předved onehdá.“ Už už zvedal ruku, aby mě poplácal po rameni, ale pohled, který jsem na něj vrhl, ho přinutil si to rozmyslet. „Tak zlom vaz. Budem ti všichni držet palce, abys tentokrát dostal toho pravýho.“ Zaculil se na mě, mávl mi před očima zkříženými prsty a odkolébal se znepříjemnit ráno zase někomu jinému.

Richie mu zamával na rozloučenou se zuby vyceněnými do maniakálního úsměvu a sledoval, jak mizí dveřmi. „Kdy onehdá?“ zeptal se mě.

Štos hlášení a svědeckých výpovědí na mém stole utěšeně rostl. Projel jsem je palcem. „Jeden případ se mi před pár lety zvrtnul. Vsadil jsem na špatnýho koně a odešel jsem s prázdnou. Ale Quigley kecá – dneska už si na to kromě něj nikdo nevzpomene. On se toho drží zuby nehty, protože to byl jeho velkej den.“

Richie přikývl. Netvářil se ani trochu překvapeně. „Ten jeho ksicht, když jsi mu řek, že mu ukážeš, jak na to, to byl čistej jed. Něco mezi váma bylo, že jo?“

Jeden z asistentů měl škaredý zlozvyk psát vše velkými písmeny, což bylo nutné ho odnaučit. „Nic nebylo. Quigley je policajt na hovno a má pocit, že za to můžou všichni kolem. Já dostávám případy, o kterých si on může nechat zdát, takže za to, že sbírá drobty, samozřejmě můžu já. A pokud jsem je navíc ještě schopnej vyřešit, tak tím hůř, protože pak můžu i za to, že on není schopnej vyluštit ani křížovku.“

„Quigley má o dvě mozkový buňky míň než růžičková kapusta,“ řekl Richie. Seděl opřený, kousal si palec a pořád ještě upíral zrak na dveře, kterými Quigley odešel. „Což je klika. S chutí by si do tebe kopnul. Kdyby neměl v hlavě nasráno, měl bys problém.“

Položil jsem svědecké výpovědi zpátky na stůl. „Co ti o mně Quigley navykládal?“

Richie pod stolem zlehka zašoupal nohama. „Akorát tohle. Cos slyšel.“

„A předtím?“ Richie se snažil tvářit nechápavě, ale stále šoupal nohama. „Richie. Tady nejde o můj jemnocit. Jestli podkopává náš pracovní vztah, potřebuju to vědět.“

„Nic nepodkopává. Ani si nepamatuju, co povídal. Samý blbosti.“

„Quigley nic jiného ani neumí. Co říkal?“

Nervózní pokrčení rameny. „Jenom nějaký bláboly o tom, že císař má na sobě míň šatů, než si myslí, a že pýcha předchází pád. Ani to nedávalo smysl.“

Ten sráč mrňavá si zasloužil zašlapat do země. „A dál?“

„Nic. Pak se mi ho už podařilo zbavit. Mlel cosi o tom, že pospíchat se má pomalu, tak jsem mu řekl, že on je pomalej až až a stejně to k ničemu nevede, což se mu nelíbilo.“

Znervóznilo mě to, ten absurdní záchvěv vděčnosti při představě, že tenhle kluk se mě zastal. „To ale doufám není důvod, proč sis vzal do hlavy, že jsem s Conorem Brennanem ustřelil?“

„Ne! Kámo, s Quigleym to nemá nic společnýho. Vůbec nic.“

„To bych ti taky radil. Kdyby tě náhodou napadlo, že Quigley je na tvý straně, čekalo by tě velice nepříjemný vystřízlivění. Jseš totiž mladej a nadějnej, takže můžeš za to, že on je starej břídil. Nejsem si jistej, koho z nás dvou by hodil přes palubu prvního, kdyby se mu naskytla příležitost.“

„To je mi jasný. To tlustý hovado mi jednou řeklo, že by mi bylo líp zpátky na oddělení motorových vozidel, pokud ovšem necejtím se zlodějema aut přílišnou citovou spřízněnost. Vůbec ho neposlouchám.“

„Fajn. Tak v tom pokračuj. Quigley je hotová černá díra – jak se k němu dostaneš příliš blízko, stáhne tě s sebou dolů. Od negativismu se drž vždycky co nejdál, starej brachu.“

„Já se především držím co nejdál od kreténů. Tenhle blb mě nikam nestáhne. Co vůbec ksakru dělá na tomhle oddělení?“

Pokrčil jsem rameny. „Jsou tři možnosti – je to něčí příbuznej, s někým píchá anebo na někoho něco ví. Vyber si. Osobně jsem toho názoru, že kdyby tu měl někoho z rodiny, už bych o tom věděl, a na femme fatale bych ho netipoval. Takže zbývá vydírání. Což je o důvod víc, abys nechal Quigleyho na pokoji.“

Richieho obočí vyletělo vzhůru. „Ty myslíš, že je nebezpečnej? To jako fakt? To hovado tupý?“

„Nepodceňuj Quigleyho. Je sice tupej, ale ne zase tak, jak si myslíš. Jinak by tu nebyl. Pro mě sice nebezpečnej bejt nemůže – a ani pro tebe, dokud neuděláš nějakou pitomost –, ale nikoli proto, že by to byl neškodnej idiot. Ber ho jako střevní chřipku – může ti výrazně znepříjemnit život a trvá to věčnost, než se ho zbavíš, takže je lepší se mu vyhnout, a pak ti nemůže nijak vážně ublížit, pokud jsi fit. Jenže v tom to právě je – pokud jsi zranitelnej, pokud dostane šanci se ti uhnízdit ve střevech, tak jo, mohl by bejt nebezpečnej.“

„Ty jseš tu šéf,“ řekl Richie zvesela – ta představa ho pobavila, i když se dosud netvářil příliš přesvědčeně. „Budu si teda Pána sraček držet od těla.“

Ani jsem se nenamáhal skrýt úsměv. „A tím se dostáváme k další věci. Moc do něj nerýpej. Já vím, že my ostatní to děláme a taky bychom neměli, jenže my tu nejsme noví. Quigley je sice blbec, ale když na něj budeš drzej, budeš za namyšleného spratka – nejenom u něj, ale i u ostatních na oddělení. A to bude hrát Quigleymu přímo do karet.“

Richie se zakřenil. „Dobře. Ale koleduje si o to sám.“

„Jasně. Tak mu nemusíš odpovídat.“

Položil si ruku na srdce. „Budu hodnej. Slibuju. Jakej je plán na dnešek?“

Vrátil jsem se ke svému štosu papírů. „Dneska se pokusíme zjistit, proč Conor Brennan udělal to, co udělal. Má právo na osm hodin spánku, takže minimálně pár hodin na něj ještě nemůžeme. Žádnej spěch. Dejme tomu, že ho tentokrát necháme chvíli čekat.“ Po zatčení máte tři dny na to, abyste buď vznesli obvinění, nebo zatčeného pustili, a já měl v úmyslu využít tu dobu do poslední vteřiny. Nahrávkou doznání na magnetofon a klapnutím náramků vše končí pouze v televizi. Při skutečném vyšetřování znamená klapnutí náramků pouze začátek. Zatčený se na vašem seznamu priorit pouze skutálí z prvního místa na samý konec. Jakmile ho máte tam, kde ho chcete mít, nemusíte ho vidět klidně celé dny a jenom kolem něj dokola stavíte zdi, aby neutekl.

„Teď si půjdeme promluvit s O’Kellym,“ řekl jsem. „Potom skočíme za asistenty, ať se začnou hrabat v životě Conora Brennana a Spainových. Musíme najít bod, kde se jejich životy protnuly a kdy mu Spainovi mohli padnout do oka – večírek, na kterém se seznámili, firmu, pro kterou Pat nabíral lidi a Conor pro ni dělal webovky. Tvrdí, že je špehuje zhruba rok, což znamená nasměrovat asistenty na rok 2008. My dva se mezitím porozhlídneme v Conorově kvartýru, jestli tam nenajdeme pár trhlinek – cokoli, co by nám mohlo napovědět motiv, co by mohlo naznačit, jak se dostal ke Spainovým nebo ke klíčům.“

Richie si prstem hladil pořezanou bradu – sice po něm nikdo nechtěl, aby se na dnešek holil, ale přinejmenším to svědčilo o jeho odhodlání – a hledal vhodná slova. „Žádnej strach,“ řekl jsem. „Na Pata Spaina jsem nezapomněl. Něco pro tebe mám.“

Zapnul jsem svůj počítač a našel na internetu Divy divočiny. Richie si přisunul židli, aby mi mohl koukat přes rameno.

„A sakra,“ řekl, když dočetl. „To by nejspíš mohlo vysvětlovat ty videochůvičky. Lidi na špehování zvířat občas ulítnou. Aby mohli sledovat lištičky na zahradě, nainstalujou si v baráku hotovej kamerovej systém.“

„Jako Velkej bratr, až na to, že tihle soutěžící mají o něco vyšší IQ. Ale myslím, že tohle nebude ten případ. Pat měl evidentně strach, aby to zvíře nepřišlo do styku s dětmi; neprovokoval by ho jenom tak pro nic za nic. Vypadá to, že se ho chtěl jenom zbavit.“

„Jo, nejspíš. S půl tuctem chůviček na to šel teda důkladně.“ Richie se odmlčel a znovu pročítal diskusi. „Ty díry ve zdech…,“ začal opatrně. „To by muselo bejt hodně velký zvíře, aby zvládlo něco takovýho.“

„Možná jo, možná ne. Už se na tom dělá. Byl to tam už omrknout stavař, jestli jde o pokles půdy pod barákem nebo tak něco?“

„Posudek máš v tý hromadě na stole. Nechal ho udělat Graham.“ To jméno mi nic neříkalo, ale na tom nezáleželo. „V kostce v něm stojí, že ten barák je šunt – zdi jsou do půlky výšky vlhký, sesedlý – ty praskliny – a je tam nějakej problém s rozvodama, nepochopil jsem přesně jakej, ale v podstatě jde o to, že do roka do dvou se budou muset rozvody v celým baráku nechat předělat. Sinéad Goganová měla s tou stavební firmou pravdu – je to banda hochštaplerů. Všecko zfušovat, pak ty ruiny střelit a vypařit se jako pára nad hrncem, než to lidi prokouknou. Jenže ten stavař tvrdí, že žádnej z těch problémů nemá nic společnýho s dírama ve zdech. Díra pod okapem mohla vzniknout sedáním; díry ve zdech ale rozhodně ne.“ Richie zvedl zrak a podíval se mi do očí. „Jestli tam ty díry Pat udělal jenom kvůli nějaký veverce…“

„Tohle nebyla veverka,“ řekl jsem. „A nevíme jistě, že ty díry udělal on. Kdo tady teď ustřeluje?“

„Říkám jenom jestli. Rozmlátit si zdi ve vlastním baráku…“

„Jo, to je síla. Ale pověz mi jedno: po baráku ti běhá tajemný zvíře, chceš ho dostat pryč, ale nemáš prachy na deratizátora. Co uděláš?“

„Zatluču tu díru pod okapem. Kdyby ta ludra zůstala uvnitř, nechal bych ji pár dní vyhladovět, pak bych oddělal prkna, aby mohla zdrhnout, a znovu bych díru zadělal. Kdyby tam byla pořád, dal bych tam jed. Kdyby zalezla někam za sádrokarton, chcípla by a smrděla by tam, pak bych teprv vytáhnul kladivo. Dřív ne.“ Richie se odrazil od mého stolu a odjel na kancelářské židli zpátky ke svému. „Jestli ty díry udělal Pat, kámo, tak Conor není jedinej, komu kape na maják.“

„Jak říkám. To zjistíme. Do tý doby…“

„Já vím. Budu držet jazyk za zuby.“

Richie na sebe hodil sako a začal vrtat do uzlu na kravatě ve snaze zkontrolovat ho, aniž by ho zničil. „Vypadáš dobře,“ řekl jsem. „Jdeme za šéfem.“

Richie hned pustil Quigleyho z hlavy. Já ne. Jednu věc jsem Richiemu neřekl: Quigleyho styl má k férovosti daleko. Jeho osobní talent spočívá v tom, že s jistotou hyeny dokáže vyčmuchat každého, kdo je slabý a krvácí. Nikdy neskočí po nikom, u koho by si nebyl jistý, že ho může dostat. Důvod, proč si vybral jako terč Richieho, byl evidentní. Nováček, kluk z dělnické třídy, který musel nejdřív na půl tuctu způsobů dokázat, že sem patří, chytrolín, co si rád pouští hubu na špacír – snadno a bez rizika ho mohl popichovat a číhat, až plácne něco, co ho dostane do průšvihu. Nedocházelo mi však, proč si Quigley vybral jako terč mě; kdybych se nenesl na vlně dobré nálady, nejspíš by mi to přidalo pár vrásek.

O’Kelly zářil štěstím. „Tak tady je máme!“ zvolal a otočil se k nám v křesle, jakmile jsme zaklepali na dveře jeho kanceláře. Ukázal na židle – museli jsme z nich uklidit štosy vytisknutých e-mailů a žádostí o dovolenou, než jsme se mohli posadit; v O’Kellyho kanceláři to vždycky vypadá, jako by měl každou chvíli zahynout pod lavinou lejster – a zvedl kopii našeho hlášení. „Tak mluvte. Povězte, že se mi to nezdá.“

Ve stručnosti jsem mu vše odvykládal. „Šmejd malá,“ řekl O’Kelly, když jsem skončil, ovšem bez výraznějšího vzrušení. Šéf dělal na oddělení vražd dlouho a zažil toho už spoustu. „To jeho doznání sedí?“

„To, co máme, sedí, ale než jsme stihli zajít do podrobností, začal se domáhat pauzy na spánek. Odpoledne nebo zítra si ho vezmeme znovu do parády.“

„Ale byl to na beton tenhle šmejd a máte toho na něj dost, abych moh před novináře s tím, že lidičky v Brianstownu už zas můžou klidně spát? Rozumím tomu dobře?“

I Richie se na mě podíval. „V Brianstownu nikomu nic nehrozí,“ odpověděl jsem.

„To rád slyším. Musím odhánět novináře klackem; půlka z těch hajzlíků se na mou duši modlí, aby ten šmejd znovu někoho oddělal a oni měli o čem psát. Tohle jim zavře hubu.“ O’Kelly se opřel ve svém křesle se spokojeným vzdychnutím a namířil tlustým ukazovákem na Richieho. „Currane, s rukou na srdci vám říkám, že jsem vás na tenhle případ nechtěl. Pochlubil se vám s tím Kennedy?“

Richie zakroutil hlavou. „Ne, pane.“

„Nechtěl. Myslel jsem si, že jste cucák, co si není schopnej sám utřít prdel a potřebuje, aby mu někdo podal hajzlpapír.“ Koutkem oka jsem viděl, jak to Richiemu v koutku úst zacukalo, ale s vážným výrazem přikývl. „Splet jsem se. Možná bych měl dávat bažantům příležitost častěji, aby měly ty starý líný zadky na služebně o čem přemejšlet. Klobouk dolů.“

„Díky, pane.“

„A pokud jde tady o tohohle chlapa,“ trhnul palcem mým směrem, „pár dobrejch duší z oddělení mi radilo, abych tenhle případ nesvěřoval do pracek ani jemu. Jenom ať se hezky vyhrabe zpátky sám, povídali. Ať zkusí dokázat, že na to ještě má.“

Ještě včera bych pocítil nutkání si ty sráče najít a pořádně jim to vytmavit. Teď to za mě ovšem obstarají zprávy o šesté. O’Kelly mě provrtával očima. „Doufám, že jsem vás nezklamal, pane,“ odpověděl jsem klidně.

„Věděl jsem, že nezklamete, jinak bych to neriskoval. Řek jsem jim, kam si ty svý rady maj strčit, a dobře jsem udělal. Vítejte zpátky.“

„Je to fajn pocit, pane,“ řekl jsem.

„O tom žádná. Nezmýlil jsem se ve vás, Kennedy, a vy jste se zas nezmýlil tady v tom mladým hošanovi. Na tomhle oddělení je spousta frajírků, co by doteďka seděli s frňákem nahoru a čekali, až jim doznání spadne do klína. Kdy máte v plánu vznést proti tomu šmejdovi obvinění?“

„Rád bych využil celé tři dny. Chci mít jistotu, že nám nic neuteklo.“

„To je celej náš Kennedy,“ řekl O’Kelly Richiemu. „Jak ten se do někoho zakousne, Bůh tomu parchantovi nebohýmu pomáhej. Koukejte se od něj něco přiučit. Pro mě za mě,“ máchl velkoryse rukou, „vemte si času, kolik chcete. Zasloužíte si ho. Já už si to zodpovím. Ještě něco by vám píchlo? Víc lidí? Přesčasy? Stačí říct.“

„Zatím jsme v pohodě. Kdyby něco, dám vám vědět.“

„Jo, to dejte,“ řekl O’Kelly. Pokývl na nás, sklepnul stránky našeho hlášení a hodil ho na štos: rozhovor byl u konce. „Teď padejte a ukažte těm mamlasům venku, co je to perfektně odvedená práce.“

Venku na chodbě, v bezpečné vzdálenosti od O’Kellyho dveří, se mě Richie zeptal: „Takže to znamená, že teď už si můžu sám utírat prdel?“

Spousta lidí má z vrchního komisaře psinu, ale je to můj šéf, nikdy mě nenechal ve štychu a já ani jedno z toho neberu na lehkou váhu. „Ber to jako metaforu,“ odpověděl jsem.

„To mi došlo. A kdo měl v tý metafoře představovat hajzlpapír?“

„Quigley?“ odtušil jsem a oba jsme se vrátili na služebnu rozchechtaní.

Conor bydlel v kvartýru v suterénu vysokého cihlového činžáku s oprýskanými okny; šlo se k němu ze dvora dolů po úzkých schodech s rezavým zábradlím. Uvnitř – ložnice, maličký obývák s kuchyní a ještě menší koupelna – to vypadalo, jako by tu byl naposledy před mnoha lety. Byt nebyl špinavý, aspoň ne nějak mimořádně, ale v rozích byly pavučiny, ve dřezu v kuchyni zbytky jídla a na linoleu stopy po všem možném. V lednici nebylo nic než samé hotovky do mikrovlnky a Sprite. Conorovo oblečení bylo kvalitní, ale staré řadu let, čisté, ale naskládané ve zmuchlaných hromadách na dně skříně. Papíry měl v lepenkové krabici v rohu obýváku – účty, bankovní výpisy, faktury, všechno dohromady; některé obálky dosud nebyly otevřené. Kdybych si s tím dal trochu práce, nejspíš bych snadno přesně určil měsíc, kdy svůj život pustil k vodě.

Žádné viditelně zakrvavené šaty, žádné šaty v pračce, žádné šaty pověšené na sušáku, žádné zakrvavené tenisky – vlastně vůbec žádné tenisky –, i když dva páry bot ve skříni byly velikosti deset. „Ještě jsem neviděl chlapa v jeho věku, kterej by neměl tenisky,“ řekl jsem.

„Zahodil je,“ konstatoval Richie. Opřel Conorovu matraci o zeď a projížděl ji zespodu rukou v rukavici. „Podle mě to byla první věc, co udělal, když v pondělí v noci přišel domů – vzal si čistý hadry a špinavejch se fofrem zbavil.“

„Což znamená, že někde poblíž, pokud budeme mít kliku. Pošleme pár chlapů prohledat popelnice v okolí.“ Probíral jsem se hromadami oblečení, prohledával kapsy a ohmatával švy, jestli nejsou vlhké. Bylo tam chladno – elektrický olejový radiátor byl vypnutý a podlahou se dovnitř drala zima. „I kdybychom ty věci nenašli, stejně by se to mohlo šiknout. Jestli to mladej Conor při obhajobě zkusí hrát na nepříčetnost – a přiznejme si, že je to jediná možnost, která mu zůstává –, můžeme poukázat na to, že se pokusil zakrýt stopy, což znamená, že dobře věděl, co udělal, což znamená, že byl stejně příčetnej jako ty a já. Aspoň z právního hlediska.“

Rychle jsem brnknul do kanclu a poslal pár šťastlivců vrtat se v okolních popelnicích – kvartýr byl skoro v podzemí, takže jsem musel jít ven, abych měl vůbec signál; Conor by si tu nemohl volat s kamarády, ani kdyby nějaké měl. Potom jsme se přesunuli do obýváku.

V pokoji bylo šero, i když jsme v něm rozsvítili. Okno v úrovni očí zíralo do šedivé rovné zdi; musel jsem nahnout hlavu na stranu, abych uviděl aspoň úzký proužek nebe a ptáky, jak krouží proti temným mrakům. Nejslibnější materiál – obrovitý počítač s klávesnicí plnou kukuřičných lupínků a otlučený mobil – se nacházel na jeho stole a bez Kierana jsme se ho nesměli ani dotknout. Vedle stolu byla stará dřevěná bedna na ovoce s otrhanou nálepkou, z níž se usmívala tmavovlasá dívka s pomerančem. Shodil jsem z bedny víko a pod ním našel Conorovu sbírku suvenýrů.

Modrý, sepraný kostkovaný šátek, na němž byly dosud zachycené dlouhé světlé vlasy; z poloviny vypálená zelená svíčka ve skleničce, která bednu naplňovala sladkou, nostalgickou vůní zralých jablek; pečlivě narovnaný zmačkaný list z poznámkového bloku o velikosti dlaně: kresbička vyvedená během telefonátu rychlými, rozhodnými tahy, ragbista utíkající s míčem v podpaží; hrníček s namalovanými štěňaty, popraskaný a zahnědlý od čaje; hrst gumiček do vlasů, úhledně uspořádaných, jako by šlo o hotový poklad; dětská kresba pastelkami, čtyři žluté hlavy, modré nebe, na něm ptáčci a na rozkvetlém stromě rozvalená černá kočka; vybledlý a rozžvýkaný zelený umělohmotný magnet ve tvaru X; tmavomodrá propiska se zlatým ozdobným nápisem: Hotel Zlatá zátoka – Váš vstup do ráje!

Natáhl jsem se a prstem jsem odstrčil šátek z dolního rohu výkresu. Roztřesenými velkými písmeny tam stálo EMMA a vedle toho datum. Oblohu a květiny pokrývaly rezavě hnědé šmouhy, které nebyly barvou ani pastelkami. Nakreslila ten obrázek v pondělí, nejspíš ve škole, když jí zbývalo jen pár hodin života.

Bylo dlouhé ticho. Klečeli jsme na podlaze a nasávali pach dřeva a jablek.

„Takže to bychom měli důkaz,“ řekl jsem. „Tu noc, kdy zemřeli, byl u nich.“

„Já vím,“ hlesl Richie.

Další ticho, tentokrát napjatější, jak jsme oba čekali, až ho utne ten druhý. Nad námi zostra zaklapaly po prknech v podlaze vysoké podpatky. „Fajn,“ řekl jsem a zlehka nasadil víko zpátky na bednu. „Fajn, do pytle s tím, označit a jdeme dál.“

Prastará oranžová pohovka nebyla pod nánosem svetrů, dévédéček, prázdných igelitových tašek skoro vidět. Propracovávali jsme se vrstvami, všechno jsme protřepávali, hledali na tom stopy krve a potom to odhazovali na podlahu. „Kristepane,“ řekl jsem, když jsem vyhrabal televizní program z počátku června a poloprázdný pytlík slaných brambůrků s příchutí octa. „Koukni na to.“

Richie se kysele ušklíbl a zvedl zmuchlaný kus papírové utěrky, s kterou někdo utřel cosi jako kávu. „Viděl jsem už horší brajgl.“

„Já taky, ale stejně je to neomluvitelné. Je mi fuk, jestli byl ten chlap švorc – sebeúcta nic nestojí. Spainovi neměli ani floka stejně jako on a mohl jsi u nich doma jíst z podlahy.“ Zbytky jídla jsem neměl ve dřezu ani po rozchodu s Laurou, když jsem byl na dně. „Těžko byl tak na roztrhání, že ani neměl čas to tady vzít hadrem.“

Richie se pustil do polstrování pohovky; vytáhl jeden polštář a přejížděl za ním rukou po rámu pohovky mezi drobky. „Bejt tady zavřenej čtyřiadvacet hodin denně, nemít práci ani prachy, abych si moh někam vyrazit, z toho by ti taky začalo hrabat. Nejsem si jistej, jestli bych se na uklízení nevyprd stejně jako on.“

„Jenže on tady zdaleka čtyřiadvacet hodin denně nedřepěl. Conor neměl o zábavu nouzi. Byl dost zaneprázdněnej v Brianstownu.“

Richie rozepl zip na polštáři a vsunul ruku dovnitř. „To je fakt,“ řekl. „Jenže proto je tady takovej bordel. Tenhle kvartýr, to nebyl jeho domov. Jeho domov bylo to hnízdo v městečku. A tam měl pořádek podle tvýho gusta.“

Pročesali jsme byt jaksepatří – prohlédli zespodu šuplíky, zezadu police na knížky, krabice s prošlými sterilovanými blafy v ledničce –, dokonce jsme strkali do všech zásuvek Conorovu nabíječku Richieho telefonu, abychom si ověřili, že žádná z nich není vykuchaná, aby se tam dalo něco schovat. Krabici s papíry jsme sice měli v úmyslu odvézt s sebou pro případ, že by Conor například někdy vybral ze stejného bankomatu dvě minuty po Jenny, nebo si schoval fakturu za návrh webových stránek firmy, pro kterou pracoval Pat, ale nedalo nám to, abychom ji aspoň v rychlosti neprohrabali. Výpisy z jeho bankovního účtu v podstatě vykazovaly stejný žalostný vývoj jako v případě Pata a Jenny: slušný příjem a solidní úspory, potom menší příjem a tenčící se úspory, až byl nakonec na mizině. Jelikož Conor pracoval na volné noze, jeho křivka klesala méně dramaticky než u Pata Spaina – utržené částky se zmenšovaly, rozestupy mezi nimi rostly –, ale vše u něj započalo dřív. K prvnímu poklesu došlo koncem roku 2007 a v polovině roku 2008 už musel sáhnout na úspory. Na účet mu něco přišlo naposledy před několika měsíci.

V půl druhé jsme končili a vraceli všechny věci na místo, což v tomto případě znamenalo přeuspořádat je z našeho soustředěného nepořádku do Conorova nesoustředěného. Naše verze vypadala líp.

„Víš, co mě v tomhle kvartýru zaráží?“ řekl jsem.

Richie házel knížky po štosech zpátky na polici a rozdmýchával malé obláčky prachu. „Co?“

„Není tu jediná stopa po komkoli jiném. Ani zubní kartáček po jeho holce, ani fotky Conora s kámoši, ani pohlednice k narozeninám, v kalendáři žádné ‚zavolat taťkovi‘ ani ‚20.00, Joe, hospoda‘, nic, co by naznačovalo, že se Conor kdy v tomhle životě setkal s jakoukoli jinou lidskou bytostí.“ Strčil jsem dévédéčka do stojanu. „Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že nikoho neměl?“

„Moh to mít všecko digitálně. Spousta lidí v našem věku si dneska ukládá všecko na mobil nebo do počítače – fotky, schůzky…“ Knížka žuchla o polici a Richie se ke mně otočil s ústy dokořán, s rukama sepjatýma za hlavou. „Do hajzlu,“ řekl. „Ty fotky.“

„Má ta věta nějaké pokračování, starej brachu?“

„Do hajzlu. Já to věděl, že jsem ho někde viděl. Žádnej div, že mu na nich záleželo…“

„Richie.“

Richie si promnul tváře, zhluboka se nadechl a znovu vyfoukl vzduch. „Pamatuješ, jak ses Conora v noci ptal, koho ze Spainových by nechal přežít? A jak řekl Emma? Žádnej div, kámo. Je to její kmotr.“

Ta zarámovaná fotka na Emmině polici – mimino v bílých krajkách, nastrojená Fiona a vedle ní chlapík se zplihlými vlasy. Pamatoval jsem si jenom, že působil klukovsky a usmíval se; tvář jsem si nevybavoval. „Jseš si jistej?“ řekl jsem.

„Jo, to jsem. Pamatuješ na tu fotku u ní v pokojíčku? Byl mladší, od tý doby zatraceně zhubnul, ostříhal se nakrátko, ale přisámbohu je to on.“

Fotka byla na ústředí spolu se vším ostatním, co mohlo pomoct při identifikaci těch, kdo se se Spainovými znali. „Ověříme to,“ řekl jsem. Richie už vytahoval mobil. Skoro jsme vyběhli po schodech nahoru.

Asistent, který měl službu u pohotovostní linky, do pěti minut fotku vyhrabal, vyfotil ji a poslal ji Richiemu na mobil. Byla maličká a trochu rozpixelovaná a Conor vypadal spokojeněji a odpočatěji, než jak jsem si ho byl schopen představit, ale bezpochyby to byl on – v dospěláckém obleku působil solidně, držel Emmu opatrně jako křehkou vázu, Fiona přes něj natahovala k dítěti paži a maličká ručička ji držela za prst.

„Do hajzlu zasranýho,“ ulevil si Richie tiše se zrakem upřeným na mobil.

„Ano,“ řekl jsem. „Tím jsi to vystihl celkem přesně.“

„Žádnej div, že věděl o Patovi a Jenny všechno.“

„Zmetek jeden. Celou tu dobu se nám chechtal do očí.“

Richiemu v koutku úst zacukalo. „Mně nepřipadalo, že by se zrovna chechtal.“

„V každém případě se chechtat nebude, až uvidí tuhle fotku. Ale tu mu ukážeme, teprve až budeme mít všechno jaksepatří pohromadě. Chci mít všechny esa hezky v rukávu, než na Conora znovu vletíme. Chtěl jsi motiv? Vsadím se, o co chceš, že stopa začíná přímo tady.“

„Nebo taky klidně mnohem dřív.“ Richie poklepal na displej. „Tohle tady je šest let stará fotka. Jestli byli tenkrát Spainovi s Conorem nejlepší kámoši, tak už se museli nějakej čas znát. Dejme tomu nejmíň od vejšky, nejspíš ze školy. Motiv moh mít už tenkrát. Něco se stane, všichni to dávno pustí z hlavy, jenže pak jde Conorův život do kytek a v tu ránu pro něj má patnáct let starej incident zas sakra velkou váhu…“

Mluvil, jako by konečně uvěřil, že Conor je ten, koho hledáme. Sklonil jsem se níž k mobilu, abych skryl úsměv. „Anebo to může bejt něco z poslední doby. Za těch šest let jejich kamarádství ochladlo natolik, že Conorovi nezbylo, než svoji kmotřenku šmírovat dalekohledem. Moc rád bych vědět, k čemu mezi nimi došlo.“

„Na to přijdem. Dáme řeč s Fionou, se všema jejich starejma kámošema…“

„Jasně. Teď už nám ten šmejd malej nevyklouzne.“ Dostal jsem chuť chytit Richieho do kravaty, jako bychom byli dva blbí puberťáci, co si naoko po kamarádsku dávají nakládačku. „Richie, příteli, právě sis zasloužil celej svůj roční plat.“

Richie se celý zrudlý zakřenil. „Ale houby. Dřív nebo pozděj bychom na to přišli tak jako tak.“

„To máš sice pravdu, ale dřív je daleko lépe než později. Půl tuctu asistentů už se nemusí pídit, jestli náhodou Conor a Jenny netankovali v roce 2008 u stejný benzínky, což nám dává půl tuctu příležitostí navíc vyčmuchat to zakrvavený oblečení, než ho odvezou popeláři… Jsi skutečná hvězda utkání, příteli můj. Dej si pořádnýho hobla.“

Pokrčil rameny a mnul si nos, aby zakryl ruměnec ve tváři. „Měl jsem akorát štěstí.“

„Blbost. Štěstí přeje těm, kteří stavějí na solidní detektivní práci, což je přesně tvůj případ. A teď mi pověz, co dál?“

„Za Fionou Raffertyovou. Co nejrychlej.“

„Trefa. Brnkni jí sám; líbil ses jí víc než já.“ Připustil jsem to bez jakékoli hořkosti. „Zkus ji dostat co nejdřív na ústředí. Jestli to zvládne do dvou hodin, zvu tě na oběd.“

Fiona byla v nemocnici – v pozadí pravidelně pípal přístroj – a už jen její „Haló?“ znělo tak vyčerpaně, jako by byla na pokraji zhroucení.

„Slečno Raffertyová,“ řekl Richie. „Tady je detektiv Curran. Máte minutku?“

Vteřina ticha. „Počkejte,“ odpověděla Fiona. Tlumeně, s mikrofonem zakrytým dlaní: „Tohle musím vzít. Budu venku, dobře? Kdyby něco, zavolej.“ Klapnutí dveří a pípání zmizelo. „Haló?“

„Omlouvám se, že vás odvádím od vaší sestry. Jak se jí daří?“

Chvíli mlčela. „Ne moc dobře. O nic líp než včera. Vy jste s ní včera mluvili, že? Než nás za ní pustili.“

Fiona zněla vyčítavě. „Jo, jenom pár minut,“ odpověděl Richie klidně. „Nechtěli jsme ji unavovat zbytečně dlouho.“

„Přijdete se jí ještě na něco vyptávat? Nechoďte. Nemá vám co říct. Nic si nepamatuje. Většinou nemůže ani mluvit. Jenom pláče. My všichni jenom pláčeme.“ Fioně se třásl hlas. „Nemůžete ji… nechat na pokoji? Prosím?“

Richie se učil rychle – na tohle neodpověděl. „Volám, protože pro vás mám nějaký novinky,“ řekl. „Bude to večer v televizi, ale napadlo nás, že byste to raděj slyšela od nás. Máme podezřelýho.“

Ticho. Potom: „Takže to neudělal Pat. Já vám to říkala. Říkala jsem to.“

Na vteřinu jsme na sebe s Richiem pohlédli. „Ano, říkala.“

„Kdo… panebože. Kdo je to? Proč to udělal? Proč?“

„Teprv na tom děláme. Napadlo nás, že byste nám mohla pomoct. Přijela byste za náma na Dublinskej hrad, popovídat si o tom? Podrobnosti vám řeknem tam.“

Další vteřina šumění ve sluchátku, jak se Fiona snažila si to všechno urovnat v hlavě. „Ano. Ano, určitě. Já jenom… nepočkalo by to chvilku? Máma jela domů, aby se chvíli vyspala, nechci tu nechávat Jenny samotnou – máma bude zpátky v šest. Mohla bych bejt u vás v sedm. Není to moc pozdě?“

Richie na mě zvedl obočí; přikývl jsem. „Bezva,“ odpověděl. „A ještě něco, slečno Raffertyová, udělejte nám tu laskavost a sestře to zatím neříkejte. O to samý poproste taky maminku, ano? Hned jak bude podezřelej obžalovanej a tak dál, řeknem jí to sami, ale zatím je pořád příliš brzo; nechcem ji zbytečně rozrušovat, dokud to nebude jistý. Slíbíte mi to?“

„Ano. Nic jí neřeknu.“ Krátce se nadechla. „Ten člověk. Prosím vás. Kdo je to?“

„Povíme vám to, až přijdete. Opatrujte sestru, ano? A sebe. Brzo na shledanou.“ Zavěsil, než se Fiona stihla znovu zeptat.

Podíval jsem se na hodinky. Blížila se třetí hodina – zbývaly nám tedy čtyři hodiny. „S obědem gratis se rozluč, zlatíčko.“

Richie schoval mobil a krátce se zazubil. „A já si chtěl dát humra.“

„Spokojíš se s tuňákovým salátem? Chtěl bych to stihnout do Brianstownu, omrknout pátrací skupinu a dát ti ještě jednu šanci s tím Goganovic klukem, ale cestou se ještě radši stavíme na něco k jídlu. Kdybys mi pošel hlady, mohl bych mít v práci opletačky.“

„Tuňákovej salát beru. Nerad bych ti pošpinil renomé.“

Pořád se ještě křenil. Skromnost neskromnost, Richie byl šťastný kluk. „Cením si tvé péče,“ řekl jsem. „Dokonči to uvnitř. Já brnknu Larrymu, ať sem pošle svoje chlapy, a pak můžeme vyrazit.“

Richie seběhl schody po dvou. „Dělovko,“ ozval se Larry nadšeně do telefonu. „Řekl jsem ti v poslední době, že tě zbožňuju?“

„To nikdy neomrzí. Čím jsem si to zasloužil tentokrát?“

„Tou károu. Má všecko, po čem by chlap moh zatoužit, a to nemám narozeniny.“

„Povídej. Když už ti posílám dárečky naslepo, zasloužím si vědět, co bylo uvnitř.“

„No, první kousek nebyl tak úplně uvnitř. Jak se chlapi chystali ten auťák odtáhnout, z podběhu kola vypad kroužek s klíčema. Takže máme klíče od auta, máme dva klíče, co vypadaj jako od baráku – oba do zámku s bezpečnostní vložkou – a, prosím fanfáru, máme klíč od zadních dveří Spainových.“

„To je ale milé překvapení,“ řekl jsem. Kód alarmu a teď tohle: stačilo už jen zjistit, kde Conor ke klíčům přišel – a jedna z odpovědí, která se sama nabízela, za námi měla přijít za pár hodin na pokec – a můžeme celou tu složitou otázku, jak se dostal dovnitř, uzavřít a zavázat úhledně na mašličku. Pat a Jenny měli ten svůj solidní domeček zabezpečený asi jako stan na mořské pláži.

„Já si to myslel, že tě to potěší. A když jsme pak začali se samotným vnitřkem, no božínku. Jak já miluju auta. Zažil jsem chlápky, co se málem celí vyráchali ve stoprocentním lihu, když byli se vším hotoví, ale že by se obtěžovali vyčistit svoji káru? Ani náhodou. V tom auťáku je hotová skládka vlasů, vláken, špíny a všeho možnýho bordelu, a kdybych měl sklony k hazardu, vsadil bych si tučnou sumičku, že tu najdem minimálně jeden vzorek, co bude souhlasit s místem činu. Máme taky jednu zablácenou šlápotu na podlaze u řidiče – budem na ní muset zapracovat, ale každopádně je od pánský tenisky velikosti deset nebo jedenáct.“

„Čím dál tím líp.“

„A pak tu máme samozřejmě ještě krev,“ řekl Larry zdrženlivě.

Už mě to ani nepřekvapilo. Jednou za čas vám tahle práce dopřeje den jako tenhle, den, kdy vám všechno hraje do karet, kdy stačí jenom natáhnout ruku, a baculatý, šťavnatý důkaz vám spadne přímo na dlaň. „Hodně?“

„Šmouhy úplně všude. Na klice od dveří a na volantu jenom pár skvrn – než došel k autu, sundal si rukavice –, ale sedadlo je zadělaný pořádně. Pošlem to všecko na rozbor DNA, ale už teď si dovolím hádat, že bude sedět na ty vaše oběti. Pověz mi, že jseš šťastnej.“

„Nejšťastnější na světě,“ řekl jsem. „A za odměnu pro tebe mám další dáreček. Zajeli jsme s Richiem k podezřelýmu domů, v rychlosti to tu prohlídnout. Až budete mít chvilku, rád bych, abyste to tady pročesali důkladně. Musím tě zklamat, po krvi zatím ani stopa, ale máme další počítač a další telefon, aby se mladej Kieran nenudil, a jsem si jistej, že i ty si tu najdeš leccos zajímavýho.“

„Můj kalich je pln po okraj. Budu tam, než bys řek švec. Zdržíš se tam se svým novým přítelíčkem ještě moment?“

„Nejspíš ne. Jedeme na místo činu. Je tam ten tvůj stopař jezevců?“

„To si piš. Dám mu vědět, ať tam na vás počká. Takže vděčný objetí si necháme napříště. Ciao ciao.“ Larry zavěsil.

Případ do sebe začínal zapadat. Cítil jsem to, byl to skutečný fyzický pocit, jako by mi do sebe s tichým, uklidňujícím klapáním zapadaly obratle, a já se mohl poprvé za posledních pár dní narovnat a zhluboka se nadechnout. Killester leží blízko moře a já měl na vteřinu pocit, jako bych zachytil závan slaného vzduchu, svěžího a divokého, který se sem prodíral všemi těmi pachy města, aby si mě našel. Když jsem zasunul telefon do kapsy a pustil se po schodech dolů, přistihl jsem se, jak se usmívám na šedou oblohu a kroužící ptáky.

Richie vrstvil hromady nepořádku zpátky na pohovku. „Larry je z toho Conorova auťáku v sedmém nebi. Vlasy, vlákna, šlápota a – podrž se – klíč od zadních dveří Spainových. Richie, příteli můj, tohle je náš šťastnej den.“

„Paráda. Tak to je skvělý.“ Richie se na mě ani nepodíval.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Otočil se, jako by se probíral z nějakého mizerného snu. „Nic. Jsem v pohodě.“

Tvář měl ztrhanou a soustředěnou, uzavřenou do sebe. Něco se stalo.

„Richie,“ řekl jsem.

„Jenom by mi bodnul ten sendvič. Najednou se mi udělalo kapku blbě, znáš to, ne? Nejspíš z nízký hladiny cukru, z toho vzduchu tady, z toho všeho…“

„Richie, jestli se něco děje, potřebuju to vědět.“

Richie se mi podíval do očí. Vypadal mladě a zoufale bezradně, a když otevřel pusu, věděl jsem, že chce poprosit o pomoc. Potom se však v jeho tváři něco uzavřelo a odpověděl: „Nic se neděje. No fakt. Tak půjdem už?“

Když za nekonečných nocí přemýšlím o případu Spainových, tohle je okamžik, který se mi vybavuje. Všechno ostatní, všechna škobrtnutí a omyly, kterých jsem se dopustil, bylo možné odčinit. Tenhle okamžik se mě však drží jako klíště, protože ze zbytku vyčnívá tak ostře. Chladný zatuchlý vzduch, slaboučký sluneční paprsek ozařující zeď za oknem, zápach okoralého chleba a jablek.

Věděl jsem, že mi Richie lže. Něco uviděl, něco zaslechl, dosadil si na místo malý střípek skládanky a spatřil náznak úplně nového obrazu. Byla to má povinnost, tlačit na něj tak dlouho, dokud nekápne božskou. Vím to. Věděl jsem to i v tom bytě s nízkým stropem, plným prachu, který mě svědil na rukou a přeplňoval vzduch. Věděl jsem to – nebo bych to věděl, kdyby mi to navzdory únavě a dalším věcem, na něž se nemohu vymlouvat, došlo –, že nesu za Richieho odpovědnost.

Myslel jsem si, že mu konečně docvaklo, že Conor je opravdu tím, koho hledáme, a potřeboval jen chvilku soukromí, aby tu hořkou pilulku mohl patřičně strávit. Myslel jsem, že přišel na to, kterým směrem hledat motiv, a že tu pěšinu chtěl nejdřív na pár kroků sám prozkoumat, než mě na ni zavede. Myslel jsem na jiné parťáky na oddělení, jejichž vztah často co do pevnosti a trvání překoná mnohá manželství, na to, s jakou samozřejmostí se doplňují, jakou vzájemnou důvěru k sobě chovají, spolehlivou a praktickou jako kabát či hrnek, o nichž nikdy nemluvíte, protože je užíváte bez ustání.

„Fajn,“ řekl jsem. „Nejspíš by ti bodlo taky ještě jedno kafe. Mne tedy určitě. Vypadneme odtud.“

Richie hodil zbytek Conorova nepořádku na pohovku, zvedl velký igelitový pytel s bednou na pomeranče, prošel kolem mě a cestou si zuby stahoval rukavici. Slyšel jsem, jak táhne bednu do schodů.

Než jsem zhasl světlo, naposledy jsem se kolem sebe rozhlédl a prolétl očima všechny kouty, jestli nezahlédnu onu tajemnost, která na něj zčistajasna odkudsi vyskočila. Byt byl tichý, nevrlý, znovu se uzavíral do sebe a do prázdna. Nic tam nebylo.

12

Richie se cestou do Ztraceného Přístavu snažil, co mohl – chvíli nezavřel pusu, vyprávěl mi sáhodlouhou truchlivou historku z doby, kdy dělal obvoďáka a musel řešit konflikt mezi dvěma starými bratry, co si dávali přes držku z jakéhosi důvodu, který měl co do činění s ovcemi. Bratři byli oba hluší jak poleno, jejich horalský přízvuk byl pro Richieho nesrozumitelný, nikdo z nich neměl ponětí, co po něm ten druhý chce, a celý příběh skončil tak, že bratři se proti frajírkovi z města spřáhli a holí vyšťouchali Richieho z baráku. Šaškoval, snažil se držet rozhovor v bezpečných vodách. Já mu v tom vydatně pomáhal – přihodil jsem pár vlastních průserů z časů, kdy jsem šlapal chodník, vypointovaných vtípků o tom, co jsme s kamarádem vyváděli na policejní škole. Byla by to prima cesta se spoustou srandy, kdyby mezi námi neležel ten nepatrný stín, který padal na přední sklo a houstl, kdykoli jsme se odmlčeli.

Potápěči nalezli rybářský člun, který ležel na dně přístavu už hezky dlouho, a nijak se netajili tím, že nic zajímavějšího ani nečekali. V neoprenech působili anonymně, přísně a dodávali přístavu vojenský a zlověstný ráz. Poděkovali jsme jim, potřásli jim slizkýma rukama v rukavicích a poslali je domů. Pátrači, kteří se propracovávali městečkem, byli špinaví, unavení a otrávení – našli osm nožů různých tvarů a velikostí, z nichž všechny tam očividně přes noc nastražili puberťáci, kteří se nepochybně velice bavili tím, že všechny ty nože budeme muset nechat prověřit. Řekl jsem pátračům, ať se přesunou na kopec, kde měl Conor ukryté auto. Podle Conora skončily vražedné zbraně v moři, ale Richie měl v jednom pravdu: Conor s námi hrál nějakou hru. A dokud nebudeme vědět jakou a proč, je třeba všechno, co řekne, proklepnout.

Na zídce předzahrádky Spainových seděl vytáhlý kluk se světlými dredy a zaprášenou bundou s kapucí, pokuřoval balenou cigaretu a tvářil se záludně. „Čím vám můžeme posloužit?“ zeptal jsem se ho.

„Nazdárek,“ řekl a zamáčkl cigáro o podrážku. „Detektivové, že jo? Tom. Larry říkal, že prej chcete, abych na vás počkal.“

Jelikož technici v laboratoři pracují v pláštích, na místě činu v kombinézách a s veřejností nepřijdou takřka do styku, panují na technickém oddělení ohledně oblečení nižší nároky než u nás, ale tenhle kluk byl i tak něco extra. „Detektiv Kennedy a detektiv Curran,“ představil jsem nás. „Vy jste tu kvůli tomu zvířeti na půdě?“

„Jo. Půjdem to omrknout dovnitř?“

Vypadal, jako by byl zhulený, ale Larry je na svoje podřízené extrémně náročný, tak jsem měl snahu neodepisovat toho kluka příliš rychle. „Jdeme,“ řekl jsem. „Vaši chlapi našli vzadu v zahradě mrtvou červenku. Prohlédnul jste si ji?“

Tom zastrčil nedopalek do pytlíku s tabákem, podlezl policejní pásku a vykročil k domu. „Jasan. Ale moc toho na ní k vidění nebylo. Lar říkal, že chcete vědět, jestli ji sejmulo zvíře, nebo člověk, jenže ta mršina mezitím dostala řádně zabrat od hmyzu. Můžu vám říct akorát to, že rána byla spíš nepravidelná, jasný? Jako že jí nikdo neuříz hlavu ostrou kudlou. Buď to bylo nějaký zubatý ostří, nejspíš tupý k tomu, anebo zuby. Nejsem schopnej to poznat.“

„Jaký zuby?“ zeptal se Richie.

Tom se zakřenil. „Lidský ne. To jako myslíte, jestli jí neukous hlavu někdo jako Ozzy?“

I Richie se zasmál. „Jasně. Šťastnej Halloween, na netopýry už jsem moc starej, tak tady máte aspoň červenku.“

„To je hustý,“ ocenil Tom zvesela. Někdo mezitím u Spainových spravil dveře – nahrubo, pomocí několika šroubů a visacího zámku –, aby dovnitř nelezli úchylové a novináři. Tom zalovil v kapse a vytáhl klíč. „Nic takovýho. Zvířecí zuby. Mohl to bejt třeba potkan nebo liška, akorát že potkan i liška by nejspíš sežrali taky vnitřnosti, nejenom hlavu. Jestli to bylo zvíře, asi bych řek lasicovití. Jako hranostaj nebo norek, něco z týhle čeledi. Ty zabíjej, i když nemaj hlad.“

„Detektiv Curran je stejnýho názoru,“ řekl jsem. „Sedělo by na lasicovitý to, co se tady dělo na půdě?“

Visací zámek cvakl a Tom strčil do dveří. Dům byl studený – někdo vypnul topení – a ta jemná vůně citronu byla tatam: místo ní to tu páchlo potem, ve vzduchu visel umělohmotný ‚chemický smrad‘ kombinéz a zaschlé krve. Úklid místa činu nepatří k popisu naší práce. Nepořádek po vrahovi a po nás tu zůstává, dokud ti, co přežili, nezavolají profesionální úklidovou službu, nebo ho neuklidí sami.

Tom zamířil ke schodům. „Jo, tu vaši diskusi na Divech divočiny jsem čet. Nejspíš měl recht v tom, že to nemohly bejt myši, potkani ani veverky – ty jsou po arašídovým másle jak divý. Nejdřív mě napadlo: hele, nemaj třeba sousedi kočku? Jenže pár věcí tu na kočku nesedí. Kočka by tý července neukousla jenom hlavu a za takovou dobu by se na půdě určitě nějak prozradila – mňoukala by u těch dvířek na půdu nebo něco takovýho. Kočky nemaj z lidí takovej strach jako divoký zvířata. No a ten váš zavražděnej tvrdil, že cítil něco jako pižmo, že jo? Pižmo nebo kouř? To na kočičí výkaly nevypadá. Ale většina lasicovitých… ti pižmovej zápach vydávaj.“

Vyštrachal odkudsi schůdky a postavil je na odpočívadlo pod dvířka na půdu. Vytáhl jsem baterku. Dveře do dětských pokojíků byly stále pootevřené; zahlédl jsem Jackovu svlečenou postel.

„Dejte bacha,“ řekl Tom a protáhl se dvířky nahoru. Nad námi se rozsvítila jeho baterka. „Držte se nalevo, jo? Ať nešlápnete tady do tohohle.“

Jen pár centimetrů napravo od dvířek ležela na podlaze past. Dosud jsem ji viděl jenom zprostředkovaně. Naživo působila mnohem mohutněji, ohavněji, děsivé zuby zeširoka vyceněné, světlo baterky klouzalo po čelistech v plynulém oblouku. Stačil jediný pohled a slyšeli jste to – řízné zasvištění vzduchu, úder a zapraskání kostí. Všichni jsme se od ní drželi co nejdál.

Po podlaze se plazil dlouhý řetěz, kterým byla past připevněna ke kovové trubce dole v rohu, mezi zaprášenými svícny a umělohmotnými hračkami, ze kterých děti vyrostly. Tom strčil špičkou boty do řetězu, ale držel si odstup. „Klasický železo,“ řekl. „Pěkná mrcha. Když připlatíte pár liber navíc, pořídíte ho s polstrováním nebo s odsazenýma čelistma, aby nadělalo menší škodu, ale tohle je klasika, nic pro slečinky. Zvíře jde po návnadě, dotkne se spouštěcího mechanismu, čelisti sklapnou a už nepustí. Když zvíře nevysvobodíte, po chvíli vykrvácí nebo zdechne stresem a vyčerpáním. Může si uhryzat nohu, ale spíš dřív vykrvácí. Tahle past má poloměr čelistí osmnáct centimetrů – zvládla by i větší zvíře, třeba vlka. Ten váš zavražděnej sice nevěděl, co přesně chce chytit, ale jinak to myslel zatraceně vážně.“

„A co myslíte vy?“ zeptal jsem se. Proklínal jsem Pata, že ho nenapadlo instalovat na půdě světlo. Radši jsem z pasti nespouštěl paprsek baterky ani na vteřinu – měl jsem pocit, že by se snad mohla ve tmě připlazit blíž a vyčkávat, až někdo šlápne vedle –, ale zároveň jsem nebyl nijak zvlášť odvázaný ani ze všech těch temných koutů kolem. Přes tenkou vrstvu tašek a izolace bylo slyšet moře. „Co myslíte, že vlastně chtěl chytit?“

„Fajn. Takže jako první tu máme otázku, kudy se to sem dostávalo. Tady nevidím problém.“ Tom ukázal bradou před sebe. Nahoře v zadní zdi, nad Jackovým pokojíkem – pokud jsem byl schopen to posoudit – jsem viděl pruh nejasného, šedého světla.

Začal jsem chápat kritický tón znaleckého posudku: nepravidelný otvor vyhlížel, jako by se zeď jednoduše odtrhla od střechy. Richie se trpce uchechtl. „Ty bláho,“ řekl. „Žádnej div, že ta firma nebere Goganovým telefon. Já bych postavil lepší barák i z lega.“

„Většina lasicovitých jsou mrštný potvory. Dostaly by se přes zahradní zeď a tam nahoru úplně bez problému, kdyby je to tam táhlo za teplem nebo kdyby odtud cejtily jídlo. Neřek bych, že tu díru udělalo zvíře, ale rozšířit ji mohlo. Koukněte na tohle.“ Horní okraj díry byl rozdrolený, izolace roztřepená. „To může bejt od drápů a zubů, nebo se na tom akorát podepsalo počasí. Na beton vám to nepovím. To samý tady.“

Paprsek baterky se zhoupl dolů a dozadu, za moje rameno. Skoro jsem nadskočil, ale Tom jenom hledal trám ve vzdáleném koutě. „Hustý, co?“ řekl. Ve dřevě byla divoká změť hlubokých rýh vždy po třech či čtyřech vedle sebe. Některé byly i třicet centimetrů dlouhé. Trám vypadal, jako by se na něj vrhl jaguár. „To může bejt od drápů, od nějakýho stroje, od kudly nebo třeba poškrábaný kusem dřeva se zatlučenejma hřebíkama. Račte si vybrat.“

Ten kluk mě pěkně štval. Buď to bylo tím jeho pohodářským přístupem k věci, kterou já osobně na lehkou váhu nebral, nebo možná tím, že všichni, kdo byli přidělení k tomuhle případu, vypadali na čtrnáct a mně nějak unikla informace, že bychom dělali nábor ve skateparcích. „Vy jste tu odborník, starej brachu,“ řekl jsem. „Vy jste tu od toho, abyste nám řekl svůj názor. Co kdybyste vybral za nás?“

Tom pokrčil rameny. „Kdybych musel, vsadil bych na zvíře. Ale nejsem schopnej vám říct, jestli to ty rýhy udělalo až tady. Klidně to mohlo ten trám podrápat, když se barák teprv stavěl a trám byl odkrytej, anebo když byl ještě složenej venku. To by asi dávalo větší smysl, když je poškrábanej akorát jeden, že jo? Ale jestli ho něco poškrábalo až tady na půdě, no ty krávo… Vidíte ty mezery mezi rýhama?“

Znovu namířil baterkou na trám. „Jsou skoro tři cenťáky od sebe. Tohle nebyl hranostaj ani norek. Ty škrábance udělalo něco s kurevsky velkýma pazourama. Jestli tu ten váš zavražděnej chtěl chytit něco takovýho, tak past o týhle velikosti vůbec není od věci.“

Tenhle rozhovor mi lezl na mozek víc, než bylo zdrávo. Ve skrytých koutech půdy jako by se to hemžilo a vřelo skoro neslyšným šramotem a drobounkýma rudýma očima; veškeré mé instinkty stály naježené s vyceněnými zuby, přikrčené a připravené k boji. „Je tady nahoře k vidění ještě něco?“ zavrčel jsem. „Anebo si můžeme jít povídat někam, kde se mi každých šedesát vteřin nezdvojnásobí účet za čistírnu?“

Tom se zatvářil mírně překvapeně. Pohlédl na svoji bundu, která vypadala, jako by s ní utíral prach. „Aha,“ řekl. „Jasan. Ne, to je všecko. Koukal jsem se taky po trusu, po chlupech, po známkách nějakýho pelechu, ale houby s voctem. Tak půjdem dolů, že jo?“

Šel jsem dolů jako poslední, baterku namířenou na past. Oba jsme se od ní s Richiem cestou po schůdcích drželi co nejdál.

„Takže,“ řekl jsem na odpočívadle, když jsem vytáhl kapesník a začal si čistit kabát – tenhle prach byl hnědé, lepkavé svinstvo jako nějaký toxický odpad. „S čím máme tu čest?“

Tom se pohodlně opřel zadkem o schůdky, zvedl ruku a začal počítat prsty. „Fajn, takže to vypadá na lasicovitý. V Irsku lasice nemáme. Máme tady hranostaje, ale jsou malí, něco kolem čtvrt kila – nejsem si jistej, jestli by svedli dělat takovej brajgl, o jakým psal ten váš chlápek. Kuny jsou větší a šplhaj jak divý, ale široko daleko není žádnej les, kromě toho kopce na konci zálivu, což by sem měla dost z ruky a stejně tady v okolí nikdo nikdy kunu neviděl. Ale norek, to je jiná. S oblibou žijou blízko vody, takže…,“ pokynul bradou směrem k moři – „… značka ideál, že jo? Zabíjej, i když nemaj hlad, šplhaj bez problémů, nemaj strach z ničeho, včetně člověka, a smrděj.“

„A jsou to vzteklí šmejdi,“ řekl jsem, „bez problému napadnou i dítě. Pokud se vám dostane do baráku, koukáte se jich zbavit za každou cenu. Mám pravdu?“

Tom udělal hlavou nic neříkající pohyb. „Jo, nejspíš. Jsou agresivní jak prase. Slyšel jsem o norkovi, co skočil na čtvrtmetrákový jehně, prožral se mu očním důlkem až do mozku a takhle jich sejmul pár tuctů za jedinou noc. A když jsou zahnaný do kouta, rozdaj si to s kýmkoli. Takže jo, neskákal byste zrovna nadšením, kdyby se vám nastěhoval do baráku. Ale nejsem si jistej, jestli tohle byl norek. Jsou velký možná jako větší domácí kočka, nanejvejš. Norek by si nepotřeboval zvětšovat ten průlez ve zdi, určitě by po sobě nenechal takový drápance a na beton byste ho nepotřebovali chytat do takovýhle monstrózní pasti.“

„Jenže to není nic definitivního,“ řekl jsem. „Sám jste říkal, že není jistý, jestli tu díru ve zdi a rýpance v trámu udělalo zvíře. A pokud jde o tu past, zavražděnej neměl tušení, s čím má co do činění, tak radši vsadil na jistotu. Tím pádem je norek stále ve hře.“

Tom na mě hleděl s lehce překvapeným výrazem a já si uvědomil, že to ode mě znělo kousavě. „Jasan. Já bych nemoh odpřísáhnout ani to, že tady na beton něco vůbec bylo, takže definitivní není vůbec nic; berem to všecko čistě hypoteticky, že jo? Říkám akorát, co by sem sedlo.“

„Fajn. Takže norek by dejme tomu sedl. Ještě další možnosti?“

„Další by mohla bejt vydra. Moře je hnedka tady a vydry mívaj obrovský teritorium, takže proč by některá nemohla mít doupě na pláži a považovat tenhle barák za součást svýho rajónu? Jsou to taky pěkně velký potvory, až metr dlouhý, vážej nějakejch deset kilo. Ty drápance na trámu by na vydru sedět mohly a taky by si nejspíš musela zvětšit ten průlez ve zdi, aby se protáhla. A bejvaj docela hravý, takže to hlasitý koulení by dávalo smysl – kdyby třeba na půdě vyhrabala jeden z těch svícnů nebo nějakou tu hračku a strkala to po podlaze…“

„Skoro metr, deset kilo,“ řekl jsem Richiemu. „Kdyby ti něco takového pobíhalo doma, přímo nad dětským pokojíčkem, tak by tě to vyděsilo, i kdybys byl úplně normální, nemám pravdu?“

„Klídek,“ řekl Tom mírně a zvedl ruce. „Brzděte. Není to zas tak horkej favorit. Vydry si značkujou teritorium trusem a ten váš chlap tu žádnej nenašel. Ani já tu žádnej neviděl. Ani na půdě, ani pod prknama v podlaze, ani na zahradě.“

I mimo půdu působil dům neklidně, nepřátelsky. Ze zdi za mými zády, z pomyšlení na to, že je jen z tenkého sádrokartonu, mě mrazilo. „Já tam ani nic necítil. Vy jo?“ zeptal jsem se. Richie a Tom zakroutili hlavou. „A co jestli tam Pat necítil trus, ale samotnou vydru a teď, když už sem nějakej čas neleze, se zápach ztratil?“

„Může bejt. Vydry smrděj, to jo. Jenže… já fakt nevím, lidi.“ Tom mžoural do blba a propracovával se prstem mezi dredy, aby se mohl poškrábat na hlavě. „Nejde jenom o smrad. Tohle celý na vydru nevypadá. Tečka. Vydry moc nešplhaj – jasně, slyšel jsem o vydrách, co šplhat uměly, jenže to byla senzace na palcový titulky v novinách. A i kdyby tam vyšplhala, tak kdyby po baráku lezlo nahoru a dolů něco tak velkýho, nejspíš by si toho někdo všim. A jsou divoký. Nejsou jako potkani nebo lišky, tahleta městská havěť, co je zvyklá žít blízko lidí. Vydry si nás držej od těla. Jestli tohle tady byla vydra, musel to bejt pořádnej rapl. Takovej ten, co o něm ostatní vydry povídaj mladejm, aby se mu obloukem vyhejbaly.“

Richie ukázal bradou na díru ve zdi nad podlahovou lištou. „Tohle jste viděl, že jo?“

Tom přikývl. „Hustý, co? Měli to tady luxusní, samý hezky vyladěný nóbl serepetičky, ale díry ve zdech jim nevadily? Lidi jsou divný.“

„Mohla to udělat vydra? Nebo norek?“

Tom si dřepl na bobek, zkoumal díru a nakláněl přitom hlavu ve všech možných úhlech, jako by na to měl celý týden. „Může bejt,“ řekl nakonec. „Škoda že tady nezůstaly nějaký kousky sádrokartonu. Dalo by se podle nich poznat, jestli to bylo proražený zevnitř nebo zvenku, jenže ty lidi tady uklízeli jak vzteklý. Někdo dokonce ošmirgloval hrany – vidíte to? –, takže jestli tady byly nějaký stopy po drápech a zubech, jsou fuč. Jak říkám: byli divný.“

„Požádám všechny naše budoucí oběti vraždy, ať po sobě doma nechávají svinčík. Do tý doby ale musíte vystačit s tím, co máme.“

„Jasně,“ řekl Tom zvesela. „Norek tohle na beton udělat nemoh. Ten hrabe jenom v nejnutnějších případech, a s těma svýma maličkýma pracičkama…“ Zamával rukama. „Ten sádroš je sice tenkej, ale taková spoušť by mu trvala celý věky. Vydry hrabou a sílu na to maj, takže jo, vydra by tohle svedla bez problému. Až na to, že by v tom úzkým prostoru za sádrošem nejspíš někde zůstala trčet nebo by přehryzla elektrický vedení a tsst, máme pečenou vydru, dobrou chuť. Takže možná jo, ale nejspíš ne. Bude vám to k něčemu?“

„Moc jste nám pomohl,“ řekl jsem mu. „Díky. Kdybychom ještě na něco přišli, ozveme se.“

„Jasně,“ řekl Tom, narovnal se, ukázal mi dva vztyčené palce a kompletní chrup. „Tohle je ale hustá magořina, co? Dejte vědět, až na něco kápnete. Nemůžu se dočkat.“

„Těší nás, že jsme vám kápli do noty,“ řekl jsem. „Ten klíč si vezmu, pokud s ním nemáte jiné plány.“

Natáhl jsem ruku. Tom vytáhl z kapsy změť krámů, z něj vybral klíč od visacího zámku a vhodil mi ho do dlaně. „Potěšení je na mý straně,“ odpověděl zvesela a seběhl po schodech, až mu dredy nadskakovaly.

U branky mi Richie řekl: „Obvoďáci pro nás nejspíš nechali kopii klíče na ústředí, ne?“

Sledovali jsme, jak se Tom souká do svého vozu, jímž byla pochopitelně zelená dodávka Volkswagen Camper, která velmi naléhavě potřebovala nový lak. „Nejspíš jo,“ řekl jsem. „Ale nemám zájem, aby sem ten malej kašpar vodil na exkurzi svoje kámoše, milovníky norků. ‚No není to hustý, kámo?‘ Tohle tady není žádná estráda.“

„No jo, technici,“ prohlásil Richie nepřítomně. „Dyť je znáš. Larry je to samý.“

„To je něco jinýho. Tenhle kluk je ještě puberťák. Potřebuje nejdřív dostat rozum a dospět. Anebo možná tu dnešní mládež prostě jenom nechápu.“

„Takže,“ vrazil Richie ruce hluboko do kapes, aniž by se na mě podíval. „Ty díry tam nejsou od sedání zdí. A neudělalo je ani žádný zvíře.“

„Tak to neříkal.“

„Ale skoro.“

„Na ‚skoro‘ se tu nehraje. Náš doktor Dolittle je naopak toho názoru, že norek i vydra jsou pořád ve hře.“

„Ty si vážně myslíš, že ty díry tam udělalo zvíře?“ řekl Richie. „Upřímně, vážně si to myslíš?“

Ve vzduchu byl cítit první závan zimy; v nedostavěných domech přes ulici blbli kluci v teplých bundách a vlněných kuklách. „Já nevím,“ odpověděl jsem. „A upřímně, je mi to fuk, protože i kdyby ty díry fakt udělal Pat, nevidím důvod, proč by to z něj mělo dělat vraždícího maniaka. Jak už jsem se tě ptal uvnitř: dejme tomu, že by ti po půdě běhala desetikilová obluda. Anebo dejme tomu, že by se ti přímo nad synkovou postýlkou poflakoval jeden z nejagresivnějších dravců v Irsku. Ty bys nebyl ochotnej vymlátit do zdí pár děr, kdybys měl pocit, že je to nejlepší recept, jak se té potvory zbavit? A znamenalo by to snad, že to nemáš v hlavě v pořádku?“

„Jenže tohle má k nejlepšímu receptu daleko. S jedem…“

„Dejme tomu, že bys jed zkusil, ale to zvíře by mělo za ušima a ani by se ho nedotklo. Anebo ještě líp: dejme tomu, že by to s jedem klaplo, jenže zvíře by chcíplo dole někde za sádrokartonem a ty bys nevěděl, kde přesně. No nevytáhl bys pak kladivo? A znamenalo by to snad, že ti prdlo v kouli a chystáš se zmasakrovat vlastní rodinu?“

Tom nastartoval svoji dodávku. Vyvalila se z ní oblaka kouře, který k divočině jistě příliš šetrný nebyl, a při odjezdu nám zamával. Richie na něj automaticky zamával taky a já viděl, jak se jeho vyzáblá ramena zvedla a zase klesla při hlubokém výdechu. Podíval se na hodinky a řekl: „Máme ještě čas na ten pokec u Goganových, že jo?“

Okno Goganových zdobilo několik umělohmotných netopýrů, což mě vzhledem k jejich vkusu ani nepřekvapovalo, a umělohmotný kostlivec v životní velikosti. Dveře se otevřely okamžitě – někdo nás viděl přicházet.

Gogan byl velký chlap s oholenou hlavou a rosolovitým panděrem, které mu viselo přes tmavomodré tepláky. Ten prázdný pohled měl Jayden po něm. „Vo co de?“ vybafnul.

„Já jsem detektiv Kennedy a toto je detektiv Curran,“ představil jsem nás. „Vy jste pan…?“

„Pan Gogan. Co chcete?“

Pan Gogan se jmenoval Niall Gogan, bylo mu dvaatřicet, před osmi lety dostal flastr za to, že prohodil flašku oknem svého oblíbeného lokálu, většinu dospělosti s přestávkami projezdil ve skladu s vysokozdvižným vozíkem a v současnosti byl bez práce, alespoň oficiálně. „Vyšetřujeme ta úmrtí odvedle,“ řekl jsem. „Můžeme na pár minut dovnitř?“

„Můžem mluvit tady.“

„Slíbil jsem paní Goganový, že ji budem informovat, jasný?“ vpadl do toho Richie. „Dělala si starosti. Máme pro ni pár novinek.“

Po chvíli ustoupil ze dveří. „Tak ale rychle,“ řekl. „Nemáme čas.“

Tentokrát jsme měli štěstí na kompletní rodinku. Právě se dodívali na nějaký televizní seriál a dojedli cosi s vařenými vejci a kečupem, soudě podle talířů na stolku a zápachu. Jayden ležel roztažený na pohovce; Sinéad seděla na druhém konci a v rohu měla zapřené mimino, které cucalo z láhve. To dítě bylo živoucím důkazem Sinéadiny ctnosti – věrná podoba svého tatínka, včetně holé hlavičky a mdlého pohledu.

Odsunul jsem se na stranu a střed jeviště jsem přenechal Richiemu. „Paní Goganová,“ naklonil se k ní, aby jí potřásl rukou. „Ne, ne, nevstávejte. Omlouváme se, že vás večer vyrušujem, ale slíbil jsem vám, že vás budem informovat, že jo?“

Sinéad samou nedočkavostí málem spadla z pohovky. „Už jste ho chytli, viďte?“

Posadil jsem se do křesla v koutě a vytáhl blok – zapisováním poznámek ze sebe uděláte neviditelného, pokud to děláte dobře. Richie se posadil do druhého křesla, takže Gogan musel shodit Jaydenovi nohy z pohovky, aby si měl kam sednout. „Zatkli jsme podezřelýho,“ oznámil jim Richie.

„Kristepane,“ vydechla Sinéad. Oči se jí dychtivostí celé rozzářily. „Je to nějakej psychopat?“

Richie zakroutil hlavou. „Moc vám toho říct nemůžu. Vyšetřování ještě není u konce.“

Sinéad na něj znechuceně zírala s otevřenou pusou. Výraz v její tváři prozrazoval: Tak kvůli tomuhle jsem musela ztlumit televizi?

„Myslel jsem, že máte právo vědět, že se ten chlap už nepoflakuje na svobodě,“ pokračoval Richie. „Jak budu moct, povím vám víc. Prozatím nám jde hlavně o to, aby zůstal, kde je, takže to držíme pod pokličkou.“

„Dík. Takže to je všecko?“ houkl Gogan.

Richie se ušklíbl, promnul si zátylek a tvářil se při tom stydlivě jako kluk. „Koukněte… Fajn, tak já to vyklopím rovnou. Nedělám tuhle práci dlouho. Ale jedno vím na beton: nejlepší svědek, jakýho si můžete přát, je chytrý dítě. Děti se dostanou všude, všecko vidí. Děti si všímaj věcí, který dospělý přehlídnou. Věděj o všem, co se kde šustne. Takže když jsem viděl tady vašeho Jaydena, řek jsem si, díkybohu.“

Sinéad na něj namířila prstem a spustila: „Jayden vůbec nic…“ Ale Richie ji rukou zastavil.

„Dejte mi vteřinu, jo? Jenom než se vymáčknu. Hele, já vím, že Jayden si myslí, že nic neviděl, jinak by nám to řek, když jsme tu byli minule. Ale napadlo mě, že o tom třeba od tý doby přemejšlel. To je další výhoda chytrejch dětí – všecko jim to zůstane tady uvnitř.“ Poklepal si prstem na čelo. „Tak mě napadlo, že kdybychom měli kliku, možná by si na něco vzpomenul.“

Všichni pohlédli na Jaydena. „Na co jako?“ vypadlo z něj.

„Nevzpomněl sis na něco, co by nám mohlo pomoct?“

Jaydenovi chvíli trvalo, než zakroutil hlavou. Richie měl pravdu – ten kluk něco věděl.

„Stačí jako odpověď?“ ozval se Gogan.

„Jaydene,“ naléhal Richie. „Já mám hromadu mladších bratříčků a poznám, když si mladej muž jako ty nechává něco pro sebe.“

Jayden uhnul zrakem a pak ho tázavě upřel na svého otce.

„Je ňáká odměna?“ chtěl vědět Gogan.

Tohle nebyl nejvhodnější okamžik pro přednášku o tom, že největší odměnou je služba společnosti. „Zatím nic, ale dáme vám vědět, jestli nějakou nabídnou. Já vím, že do toho nechcete namočit svoje dítě – já na vašem místě bych taky nechtěl. Můžu vám říct jenom to, že chlap, co to udělal, v tom jel sám. Neměl žádný komplice, co by pak mohli jít po svědcích, nic takovýho. Dokud je v chládku, vaše rodina je v bezpečí.“

Gogan se poškrábal na bradách porostlých strništěm a bylo vidět, že mu to doklaplo, včetně toho jemného náznaku na konci. „Je to magor, že jo?“

Richieho trik znovu zabíral – kousek po kousku se mu dařilo smazávat onu hranici mezi výslechem a nezávazným rozhovorem. Richie rozhodil ruce. „Hele, povědět vám o něm nic nemůžu. Říkám jenom, že pořád doma asi bejt nemůžete, že jo? Práce, pohovory, schůzky… Na vašem místě bych odcházel od rodiny daleko spokojenější, kdybych věděl, že ten chlap je jednou provždy uklizenej.“

Gogan na něj zíral a pořád dokola se škrabal. Sinéad na něj vyjela: „Povídám ti, že jestli tady bude po okolí běhat sériovej vrah, na hospodu můžeš rovnou zapomenout, nebudu tady dřepět sama a čekat, až mě nějakej pošuk…“

Gogan se podíval na Jaydena, který se krčil na pohovce s pusou dokořán. Trhl hlavou směrem k Richiemu a řekl: „Dělej, řekni mu to.“

„A co?“ chtěl vědět Jayden.

„Nedělej blbýho. Všecko, co chce vědět.“

Jayden se zasunul ještě hlouběji a sledoval, jak se mu palce zarývají do pohovky. „Potkal jsem akorát toho chlapa,“ vypadlo z něj nakonec. „Už dávno.“

„Jo? Kdy to bylo?“ zeptal se Richie.

„Než začlo léto. Jak skončila škola.“

„Vidíš, přesně o tom mluvím. Pamatuješ si podrobnosti. Já věděl, že jseš chytrej kluk. Takže v červnu, jo?“

Pokrčení rameny. „Asi.“

„Kdes ho potkal?“

Jayden znovu pohlédl na otce. „Kámo, tohle je pro dobrou věc, vůbec nic ti nehrozí,“ řekl Richie.

„Povídej,“ přikázal Gogan.

„Byl jsem v jedenáctce. V tom baráku hned vedle toho s mrtvolama, víte? Já tam…“

„Cos tam do hajzlu dělal?“ vyjela na něj Sinéad. „Já tě seřežu, žes to…“ Když viděla Richieho, jak zvedl prst, ztichla, ale brada jí zůstala vystrčená v úhlu, který oznamoval, že jsme všichni v pořádném průšvihu. „Jak ses dostal do jedenáctky?“ zeptal se Richie.

Jayden se zavrtěl. Jeho tepláky zavrzaly o koženku, jako by si prdnul. Začal se hihňat, ale když se nikdo nepřidal, přestal. Nakonec zadrmolil: „Jenom jsem to zkusil. Měl jsem svý klíče a… Jenom jsem je zkusil strčit do zámku, jasný? Chtěl jsem vědět, jestli tam třeba nepasujou.“

„Tys zkoušel, jestli nejdou vašima klíčema otevřít jiný domy?“ zeptal se Richie.

„Tak nějak,“ pokrčil rameny Jayden.

„Klobouk dolů. To je teda chytrý. To nás vůbec nenapadlo.“ Přitom mělo – na tuhle stavební firmu by to sedělo: nakoupit lacino hromadu zámků, co se dají otevřít jedním a tím samým klíčem. „Takže vaše klíče pasujou do všech domů, jo?“

Jayden se posadil zpříma a začínal si vychutnávat, jak je neobyčejně chytrý. „Né. Ty od předních dveří jsou nanic; nepasovaly do žádnejch a zkoušel jsem jich hromadu. Ale ten od zadních, tím se daj otevřít zadní dveře tak u poloviny všech…“

„To stačí. Drž zobák,“ uťal ho Gogan.

„Pane Gogane,“ řekl Richie. „Myslím to vážně – nic mu nehrozí.“

„Myslíte, že jsem na palici? Kdyby lez do cizích baráků – jako že nelez –, bylo by to neoprávněný vniknutí.“

„Jenže mě to fakt vůbec nezajímá. A nebude to zajímat ani nikoho jinýho. Chápete, jakou službu nám tady váš Jayden prokazuje? Pomáhá nám usvědčit vraha. Já osobně jsem štěstím bez sebe, že ho napadlo ty klíče vyzkoušet.“

Gogan na něj dlouho hleděl. „Jestli to zkusíte pozdějc, na něho něco hodit, zapře všecko do posledního slova.“

Richie ani nemrkl. „Nezkusím. Máte mý slovo. A dohlídnu na to, aby to nezkoušel ani nikdo jinej. Tohle je pro nás až moc důležitý.“

Gogan zavrčel a kývl na Jaydena. „To jako fakt?“ vypadlo z Jaydena. „To jako že vás to fakt vůbec nenapadlo?“

Richie zakroutil hlavou. „Tupci,“ zašeptal si Jayden pro sebe.

„Však to taky říkám: máme kliku, že jsme tě potkali. A jak to teda bylo s tím klíčem od zadních dveří?“

„Daj se s ním otevřít zadní dveře aspoň od půlky všech baráků tady kolem. Jako jasně že jsem to nezkoušel v barácích, kde někdo bydlí“ – Jayden se snažil tvářit bezúhonně, ale nikdo mu na to neskočil –, „akorát v těch prázdnejch. Třeba u nás v ulici nebo v celý Promenádní jsem se dostal do spousty baráků. Byla to hračka. Nemůžu uvěřit, že to nikoho jinýho nenapadlo.“

„Takže ses dostal do jedenáctky,“ řekl Richie. „A tam jsi potkal toho chlapa?“

„Jo. Byl jsem tam uvnitř, akorát jsem si to tam prohlížel a on zaklepal na zadní dveře – asi přelez zeď do zahrady.“ Vylezl ze své skrýše. Ucítil příležitost. „Tak jsem šel za ním ven. Byla to tam nuda. Nebylo tam nic zajímavýho.“

„Co jsem ti říkala o tom, že nemáš mluvit s cizíma lidma?“ vyjela Sinéad. „Patřilo by ti to, kdyby tě nacpal do auťáku a…“

Jayden obrátil oči v sloup. „Pch, si myslíš, že jsem blbej? Kdyby mě chtěl chytit, tak bych utek. Za dvě vteřiny bych byl doma.“

„O čem jste spolu mluvili?“ zeptal se Richie.

Jayden pokrčil rameny. „O ničem. Ptal se, co tam dělám. Řek jsem mu, že jsem si to chtěl akorát prohlídnout. Prej jak jsem se tam dostal. Tak jsem mu řek to o těch klíčích.“

Jayden se vytahoval před cizím chlápkem, jak je mazaný, stejně jako se teď vytahoval před Richiem. „A co on na to?“ zeptal se Richie.

„Říkal, že je to chytrý. Říkal, že by se mu ten klíč taky šiknul. Bydlel na opačným konci městečka, akorát že teď měl barák plnej vody, poněvač mu prasklo potrubí nebo co, a tak aby měl kde spát, než mu to doma spraví.“

To byla solidní výmluva. Conor toho věděl o městečku dost, aby byl schopný si vymyslet něco věrohodného – Jayden měl dost důvodů věřit všem historkám o prasklém potrubí a nekonečných opravách – a vymyslel to velice pohotově. Rychlá reakce, umění lhát bez uzardění, skočit po příležitosti, která se namane: ten chlap byl velice schopný, když mu o něco šlo.

„Jenže všecky baráky kolem prej buď nemaj dveře a okna, takže je v nich zima, anebo jsou zamčený, takže se do nich nedostane. Zeptal se, jestli by si nemoh půjčit ten můj klíč, že si jeden nechá udělat pro sebe, aby se dostal do nějakýho baráku, kde se dá spát. Říkal, že mi dá pět liber. Řek jsem mu, že chci deset.“

„Tys dal náš klíč nějakýmu úchylovi?“ vybuchla Sinéad. „Ty kopyto jedno natvrdlý…“

„Zejtra vyměním zámek,“ utnul ji Gogan stroze. „Drž zobák.“

„Fajn,“ řekl Richie, který je oba ignoroval. „Takže ti dal deset liber a tys mu půjčil klíč, jo?“

Jayden koutkem oka pozoroval matku. „Jo. No a?“

„A co bylo potom?“

„Nic. Říkal, ať o tom nikomu neříkám, poněvač ty baráky patří stavební firmě a on by z toho moh mít průšvih. Řek jsem, že nepovím.“ Další zásah do černého – správně předpokládal, že dotyčná stavební firma se nejspíš ve Vyhlídce na Oceán nebude těšit valné oblibě, a to ani mezi dětmi. „Říkal, že mi pak dá klíč pod šutr – ukázal, pod kterej. Pak šel pryč. A že děkuje. Já pak musel domů.“

„Viděls ho pak ještě někdy?“

„Né.“

„Vrátil ti ten klíč?“

„Jo. Hnedka druhej den. Byl pod tím šutrem, jak říkal.“

„Nevíš, jestli ten klíč pasuje i do dveří Spainových?“

To byla velice taktně položená otázka. Jayden pokrčil rameny až příliš klidně a nijak zvlášť urputně na to, aby to byla lež. „Nikdy jsem to nezkoušel.“

Jinými slovy, nechtěl riskovat, že ho chytí někdo, kdo ví, kde bydlí. „Vlez k nim ten vrahoun zadníma dveřma?“ chtěla vědět Sinéad. Oči měla navrch hlavy.

„Prověřujeme všechny možnosti,“ odpověděl Richie. „Jaydene, jak ten chlap vypadal?“

Jayden pokrčil rameny. „Hubenej.“

„Starší než já? Mladší?“

„Myslím tak jako vy. Mladší než on.“ Tedy já.

„Vysokej? Malej?“

Pokrčení rameny. „Normální. Možná spíš vysokej. Jako on.“ Opět já.

„Poznal bys ho, kdybys ho znovu viděl, co?“

„Jo. Asi.“

Sehnul jsem se ke kufříku a vytáhl z něj sadu fotografií pro rekognici. Sestavil ji pro nás ráno jeden z asistentů a odvedl dobrou práci: šest chlápků přes dvacet let, všichni hubení s krátkými hnědými vlasy a silnou bradou. Jayden stejně musel kvůli řádné rekognici k nám na ústředí, ale teď jsme přinejmenším potřebovali vyloučit možnost, že dal klíč nějakému úplně jinému individuu.

Podal jsem fotky Richiemu, který je rozložil před Jaydenem. „Je mezi nima?“

Jayden si z toho okamžiku vychutnával každou vteřinu – nikam nepospíchal, nakláněl fotky ze všech možných úhlů, zvedal je až k očím a mžoural na ně. Nakonec řekl: „Jo. Tenhle.“

Ukázal prstem na prostřední fotku ve spodní řadě. Conor Brennan. Na vteřinu jsme na sebe s Richiem pohlédli.

„Kristejéžíši,“ vypadlo ze Sinéad. „On mluvil s vrahem.“ Zněla napůl ohromeně a napůl pobouřeně. Viděl jsem, jak horečnatě přemýšlí, koho zažalovat dřív.

„Jseš si jistej, Jaydene?“ zeptal se Richie.

„Jo. Je to ta pětka.“ Richie chtěl fotky zase schovat, ale Jayden do nich pořád zíral. „To on je všecky oddělal?“

Viděl jsem, jak Richie zamrkal. „To rozhodne až soud a porota, co proved.“

„Oddělal by mě, kdybych mu ten klíč nedal?“

Hlas se mu chvěl. Veškerá lačnost po krvavých detailech byla ta tam; najednou to bylo jenom vystrašené dítě. „Nemyslím si,“ řekl Richie laskavě. „Nevím to na sto procent, ale vsadil bych se, že tobě žádný nebezpečí nehrozilo, ani na vteřinu. A tvoje máma má pravdu – neměl bys mluvit s cizíma lidma, jasný?“

„A vrátí se sem?“

„Ne. Nevrátí.“

Richieho první klopýtnutí: tohle nikdy nikomu neslibujte, minimálně dokud potřebujete jeho pomoc. „Na to se právě snažíme dohlédnout,“ řekl jsem klidně a natáhl se po fotkách. „Jaydene, moc jsi nám pomohl a je tu velmi slušná naděje, že ten chlap se sem opravdu nevrátí. Ale budeme potřebovat veškerou pomoc, aby zůstal, kde je. Pane Gogane, paní Goganová, vám se za těch pár dní nevybavilo nic, co by nám mohlo pomoct? Něco, co jste viděli, slyšeli, něco divného? Cokoli?“

Bylo ticho. Mimino začalo trochu nespokojeně popotahovat; Sinéad natáhla ruku a bez koukání lomcovala polštářkem, dokud nepřestalo. Ani se na sebe s Goganem nepodívali.

Nakonec Sinéad odpověděla: „Nic si nevybavuju.“ Gogan zakroutil hlavou.

Nechali jsme ticho sílit. Mimino se zavrtělo a zaprotestovalo tenkým zakňouráním; Sinéad ho zvedla a houpala ho. Její oči nad jeho hlavičkou byly studené, prázdné jako oči jejího muže, vzdorovité.

Nakonec Richie přikývl. „Kdyby vás něco napadlo, máte moji vizitku. Zatím nám udělejte jednu laskavost. O tu Jaydenovu historku by mohli mít zájem v několika novinách. Pár tejdnů si ji nechte pro sebe, jasný?“

Sinéad rozhořčením úplně zmizely rty; očividně už si plánovala, jak vyrazí za olbřímími nákupy, a přemýšlela, kde se nechá nalíčit kvůli fotce do novin. „Můžem si mluvit, s kým chcem. To nám nemůžete zakázat.“

„Noviny vám neutečou,“ odpověděl Richie klidně. „Až budem s tím chlapem za pár tejdnů hotoví, dám vám vědět a můžete jim brnknout. Do tý doby vás prosím o laskavost, abyste neztěžovali vyšetřování.“

Gogan tu výhrůžku na rozdíl od ní pochopil. „Jayden to nikomu nepoví,“ rozhodl. „Takže je to všecko?“

Vstal. „Ještě poslední věc,“ řekl Richie, „a už vás necháme na pokoji. Můžem si na minutku půjčit klíč od vašich zadních dveří?“

Zadní dveře Spainových s ním šly odemknout jako po másle. V zámku to klaplo a na svoje místo zapadl poslední článek řetězu, který se táhl jako napjaté lesklé vlákno z Conorovy skrýše až do znesvěcené kuchyně. Skoro jsem zvedl ruku, abych si s Richiem plácl, ale díval se přes zeď zahrady do prázdných oken skrýše.

„Takže takhle se na dlažbu venku dostala krev,“ řekl jsem. „Odešel stejně, jako přišel.“

Richieho nervozita byla zpět; bubnoval do stehna konečky prstů rychlý marš. Ať už mu leželo v hlavě cokoli, Goganovi s tím nic nesvedli. „Pat a Jenny,“ hlesl. „Kde se tady vzali?“

„Jak to myslíš?“

„Tři hodiny ráno, oba v pyžamu. Pokud byli v posteli, když je Conor napadl, kde se vzali tady dole? Proč se s ním nervali v ložnici?“

„Chytili ho, když utíkal.“

„To by znamenalo, že mu šlo jenom o děti. Jenže to nesedí s doznáním: Conor mluvil výhradně o Patovi a Jenny. A kdyby Pat s Jenny něco zaslechli, neběželi by se nejdřív podívat na děti? Ty bys raděj honil chlapa, co se ti vloupal do baráku, než zachraňoval svý děti?“

„Na tomhle případě je pořád ještě hromada věcí, co nedávají smysl,“ řekl jsem. „To nepopírám. Ale pamatuj, že tohle nebyl jenom tak obyčejnej chlap. Tohle byl jejich nejlepší kámoš – nebo aspoň bývalej. To mohlo hrát svou roli v tom, jak se věci seběhly. Počkáme a uvidíme, co nám k tomu poví Fiona.“

„Jo,“ přikývl Richie. Strčil do dveří a do kuchyně se nahrnul studený vzduch, vyhnal odtud pach krve a chemikálií a místnost najednou byla svěží a čerstvá jako zrána. „Počkáme a uvidíme.“

Vytáhl jsem telefon a zavolal obvoďákům – bylo nutné sem poslat někoho s visacími zámky, než Goganovy napadne, že by si mohli přilepšit prodejem suvenýrů. Jak jsem čekal, až mi to někdo zvedne, pochválil jsem Richieho: „Slušnej výkon, při tom výslechu.“

„Díky.“ Nevypadal ani zdaleka tak spokojeně, jak by měl. „Teď už každopádně víme, proč si Conor vymyslel tu historku, že našel Patův klíč. Nechtěl dostat Jaydena do průšvihu.“

„To je od něj roztomilé. I vrahové občas krmí zaběhnuté pejsky.“

Richie hleděl ven na zahradu, která začínala vypadat opuštěně – tráva zarůstala plevelem, na keři se třepotal ve větru zachycený modrý igelitový sáček. „Jo,“ odpověděl. „Možná.“ Zabouchl zadní dveře – poslední závan studeného vzduchu rozfoukal zatoulané kusy papíru, které se tu válely po podlaze – a znovu otočil klíčem v zámku.

Gogan čekal na svůj klíč doma mezi dveřmi. Jayden visel na klice za ním. Když Richie klíč odevzdával, prosmýkl se otci pod rukou ven. „Pane?“ zavolal na Richieho.

„Ano?“

„Kdybych tomu chlapovi ten klíč nedával, tak by je nezabil?“

Vzhlížel k Richiemu s opravdovou, čirou hrůzou ve světlých očích. „Ty za to nemůžeš, Jaydene,“ odpověděl mu Richie mírně, ale velmi rozhodně. „Za to může ten, kdo to udělal. Nikdo jinej.“

„Ale jak by se dostal dovnitř, kdyby neměl klíč?“

„On už by na něco přišel. Některý věci se prostě stanou; jak se daj do pohybu, nezastavíš je, ať děláš, co děláš. Všechno tohle začalo dlouho předtím, než ses s tím člověkem potkal, jasný?“

Ta slova mi vklouzla do lebky a zaryla se mi hluboko vzadu. Vykročil jsem, ale Richie neodcházel a stále hleděl na Jaydena. Kluk vypadal, že ho to přesvědčilo jenom napůl. Po chvíli řekl: „Asi jo.“ Proklouzl znovu otci pod rukou a zmizel v tmavé předsíni. V okamžiku, kdy Gogan zavíral dveře, pohlédl Richiemu do očí a nepatrně, zdráhavě mu pokývl.

Tentokrát jsme zastihli doma i obě rodiny, co bydlely na dolním konci ulice. Byly přesně jako Spainovi tři dny zpátky: mladé páry, malé děti, čistá podlaha a nějaký ten nóbl nábytek, na který bylo nutné našetřit; domy byly připravené srdečně vítat návštěvy, jež nepřicházely. Nikdo z nich nic neviděl ani neslyšel. Diskrétně jsme jim poradili, aby si vyměnili zámek od zadních dveří – jen preventivně, jde o výrobní vadu, na kterou jsme náhodou narazili při vyšetřování, se zločinem to nemá nic společného.

V obou případech měl práci jen jeden z manželů – s dlouhou pracovní dobou a s dlouhým dojížděním; muže propustili před týdnem, ženu už v červenci. Snažila se s Jenny sblížit – „Obě jsme tady tvrdly celej den, napadlo mě, že by se člověk necítil tak osaměle, kdyby si měl s kým popovídat…“ Jenny k ní sice byla zdvořilá, ale k tělu si ji nepustila: na čaj by zašla ráda, ale nikdy neměla čas, a netušila, kdy ho mít bude. „Myslela jsem si, že je třeba samotářka, nebo se bojí, že bych u ní začala zvonit každej den, anebo ji třeba naštvalo, že mi přišla vhod až teď – jenže předtím to vůbec nešlo, skoro jsem nebyla doma… Ale jestli se bála kvůli… Teda, udělal to…?“

Samozřejmě se domnívala, že je zavraždil Pat, přesně jak jsem říkal Richiemu: každý to hodí na něj. „Už jsme v souvislosti s tou vraždou zatkli podezřelého.“

„Panebože.“ Ruka jí sklouzla po jídelním stole na manželovu. Byla pěkná, štíhlá, blond a pěkně stavěná, ale před naším příchodem plakala. „Takže to nebyl… To jenom… nějakej… jako lupič?“

„Zatčená osoba v tom domě nebydlela.“

To spustilo další příval slz. „Takže to… panebože…“ Pohlédla mi přes rameno na druhý konec kuchyně. Její dcerce byly asi čtyři roky, seděla se zkříženýma nohama na podlaze, hebké vlásky jí splývaly na plyšového tygra a něco si šeptala. „Takže jsme to klidně mohli být my. Nic bychom proti tomu nezmohli. Člověku se chce říct: ‚Kdyby nebylo milosti Boží,‘ jenže copak může? Protože to je jako říct, že to Bůh je chtěl… Jenže tohle nebyl Bůh. Tohle byla jenom náhoda; obyčejné štěstí. Takže my měli jenom štěstí…“

Svírala pevně manželovu ruku a ze všech sil se snažila zadržet vzlyknutí. Svědil mě jazyk, jak moc jsem toužil jí povědět, že je na omylu. Že Spainovi poslali Conorovi po mořském větru výzvu, kterou on přijal. Že ona a její milovaní vedou život, který je bezpečný.

„Podezřelý je ve vazbě. A zůstane tam ještě dlouho.“

Přikývla, aniž by se na mě podívala. Její tvář říkala, že jsem nic nepochopil.

„Chtěli jsme se odstěhovat už předtím,“ řekl její manžel. „Byli bychom pryč už dávno, jenže, kdo by to tady koupil? A teď…“

„Tady nezůstaneme,“ řekla žena. „Tady ne.“

Vzlyknutí se konečně prodralo ven. Její hlas a oči jejího muže v sobě měly tutéž střepinu bezmocnosti. Oba věděli, že nikam neodejdou.

Cestou zpátky k autu mi zabzučel telefon, že mám vzkaz na záznamníku. Chvíli po páté mi volala Geri.

„Micku… Panebože, vážně tě s tím nerada otravuju, já vím, že máš svých starostí dost, ale myslím, že bys to měl vědět – jasně, možná už to víš, ale… Dina od nás utekla. Micku, promiň, já vím, že jsme se o ni měli starat – a taky jsme se starali, já ji nechala se Sheilou jenom čtvrt hodiny, musela jsem skočit nakoupit… Není u tebe? Já vím, že na mě budeš nejspíš naštvanej, neměla bych ti to za zlý, ale Micku, jestli je u tebe, prosím tě, zavoláš mi, abych měla klid? Vážně je mi to hrozně moc líto, jsem…“

„Do hajzlu,“ ulevil jsem si. Takže Dina byla už minimálně hodinu nezvěstná a já s tím nemohl dělat vůbec nic ještě nějakých pár hodin, než budeme s Richiem hotoví s Fionou. Při představě, co všechno by se Dině za tu dobu mohlo přihodit, jsem měl pocit, jako by ze mě něco vysálo všechen vzduch. „Do hajzlu zkurvenýho zasranýho.“

Ani mi nedošlo, že jsem se zastavil, dokud jsem si nevšiml, že Richie se pár kroků přede mnou otočil a dívá se na mě. „Všecko v pořádku?“ zeptal se.

„Všecko v pohodě,“ odpověděl jsem. „Tohle se netýká práce. Potřebuju jenom minutu, abych něco vyřídil.“ Richie otevřel pusu, ale než stihl něco říct, otočil jsem se k němu zády a namířil si to po chodníku tempem, které mu naznačovalo, aby za mnou nechodil.

Geri to zvedla po prvním zazvonění. „Micku? Je u tebe?“

„Ne. Kdy odešla?“

„Panebože. A já doufala…“

„Nepanikař. Možná je u mě doma nebo u mě v práci… Celej den jsem v terénu. V kolik odešla?“

„Asi o půl páté. Sheile zazvonil mobil, volal Barry, to je její kluk, tak šla k sobě, aby měla soukromí, a když se vrátila, Dina byla pryč. Napsala na ledničku tužkou na oči: ‚Díky, pá!‘ a pod tím obrys ruky, jako zamávání na rozloučenou. Vzala si Sheilinu peněženku, měla v ní šedesát euro, takže aspoň má peníze… Jak jsem se vrátila a Sheila mi to řekla, sjezdila jsem autem celou čtvrť, jestli ji nenajdu – dívala jsem se přisámbohu všude, nakukovala jsem do krámů, do cizích zahrad, úplně všude ale byla fuč. Nevím už, kde jinde by mohla bejt. Volala jsem jí asi desetkrát, ale má vypnutej telefon.“

„Jak se ti odpoledne zdála? Byla na tebe naštvaná, nebo na Sheilu?“ Jestli to tam Dině začalo lézt na nervy… pokoušel jsem se lovit v paměti, jestli se nezmínila, jaké má Jezzer příjmení.

„Ne, byla lepší! Mnohem lepší. Nebyla naštvaná, ani vyděšená, ani otrávená – většinou ani nemluvila z cesty. Přišla mi trochu roztěkaná, moc nevnímala, co jí říkáš, jako kdyby jí něco leželo v hlavě. Nic víc.“ Hlas Geri stoupal stále výš. „Byla vlastně úplně v pohodě, Micku, přisámbohu, byla jsem si jistá, že se to lepší, jinak bych ji nikdy nenechala se Sheilou o samotě, nikdy…“

„Já vím, že ne. Určitě je v pořádku.“

„Není v pořádku, Micku. Není. Dina je všechno možné, jenom ne v pořádku.“

Ohlédl jsem se přes rameno – Richie se opíral o dveře auta s rukama v kapsách, čelem ke stavebním parcelám, aby mi dopřál soukromí. „Však víš, jak to myslím. Určitě se začala nudit a namířila si to k nějaké kamarádce. Zítra ráno se u tebe objeví s taškou plnou croissantů na usmířenou…“

„Jenže to neznamená, že je v pořádku. Pokud jseš v pořádku, neukradneš neteři peníze, co si vydělává po večerech hlídáním dětí. Pokud jseš v pořádku, nemají kolem tebe všichni neustále nervy nadranc…“

„Já vím, Geri. Jenže s tím za tenhle večer nic neuděláme. Zkusme se soustředit vždycky jenom na danej den, dobře?“

Moře za zdí městečka tmavlo, poklidně se kolébalo blíž a blíž večeru; na pláži znovu paběrkovali mezi odpadky drobní ptáčci. Geri zatajila dech a pak roztřeseně vydechla. „Mám toho už po krk.“

Ta slova jsem slyšel už miliónkrát, v jejím i svém vlastním podání: vyčerpanost, zmar a vztek říznutý čirou hrůzou. Můžete procházet těmi samými peripetiemi, pokolikáté chcete, ale vždy myslíte na to, že tentokrát to už opravdu může skončit jinak: nikoli lístkem s načmáranou omluvou a pugétem ukradených květin před vašimi dveřmi, ale nočním telefonátem, na němž si bude nějaké policajtské ucho cvičit takt, a návštěvou u Coopera v márnici kvůli identifikaci.

„Geri,“ řekl jsem. „Nedělej si starosti. Čeká mě dnes ještě jeden výslech, ale potom nám padla a dám to do pořádku. Jestli na mě bude čekat v práci, dám ti vědět. Zkoušej jí dál volat na mobil, a kdyby to zvedla, tak ať na mě počká v práci. A pošli mi esemesku, ať vím, že tam bude. Jinak ji najdu, hned jak dnes skončím. Dobře?“

„Tak jo, dobře.“ Geri se neptala, jak ji hodlám najít. Potřebovala jenom slyšet, že to půjde takhle snadno. A stejně tak já. „Jasně, když bude hodinu dvě sama, nic se neděje.“

„Trochu se vyspi. Dneska si vezmu Dinu na noc k sobě, ale možná ji k tobě budu muset zítra zase přivézt.“

„Jasně, přivez ji. Všichni jsou v pohodě, Colm a Andrea to díkybohu nechytli… A tentokrát ji nespustím z dohledu. Slibuju. Micku, vážně je mi to moc líto.“

„Ještě jednou: nic se nestalo. Vyřiď Sheile a Philovi, že jim přeju, ať se co nejdřív uzdraví. Ozvu se.“

Richie se stále ještě opíral o dveře auta a zíral na ostrou změť zdiva a lešení proti chladnému tyrkysovému nebi. Když jsem s pípnutím odemkl auto, narovnal se a otočil se ke mně. „Tak co?“

„Vyřízeno,“ řekl jsem. „Jedeme.“

Otevřel jsem dveře, ale on se ani nehnul. Jeho tvář ve slábnoucím světle vypadala bledě a moudře, mnohem starší než jednatřicet let. „Můžu nějak pomoct?“ zeptal se.

Ještě než jsem stačil otevřít pusu, celé se to ve mně vzedmulo, znenadání a mohutně jako záplava a stejně tak nebezpečně: myšlenka, že mu to povím. Pomyslel jsem na ty parťáky, co spolu dělají deset let a znají se nazpaměť, na to, co by jeden druhému asi tak řekl: Ta holka včera večer, vzpomínáš? To je má sestra, šplouchá jí na maják, nevím, co s ní… Viděl jsem hospodu a v ní parťáka, jak do sebe hází půllitry, sype z rukávu legrácky, oplzlé vtípky, historky zpola vycucané z prstu, až se vám postupně uvolňují ztuhlá ramena a pouštíte z hlavy, že jste měli pomalu nervy v kýblu; jak vás posílá domů pozdě v noci s probouzející se kocovinou a s pocitem, že je pevný jako skála, o kterou se můžete opřít. Ten obraz byl tak jasný, že jsem si o něj skoro mohl ohřát ruce.

Vzápětí jsem se ale vzpamatoval a při představě, že na něj nakladu svoje rodinné problémy a budu škemrat o přátelské poplácání a ujištění, že všechno bude zase fajn, se mi obrátil žaludek. Richie měl do nejlepšího kámoše ze čtvrté třídy a pokrevního bráchy dost daleko; byl to skoro cizí chlap, který se mi ani neobtěžoval svěřit, co mu v kvartýru Conora Brennana přeletělo přes nos. „Není třeba,“ odpověděl jsem rázně. Na okamžik mě napadlo, jestli nepoprosit Richieho, aby vyzpovídal Fionu sám nebo aby za nás napsal denní hlášení a Fionu jsme si nechali na ráno – Conor nám nikam neuteče –, ale obojí mi připadalo ubohé. „Díky za nabídku, ale všechno mám pod kontrolou. Jedeme si popovídat s Fionou.“

13

Fiona na nás čekala před vchodem do ústředí, opřená o sloup pouliční lampy. V kruhu nejasného žlutého světla a s kapucí červeného vlněného kabátu přes hlavu proti zimě, vypadala jako nějaká zbloudilá postavička z pohádky. Prohrábl jsem si rukou vlasy a uzamkl Dinu hluboko v sobě. „Mysli na to, že je pořád ještě na seznamu,“ řekl jsem Richiemu.

Richie zhluboka vzdychl, jako by ho najednou přepadla únava. „Ona Conorovi ty klíče nedala,“ řekl.

„Já vím. Ale znala ho. Měli spolu nějakej vztah. A musíme o tom vztahu nejdřív něco vědět, než ji úplně škrtneme.“

Jak jsme se blížili, Fiona se narovnala. Za poslední dva dny pohubla; pod pletí, která vybledla do odstínu papírové šedi, jí výrazně vystupovaly lícní kosti. Byla z ní cítit nemocnice, dezinfekce a nákaza.

„Slečno Raffertyová,“ oslovil jsem ji. „Děkujeme, že jste přišla.“

„Mohli bychom… Nevadilo by, kdybychom to vyřídili co nejrychleji? Chci se vrátit k Jenny.“

„To chápu,“ řekl jsem a ukázal rukou na dveře. „Budeme se snažit to urychlit.“

Fiona se nehýbala. Hnědé zplihlé prameny vlasů jí lemovaly tvář; vypadaly, jako by si je myla nemocničním mýdlem v lavoru. „Říkal jste, že ho máte. Toho, kdo to udělal.“

Mluvila s Richiem. „Ano,“ odpověděl Richie. „Zatkli jsme ve spojitosti s tím případem jednoho podezřelýho.“

„Chci ho vidět.“

Na tohle Richie nebyl připravený. „Musím vás zklamat,“ řekl jsem. „Tady není. V této chvíli je ve vězení.“

„Potřebuju ho vidět. Potřebuju…“ Fiona ztratila nit, zakroutila hlavou a odhrnula si vlasy z čela. „Můžeme tam zajet? Do vězení?“

„To nejde, slečno Raffertyová. Je mimo služební hodiny, museli bychom nejdřív vyplnit žádost a pak by to mohlo trvat i několik hodin, než by ho sem přivezli, to záleží na tom, jestli by právě byla k mání eskortní služba… Jestli chcete co nejdřív zpátky k sestře, budeme to muset nechat na jindy.“

I když jsem jí nechal prostor k argumentaci, neměla na ni energii. Po chvíli odpověděla: „Tak jindy. Můžu ho vidět jindy?“

„Jsem si jist, že to nějak zařídíme,“ řekl jsem a znovu jsem ukázal na dveře. Tentokrát už Fiona vystoupila z kruhu světla pouliční lampy a zamířila stínem ke vchodu do naší budovy.

Jedna z našich výslechových místností je zařízena příjemně – namísto linolea koberec, čisté světle žluté zdi, židle, které nepůsobí úředně a nemáte z nich otlačený zadek, zásobník s chlazenou vodou, rychlovarná konvice, košíček s pytlíky čaje, kávy a cukru, pořádné hrnky namísto polystyrénových kelímků. Je určena pro příbuzné obětí, citlivé svědky, podezřelé, kteří by ostatní výslechové místnosti považovali za urážku své důstojnosti a odmítli by vypovídat. Fionu jsme zavedli sem. Richie ji usadil – bylo to fajn, mít parťáka, který byl schopný získat si důvěru i někoho tak labilního – a já zašel dolů do vyšetřovny a hodil do lepenkové krabice pár důkazů. Když jsem se vrátil, její kabát už visel na opěradle židle a seděla celá schoulená nad hrnkem s kouřícím čajem, jako by celé její tělo potřebovalo zahřát. Bez kabátu působila útle a dětsky, i v těch volných džínách a příliš velkém krémovém svetru. Richie seděl naproti ní, lokty opřené o stůl, a právě vykládal nějakou dlouhou uklidňující historku o imaginárním příbuzném, kterému lékaři v Jennyině nemocnici přes divokou kombinaci nejrůznějších zranění zachránili život.

Nenápadně jsem zasunul krabici pod stůl a sedl si na židli vedle Richieho. „Zrovna jsem říkal slečně Raffertyový, že o její sestru je dobře postaráno,“ informoval mě.

„Doktor říkal, že jí za pár dní sníží analgetika,“ řekla Fiona. „Nevím, jak to Jenny bude snášet. Už takhle je na tom špatně, ale ty analgetika jí pomáhají, půlku času má pocit, že je to jenom zlý sen. Když jí je vysadí a všechno jí to dojde… Nemůžou jí místo nich dávat něco jiného? Třeba antidepresiva?“

„Lékaři vědí, co dělaj,“ snažil se ji uklidnit Richie. „Pomůžou jí to zvládnout.“

„Chtěl bych vás o něco poprosit, slečno Raffertyová,“ řekl jsem. „Potřebovali bychom, abyste teď zapomněla na to, co se přihodilo vaši rodině. Pusťte to z hlavy a jenom se stoprocentně soustřeďte na to, na co se vás budeme ptát. Já vím, že vám to připadá jako nemožné, ale věřte mi, jenom tak nám můžete pomoct dostat toho chlapa nadobro za mříže. Právě tohle od vás teď Jenny potřebuje – potřebují to od vás všichni. Můžete to pro ně udělat?“

Tohle je dar, jejž nabízíme lidem, kteří zavražděné milovali: oddech. Hodinku dvě tak mají možnost sedět bez hnutí – bez pocitu viny, neboť nedostali na vybranou – a nerozdírat se v duchu o střepy toho, co se stalo. Vím moc dobře, jak obrovskou a neocenitelnou službu jim tím poskytujeme. Viděl jsem ve Fioniných očích totéž, co jsem viděl v očích už stovek lidí před ní: úlevu, stud a vděčnost.

„Dobře,“ řekla. „Pokusím se.“

Byla by ochotná říct nám i to, co vůbec neměla v úmyslu, jenom aby mohla mluvit bez přestání. „Vážíme si toho,“ odpověděl jsem. „Vím, že je to těžké, ale je to pro dobro věci.“

Fiona si postavila hrnek s čajem na svá útlá kolena, chytila ho do dlaní a tvářila se soustředěně. Páteř jí maličko povolila. „Začneme od začátku,“ řekl jsem. „Je dost možné, že vám nic z toho nebude připadat podstatné, ale pro nás je důležité získat co nejvíc informací. Říkala jste, že Pat s Jenny spolu začali chodit, když jim bylo šestnáct, je to tak? Můžete nám říct, jak se seznámili?“

„Vlastně ani ne. Jsme všichni ze stejné čtvrti, takže jsme se znali už jako děti, od základky; nedokážu říct, kdy přesně se kdo z nás s kým potkal. Od nějakých dvanácti třinácti jsme měli partu – chodili jsme spolu na pláž, jezdili na kolečkových bruslích nebo jsme zajeli do Dun Laoghairdu a jenom tak se procházeli po molu. Občas jsme taky jeli do města do kina nebo do Burger Kingu, anebo o víkendech jsme zašli na školní diskotéku, když hrál někdo dobrej. Normální dětská zábava, ale byli jsme si moc blízcí. Vážně moc.“

„Není nad kámoše, co si člověk najde v dětství,“ řekl Richie. „Kolik vás bylo v partě?“

„Jenny a já, Pat a jeho bratr Ian, Shona Williamsová, Conor Brennan, Ross McKenn – tedy Mac. Občas s námi šel ještě někdo jinej, ale opravdová parta jsme byli jenom my.“

Zahrabal jsem v lepenkové krabici, našel jsem fotoalbum – růžový obal, květinky z flitrů – a otevřel ho na fotografii založené nalepovacím papírkem. Na zídce tu sedělo sedm dospívajících kluků a holek, natlačených na sebe, aby se vešli do záběru, rozesmátá změť pestrobarevných triček a kornoutů se zmrzlinou. Fiona měla rovnátka, Jennyiny vlasy byly o kapku tmavší; Pat ji objímal – ramena měl už široká jako dospělý mužský, ale tvář stále chlapeckou, upřímnou a zarudlou – a ona předstírala, že mu slízne z kornoutu celý kopeček. Conor byl samá noha samá ruka, padal ze zídky a šklebil se přitom přihlouple jako šimpanz. „Je tohle vaše parta?“ zeptal jsem se.

Fiona položila čaj na stůl – příliš zprudka; pár kapek vyšplíchlo ven – a sáhla po albu. „To je Jennyino album.“

„Já vím,“ řekl jsem laskavě. „Potřebovali jsme si ho na chvíli půjčit.“

Při představě, jak se naše prsty probírají dopodrobna jejich životy, se jí zachvěla ramena. „Panebože,“ uniklo jí.

„Co nejdříve ho zase Jenny vrátíme.“

„Mohli byste… Jestli to stihnete vyřešit rychle, tak jí, prosím, neříkejte, že jste ho měli. Už tak toho bude na ni dost. Tehdy…“ Fiona přikryla fotografii dlaní. „Tehdy jsme byli šťastní,“ řekla tak tiše, že jsem ji skoro neslyšel.

„Vynasnažíme se,“ ujistil jsem ji. „Můžete nám v tom být nápomocna i vy. Když se od vás dozvíme všechno, co potřebujeme, nebudeme muset tytéž otázky klást Jenny.“

Přikývla, aniž by na mě pohlédla. „Výborně,“ řekl jsem. „A teď, tohle bude asi Ian, mám pravdu?“ Ian byl o pár let mladší než Pat, vychrtlejší a s hnědými vlasy, ale podoba byla zřejmá.

„Ano, to je Ian. Panebože, vypadá tu tak mladě… Byl tenkrát hrozně plachej.“

Poklepal jsem na hruď Conorovi. „A tohle je kdo?“

„To je Conor.“

Odpověděla okamžitě a s klidem, bez jakékoli nervozity. „To je ten, co drží Emmu na fotce z jejího křtu, která byla u ní v pokojíku. On je její kmotr?“

„Ano.“ Při zmínce o Emmě se Fionina tvář stáhla. Přitiskla fotku konečky prstů, jako by se pokoušela do ní vtisknout.

„Takže tenhle kluk bude Mac, že?“ řekl jsem klidně a přešel k vedlejší tváři. Podsaditý, ostříhaný na ježka, ruce rozhozené, zářivě bílé tenisky Nike. Už jen podle oblečení se dalo poznat, co byly tyhle děti za generaci: žádné obnošené věci, nic zašívaného, všechno zbrusu nové a značkové.

„Ano. A tohle je Shona.“ Rezavé vlasy, které by byly jistě samá kudrlina, kdyby si je celé hodiny nerovnala žehličkou, a tvář, jež byla pod tím samoopalovacím krémem a důkladným makeupem nepochybně samá piha. Na jeden podivný okamžik mi těch dětí skoro bylo líto. Já a mí kamarádi jsme byli v jejich věku všichni stejně chudí. Ne že by na tom bylo něco záviděníhodného, ale přinejmenším s tím bylo míň práce. „Ona a Mac nás vždycky dokázali rozesmát. Úplně jsem zapomněla, že tenkrát ještě vypadala takhle. Dneska je blond.“

„Takže se všichni dodnes stýkáte?“ chtěl jsem vědět. Přistihl jsem se, jak moc si přeju, aby odpověď zněla ano – nikoli kvůli vyšetřování, ale kvůli Patovi a Jenny, vyvrženým na jejich chladný, opuštěný ostrov, bičovaný mořským větrem. Potěšilo by mě to, kdybych věděl, že některé jejich kořeny se stále ještě nezpřetrhaly.

„Moc ne. Mám na ně na všechny telefon, ale už je to spousta let. Měla bych jim zavolat, říct jim to, ale já prostě… nemůžu.“

Zvedla hrnek k ústům, aby si zakryla tvář. „Nechte nám tady čísla,“ nabídl jí Richie ochotně. „Uděláme to za vás. Není nutný, abyste jim to říkala vy.“

Fiona přikývla, aniž by na něj pohlédla, a začala hledat po kapsách telefon. Richie vytrhl z bloku list a podal jí ho. Zatímco psala, zamanévroval jsem zpátky do bezpečnějších vod: „Vypadá to, že jste spolu trávili spoustu času. Jak to, že to pak přestalo?“

„Tak už to chodí. Když Pat a Jenny a Conor odešli na vysokou… Shona a Mac jsou o rok mladší a já s Ianem jsme ještě o rok mladší než oni, takže pak už jsme nebyli na stejné vlně. Oni mohli začít chodit do hospody a do pořádných klubů a na vysoké měli nové kamarády – a bez nich tří jsme my ostatní… už to nebylo ono.“ Podala Richiemu zpátky papír a propisku. „Snažili jsme se – zezačátku jsme spolu všichni chodili dál. Nebylo to nic moc, protože jsme všechno najednou museli plánovat několik dní předem, a na poslední chvíli pak třeba někdo nemohl, ale vídali jsme se. Potom jsme si spolu ale postupně vyráželi míň a míň. Ještě před pár lety jsme jednou za pár týdnů zašli na pivo, ale prostě to… přestalo fungovat.“

Znovu uchopila hrnek do dlaní, nakláněla ho v kruhu a dívala se, jak se v něm přelévá čaj. Vůně čaje odváděla svou práci a činila tenhle cizí prostor útulnějším a bezpečnějším. „Ale vlastně to přestalo fungovat už dávno předtím. Je to vidět na těch pozdějších fotkách: už na sebe nejsme tak nalepení jako tady na téhle, ale stojíme rozpačitě vedle sebe, ruce v bok… Jenom jsme si to nechtěli připustit. Hlavně Pat. Čím míň to fungovalo, tím víc se snažil. Seděli jsme třeba na molu nebo někde a Pat se přes nás všechny natahoval, aby k nám všem měl blízko, jako bychom byli pořád ta samá parta. Já myslím, že na to byl pyšnej, že si pořád ještě vyrazí s kamarády z dětství. Hodně to pro něj znamenalo. Nechtěl o to přijít.“

Fiona byla výjimečná – vnímavá, citlivá, bystrá; ten typ dívky, co o samotě spoustu času přemýšlí nad něčím, co nechápe, a zkouší ten uzel rozmotat, dokud ho nerozplete. To z ní sice dělalo užitečného svědka, jenže s výjimečnými lidmi raději nemám nic společného. „Čtyři kluci, tři holky,“ řekl jsem. „Tři páry a jeden plonkovej? Anebo prostě jenom parta kámošů?“

Fiona se na fotku skoro usmála. „Spíš parta kámošů. I když spolu Jenny a Pat začali chodit, nic se nezměnilo, jak byste si mysleli. Stejně to všichni už dávno čekali.“

„Říkala jste nám, že jste snila o někom, kdo by se k vám choval tak, jak se Pat choval k Jenny,“ řekl jsem. „Ostatní kluci vám za to nestáli? Ani jste to s některým z nich nezkusila?“

Začervenala se. Ruměnec jí vyhnal z tváře šeď a dodal jí mladistvý, svěží vzhled. Na okamžik mě napadlo, že to bylo kvůli Patovi – že kvůli němu pro ni ostatní kluci neexistovali, ale odpověděla: „Vlastně zkusila. S Conorem… chvilku jsme spolu chodili. Čtyři měsíce. To léto, co mi bylo šestnáct.“

Což se v tom věku v podstatě rovnalo manželství. Zaslechl jsem, jak Richie nepatrně šoupnul nohou po podlaze. „Ale nechoval se k vám hezky,“ zauvažoval jsem.

Ruměnec se rozsvítil ještě víc. „Ne, to ne. Nic špatného mi neudělal, nic takového.“

„Opravdu? Děti v tomhle věku dokážou být dost kruté.“

„To Conor nikdy nebyl. On… byl to milej kluk. Moc milej.“

„Ale…?“

„Ale…“ Fiona si promnula tváře, jako by se snažila z nich smazat ruměnec. „Vlastně, docela mě to překvapilo, že mě vůbec pozval na rande – vždycky jsem si myslela, že se mu líbí spíš Jenny. Ne že by něco řekl, jenom… však víte, to poznáte. A taky, když jsme spolu začali chodit, tak… měla jsem pocit… vlastně, bylo nám fajn, bavili jsme se spolu, ale pořád chtěl bejt s Patem a Jenny. Chodit s nimi do kina nebo se s nimi procházet po pláži a tak. Celým tělem, všemi myšlenkami se vždycky upínal k Jenny. A když se na ni podíval… celej se rozsvítil. Třeba když vykládal vtip, při pointě se díval na ni, ne na mě…“ A tady byl náš motiv, a to ten nejstarší na světě. Svým zvláštním způsobem to bylo uklidňující, vědět, že jsem měl od samého začátku pravdu: tohle se sem nepřihnalo z otevřeného moře jako nějaká smrtící vichřice, která čirou náhodou smetla zrovna Spainovy. Tohle vzešlo přímo z jejich života.

Úplně jsem cítil, jak to s Richiem vedle šije a kolik ho to stojí sil, aby se nepohnul. Nedíval jsem se na něj. „Myslela jste si tedy, že mu šlo o Jenny,“ řekl jsem. „Že s vámi začal chodit proto, aby jí mohl bejt blíž.“ Snažil jsem se to říct co nejtaktněji, ale i tak to vyznělo brutálně. Trhla sebou. „Asi. Tak nějak. Myslím, že možná z části proto, a z části, protože doufal, že když budeme spolu, budeme jako oni; jako Jenny a Pat. Oni byli…“

Naproti skupinové fotce byl v albu snímek Pata a Jenny – pořízený ten samý den, podle šatů. Seděli vedle sebe na zídce, opírali se o sebe, tvářemi k sobě, tak blízko, že se nosem dotýkali. Jenny se na Pata usmívala; jeho tvář byla pohroužená do sebe, soustředěná, šťastná. Kolem nich zářila opojná letní běloba. V dálce nad jejich rameny byl pás moře modrého jako květiny.

Fionina ruka se vznášela nad fotkou, jako by se jí chtěla dotknout, ale nebyla toho schopná. „To jsem fotila já,“ řekla.

„Je moc hezká.“

„Byla to hračka, fotit je. Většinou, když fotíte dva lidi, musíte dávat pozor na prostor mezi nimi, jak se v něm láme světlo. S Patem a Jenny to bylo, jako by se mezi nimi světlo nelámalo, jenom plynule proudilo… Byli výjimeční. Oba měli spoustu vlastních zájmů – ve škole byli oba oblíbení, Pat byl výbornej v ragby, za Jenny pořád pálila spousta kluků –, ale spolu… byli zlatí. Mohla jsem se na ně dívat celý den. Jenom jste se na ně koukli a řekli jste si: Jo. Takhle to má být.“

Prstem se dotkla jejich spojených rukou a hned s ním sklouzla stranou. „Conor… jeho rodiče byli rozvedení, táta žil v Anglii nebo kde, nevím přesně, Conor o něm nikdy nemluvil. Pat a Jenny byli nejšťastnější dvojka, jakou kdy poznal. Jako kdyby chtěl být stejný a myslel si, že když spolu budeme chodit, tak bychom mohli… Tenkrát jsem si to tak úplně neuvědomovala, ale později mě napadlo, že možná…“

„Mluvila jste s ním o tom?“ zeptal jsem se.

„Ne. Bylo mi to hrozně trapné. Chápete, moje sestra…“ Fiona si prohrábla vlasy a nahrnula si je do čela, aby zakryla tvář. „Prostě jsem to ukončila. O nic vlastně nešlo. Nebyla jsem do něho zamilovaná. Byli jsme ještě děti.“

Jenže muselo jít o hodně. Moje sestra… Richie odsunul židli a šel znovu zapnout konvici. „Říkala jste, jak Pat tenkrát žárlil, když se Jenny líbila jiným klukům,“ řekl klidně přes rameno. „To jste myslela Conora, že?“

Fiona zvedla hlavu, ale hleděl na ni s obyčejným zájmem a přitom protřepával pytlík s kávou. „Nežárlil tak, jak si myslíte,“ odpověděla. „Jenom… taky si toho všiml. A tak když jsem se s Conorem rozešla, Pat za mnou o pár dní později přišel a zeptal se mě, proč to skončilo. Já mu to říkat nechtěla, ale Pat… s ním můžete mluvit o všem. Vždycky jsem se mu se vším svěřovala. Byl jako můj starší bratr. Takže jsem mu o tom nakonec pověděla.“

Richie hvízdl. „Jako mladej kluk bych byl vzteky bez sebe, kdyby mi vlastní kámoš pálil za holkou,“ řekl. „Nejsem žádnej rváč, ale dostal by pár do zubů.“

„Možná to Pata zezačátku napadlo. Tedy…“ – náhlý záblesk znepokojení – „… on taky nebyl žádný rváč, nikdy, ale jak říkáte… Dost ho to naštvalo. Stavil se u nás – Jenny byla zrovna na nákupech –, a když jsem mu to řekla, prostě odešel. Byl celý bílý, jako by měl tvář z kamene. Docela jsem se bála – ne že bych si myslela, že by Conorovi něco udělal, věděla jsem, že ne, jenom jsem… napadlo mě, co jestli se to dozví ostatní, to by partu úplně rozbilo, byla by to hrůza. Vyčítala jsem si…“ Sklonila hlavu. A tišeji řekla do hrnku: „Vyčítala jsem si, že jsem neudržela ten svůj pitomej jazyk za zuby. Anebo že jsem si vůbec s Conorem něco začínala.“

„Vy jste za to přece nemohla,“ řekl jsem. „Nemohla jste to tušit. Nebo ano?“

Fiona pokrčila rameny. „Asi ne. Ale říkala jsem si, že jsem mohla. Třeba mě mohlo napadnout, jak by mohl stát o mě, když tu byla Jenny?“ Sklopila hlavu ještě níž.

Znovu ten záblesk čehosi nejasného a zašmodrchaného, co se táhlo mezi ní a Jenny. „To muselo být dost ponižující,“ řekl jsem.

„Přežila jsem to. Bylo mi šestnáct; v tom věku je ponižující úplně všechno.“

Snažila se zavtipkovat, ale vyznělo to naprázdno. Richie se na ni usmál, když se nakláněl přes její rameno, aby si od ní vzal hrnek, ale podala mu ho, aniž by na něj pohlédla. „Pat nebyl jedinej, kdo měl právo bejt naštvanej,“ řekl jsem. „Vy jste vztek neměla? Na Jenny, na Conora nebo na oba?“

„Něco takového mě vůbec nenapadlo. Měla jsem pocit, že je to všechno jenom moje chyba. Že jsem kráva pitomá.“

„Takže si to Pat určitě s Conorem ručně nevyřídil?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ne. Nikdo z nich neměl žádné modřiny, nic takového, aspoň jsem si nevšimla. Vlastně ani přesně nevím, co se stalo. Pat mi druhý den volal a říkal, abych si s tím nelámala hlavu a zapomněla, že jsme se o tom vůbec bavili. Zeptala jsem se, co se stalo, ale říkal jenom, že už s tím nebude žádnej problém.“

Jinými slovy, Pat se ovládl, zvládl nepříjemnou situaci s grácií a dokázal ji celou zamést pod koberec. Zatímco Conor dostal od Pata řádně přes prsty, musel skousnout ještě větší ponížení než Fiona, a navíc teď už věděl zcela jednoznačně, že u Jenny nemá nejmenší šanci. Tentokrát jsem na Richieho pohlédl. Hrál si s pytlíky čaje.

„A byl s tím potom problém?“ zeptal jsem se.

„Ne. Nikdy. Nikdo z nás se o tom už nezmínil. Conor ke mně pak byl nějakou dobu zvlášť milej, jako kdyby se mi to všechno snažil vynahradit – jenže on byl ke mně milej vždycky, takže… A měla jsem pocit, že se od Jenny drží dál – nijak očividně, ale dával si pozor, aby s ní třeba nikde nezůstal o samotě a podobně. V podstatě se ale všechno vrátilo k normálu.“

Fiona měla hlavu sklopenou, obírala si z rukávu svetru chomáčky vlny a na tvářích stále ještě měla pozůstatky ruměnce. „Jenny se o tom dozvěděla?“ zeptal jsem se.

„Že jsem se rozešla s Conorem? To jí nemohlo uniknout.“

„Že o ni měl zájem.“

Ruměnec znovu o tón ztmavl. „Vlastně myslím, že ano. Myslím, že to možná věděla celou tu dobu. Nikdy jsem jí to neřekla a určitě by jí to neřekl ani Conor, ani Pat – snaží se ji chránit, nechtěl by, aby si s tím dělala starosti. Ale jednou večer, pár týdnů po tom rozhovoru s Patem, Jenny přišla ke mně do pokojíku – chystaly jsme se do postele, byla už v pyžamu. Jenom tam tak stála, hrála si s mými sponkami, přicvakávala si je na špičku prstů a tak. Nakonec jsem se zeptala: ‚Co je?‘ A ona: ‚To s tebou a Conorem je mi líto.‘ Já řekla něco jako: ‚To je dobrý, jsem v pohodě.‘ Bylo to už pár týdnů, už mi to řekla mockrát, nevěděla jsem, o co jí jde, ale pak pokračovala: ‚Ne, vážně. Jestli je to moje chyba, jestli jsem něco zvorala… Fakt je mi to hrozně, hrozně moc líto, to je všechno.‘“

Fiona se trpce potichu zasmála. „Panebože, oběma nám bylo strašně trapně. Já na to: ‚Ne, tvoje chyba to není, proč by to měla bejt tvoje chyba? Jsem v pohodě, dobrou…‘ Chtěla jsem jenom, aby už šla. Jenny… na chvilku jsem si myslela, že chce ještě něco říct, tak jsem strčila hlavu do skříně a začala kolem sebe rozhazovat oblečení, jako že si připravuju věci na druhej den. Když jsem se pak ohlédla, už byla pryč. Potom jsme o tom už nikdy nemluvily, ale kvůli tomuhle mám pocit, že o tom věděla. O Conorovi.“

„A bála se, abyste si nemyslela, že ho tahala za nos,“ řekl jsem. „Myslela jste si to?“

„To mě vůbec ani nenapadlo.“ Fiona zaznamenala mé tázavě zdvižené obočí a uhnula pohledem. „No, vlastně mě to napadlo, ale nikdy jsem jí to neměla za zlé… Jenny ráda flirtovala. Byla ráda, když po ni kluci koukali – to je jasné, bylo jí osmnáct. Nemyslím, že by Conorovi dávala nějakou naději, ale podle mě věděla, že se mu líbí, a myslím, že se jí to líbilo. To je všechno.“

„Myslíte, že v tom něco podnikla?“ zeptal jsem se.

Fiona rychle zvedla hlavu a hleděla na mě. „Co jako? Jestli mu třeba neřekla, aby si dal odchod? Nebo jestli si s ním něco nezačala?“

„To nebo ono,“ odpověděl jsem nevzrušeně.

„Vždyť chodila s Patem! To byl normální vztah, žádná dětská hra. Oni se milovali. A že by mu Jenny zahýbala, to nepřipadá… Je to moje sestra.“

Zvedl jsem ruce. „Já ani na vteřinu nezpochybnil, že se milovali. Ale mladá holka, které začalo docházet, že zbytek života stráví s jedním mužským – mohla zpanikařit, mohla mít pocit, že by to ráda na malou chvilku zkusila ještě s jiným klukem, než se usadí. To by z ní ještě nedělalo couru.“

Fiona zakroutila hlavou, až se jí vlasy rozletěly. „Vy to nechápete. Jenny… když něco dělá, tak to dělá pořádně. Ani kdyby do Pata nebyla blázen – jako že byla –, nikdy by nikoho nepodvedla. Ani kdyby šlo o jednu pusu.“

Mluvila pravdu, ale to neznamenalo, že se nemohla mýlit. Ve chvíli, kdy se Conorova mysl utrhla z řetězu, mohl z jedné dávné pusy vypučet milion sladkých možností, které ležely téměř na dosah. „Dobře,“ řekl jsem. „A co jít si to s Conorem vyjasnit? Toho by byla schopná?“

„Myslím, že ne. K čemu by to bylo? Čeho by tím dosáhla? Bylo by to pro všechny trapné a možná by mezi Patem a Conorem jenom přilila olej do ohně. Po ničem takovém Jenny netoužila. Nesnáší zbytečné scény.“

Richie nalil do hrnku vřelou vodu. „Já bych řek, že mezi Pata a Conora už ani olej přilívat nemusela, ne? Teda, i kdyby Pat tenkrát nedal Conorovi pár přes hubu, určitě nebyl svatej. Nedokážu si představit, že by spolu kamarádili dál, jako by se nic nestalo.“

„Proč ne? Conor přece nic neprovedl. Byli nejlepší kamarádi; přece by to všechno nezahodili kvůli takové hlouposti? Nebo to snad…? Proč…? Vždyť se to stalo před nějakými jedenácti lety.“

Fiona zpozorněla. Richie pokrčil rameny a hodil pytlík čaje do koše. „Jenom říkám, že k sobě museli mít hodně blízko, když je nerozházelo ani tohle. Já měl svýho času taky dobrý kámoše, ale musím říct, že kdybych zaslech něco takovýho, hnal bych je svinským krokem.“

„Měli k sobě blízko. My všichni, ale Pat a Conor, to bylo ještě něco jiného. Myslím…“ Richie jí podal hrnek s čerstvým čajem; nepřítomně v něm míchala lžičkou. Soustředila se, hledala slova. „Vždycky jsem si myslela, že to bylo kvůli jejich otcům. Conorův táta, jak jsem vám říkala, byl pryč a Patův zemřel, když mu bylo nějakých osm let… To vás změní. Zvlášť když jste kluk. Kluci, kteří už jako malí museli být hlavou rodiny, kteří na sebe museli vzít příliš brzo odpovědnost, jsou jiní.“

Fiona vzhlédla, naše pohledy se potkaly, ale ona očima z nějakého důvodu až příliš rychle uhnula. „V každém případě měli tohle společné. Myslím, že to pro ně oba hodně znamenalo, mít někoho, kdo vás chápe. Občas se spolu jenom tak procházeli, jenom oni dva, třeba po pláži, všude možně. Často jsem se na ně dívala. Někdy ani nemluvili; jenom se procházeli, jeden vedle druhého, tak blízko, že se skoro dotýkali rameny. Chodili srovnaným krokem. Vraceli se klidnější, v pohodě. Potřebovali jeden druhého. Když máte takového kamaráda, překousnete toho hodně, než abyste o něj přišli.“

Překvapilo mě, jak náhlý, prudký nápor závisti jsem pocítil. Posledních pár let na škole jsem byl samotář. Podobný kamarád by se mi tenkrát hodil. „To nejspíš jo,“ řekl Richie. „Říkala jste, že jste se přestali vídat kvůli vejšce, ale já bych čekal, že rozbít takovou partu, v tom muselo bejt ještě něco jinýho.“

„Jo, bylo,“ odpověděla Fiona nečekaně. „Myslím, že jako dítě ještě člověk není tak… vyhraněný? Jak potom stárnete, začínáte přemýšlet o tom, co z vás bude, a ne vždycky to jde dohromady s tím, co se stane z vašich kamarádů.“

„To chápu. Já a kámoši ze školy se pořád vídáme, ale půlka se baví akorát o muzice a počítačovejch hrách a druhá zas o tom, jakou barvu maj dětský hovínka. Dneska bejvá často dlouhý ticho, když se sejdem.“ Richie se zasunul na místo, podal mi hrnek s kávou a pořádně si lokl ze svého. „Takže co se stalo s ostatními v partě?“

„Zezačátku šlo hlavně o Maca a Iana. Začali si hrát na pracháče – Mac pracuje v nějaké realitce, Ian dělá něco v bankovnictví, ani nevím přesně co. Začali chodit do všech těch supermódních podniků, popíjeli v Cafe en Seine a potom to táhli do noci v Lillie’s a podobných klubech. Když jsme se všichni potkali, Ian nám vykládal, kolik zaplatil za všechny ty hadry, co má na sobě, a Mac, ten se chvástal, jak po něm minulou noc jela nějaká holka a pověsila se na něj jako klíště, ale protože měl zrovna chuť udělat dobrej skutek, tak jí ho tam šoupnul… Měli mě za idiota, že chci dělat fotografku – hlavně Mac –, pořád mě přesvědčovali, že jsem pitomá, že takhle nikdy nevydělám pořádný prachy a že bych se měla přestat chovat jako dítě a začít chodit slušně oblečená, abych měla šanci sbalit chlapa, co by se o mě postaral. A potom firma poslala Iana do Chicaga a Mac byl většinu času v Leitrimu, kde prodával byty v těch velkých satelitech, tak jsme se přestali vídat. Říkala jsem si…“

Listovala albem a trpce se usmála nad fotkou, na které se všichni čtyři kluci šklebili do objektivu a dělali rukama rádoby gangsterské posunky. „Konjunktura tohle provedla se strašnou spoustou lidí. Mac a Ian nebyli pitomci od přírody, oni prostě jenom dělali to, co všichni ostatní. Říkala jsem si, že z toho vyrostou. Ani dneska bych si s nimi moc nerozuměla, ale pořád jsou to v hloubi duše fajn kluci. Lidi, s kterými jste dospívali, kteří s vámi prožívali váš nejblbější účes a všechny ty trapasy, co se vám v životě povedly, a přesto o vás po tom všem ještě stojí, ti se jen tak nahradit nedají, víte? Vždycky jsem si myslela, že se někdy zase dáme dohromady. Ale teďka… nevím.“

Úsměv byl ten tam. „Conor s nimi do Lillie’s nechodil?“ zeptal jsem se.

Přes tvář se jí na zlomek vteřiny znovu mihl stín úsměvu. „Panebože, to ne. To nebyl jeho styl.“

„Je spíš samotář?“

„Samotář ne. On by do baru klidně šel a bavil by se stejně jako ostatní, ale nesměl by to být Lillie’s. Conor je hodně citově založený. Módní záležitosti ho nikdy nezajímaly; říkal, že tím za sebe necháváte rozhodovat jiné, a on je dost starý na to, aby se dokázal rozhodovat sám. A všechno to machrování s kreditkami považoval za pitomost. Řekl i Ianovi a Macovi, že se z nich stávají tupé ovce. Moc se jim to nezamlouvalo.“

„Rozhněvaný mladý muž,“ řekl jsem.

Fiona zakroutila hlavou. „Rozhněvaný ne. Ale prostě… jak jsem říkala. Přestali si rozumět a to je štvalo všechny tři. A vylívali si zlost jeden na druhém.“

Kdybych zůstal u Conora ještě chvíli, začala by mít podezření. „A co Shona? S kým ta si přestala rozumět?“

„Shona…“ Fiona výmluvně pokrčila rameny. „Shona je jakási holčičí verze Maca a Iana dohromady. Spousta samoopalovacího krému, spousta značkového oblečení, spousta kamarádek se spoustou samoopalovacího krému a značkového oblečení a všechny všechno kritizovaly – ne jenom občas, jako každý, ale v jednom kuse. Když jsme se sešli, pořád se navážela do Conorova účesu nebo do mých šatů a Mac s Ianem se mohli smíchy potrhat – je zábavná, to byla vždycky, ale dřív nebyla zábavná takhle jedovatě. Potom jsem jí jednou před pár lety poslala esemesku, jestli by třeba nezašla na pivo jako kdysi, a ona odepsala v podstatě něco v tom smyslu, že je zasnoubená – toho jejího kluka jsme ani neviděli, jenom jsme věděli, že je prachatej – a že by se musela hanbou propadnout, kdyby ji její snoubenec viděl s někým, jako jsem já, a že bych si měla v novinách pohlídat společenskou rubriku, abych nepropásla svatební fotky a sbohem!“ Další nepatrné pokrčení rameny. „U ní si nejsem jistá, jestli z toho vyroste.“

„A co Pat a Jenny?“ zeptal jsem se. „Ti si taky hráli na pracháče?“

Fionina tvář se na maličkou chvíli stáhla bolestí, ale rychlým trhnutím hlavy to ze sebe setřásla a sáhla po hrnku. „Tak trochu. Ne tak jako Ian a Mac, ale jo, rádi chodili do luxusních podniků, kupovali to, co se nosilo. Ale jim šlo hlavně o to, bejt spolu. Vzít se, pořídit si dům, mít děti.“

„Naposledy jste se zmiňovala, že jste s Jenny mluvila každý den, ale dlouho jste se neviděly. Taky jste se vzdálily. Z jakého důvodu? Řešili s Patem jenom běžné problémy v domácnosti a vy jste měla jiné zájmy?“

Trhla sebou. „Zní to hrozně. Ale ano, myslím, že to bylo tím. Čím dál víc se nám ostatním vzdalovali. Když se jim narodila Emma, mluvili jenom o tom, v kolik by ji měli dávat spát a do které školky ji přihlásit, a my ostatní jsme k tomu neměli co říct.“

„To samý, co u nás,“ přikývl Richie. „Dětský hovínka a barva závěsů.“

„Jo. Zezačátku si brali někoho na hlídání a zašli s námi na pár piv, takže jsme se aspoň vídali, ale když se pak odstěhovali do Brianstownu… myslím, že se jim odtud za námi ani nechtělo. Rodina je zaměstnávala na plný úvazek a nechtěli ji zanedbávat; už je nelákalo vysedávat po hospodách a vracet se domů ve tři ráno. V jednom kuse nás zvali k sobě, jenže ta dálka a všichni dělali do večera…“

„Nikdo to nestíhal. Chápu. Kdy vás k sobě zvali naposled, vzpomenete si?“

„Už je to pár měsíců. V květnu, červnu. Když mně to pořád nevycházelo, Jenny mi přestala říkat.“ Fioniny ruce pevně sevřely hrnek. „Měla jsem si najít čas.“

Richie klidně zakroutil hlavou. „Neměla jste proč. Žila jste svůj život, oni zas svůj, všichni byli spokojení a šťastní – byli přece šťastní, nebo ne?“

„Ano. Tedy posledních pár měsíců měli finanční problémy, ale věřili, že to zase bude dobré. Jenny mi to říkala několikrát, že se kvůli tomu nezblázní, protože to nakonec určitě nějak dopadne.“

„A vy jste tomu věřila?“

„Ano, věřila. Jenny je prostě taková – všechno se jí daří. Jsou lidé, kteří život tak nějak zvládají levou zadní. Mají na to talent. A Jenny k nim odjakživa patřila.“

Na okamžik jsem v duchu spatřil Geri v její lahodně provoněné kuchyni, jak kontroluje Colmovi domácí úkol, směje se nějakému Philově vtípku a přitom po očku sleduje Andreu, která si pohazuje s míčem; a pak Dinu, s rozcuchanými vlasy a zaťatými drápy, jak se se mnou bez jakéhokoli smysluplného důvodu rve. Ovládl jsem se, abych se nepodíval na hodinky. „Vím, jak to myslíte,“ řekl jsem. „Já na vašem místě bych jí záviděl. Co vy?“

Fiona přemýšlela a přitom si omotávala vlasy kolem prstu. „Když jsme byly mladší, možná. Nejspíš ano. Víte, když dospíváte, nemáte potuchy, co s životem. Jenny a Pat to věděli vždycky. Možná že to byl právě důvod, proč jsem začala chodit s Conorem – doufala jsem, že když budu dělat to samé, co Jenny, budu to taky vědět. To bych tenkrát ráda.“ Rozmotávala kadeř vlasů a zkoumala, jak se na ni střídavě chytá a ztrácí lesk. Nehty měla okousané do masa. „Ale když jsme vyrostly… tak už ne. Nechtěla jsem Jennyin život ani za nic: pracovat v PR, hned se vdát a rovnou mít děti – to pro mě nebylo. Ale občas jsem tak trochu litovala, že to tak nechci. Život je pak mnohem jednodušší. Chápete, jak to myslím?“

„Naprosto,“ řekl jsem. Ve skutečnosti to znělo jako kňourání nějaké puberťačky, Tak ráda bych byla jako ostatní, jenže já jsem prostě jiná, tenhle nával podrážděnosti jsem si však nechal pro sebe. „A co značkové oblečení? A drahé dovolené? To vás přece muselo žrát, že Jenny si toho všeho užívala do sytosti, a vy jste bydlela s kámoškama v podnájmu a počítala každou penny.“

Zakroutila hlavou. „Ve značkových hadrech bych vypadala jako pitomec. A na peníze moc nejsem.“

„Ale no tak, slečno Raffertyová. Peníze přece potřebuje každý. Na tom není nic špatného.“

„No, na mizině bych být nechtěla. Ale jinak pro mě peníze rozhodně nejsou to nejdůležitější na světě. Chtěla bych být dobrý fotograf – třeba tak dobrý, abych vám nemusela o Patovi a Jenny ani o Patovi a Conorovi říct ani slovo; stačilo by vám jenom ukázat fotky a věděli byste z nich všechno. Jestli to obnáší dělat pár let za mizerný plat u Pierra, než se to naučím, tak to beru. Byt mám pěknej, moje auto jezdí, každej víkend si někam vyrazím. K čemu by mi bylo víc peněz?“

„Ale zbytek party na to měl jinej názor, ne?“ řekl Richie.

„Kromě Conora. Jemu jsou peníze taky docela fuk. Dělá webovou grafiku a hrozně ho to baví – říká, že za sto let to bude jedna z nejvýznamnějších uměleckých forem –, takže je ochotný dělat občas na něčem i zadarmo, pokud ho to zaujme. Ale ostatní… ti to nikdy nechápali. Mysleli si o mně – podle mě včetně Jenny –, že jsem ještě nedospěla a dřív nebo později mi to dojde.“

„To muselo být k vzteku,“ zauvažoval jsem. „Vaši nejlepší kamarádi, vaše vlastní sestra a všichni si mysleli, že jste k ničemu.“

Fiona vydechla, prohrábla si vlasy a snažila se najít vhodná slova. „Ani ne. Mám spoustu kamarádů, kteří mě chápou. Stará parta… jo, přála jsem si, abychom byli na stejné vlně, ale neměla jsem jim to za zlé. Když jste se podívali do novin, do časopisů, na zprávy… člověk, který chtěl být jenom v pohodě a dělat to, co ho baví, vypadal jako pitomec nebo exot. Normální bylo jenom chtít vydělat prachy a nakupovat nemovitosti. Nemohla jsem na ostatní být naštvaná, když dělali jenom to, co se od nich čekalo.“

Přejela rukou po albu. „Tohle byl skutečný důvod, proč jsme si přestali rozumět. Ne kvůli věkovému rozdílu. Pat a Jenny, Ian, Mac a Shona dělali jenom to, co se od nich čekalo. Každý po svém, takže si přestali rozumět i navzájem, ale všichni toužili po tom, po čem toužit měli. Conor a já, my toužili po něčem jiném. Ostatní to nemohli pochopit. A my zase nechápali je. A tím to celé skončilo.“

Zalistovala albem zpátky k fotce, kde jich všech sedm sedělo na zídce. V jejím hlase nebyla žádná jízlivost, jenom jakýsi smutek, zmatený údiv nad tím, jak život dokáže být divný a definitivní. „Ale Pat s Conorem k sobě evidentně měli pořád blízko, nebo ne?“ řekl jsem. „Když si Pat vybral Conora jako Emmina kmotra. Nebo to byla Jenny?“

„Ne! To Pat. Říkala jsem vám to, byli nejlepší kamarádi. Conor šel Patovi za svědka. Měli k sobě pořád blízko.“

Až do chvíle, kdy se něco stalo, a blízkost se vytratila. „Byl fajn, jako kmotr?“

„Ano. Byl úžasný.“ Usmála se na toho vyhublého kluka na fotce. Při představě, že jí to budu muset říct, mi zatrnulo. „Chodili jsme s dětmi do zoo, on a já, a vyprávěl Emmě báchorky o tom, co zvířátka prožívají za dobrodružství, když se zoo na noc zavře… Jednou ztratila svého medvídka, toho, s kterým usínala. Byla z toho zničená. Conor jí řekl, že medvídek vyhrál cestu kolem světa. Potom vzal spoustu pohlednic z různých koutů jako Surinam, Mauritius, Aljaška, vůbec netuším, kde je sehnal – nejspíš přes internet –, vystříhal fotky medvídka, jako byl ten její, nalepil je na pohlednice, napsal na ně pozdravy jako třeba ‚Dneska jsem si zalyžoval na tomhle kopci a potom si dal horkou čokoládu, posílám ti velkou pusu, s láskou Benjy‘ a poslal je Emmě. Každý den jí přišla poštou jedna pohlednice, než dostala novou panenku a přestala se kvůli medvídkovi trápit.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před třemi lety? Jack byl tenkrát ještě miminko, takže…“

Znovu jí přes tvář přelétla bolest. Než se stačila zamyslet, zeptal jsem se: „Kdy jste se viděla s Conorem naposledy?“

V očích se jí objevil náhlý plamínek ostražitosti. Bezpečná skořápka soustředěnosti se začínala tenčit; věděla, že se něco děje, i když nevěděla co. Opřela se zády a založila ruce. „Nevím přesně. Už je to nějaká doba. Asi tak dva roky.“

„On nebyl letos v dubnu na Emminých narozeninách?“

Ramena jí maličko ztuhla. „Ne.“

„Proč ne?“

„Asi mu to nevyšlo.“

„Právě jste nám řekla, že Conor byl ochotnej udělat pro svou kmotřenku cokoli. Že by se vykašlal na její narozeniny?“

Fiona pokrčila rameny. „Zeptejte se jeho. Já o tom nic nevím.“

Znovu si začala čistit rukáv svetru a nedívala se ani na jednoho z nás. Pohodlně jsem se usadil a čekal.

Trvalo to několik minut. Fiona se podívala na hodinky a škubala za nějaké chmýří, než jí došlo, že máme víc času než ona. Nakonec z ní vypadlo: „Myslím, že se pohádali.“

Přikývl jsem. „A kvůli čemu?“

Nervózní pokrčení rameny. „Když Jenny a Pat koupili ten dům, Conor je měl za blázny. Já taky, ale oni si zkrátka postavili hlavu. Zezačátku jsem jim párkrát řekla, co si o tom myslím, ale pak už jsem si to nechávala pro sebe. Víte, i když jsem to nepovažovala za dobrý nápad, oni byli šťastní, tak jsem chtěla být šťastná s nimi.“

„Ale Conor ne. Proč?“

„On moc neumí držet jazyk za zuby a jenom přikyvovat, i kdyby to bylo to nejlepší, co může udělat. Považuje to za pokrytectví. Když si o něčem myslí, že je to pitomost, tak řekne, že je to pitomost.“

„A to naštvalo Pata nebo Jenny? Anebo oba?“

„Oba. Říkali mu: ‚A co bys nám tak poradil? Kde jinde bychom si mohli dovolit slušně velkej dům se zahradou pro děti? Je to skvělá investice, za pár let tam ceny vyrostou tak, že to budeme moct prodat a koupit něco v Dublinu, ale zatím… Kdybychom byli milionáři, jasně, pořídili bychom si rovnou vilu v Monkstownu, jenže bohužel milionáři nejsme. Takže pokud nám nemáš v plánu půjčit pár set tisíc, nic jiného nám nezbývá.‘ Byli na něj vážně naštvaní. Jenny pořád říkala: ‚Nechci dokola poslouchat tyhle negativní kecy. Kdyby takhle přemýšlel každý, byla by tahle země na dně. Musíme myslet pozitivně…‘ Fakt ji to namíchlo. Jenny hrozně věří v pozitivní přístup; měla pocit, že když budou poslouchat tyhle Conorovy řeči, dopadne to špatně. Neznám podrobnosti, ale myslím, že nakonec se nějak škaredě pohádali. Potom už se u nich Conor neukázal a vůbec o něm nemluvili. Proč? Hraje to nějakou roli?“

„Cítil Conor pořád ještě něco k Jenny?“ zeptal jsem se.

To byla otázka za milion dolarů, ale Fiona se na mě podívala, jako bych předtím nepochopil ani slovo z toho, co říkala. „To bylo přece dávno. Prokristapána, byli ještě děti.“

„Dětská láska dokáže přetrvat věky. Je spousta lidí, kteří na svou první lásku nikdy nezapomenou. Nemyslíte, že by k nim mohl patřit i Conor?“

„To nemám tušení. Museli byste se zeptat jeho.“

„A co vy?“ zeptal jsem se. „Cítíte k němu pořád ještě něco?“

Čekal jsem, že mi odsekne, ale zamyslela se, hlavu skloněnou nad jeho tváří v albu, a znovu si začala omotávat vlasy kolem prstu. „To záleží na tom, co tím myslíte,“ odpověděla. „Ano, chybí mi. Občas na něj myslím. Kamarádili jsme se zhruba od mých jedenácti. To už něco znamená. Ale že bych po něm umírala touhou, to tedy ne. Nechtěla bych s ním zase chodit, jestli se ptáte na tohle.“

„Vy jste s ním po té jeho hádce s Patem a Jenny nechtěla zůstat v kontaktu? Koneckonců, měla jste s ním mnohem víc společného než oni.“

„Ale ano, chtěla. Chvíli jsem počkala, až Conor vychladne – nechtěla jsem to dělat ještě horší –, a pak jsem mu párkrát zkusila zavolat, ale nikdy to nezvedl, tak jsem to radši nelámala přes koleno. Jak říkám, on nebyl středem mého vesmíru, nic takového. Řekla jsem si, že nás život někdy později zase svede dohromady, stejně jako s Macem a Ianem.“

Až na to, že takhle si jejich opětovné shledání určitě nepředstavovala. „Díky,“ řekl jsem. „Moc jste nám pomohla.“

Sáhl jsem po albu, ale Fiona mě zarazila. „Můžu jenom… na vteřinu…?“

Nechal jsem jí ho. Přitáhla si album k sobě a vzala ho do náruče.

V místnosti bylo ticho; slyšel jsem nepatrné syčení v centrálním topení ve zdech.

„To léto…,“ řekla Fiona spíše pro sebe. Hlavu sklonila k fotografii, vlasy jí spadly níž. „… jsme se neskutečně nasmáli. Ta zmrzlina… Blízko pláže byl stánek se zmrzlinou – chodili tam už naši rodiče, když byli malí. To léto majitel pozemku oznámil, že zvedá nájem na nějakou astronomickou sumu, zmrzlinář na to neměl šanci vydělat – majitel se ho chtěl zbavit a pozemek prodat, aby tam mohli postavit kanceláře, byty nebo co já vím. Lidi z okolí to pobouřilo – ten stánek byl něco jako místní pamětihodnost, víte? Všechny místní děti ochutnaly svoji první zmrzlinu právě tam, chodilo se tam na rande… no a Pat s Conorem tenkrát řekli: ‚Dá se zachránit jenom jediným způsobem: budeme se ládovat zmrzlinou jako vzteklí.‘ To léto jsme měli zmrzlinu každý den. Bylo to jako nějaký bojový úkol. Sotva jsme slízali jednu, Pat s Conorem zmizeli a vrátili se znovu s plnou náručí kornoutů a my všichni na ně křičeli, ať už s tím jdou někam, a oni se jenom řehtali na celé kolo a říkali: ‚Dělejte, je to vaše povinnost, jde o princip, musíme bojovat proti systému…‘ Jenny dokola opakovala, že z ní bude velká bečka sádla a potom toho Pat bude litovat, ale stejně je snědla, jako my všichni.“

Špičkou prstu přejela po fotce, na chvíli se zastavila na Patově rameni, Jennyiných vlasech, Conorově tričku. Se smutným pobavením zašeptala: ‚Chodím k Jojovi.‘

Na vteřinu jsme s Richiem zatajili dech. Potom Richie klidně řekl: „Jojo byl ten krámek se zmrzlinou?“

„Ano. Rozdával to léto takové malé placky, aby je lidi nosili a podpořili ho. Bylo na nich ‚Chodím k Jojovi‘ a kornout zmrzliny. Nosila je půlka Monkstownu – včetně stařenek a všech. Viděli jsme s ní i jednoho faráře.“ Odsunula prst a pod ním na Conorově tričku vykoukl světlý flíček. Byl tak malý a nejasný, že jsme si ho předtím ani nevšimli. Měli ho na tričku všichni – na prsou, u límce, na rukávu.

Sehnul jsem se k lepenkové krabici a vytáhl z ní malý igelitový sáček se zrezavělou připínací plackou, kterou jsme našli v Jennyině šuplíku. Podal jsem jí ho přes stůl. „Je to jedna z těch placek?“

„Panebože,“ vydechla Fiona. „To snad…“ Nahýbala placku na světlo a přes rez a daktyloskopický prášek, který nám nic nevyjevil, se snažila rozeznat původní motiv. „Ano, to je ona. To je Patova, nebo Jennyina?“

„To nevíme. Kdo z nich by si ji schoval spíš?“

„To nevím. Vlastně bych řekla, že ani jeden. Jenny nesnáší krámy a Pat zase není ani trochu sentimentálně založený. Spíš prakticky. On je muž činu, třeba vymyslel tu akci se zmrzlinami, ale placku by si jenom tak pro nic za nic neschovával. Je ale možné, že se mu jenom zakutálela mezi jiné věci… Kde jste ji našli?“

„U nich doma,“ odpověděl jsem a natáhl se po sáčku, ale Fiona ho stále držela a svírala placku přes silný igelit.

„Co… k čemu ji potřebujete? Má to něco společného s…?“

„V tak brzké fázi vyšetřování musíme předpokládat, že cokoli může hrát svou roli,“ řekl jsem.

„Byla ta kampaň úspěšná?“ zeptal se Richie, než na to stihla zareagovat. „Přestal pak majitel dělat Jojovi problémy?“

Fiona zakroutila hlavou. „Ani náhodou. Bydlel někde v Howthu; bylo by mu úplně fuk, i kdyby celej Monkstown propíchal špendlíkem jeho voodoo figurku. A i kdybychom se cpali zmrzlinou, že by nám lezla ušima, na ten nájem, který si majitel představoval, by Jojo stejně neměl. Vlastně nám to bylo celou tu dobu jasné, že je to předem prohrané. Chtěli jsme jenom…“ Obracela sáček mezi prsty. „Bylo to to léto, po kterém měli Pat, Jenny a Conor jít na vysokou. V hloubi duše nám bylo jasné i to, že potom už bude všechno jinak. Myslím, že Pat s Conorem to celé začali, protože chtěli, aby tohle léto bylo výjimečné. Bylo poslední. Myslím, že chtěli, abychom měli na co vzpomínat. Abychom si mohli i po letech vyprávět praštěné historky a říkat: ‚Pamatuješ…?‘“

Bylo mi jasné, že nic takového o tomhle létě už nikdy říkat nebude. „Vy svou placku od Joja máte pořád?“

„Nevím. Možná někde. Mám plno věcí v krabicích u mámy na půdě – nerada cokoli vyhazuju. Ale léta jsem se na ně už nedívala. Celou věčnost.“ Pohladila placku přes igelit prstem a potom mi sáček podala. „Až bude po vyšetřování, a kdyby ji Jenny nechtěla, mohla bych si ji nechat?“

„Určitě to nějak zařídíme.“

„Díky,“ řekla Fiona. „Byla bych ráda.“ Nadechla se, probrala se ze vzpomínek plných teplého slunečního světla a nakažlivého smíchu a podívala se na hodinky. „Už bych měla jít. Je to…? Nebo jste mi chtěli ještě něco?“

Richie na mě tázavě pohlédl.

Bylo jasné, že s Fionou budeme ještě potřebovat mluvit – Richie musel zůstat klaďas, sympaťák, který jí nesype sůl do rány. „Slečno Raffertyová,“ řekl jsem tiše a nahnul se na loktech dopředu, „musím vám něco říct.“

Ztuhla. Pohled v jejích očích byl strašný: Panebože, už ne. „Tím člověkem, kterého jsme zatkli,“ pokračoval jsem, „je Conor Brennan.“

Fiona na mě hleděla. Zalapala po dechu a konečně ze sebe dostala: „Ne. Počkejte. Conor? Proč… kvůli čemu?“

„Zatkli jsme ho pro podezření z napadení vaší sestry a několikanásobné vraždy.“

Fiona prudce zvedla ruce; na okamžik jsem si myslel, že si zacpe uši, ale znovu je přitiskla na stůl. „Ne. Conor to neudělal,“ řekla klidně a rozhodně, jako když cihla udeří o kámen.

Byla si tím stejně jistá, jako si byla jistá u Pata. Musela být. Kdyby to udělal kdokoli z nich, pak by z její minulosti, stejně jako z přítomnosti, zbyly jen žalostné rozvaliny. Celá ta radostná krajina plná zmrzliny a vtípků jen pro zasvěcené, výbuchů smíchu u zídky, její první tanec, první pivo, první pusa – to všechno by bylo rozmetáno jako po výbuchu atomové bomby, to všechno by jen hučelo radioaktivitou a navždy zůstalo nepřístupné.

„Učinil plné doznání,“ řekl jsem.

„To je mi jedno. Vy jste… Proč jste mi to do hajzlu neřekli? Necháte mě tady o něm žvanit a doufáte, že ze mě dostanete něco, čím mu to ještě víc zavařím… takový svinstvo. Jestli se Conor opravdu přiznal, tak jenom proto, že jste s ním hráli stejně hnusnou hru jako se mnou. On to neudělal. To je blbost.“

Tohle nebylo výrazivo, které by při rozhovoru s policií používala hodná holčička ze střední třídy, ale Fiona byla až příliš rozzuřená na to, aby se hlídala. Její ruce ležely na stole zaťaté v pěst a tvář působila vyběleně a oprýskaně jako vysušená mušle na pláži. Při pohledu na ni jsem pocítil nutkání něco udělat, cokoli, čím větší pitomost, tím lépe: vzít všechno zpátky, vystrčit ji ze dveří, otočit ji na židli směrem ke zdi, abych se jí nemusel dívat do očí. „Nejde jen o doznání,“ řekl jsem. „Máme i důkazy. Je mi líto.“

„Jaké důkazy?“

„To vám bohužel nemůžu říct. Ale nejedná se o žádné drobnosti, které by se daly vysvětlit. Máme spolehlivé, nezvratné, usvědčující důkazy.“

Fionina tvář znehybněla. Viděl jsem, jak jí hlavou překotně pádí myšlenky. „Fajn,“ řekla po minutě. Odsunula po stole hrnek a vstala. „Musím se vrátit k Jenny.“

„Než bude pan Brennan obviněn, nebudeme jeho jméno zveřejňovat v tisku,“ řekl jsem. „Raději bychom, kdybyste se o tom ani vy nikomu nezmiňovala. To se týká i vaší sestry.“

„Neměla jsem to v úmyslu.“ Chňapla z opěradla židle kabát a hodila ho na sebe. „Jak se dostanu ven?“

Otevřel jsem jí dveře. „Budeme v kontaktu,“ řekl jsem, ale Fiona se na mě ani nepodívala. Zamířila rychle chodbou s bradou zachumlanou do límce, jako by jí byla zima.

14

Vyšetřovna se mezitím vyprázdnila, zůstal tu jen hoch, který měl službu u pohotovostní linky, a dva další, co tu tvrdli do pozdních hodin, a když mě uviděli, začali o poznání rychleji šustit v hromadě papírů. „Já nemyslím, že by s tím měla cokoli společnýho,“ řekl Richie bez obalu, když jsme sedli ke svým stolům.

Byl znovu připravený se pohádat. „Tak to se mi ulevilo,“ zakřenil jsem se na něj. „Aspoň v tomhle se shodneme.“ Neusmál se. „Klid, Richie. Taky nemyslím, že to udělala. Žárlila na Jenny, to jo, ale pokud by se jí chtěla pomstít, udělala by to v době, kdy Jenny vedla ideálně nalinkovanej život, ne teď, když se jí všechno pod rukama sypalo a Fiona jí mohla vmést do tváře: Já ti to říkala. Pokud na jejím výpisu od telefonního operátora nebude hromada hovorů s Conorem nebo pokud se neukáže, že je až po uši v dluzích, myslím, že ji můžeme ze seznamu škrtnout.“

„I kdyby byla švorc,“ řekl Richie. „Já jí věřím: na prachy není. A snažila se nám říct všecko, co věděla, i když to bolelo. Ať už to udělal kdokoli, chce, aby za to šel sedět.“

„Jo, to chtěla, dokud nezjistila, že je to Conor Brennan. Pokud s ní budeme ještě potřebovat mluvit, tak už zdaleka takovou ochotou hýřit nebude.“ Přisunul jsem si židli ke stolu a vzal formulář, abych napsal hlášení pro šéfa. „A to je další známka toho, že je nevinná. Vsadil bych balík, že ta její reakce, když jsem jí to řekl, byla upřímná. Byla to pro ni rána z čistého nebe. Kdyby s tím měla něco společného, zpanikařila by hned, jak by zjistila, že jsme někoho zatkli. A ani náhodou by nám nevykládala o Conorovi nic, co by mohlo jenom naznačit, že měl motiv.“

Richie si přepisoval Fionina telefonní čísla do bloku. „Dost chabej motiv,“ řekl.

„Ale no tak. Zhrzená láska s patřičnou dávkou ponížení? Nenašel bych lepší, i kdybych si ho měl možnost objednat z katalogu.“

„Fiona si myslela, že se Jenny možná Conorovi líbila. Před deseti rokama. To mi jako silnej motiv nepřipadne.“

„Líbila se mu doteď. Co jiného myslíš, že znamenala ta placka od Joja? Jenny by si ji neschovala, ani Pat, ale já bych řekl, že znám někoho, kdo by si ji schoval. A jednoho dne, když zase šmejdí u Spainových doma, ho napadne, že tam pro Jenny nechá dáreček – parchant slizká. Vzpomínáš na ty časy, kdy všechno byla paráda a tvůj život nestál za starou bačkoru? Vzpomínáš, jak jsme spolu byli šťastní? Copak ti nechybím?“

Richie zastrčil blok do kapsy a začal se probírat hromadou hlášení na stole, ale nečetl je. „Jenže v tom případě by to neukazovalo na něj, že ji zabil. Žárlivec je tady Pat, už jednou Conora varoval, aby dal od Jenny ruce pryč, a teď navíc moh mít i nějaký podezření. Jestli zjistil, že tam Conor nechává pro Jenny dárečky…“

„Jenže to nezjistil, nebo jo?“ ztišil jsem hlas. „Ta placka neležela rozšlapaná v kuchyni ani ji neměla Jenny vzpříčenou v krku. Byla v klidu a bezpečí uložená v šuplíku.“

„Placka jo. Ale nevíme, co jinýho tam Conor ještě moh nechat.“

„To je fakt. Jenže čím víc prezentů by tam pro Jenny nechal, tím víc by to dokazovalo, že do ní byl ještě pořád udělanej. Takže je to důkaz proti Conorovi, ne proti Patovi.“

„Až na to, že Jenny musela vědět, kdo jí tam tu placku nechal. Musela. Kdo všecko by si tu placku od Joja moh schovat na památku a kdo všecko by ji tam pro ni moh dát? A ona si ji nechala. Takže ať už k ní Conor cejtil, co chtěl, nebylo to neopětovaný. Jako že by Jenny ty jeho dárečky házela do popelnice a Conora z toho chytil rapl. To spíš Pata by chytil rapl, kdyby se domáknul, co se děje.“

„Hned jak doktor sníží Jenny analgetika, budeme s ní muset dát znovu řeč a zjistit přesně, co mezi nimi bylo,“ řekl jsem. „Možná si nepamatuje na tu noc, ale na tu placku zapomenout nemohla.“ Pomyslel jsem na Jennyin zřízený obličej, na její zoufalé oči a ke svému překvapení jsem zadoufal, že se Fioně podaří lékaře přesvědčit, aby Jenny drželi pod prášky ještě hodně dlouho.

Richie začal rychleji listovat stránkami. „A co Conor?“ zeptal se. „Neměls v plánu ho ještě dneska večer znovu proťuknout?“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo po osmé. „Ne. Ještě chvilku ho podusíme ve vlastní šťávě. Zítra na něj vlítneme se vším, co budeme mít v rukávě.“

Richie začal pod stolem cukat koleny. „Než půjdu, brnknu Kieranovi,“ vypadlo z něj. „Jestli nemá něco novýho ohledně těch Patovejch webů.“

Už už sahal po telefonu. „Brnknu mu sám,“ řekl jsem. „Ty udělej hlášení pro šéfa.“ Než stihl zaprotestovat, hodil jsem mu na stůl formulář.

I v tuto hodinu Kieran zněl, jako by ho těšilo, že mě slyší. „Šéfe! Zrovna jsem na vás myslel. Měl bych na vás otázečku: Řek byste, že jsem kanon anebo extra kanon?“

Na okamžik mě napadlo, že na tenhle bodrý tón už mi dnes nezbývají síly. „Tohle budu muset střelit od pasu, takže bych si tipnul ten extra kanón. Tak copak pro mě máte?“

„Tipujete správně. Abych byl upřímnej, když jsem dostal ten váš e-mail, tak mě to docela, no… i kdyby se ten váš chlápek začal vybavovat o lasicích někde jinde, internet je zatraceně velkej vesmír; jak jsem ho měl jako hledat, zadat si v Googlu „lasicovití“? Ale pamatujete na ten fragment URL, co nám vyplivnul regenerační software? Na to fórum pro kutily a zahrádkáře?“

„Jo.“ Zamával jsem na Richieho. Nechal formulář formulářem a přesunul se s židlí ke mně.

„Prověřili jsme ho hned, jak jsem vám o něm říkal – projeli jsme diskuse za poslední dva měsíce. Jenže pokud jde o nějaký drámo, narazili jsme tak akorát na dva týpky, co se v kutilský diskusi přetlačovali kvůli suchýmu zdění, i když nemám páru, co to je, a upřímně, ani mě to nezajímá. Nikdo tu nikomu nevyhrožoval – je dost možný, že tohle je vůbec nejnudnější fórum v dějinách internetu –, nikdo nepasoval na tu vaši oběť a nikdo se nejmenoval zlatickojenny ani nijak podobně, tak jsme šli dál. Pak jsem ale dostal váš e-mail a hnedka mě to trklo: možná hledáme nesprávnýho člověka v nesprávnou dobu.“

„Na to fórum nechodila Jenny, ale Pat,“ řekl jsem.

„Trefa do černýho. A ne v posledních dvou měsících. Byl tam v červnu. Na Divech divočiny se naposled objevil třináctýho, že jo? Jestli to pak následujících čtrnáct dní zkoušel ještě někde jinde, to jsem zatím nezjistil, ale devětadvacátýho června se objevuje na fóru pro kutily a zahrádkáře v sekci „Příroda a divoká zvěř“, znovu pod přezdívkou Pat-ron. Už na tom fóru kdysi byl, zhruba před rokem a půl – měl nějakej problém s ucpaným záchodem, takže si pak na něj nejspíš vzpomněl. Mám vám ten odkaz přeposlat?“

„Buďte té lásky. Co nejdřív, jestli je to možné.“

„A prosil bych ještě jednou a procítěně, šéfe: jsem kanon?“

„Jste extra kanon.“ Richiemu zacukalo v koutcích úst. Ukázal jsem mu vztyčený prostředník. Věděl jsem, že mi tyhle důvěrnosti jen tak neprojdou, ale bylo mi to fuk.

„Rajská hudba pro můj sluch,“ řekl Kieran. „Už vám to tam letí.“ A zavěsil.

Patův dotaz na fóru pro kutily a zahrádkáře začínal stejně jako dotaz na Divech divočiny: souhrn faktů, stručný a precizní, jaký bych s radostí dostával od svých asistentů. Nicméně, navazoval tam, kde diskuse na Divech divočiny končila.

Několikrát jsem hledal trus, ale nic. Musí to chodit vykonávat potřebu ven. Rozsypal jsem nahoře mouku, ale zase bez úspěchu. Když jsem se tam vrátil, mouka byla jakoby rozházená a rozmetaná (můžu poslat fotky, jestli to pomůže), ale stopy žádné. Jediný hmotný důkaz, že tam něco chodí, jsem našel před cca 10 dny – začalo to tam na půdě doslova běsnit, tak jsem tam zašel + přímo pod dírou byla 4 dlouhá stébla trávy, ještě zelená (?? vypadalo to jako ta tráva, co roste dole u pláže? netuším, co to je, jsem kluk z města) + kus dřeva asi 10 x 10cm – otlučený, se zbytky oprýskané zelené barvy, možná prkno z nějaké lodi? Nemám tušení a) k čemu by to nějakému zvířeti bylo, ani b) jak ten kus dřeva mohlo dostat na půdu, dírou pod okapem by ho protáhlo stěží. Opět, v případě zájmu můžu poslat fotky.

„Ten kus dřeva jsme viděli,“ řekl Richie tiše. „V jeho skříni, pamatuješ?“

Plechovka od sušenek, zastrčená na Patově polici ve skříni. Bral jsem jako samozřejmost, že jsou to dárky od dětí, schované na památku. „Jo,“ odpověděl jsem. „Pamatuju.“

Nastražil jsem ten večer jinou past s kusem kuřete, ale nic. Pár lidí mi psalo, že je to norek, kuna, hranostaj, ale ti by všichni po kuřeti šli, nebo ne? + proč by tahali dovnitř trávu a dřevo? Vážně bych moc rád věděl, co je to zač.

Na fóru okamžitě zaujal spoustu přispěvatelů, stejně jako předtím na Divech divočiny. Do několika minut měl hromadu odpovědí. Kdosi byl toho názoru, že zvíře se chce na půdu nastěhovat a vyvést tam mladé: Hromadění trávy a dřeva by mohlo svědčit o tom, že si tam chce udělat doupě. V červnu je sice na mladé dost pozdě… ale člověk nikdy neví. Díval jste se, jestli tam od té doby něco nepřibylo?

Kdosi jiný si myslel, že Pat dělá spoustu povyku pro nic. Na vašem místě bych si s tím nedělal starosti. Kdyby to byl dravec (jinými slovy, něco nebezpečného), muselo by to být něco extrémně chytrého, že se to nedotklo volně položeného masa. O ničem takovém jsem jakživ neslyšel. Co třeba veverky? Myši? Nebo nemůžou to být ptáci? Straky? Nebo když bydlíte u moře, co racci?

Když se Pat druhý den přihlásil, měl své pochybnosti. Dobrý den, ano, veverky by to být mohly, ale musím říct, že podle hluku to vypadá na něco většího. Nevím to sice úplně jistě, protože akustika u nás doma je prazvláštní (i když je někdo v jiném pokoji než vy, slyšíte ho, jako by stál přímo vedle vás), ale když to tam nahoře dupe, zní to po pravdě spíš jako jezevec – já vím, že jezevec by se nahoru nedostal, ale určitě je to něco většího než veverka nebo straka + o hodně většího než myš. Z představy, že bych měl doma extrémně inteligentního dravce, který se vyhýbá pastem, moc nadšený nejsem. A z toho, že by tam mohl chtít vyvést mladé, ještě míň. Teď v poslední době jsem nahoře nebyl, ale asi to tam radši půjdu zkontrolovat.

Chlap, který tvrdil, že by mohlo jít o myši, se jen tak snadno přesvědčit nedal. Sám říkáte, že je ve vašem domě divná akustika. Nejspíš je to jenom myší rodinka nebo něco takového a akustika zvuk zesiluje. Tady nejsme v Africe, takže leopard to bude těžko. Dejte na půdu pasti na myši, vyzkoušejte různé návnady a uvidíte, že bude klid.

Pat byl stále ještě online: Ano, moje žena si myslí totéž, podle ní jsou to nějací ptáci (holubi?), protože klováním by se vysvětlovalo to ťukání, co slyším. Jenže ona to nikdy neslyšela – ten hluk se ozývá vždycky buď a) pozdě v noci, když spí (já v poslední době nemůžu usnout, takže dost ponocuju), nebo b) když vaří + já jsem nahoře s dětmi, aby se jí dole nepletly. Takže ona to nemůže posoudit. Snažím se o tom před ní moc nemluvit / nedělat z toho bůhvíco, abych ji nevystrašil, ale abych byl upřímný, začíná mi to trochu lézt na mozek. Ne, nebojím se, že nás to roztrhá na kousky, ale dost by se mi ulevilo, kdybych věděl, co to je. Půdu prohlédnu + ozvu se hned, jak to půjde + budu vděčný za jakýkoli postřeh.

Asistenti se začínali balit a dávali si záležet, abych si všiml, v jak pozdní hodinu odcházejí. „Dobrou noc,“ řekl jeden z nich, když chvíli přešlapovali ve dveřích. Richie odpověděl automaticky: „Šťastnou cestu, nashle zítra.“ Já jen zvedl ruku a dál roloval textem.

Pat se znovu objevil online druhý den pozdě večer. Takže jsem vylezl na půdu a prohlédl to tam, ale žádná další tráva ani dřevo ani nic jiného tam nepřibylo. Ale jeden z trámů je celý porýpaný jako od drápů. Musím říct, že mě to trochu vyděsilo, protože to vypadá na něco hodně velkého. Ale je fakt, že si nejsem jistý, jestli to tam nebylo už předtím, ještě než jsme se nastěhovali (trám je zastrčený vzadu v rohu) – modlím se, aby to tak bylo!

Chlápek, který tvrdil, že by zvíře mohlo chtít na půdě vyvést mladé, diskusi sledoval a do několika minut na Patův příspěvek odpověděl. Předpokládám, že se k vám na půdu chodí dvířky ve stropě. Na vašem místě bych je nechal otevřená, namířil bych na půdu videokameru a zapnul ji, než půjdete spát nebo než vaše žena začne vařit. Zvíře dřív nebo později přemůže zvědavost… a v tu chvíli ho kamera natočí. Jestli máte strach, že by mohlo slézt dolů a někomu ublížit, když se bude cítit ohrožené, můžete vstup zatlouct drátěným pletivem. Držím palce.

Pat reagoval rychle a nadšeně – pouhá představa, že by se mohl zvířeti konečně dostat na kobylku, mu značně zvedla náladu. Výborný nápad – tisíceré díky! Trvá to už nějaký měsíc a půl, takže nemám strach, že by se to zčistajasna rozhodlo zaútočit. A vlastně bych proti tomu ani nic neměl, chtěl bych si totiž s tou potvorou vyřídit účty. Co bych byl za chlapa, kdybych jí nebyl schopný vyprášit kožich, že? Následovaly tři smajlíky, válející se smíchy. Tak či onak bych si ji aspoň rád dobře prohlédl, abych věděl, s kým mám tu čest. A taky bych ji rád ukázal ženě – až uvidí, že to nejsou jenom ptáci, budeme moct dát hlavy dohromady a spolu vymyslet, co s tím. A taky se snad konečně přestane bát, že z toho začínám magořit! Videokamera je v současnosti poněkud mimo naše finanční možnosti, ale máme videochůvičku, která by se na to dala použít. Nemůžu uvěřit, že mě to doposud nenapadlo – vlastně je ještě lepší než videokamera, protože má infračervené noční sledování, takže ani nemusím nechávat dvířka otevřená – prostě ji jenom přidělám někam na půdu a je to. Monitor dám ženě, ať na něj kouká, až bude dělat večeři, a pak už se jen budu modlit. Možná by pro jednou mohla nechat vařit mě!! Držte nám palce! A malý žlutý smajlík mávající na rozloučenou.

„‚Že z toho začínám magořit,‘“ zopakoval Richie.

„Metafora, starej brachu. Tenhle chlápek udržel nervy na uzdě, i když mu nejlepší kámoš pálil za budoucí manželkou – zvládl tu situaci bez zbytečných scén, kliďánko piánko. Myslíš, že by se nervově zhroutil kvůli norkovi?“ Richie hryzal propisku a neodpovídal.

A to byl na několik týdnů od Pata poslední příspěvek. Pár účastníků diskuse se ptalo, co je nového, objevila se i trpká poznámka o přivandrovalcích, co nejdřív žadoní o radu a pak ani nepoděkují, a diskuse vymizela do ztracena.

Nicméně, čtrnáctého července byl Pat zpátky a věc nabrala na obrátkách. Ahoj, lidi, to jsem zase já, potřeboval bych zase poradit. Jen pro informaci, zkouším to s tou videochůvičkou, ale zatím je to k ničemu. Postupně jsem ji namířil na různá místa na půdě, ovšem stále bez úspěchu. Vím určitě, že to zvíře nezmizelo, protože ho slyším pořád ve dne v noci. Je hlasitější a hlasitější – myslím, že si pořád víc troufá, anebo možná vyrostlo a je větší. Moje žena ho ještě neslyšela ANI JEDNOU. Kdybych nevěděl, že je to nesmysl, přísahal bych, že ta potvora vždycky počká, až bude z dosahu.

Každopádně dneska odpoledne jsem vylezl na půdu, jestli tam nebude nějaká nová tráva/dřevo/cokoli, a v jednom koutě ležely čtyři zvířecí kostry. Nejsem odborník, ale vypadalo to na potkany nebo možná veverky. Bez hlav. Nejšílenější ale je, že ležely seřazené hezky jedna vedle druhé, jako by mi je tam někdo naaranžoval – vím, že to zní praštěně, ale přesně tak to vypadalo. Ženě o tom říkat nechci, aby ji to nevyděsilo, ale tohle JE dravec a já POTŘEBUJU zjistit, co je to zač.

Tentokrát už se účastníci diskuse jednomyslně shodli: Na tohle Pat sám nestačí, potřebuje profesionála, a to rychle. Lidé posílali odkazy na deratizační firmy a někteří pomáhali podle vlastního gusta senzacechtivými novinovými články o dětech zmrzačených či zabitých zákeřnou divokou zvěří. Pat reagoval poněkud zdráhavě (Spíš jsem doufal, že to nějak vyřeším vlastními silami – nerad za sebe nechám dělat práci, kterou bych měl být schopen zvládnout sám), ale nakonec poslal na všechny strany díky a odešel zavolat profíky.

„Takže žádný kliďánko piánko,“ řekl Richie. Ignoroval jsem ho.

O tři dny později se Pat ozval znovu. Takže dneska ráno tu byl chlapík z deratizační firmy. Kouknul se na kostry + řekl, s tímhle vám nepomůžu, prý dělá maximálně potkany, nic většího + tohle potkan určitě není, potkani takhle mrtvá těla vedle sebe nerovnají + potkan by veverce hlavu jen tak neukousl – byl si jistý tím, že ty 4 kostry jsou veverky. Prý nikdy nic podobného neviděl. Údajně by to mohl být norek nebo snad nějaké exotické zvíře, kterého se zbavil nějaký idiot a které zdivočelo. Možná něco jako rys nebo rosomák, prý bych se divil, kudy se tyhle potvory dokážou protáhnout. Říkal, že možná existují firmy, co se na tohle specializují, ale já netoužím utratit další hromadu peněz jenom za to, aby se sem někdo přijel podívat a pak mi řekl, že s tímhle mi neporadí. A taky to už v téhle fázi beru tak trochu osobně – v tomhle domě není místo pro nás oba!! Znovu rozesmáté maličké ksichtíky.

Takže bych ocenil jakoukoli radu, jak to chytit / dostat z domu / jakou návnadu použít / jak dokázat ženě, že to vůbec existuje. Předevčírem večer už jsem myslel, že to konečně uslyší, koupal jsem zrovna syna + začalo to běsnit nám přímo nad hlavou – zpočátku jenom tu a tam škrábnutí, ale postupně to sílilo, až to nakonec vypadalo, jako kdyby se to motalo v kruhu a snažilo se to vydrápat ve stropě díru. Syn to slyšel taky, ptal se, co to je. Řekl jsem mu, že je to myš – normálně mu nelžu, ale bál se, tak co jsem mu měl říct?? Utíkal jsem dolů, abych přivedl ženu, ale než jsme došli nahoru, úplně to přestalo, ta bestie už pak celou noc ani nepípla, přisámbohu jako by to dělala schválně. Lidi, POMOZTE. Děsí mého syna přímo v našem domě. Žena se na mě dívá, jako bych měl o kolečko víc. Potřebuju toho šmejda dostat.

Z monitoru přímo sálalo zoufalství, jako když se na prudkém slunci nad asfaltem tetelí vzduch. Pach zoufalství diskusi rozvířil, lidi začali být nervózní a agresivní a naváželi se do Pata: Ukázal ty kostry ženě? Co na to říkala potom? Copak neví, jak jsou rosomáci nebezpeční? Zavolá nějakého specialistu, nebo ne? Dá na půdu jed? Zatluče konečně tu díru pod okapem? Co chce dělat teď?

Diskuse – nebo spíš všechno, co mu teď najednou v životě přerůstalo přes hlavu – začínala Patovi lézt krkem: dosavadní klid a rozvaha doznávaly vážné trhliny. Pokud mám odpovědět na vaše otázky, tak ne, moje žena o těch kostrách neví, deratizátora jsem objednal na dobu, kdy jezdí s dětmi nakoupit + kostry odvezl pryč. Nevím jak vy, ale já považuju za svoji povinnost svou ženu chránit, a ne ji děsit k smrti. Jedna věc je nějaké škrábání, ale úplně něco jiného je ukazovat jí kostry bez hlavy. Jakmile ten problém vyřeším, všechno jí pochopitelně povykládám. Ne že bych byl nadšením bez sebe z představy, že mě bude mezitím považovat za cvoka, ale raději tohle, než aby trnula hrůzou, kdykoli zůstane sama doma. Jestli jste jiného názoru, je mi to srdečně fuk.

Pokud jde o specialistu atd.: ještě nejsem rozhodnutý, ale ne, tu díru zabedňovat nebudu + dávat na půdu jed taky nemám v plánu. Je mi líto, pokud to vidíte jinak, ale vážně je mi to fuk – tohle je MŮJ problém + já ZJISTÍM, co to je + já toho šmejda naučím otravovat moji rodinu, POTOM potáhne do hajzlu + může si zdechnout, kde se mu zlíbí, ale do té doby nebudu riskovat, že mi zdrhne. Pokud pro mě máte nějakou užitečnou radu, tak prosím, sem s ní, budu za ni vděčný, ale pokud chcete jenom prudit, tak si trhněte nohou. Ještě jednou díky všem, co to mají v hlavě v pořádku + budu vás informovat.

V tom okamžiku někdo, u jehož přezdívky bylo uvedeno pár tisíc příspěvků, do diskuse napsal: Lidi, nekrmte trolla.

„Co je to troll?“ zeptal se Richie.

„To myslíš vážně? Ježíši, tys nikdy nebyl online? Já myslel, že jsi internetová generace.“

Pokrčil rameny. „Kupuju si přes internet muziku. Občas tam něco hledám, když potřebuju. Ale na diskusní fóra nechodím. Dávám přednost skutečnýmu životu.“

„Jenže internet je skutečnej život, příteli můj. Všichni ti lidi tady, ti jsou stejně skuteční jako ty nebo já. Troll je ten, kdo pro zábavu píše do diskusí nesmysly, aby ostatní vyprovokoval. Tenhle dotyčnej považuje Pata za někoho, kdo jenom otravuje.“

Jakmile bylo to podezření vysloveno, nikdo z diskutujících nechtěl vypadat jako trouba: všichni najednou začali psát o tom, že oni pochopitelně měli ten pocit od samého začátku, jestli Pat-ron náhodou není troll nebo začínající autor, který hledá inspiraci (Pamatujete na toho týpka minulej rok ve stavařský sekci, jak našel lidskou lebku v zazděným pokoji? A jak se o měsíc později objevila na jeho blogu ta povídka? Odprejskni, trolle!), podvodník, který se snaží z lidí tahat peníze. Do několika hodin se všichni shodli na tom, že kdyby to Pat myslel vážně, už dávno by dal na půdu jed, a že teď každou chvíli přijde s tím, že mu ta tajemná bestie sežrala dětičky, a bude žadonit, ať mu lidi posílají peníze, aby měl na pohřeb.

„Ježkovy voči,“ vypadlo z Richieho. „To už krapet přeháněj.“

„Tohle? Úplná normálka. Kdybys byl online častěji, věděl bys, že tohle ještě nic není. Internet je džungle, tady normální pravidla neplatí. Ze slušnýho, zdvořilýho chlápka, co jinak za celej rok ani nezvýší hlas, se v okamžiku, kdy si pořídí internet, stává Mel Gibson po pár panácích tequilly. Oproti hromadě jiných expertů, co bys na webu našel, jsou tihle hoši ještě učiněný zlatíčka.“

Jenže Pat to viděl podobně jako Richie: když se opět přihlásil, byl rozžhavený doběla. NEJSEM ŽÁDNEJ ZASRANEJ TROLL, vy pitomci!!! Je mi jasný, že vy na tomhle fóru trávíte veškerej svůj čas, ale já žiju do hajzlu skutečnej ŽIVOT, a kdybych už chtěl mermomocí někoho otravovat, určitě to nebudou nýmandi, jako jste vy. Já jenom potřebuju zjistit, CO MI TO BĚHÁ PO PŮDĚ + a když mi nejste schopní pomoct, vy ubožáci, tak BĚŽTE DO HAJZLU. A byl pryč.

Richie tiše hvízdl. „Tady tohle už nejsou jenom obyčejný internetový kecy. Jaks říkal, Pat byl klidnej chlap. Aby se takhle rozjel,“ – kývl na monitor – „musel bejt už řádně vycukanej.“

„Taky měl důvod,“ odpověděl jsem. „Po domě se mu poflakovala mrcha, která děsila rodinu, a ať se obrátil, kam chtěl, nikde se nedočkal pomoci. Divy divočiny, deratizátor, tohle diskusní fórum – od všech v podstatě slyšel, ať si dá odchod, že to není jejich problém; byl na to úplně sám. Myslím, že na jeho místě bys byl taky řádně vycukanej.“

„Jo, možná.“ Richie se natáhl ke klávesnici, pohlédl na mě, jestli může, a pak začal rolovat zpátky a znovu číst příspěvky. Když byl hotov, řekl opatrně: „Takže tu potvoru neslyšel nikdo kromě Pata.“

„Pat a Jack.“

„Jackovi byly tři roky. Tak malý děti nerozlišujou zrovna nejlíp, co je skutečnost a co ne.“

„Takže ty stojíš za Jenny,“ řekl jsem. „Podle tebe to byla jenom Patova fantazie.“

„Ten tvůj Tom, ten taky nemoh odpřísáhnout, že na půdě nějaký zvíře vůbec kdy bylo.“

Bylo po půl deváté. Na chodbě si uklízečka pouštěla rádio a zpívala si u toho; obloha za okny vyšetřovny byla černá jako uhel. Dina byla z kasáren bez opušťáku už celé čtyři hodiny. Na tohle jsem neměl čas. „Jenže nemoh odpřísáhnout ani to, že tam nebylo, a přesto to podle tebe z nějakého důvodu potvrzuje tvoji teorii, že Pat zmasakroval svou rodinu. Je to tak?“

„Víme, že byl vystresovanej,“ volil opatrně slova Richie. „O tom není pochyb. A podle toho, co píše tady, to vypadá, že ani v manželství jim to bůhvíjak neklapalo. Jestli na tom byl tak mizerně, že začal mít halucinace… jo, tak myslím, že mohl docela snadno vypěnit.“

„Ale ta tráva a ten kus dřeva, co se objevily na půdě, to halucinace nebyly. Leda bychom měli halucinace i my. Ne že bych neměl svoje mouchy, ale tak zlé to se mnou snad přece jenom ještě není.“

„Jak psali ti lidi na fóru, moh to bejt nějakej pták. To nedokazuje, že se jim na půdě proháněla vzteklá bestie. Každej normální člověk, pokud by nebyl vystresovanej jak magor, by to jednoduše hodil do popelnice a dál se tím nezabejval.“

„A ty kostry veverek? To byl taky pták? Nejsem o nic větší expert na divokou faunu než Pat, ale jedno vím jistě: pokud máme v téhle zemi ptáka, co je schopnej uhryzat veverkám hlavy, ožrat z nich maso a ostatky vyrovnat vedle sebe do řady, tak mě o tom dosud nikdo neinformoval.“

Richie se škrábal na zátylku a přitom zíral na pomalu rotující geometrické tvary mého spořiče obrazovky. „Ty kostry jsme neviděli,“ řekl. „Pat je neschoval. Trávu, jasně, ale kostry, který by mohly bejt skutečnej důkaz, že na půdě bylo něco nebezpečnýho, ne.“

V návalu podrážděnosti jsem na vteřinu zatnul zuby. „Ale no tak, brachu stará. Nemám tušení, co všechno přechováváš ve svým staromládeneckým bytečku ty, ale ubezpečuju tě, že ženatej mužskej, kterej by byl v pokušení oznámit manželce, že do jejich skříně schová pár veverčích koster, si koleduje o pořádnou scénu a pár nocí strávených na pohovce. A co dětičky? Myslíš, že chtěl, aby je našly děti?“

„Co tenhle chlap chtěl, to nemám nejmenší tušení. Je posedlej tím, aby dokázal manželce, že ta potvora existuje, ale když má v ruce konečně hmatatelnej důkaz, v tu ránu obrátí a, ach to ne, to jí nemůžu udělat, takhle ji vyděsit. Umírá touhou zjistit, co je ta mrcha zač, ale když mu deratizátor řekne, ať pozve nějakýho specialistu, tak kdepak, to jsou vyhozený prachy. Pak škemrá o radu na tomhle fóru, nabízí, že pošle fotky mouky na podlaze a fotky té trávy, ale když najde kostry – a to na nich mohly bejt stopy po zubech –, tak o fotkách nepadne ani slovo. Chová se jako…“ Richie na mě úkosem pohlédl. „Možná se pletu. Ale chová se, jako by hluboko uvnitř věděl, že tam nic není.“

Na kratičký, ale velmi silný okamžik jsem pocítil nutkání chytit ho za krk, odstrčit ho od počítače a říct mu, ať padá hezky zpátky na oddělení motorových vozidel, že tenhle případ zvládnu sám. Podle toho, co zjistili asistenti, Patův bratr Ian nikdy od Pata o žádném zvířeti nic neslyšel. Stejně tak Patovi dřívější kolegové z práce, známí, kteří byli na Emminých narozeninách, ta hrstka lidí, co si s nimi dosud dopisovala přes e-mail. Tohle byla odpověď na otázku proč. Pat jim radši nic neřekl z obavy, že budou reagovat jako všichni ostatní, od těch bláznů na diskusních fórech po jeho vlastní ženu; že budou reagovat jako Richie.

„Dovol mi jednu otázku, brachu. Podle tebe ty kostry byly čirej přelud? Viděl je ten deratizátor, na to nezapomeň. Ty neexistovaly jenom v Patových představách. Je mi jasný, že Patovi podle tebe šplouchalo na maják, ale opravdu jsi přesvědčenej o tom, že ukusoval hlavy veverkám?“

„To jsem neřek,“ odpověděl Richie. „Jenže ani toho deratizátora nikdo kromě Pata neviděl. Máme akorát ten jeho příspěvek, kde píše, že se na to byl u nich doma někdo kouknout. Sám jsi říkal, že lidi na internetu lžou.“

„Tak toho deratizátora najdeme,“ řekl jsem. „Vyčleníme jednoho asistenta, ať ho vypátrá. Ať začne těmi telefonními čísly, který Patovi doporučili na fóru; kdyby nic, tak holt bude muset proklepnout všechny deratizační firmy v okruhu sto kilometrů.“ Při představě, že se do toho z téhle strany pouští nějaký asistent a že další pár chladných očí pročítá všechny tyhle příspěvky v diskusi a že se v jeho tváři pomalu objevuje stejný výraz, jaký nasadil Richie, se mi znovu stáhlo hrdlo. „Anebo ještě líp, uděláme to sami. Hned zítra ráno.“

Richie strčil jedním prstem do myši a sledoval, jak na monitoru opět ožívají Patovy příspěvky. „Zjistit to by mělo bejt docela jednoduchý.“

„Zjistit co?“

„Jestli to zvíře existuje. Pár videokamer…“

„Protože Pat s tím slavil velký úspěchy, že jo?“

„On neměl kamery. Tyhle videochůvičky nenahrávají; moh na nich sledovat akorát to, co se děje v reálným čase, když měl zrovna volnou chvilku. Stačí sehnat kameru, dát ji na půdu, ať nahrává čtyřiadvacet hodin v kuse… a do pár dní, pokud se tam něco ukáže, bychom se na to mohli podívat.“

Z nějakého důvodu jsem dostal chuť mu za tenhle nápad ukousnout hlavu. „To se bude v žádance vyjímat opravdu báječně, že jo? ‚Žádáme o zapůjčení drahého zařízení a přidělení špičkového technika, protože by se nám mohlo podařit natočit zvíře, které, ať už existuje, nebo ne, má s naším případem hovno co dělat.‘“

„O’Kelly říkal, že cokoli budem potřebovat…“

„Já vím. On tu žádost schválí. Jenže o to nejde. Ty a já teď máme u šéfa našetřenej slušnej počet bodíků za snaživost a já osobně je nemám v úmyslu vystřílet kvůli tomu, abych se mohl kochat pohledem na norka. Jestli po něm tak toužíš, zajdi si do zoo.“

Richie odstrčil židli a začal nervózně kroužit po vyšetřovně. „Tak tu žádost podám já. Já si svoje bodíky klidně vystřílím.“

„To teda nepodáš, ksakru. Udělal bys z Pata cvoka, kterej mele z cesty a vidí doma růžové opice. Na něčem jsme se dohodli: nebudeš na Pata ukazovat prstem, dokud nebudeme mít důkaz.“

Richie se ke mně zprudka otočil a oběma rukama praštil do stolu, až se z něj papíry rozletěly na zem. „A kde mám ten důkaz vzít? Když mi zatrhneš všecko, co by nás mohlo někam posunout…“

„Uklidněte se, detektive. A uber hlasitost. Chceš, aby k nám Quigley zaskočil na výzvědy?“

„Dohoda zněla, že budem Pata prověřovat. Ne že když proti Patovi řeknu jediný slovo, dostanu přes prsty. Jestli je v tom baráku nějakej důkaz, tak jak se k němu mám do hajzlu dostat? Co? Tak mi to pověz. Jak?“

Ukázal jsem na monitor. „A co tady asi zrovna děláme? Prověřujeme Pata, ksakru. Ne, navenek z něho podezřelýho dělat nebudeme. Tak zněla dohoda. Jestli máš pocit, že k tobě nejsem férovej…“

„Ne! Mně je u prdele, jestli jseš férovej ke mně. Ale tohle není férový ke Conorovi Brennanovi.“

Stále zvedal hlas. Já svůj dosud držel v klidných mezích. „Vůbec nechápu, čím by mu ta videokamera mohla pomoct. Dejme tomu, že ji tam nainstalujeme a neukáže se ani norek, ani vydra – může to nějak vyvrátit Brennanovo doznání?“

„Tak mi pověz jednu věc,“ řekl Richie. „Když Patovi tak důvěřuješ, jak to že ty kamery neprosazuješ sám? Stačilo by, aby se na záběru mihnul norek, veverka nebo i blbej potkan, a moh bys mě spláchnout do hajzlu. Mluvíš stejně jako Pat, kámo – mluvíš jako bys věděl, že tam nic není.“

„Omyl, příteli. Já mluvím, jako by mi bylo ukradený, jestli tam něco je, nebo není. Když nic nenatočíme, co to dokazuje? Zvíře se mohlo vyplašit, mohlo ho něco zabít, mohlo se uložit k zimnímu spánku… Ale i kdyby nikdy neexistovalo, tak to nic neznamená. Třeba ty zvuky měly něco společnýho se sedáním zdí nebo s potrubím a on si do nich jenom ve stresu promítal něco jinýho. Znamenalo by to pouze to, že měl nervy našponovaný k prasknutí, což už víme tak jako tak. Nedělalo by to z něj vraha.“

S tím Richie nepolemizoval. Sedl na stůl a promnul si dlaněmi oči. Po chvíli řekl tišeji: „Něco by nám to řeklo. O nic jinýho neprosím.“

Z celé té hádky, z únavy či Diny mě začalo pálit v krku. Pokusil jsem se to bez úšklebku spolknout. „Tak jo,“ odpověděl jsem. „Vypiš žádanku, já už musím letět. Ale než půjdu, podepíšu to – bude lepší, když pod tím budeme oba. A ne že si ke kameře přihodíš striptérky.“

„Já jenom dělám, co můžu,“ řekl Richie do dlaní. V jeho hlase zazněl tón, který mě ranil – cosi syrového, cosi zoufalého, cosi jako divoké volání o pomoc. „Já se jenom snažím dělat to co nejlíp. Přisámbohu, kámo, snažím se.“

Každý zelenáč má pocit, že na jeho prvním případu stojí běh celého světa. Neměl jsem čas teď Richieho přes tahle úskalí převádět za ručičku, když tam někde venku bloumala Dina a vysílala přerušované stroboskopické jiskření, které přitahuje dravce na míle daleko. „Já vím,“ řekl jsem. „A vedeš si dobře. Dvakrát pak zkontroluj pravopis, šéf je na to vysazenej.“

„Jo, dobře.“

„Mezitím přepošleme tenhle odkaz doktoru Dolittlovi nebo jak se jmenuje – třeba ho na tom něco trkne. A Kierana nechám projet Patův účet na tomhle fóru, jestli přes něj neposílal nebo nedostával nějaký soukromý zprávy. Pár těch chlapů znělo, jako by je ta historka dost zaujala; možná si s Patem některej z nich začal dopisovat a Pat se mu rozvykládal trochu podrobněji. A budeme muset zjistit, na jaký další diskusní fórum se přesunul.“

„Je možný, že na žádný. Zkusil dvě, ani jednou to k ničemu nevedlo… Moh to vzdát.“

„Ten to nevzdal,“ řekl jsem. Na mém monitoru znovu ladně kroužily kužely a paraboly, prolínaly se do sebe, mizely, rozvíjely se a začínaly svůj pomalý tanec zase od začátku. „Ten chlap byl v koncích. Můžeš na to koukat, jak chceš, můžeš tvrdit, že mu prostě strašilo ve věži, když tomu chceš věřit, ale faktem zůstává, že potřeboval pomoc. A hledal ji znovu online, protože nic jinýho mu nezbývalo.“

Nechal jsem Richieho vypsat žádanku a mezitím jsem si v duchu sestavoval seznam míst, kde Dinu hledat, míst z minula, předminula a předpředminula – kvartýry bývalých šamstrů, podniky, kde se líbila barmanovi, příšerné putyky, kde byste se mohli za šedesát liber zřídit na sto způsobů. Věděl jsem, že to stejně nemá smysl – bylo nanejvýš pravděpodobné, že Dina skočila na autobus do Galway, protože jí to tam v nějakém dokumentárním filmu připadalo kouzelné, nebo ulovila nějakého chlápka a šla si k němu domů prohlédnout jeho linoryty –, ale neměl jsem na vybranou. Od té noční sledovačky jsem měl ještě stále v kufříku kofeinové tablety – pár tablet, sprcha, sendvič a budu moct vyrazit. Potlačil jsem v sobě slabounký střízlivý hlásek, který mi našeptával, že na tohle už začínám být příliš starý a příliš unavený.

Když jsem u sebe doma strkal klíč do dveří, stále jsem si ještě v hlavě procházel adresy a vymýšlel nejrychlejší trasu. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že tu něco nesedí. Dveře nebyly zamčené.

Dobrou minutu jsem stál na chodbě a poslouchal: nic. Potom jsem položil kufřík na zem, rozepnul pouzdro s pistolí a rozrazil dveře.

Šerým obývákem tiše cinkala Debussyho Potopená katedrála –, světlo svíček se zachytávalo v křivkách sklenic a temné víno se barvilo do sytě rudé. Na jeden závratný, neuvěřitelný okamžik jsem si pomyslel: Laura. Potom z pohovky natáhla nohy Dina a naklonila se ke sklenici s vínem.

„Ahoj,“ řekla a pokynula mi sklenicí. „Bylo sakra na čase.“

Srdce mi bušilo až v hrdle. „Co tady do hajzlu děláš?“

„Ježíši, Mikey. Vem si prášek na uklidnění. To je pistole?“

Až po několikáté se mi podařilo znovu zapnout pouzdro. „Jak ses sem k čertu dostala?“

„To jseš nějakej Rambo nebo co? Nepřeháníš to kapku?“

„Kristepane, Dino. Vyděsila jsi mě k smrti.“

„Vytahovat pistoli na vlastní sestru. A já myslela, že budeš rád, až mě uvidíš.“

Pobaveně špulila pusu, ale lesk v jejích očích ve světle svíček mi radil, abych byl opatrný. „Jak ses dostala dovnitř?“

Dina se na mě samolibě usmála a zatřepala kapsičkou u svetru, kde to zvesela zacinkalo. „Geri měla tvoje rezervní klíče. Vlastně, kdyby tě to zajímalo, Geri má rezervní klíče od dobrý půlky Dublinu. Naše malá Vzorňačka, vlastně pardon, teďka už paní Vzorňačka – no řekni, dokážeš si představit někoho ideálnějšího, komu bys svěřil klíče od baráku, aby ti chodil zalívat kytky, až pojedeš na dovču? Kdyby sis měl vymyslet ženskou, co má rezervní klíče od všech partají, nevypadala by přesně jako Geri? Panebože, měls to vidět, to by ses nasmál: má je v komoře na háčcích pěkně v řadě, krasopisně označený. Mohla jsem vykrást půlku sousedů, kdybych chtěla.“

„Geri kvůli tobě umírala strachem. A já taky.“

„No však proto jsem šla sem. A taky abych ti zvedla náladu. Vypadals posledně tak vynervovaně, že kdybych měla kreditku, objednala bych ti šlapku.“ Natáhla se ke stolu a nabídla mi druhou sklenici. „Na. Místo toho jsem ti přinesla tohle.“

Buď to víno koupila ze Sheiliných peněz za hlídání, nebo ukradla v krámě – Dina považuje za nesmírně zábavné neustále mi podstrkovat kradené víno, koláčky s hašišem nebo mě zvát na projížďku auťákem svého nového šamstra, které nemá technickou prohlídku. „Díky,“ řekl jsem.

„Tak se posaď a napij se. Znervózňuje mě to, jak tam tak stojíš.“

Nohy se mi dosud třásly pod tím náporem adrenalinu, naděje a úlevy. Zvedl jsem ze země kufřík a zavřel dveře. „Proč nejsi u Geri?“

„Protože Geri by mě dokázala unudit k smrti, proto. Byla jsem tam zhruba den a za tu dobu jsem se dozvěděla všechno, co Sheila, Colm a to malý kdy v životě stihli udělat. Mám kvůli ní chuť nechat si podvázat vaječníky. Tak se posaď.“

Čím dřív bych ji dostal zpátky k Geri, tím déle bych mohl spát, ale kdybych nedal najevo alespoň kapku uznání za tenhle malý výstup, chytil by ji rapl a táhlo by se to bůhví dokdy. Klesl jsem do křesla. Objalo mě tak láskyplně, až jsem si nedokázal představit, že bych z něj ještě někdy dokázal vstát. Dina se naklonila nad stolkem, přidržela se jednou rukou a podala mi víno. „Na. Geri si určitě myslela, že ležím někde tuhá v příkopě.“

„Nemůžeš se jí divit.“

„Kdybych se cítila až tak v prdeli, tak bych nikam nechodila. Panebože, Sheilu teda lituju, ty ne? Vsadím se, že když jde ke kámošce, každou půlhodinu musí volat domů, jinak by si Geri myslela, že už je prodaná do otroctví.“

Dina je vždycky schopná mě rozesmát, a to i v situacích, kdy se ze všech sil snažím tvářit přísně. „Takže za tohle vděčím Geri? Stačí jeden den u ní a najednou pro mě máš uznání?“

Stočila se zpátky do rohu pohovky a pokrčila rameny. „Za tohle vděčíš tomu, že mám chuť bejt na tebe hodná. Od chvíle, co jste se s Laurou rozešli, moc péče si neužiješ.“

„Dino, jsem v pohodě.“

„Každej potřebuje někoho, kdo by o něj pečoval. Kdo pro tebe naposled udělal něco hezkýho?“

Napadl mě Richie, jak mi přinesl kafe a jak utřel Quigleyho, když mě pomlouval. „Můj parťák,“ odpověděl jsem.

Dinino obočí vystřelilo vzhůru. „Ten? A já myslela, že je to mladý ucho, co si ani není schopný samo utřít prdel. Nejspíš ti leze do zadku, že jo?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Je to dobrej parťák.“ Na chvilku mě při těch slovech zalila vlna srdečnosti. Žádný ze zelenáčů, které jsem do té doby dostal k zaučení, by si nikdy nedovolil se se mnou hádat kvůli kameře – jakmile bych řekl ne, veškerá diskuse by tím skončila. Najednou mi ta hádka připadala jako hotový dar, jako prima strkanice, kterou si parťáci dopřávají po dobu dvaceti let každý týden.

„Hmm,“ podivila se Dina. „Tak to pak jo.“ Natáhla se po láhvi a dolila si.

„To je od tebe milé,“ řekl jsem a zčásti jsem to myslel vážně. „Díky, Dino.“

„Já vím. Tak proč nepiješ? Bojíš se, že tě chci otrávit?“ Usmála se a vycenila na mě svoje drobné kočičí zoubky. „Jako bych nedokázala vymyslet nic lepšího než ti to dát do vína. Trochu uznání bych prosila.“

Usmál jsem se na ni. „Vsadím se, že bys dokázala být velmi nápaditá. Jenže já se dneska nesmím líznout. Mám ráno práci.“

Dina obrátila oči v sloup. „Panebože, už je to tady zase, práce práce práce, já se picnu. Hoď se marod.“

„Rád bych.“

„Tak to udělej. Podnikneme něco fajnovýho. Znovu otevřeli Voskový muzeum. Víš, že jsem za celej svůj život nebyla ve Voskovým muzeu ani jedinkrát?“

Tohle nemohlo dopadnout dobře. „Rád bych. Ale bude to muset počkat do příštího týdne. Ráno musím bejt čilej jako rybička, nejspíš mě čeká dlouhej den.“ Usrkl jsem si vína a pokynul jí skleničkou. „Dobrota. Dopijeme sklenku a pak tě hodím zpátky k Geri. Já vím, že je nudná, ale dělá, co může. Zkus jí to tolerovat, dobře?“

Dina to ignorovala. „Proč se nemůžeš zítra hodit marod? Vsadím se, že máš nasyslenej nejmíň rok dovolený. Vsadím se, že ses v životě marod nehodil. Co by ti jako udělali, dali ti padáka?“

Pocit srdečnosti se rychle ztrácel. „Mám ve vazbě chlapa a do neděle ráno musím buď vznést obvinění, nebo ho pustit. Budu potřebovat každou minutu, abych ten případ dotáhnul do konce. Promiň, zlatíčko. Voskové muzeum bude muset počkat.“

„Ten případ,“ zbystřila Dina, „to je ta záležitost ve Ztraceným Přístavu?“

Nemělo smysl zapírat. „Jo, přesně ta.“

„Já myslela, že si to s někým vyměníš.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Protože to takhle nechodí. Voskový muzeum spolu doženeme, jakmile budu mít tohle z krku, platí?“

„Na Voskový muzeum ti seru. Radši si vypíchnu oči než jít okukovat nějakou pitomou figurínu Ronana Keatinga.“

„Tak podnikneme něco jiného. Co budeš chtít.“

Dina ke mně přisunula špičkou boty láhev vína. „Dej si ještě.“

Moje sklenička byla stále plná. „Budu tě muset odvézt k Geri. Mám dost. Díky.“

Ťukala nehtem na okraj sklenice a pozorovala mě zpod ofiny. Byl to ostrý, monotónní cinkot. „Geri chodí noviny každý ráno. Jak jinak, že jo. Takže jsem je četla.“

„Fajn.“ Potlačil jsem v sobě zárodek vzteku. Geri měla být opatrnější, ale neví, kam dřív skočit, a Dina je až příliš mazaná.

„Jaký je to ve Ztraceným Přístavu dneska? Na fotce to vypadá dost na hovno.“

„Přesně tak je to i ve skutečnosti. Začali tam stavět něco, z čeho mohlo bejt pěkný satelitní městečko, jenže už ho nikdo nedostavěl. A v téhle fázi už nejspíš ani nikdy nedostaví. Lidi, co tam bydlí, zrovna nezáří spokojeností.“

Dina prstem zamíchala víno. „Do hajzlu. Pěkně kreténskej nápad.“

„Developer neměl ponětí, že se to takhle zvrtne.“

„Vsadím se, že měl, anebo mu to bylo ukradený, ale o to mi nejde. Podle mě je kreténskej nápad stěhovat se do Ztracenýho Přístavu. To už budu radši bydlet na skládce.“

„Já mám na Ztracený Přístav spoustu hezkých vzpomínek,“ řekl jsem.

Olízla si prst, až to mlasklo. „To si myslíš jenom proto, že podle tebe je prostě vždycky všechno báječný. Dámy a pánové, můj bratr Pollyanna.“

„Nechápu, co je špatnýho na tom, když se člověk soustředí na to pozitivní,“ odpověděl jsem. „Možná to pro tebe není dost odvaz…“

„A co na tom bylo pozitivního? Ty a Geri jste byli v pohodě, mohli jste se tam poflakovat s kámošema; já tam musela dřepět s mamkou a taťkou, prdel měla plnou písku a tvářila jsem se, jak mě hrozně baví cachtat se ve vodě, z který jsem měla skoro omrzliny.“

„No, bylo ti teprve pět, když jsme tam byli naposledy,“ začal jsem velmi opatrně. „Co si z toho můžeš vůbec pamatovat?“

Záblesk modrých očí pod ofinou. „Dost na to, abych věděla, že to tam stálo za starou bačkoru. Měla jsem tam z toho hrůzu. Ty kopce, vždycky jsem měla pocit, že na mě zíraj, jako by mě pořád něco šimralo za krkem, v jednom kuse jsem si…“ Plácla se za krk, reflexivně a tak zprudka, až jsem sebou trhl. „A ten kravál, kristepane. Moře, vítr, racci, všechny ty divný zvuky, o kterých nikdy nevíš, co jsou zač… Skoro každou noc jsem měla noční můry, že nějaká mořská obluda strká oknem do přívěsu chapadla a škrtí mě. Vsadím se s tebou, o co chceš, že při stavbě toho posranýho městečka někdo zařval jako při stavbě Titaniku.“

„Já myslel, že se ti ve Ztraceném Přístavu líbilo. Vždycky to vypadalo, že je ti tam fajn.“

„Ani omylem. To si jenom ty namlouváš.“ Úšklebek jí na vteřinku zohyzdil tvář. „Fajn na tom bylo akorát to, že tam máma byla šťastná. A vidíš, jak to dopadlo.“

Na chvíli zavládlo ticho, které by se dalo krájet. Málem jsem tohle téma nechal být, napil jsem se znovu vína a pochválil, jak je vynikající – možná jsem měl, nevím, jenže jsem nemohl. „Mluvíš, jako kdybys měla problémy už tenkrát.“

„Jako že už tenkrát jsem byla švihlá. Tak to myslíš?“

„Jestli tomu chceš říkat takhle. Když jsme jezdili do Ztraceného Přístavu, byla jsi šťastný, vyrovnaný dítě. Možná to nebyla dovolená snů, ale celkově jsi byla v pohodě.“

Potřeboval jsem to od ní slyšet. „Nikdy jsem nebyla v pohodě. Jednou jsem v písku hrabala jámu, s kyblíčkem a lopatičkou, úplná idylka, a na dně jámy byla tvář. Mužská tvář, celá pokřivená a šklebila se, jako by se snažila dostat z očí a pusy písek. Spustila jsem křik, ale když přiběhla máma, už byla pryč. Jenže to nebylo jenom ve Ztraceným Přístavu. Jednou jsem byla u sebe v pokoji a…“

Už jsem to nemohl poslouchat. „Měla jsi bujnou fantazii. To je něco jiného. Všechny malé děti si představujou bůhvíco. Teprve když máma umřela…“

„Měla jsem to už předtím, Mikey. Nevěděli jste to, protože když jsem byla malá, mohli jste si říkat: ‚Jasně, malý děti si vymýšlej.‘ Ale měla jsem to odjakživa. To, že máma umřela, s tím nemělo nic společnýho.“

„Dobře,“ řekl jsem. Cítil jsem se divně. V hlavě mi všechno vibrovalo jako při zemětřesení. „Tak to možná nebylo tím, že máma umřela. Měla deprese od chvíle, cos přišla na svět. Dělali jsme, co jsme mohli, aby ses o tom nedozvěděla, ale děti leccos vycítí. Možná by bylo lepší, kdybychom se nesnažili…“

„Jo, dělali jste, co jste mohli, a abys věděl, odváděli jste skvělou práci. Skoro si nepamatuju, že bych si kdy o mámu dělala starosti. Věděla jsem, že jí občas nebylo dobře nebo že byla smutná, ale neměla jsem ponětí, že je to něco vážnýho. To, že jsem, jaká jsem, to není kvůli tomu. Pořád se mě snažíš zařadit, hezky všemu dát smysl a založit, jako bych byla nějakej tvůj případ – já do hajzlu nejsem žádnej tvůj případ.“

„Já se tě nesnažím zařadit,“ odpověděl jsem. Můj hlas zněl děsivě klidně, jako by byl uměle generovaný kdesi v dálce. Hlavou mi začaly vířit drobné vzpomínky, rozkvétaly jako vločky zářícího popela: čtyřletá Dina křičí ve vaně jako tur, přitisknutá k mámě, protože na ni syčela láhev šamponu; myslel jsem tenkrát, že si jenom nechce mýt hlavu. Dina mezi mnou a Geri v autě na zadním sedadle se rve s bezpečnostním pásem, vydává příšerné a znepokojivé zvuky a hryže si prsty, až je má celé rozkousané, fialové a krvavé, ani si nevzpomínám, proč vlastně. „Chci tím jenom říct, že to samozřejmě bylo kvůli mámě. Čím jiným by to bylo? Nikdo tě nezneužíval, to odpřísáhnu na vlastní život, v životě tě nikdo nezbil ani tě nemučil hladem, ani… podle mě jsi nikdy nedostala ani na zadek. Všichni jsme tě milovali. Když to nebylo kvůli mámě, tak kvůli čemu tedy?“

„Tady není žádné kvůli. To je to, co říkám, snažíš se mě někam zařadit. Já nejsem švihlá kvůli něčemu. Prostě jsem.“

Její hlas zněl jasně, klidně, věcně a hleděla na mě zpříma s čímsi, co by téměř mohl být soucit. Říkal jsem si, že Dina se drží reality maximálně tak jedním prstem, že kdyby věděla, proč je blázen, tak by především blázen nebyla. „Já vím, že ty si chceš myslet něco jinýho,“ dodala.

Měl jsem pocit, jako by má hruď byla balon, který se plní heliem, a nebezpečně mě rozhoupává. Svíral jsem područku křesla, jako by mě mohlo udržet při zemi. „Když tomu věříš. Že se něco takového stane jen tak bez důvodu. Jak s tímhle dokážeš žít?“

Dina pokrčila rameny. „Prostě žiju. Jak ty dokážeš žít, když máš blbej den?“

Znovu se shrbila v rohu pohovky a popíjela víno; už bez zájmu. Nadechl jsem se. „Snažím se pochopit, z jakého důvodu mám blbej den, abych s tím mohl něco dělat. A soustředím se na to pozitivní.“

„Fajn. Takže pokud byl Ztracenej Přístav tak báječnej a ty máš na něj samý báječný vzpomínky a všechno je tak pozitivní, tak proč ti to tam teď leze na mozek?“

„To jsem neřekl, že mi to tam leze na mozek.“

„To ani říkat nemusíš. Ty bys neměl tenhle případ dělat.“

Začít se s ní znovu hádat byla spása, byl jsem zpět na bezpečné půdě a sledoval, jak se jí v očích zase probouzejí ty záludné plamínky. „Dino, tohle je stejnej případ jako tucty případů, na kterých jsem dělal dosud. Není ničím mimořádnej, až na tu lokaci.“

„Lokace, lokace, lokace, to jseš realitní makléř, nebo co? Tahle lokace ti vůbec nesvědčí. Věděla jsem to, hned jak jsem tě ten večer viděla. Byls úplně v háji; šel z tebe takovej divnej pach, jako by se něco pálilo. Koukni se na sebe, běž k zrcadlu, vypadáš, jako by se ti někdo vysral na hlavu a pak tě zapálil. Tenhle případ ti kurva leze na mozek. Zítra zavolej do práce a řekni jim, že s ním končíš.“

V té chvíli jsem jí skoro řekl, ať táhne do hajzlu. Ohromilo mě, jak náhle a s jakou silou se mi ta slova drala na jazyk. Nikdy, za celý svůj dospělý život, jsem nic podobného Dině neřekl.

Když jsem si byl konečně jistý, že mi v hlase nezbyl ani náznak vzteku, odpověděl jsem: „Já ten případ nepustím. Souhlasím, že vypadám na hovno, ale to proto, že jsem unavenej. Pokud mi chceš pomoct, zůstaň hezky u Geri.“

„Nemůžu. Mám o tebe strach. Cítím, že každou vteřinou, co myslíš na tu lokaci, víc a víc magoříš. Proto jsem za tebou přišla.“

Chtělo se mi nad tou ironií skoro slzet smíchy, ale Dina se tvářila smrtelně vážně: vzpřímeně seděla na pohovce, nohy složené pod sebou, připravená bojovat do posledních sil. „Jsem v pohodě,“ řekl jsem jí. „Cením si toho, že si o mě děláš starosti, ale není třeba. Vážně.“

„Ale je. Ty jseš úplně stejně ztracenej případ jako já, akorát že ty to umíš líp maskovat.“

„Možná. Sice doufám, že jsem dodnes vynaložil dost úsilí na to, abych ztracenej případ nebyl, ale kdo ví, možná máš pravdu. Ať tak nebo tak, závěr je takovej, že jsem schopnej tenhle případ zvládnout.“

„Nejseš. Ani náhodou. Myslíš si o sobě, že jseš bůhvíjak silnej, a proto ti dělá dobře, když mi hrábne, protože pak se cítíš jako hotovej vzor dokonalosti, jenže to je pitomost. Vsadím se, že občas, když máš blbej den, tak doufáš, že se objevím u dveří a budu plácat kraviny, jenom aby ses cítil líp.“

Na Dině je mimo jiné k vzteku, že i když víte, že mluví nesmysly, i když víte, že z ní mluví chorobně zatemněná mysl, i tak vás to žere. „Sama víš, že to není pravda,“ řekl jsem. „Z fleku bych si nechal amputovat ruku, kdybych věděl, že ti tím pomůžu.“

Posadila se na paty a přemýšlela nad tím. „Fakt?“

„Jo. Z fleku.“

„Ty bláho,“ řekla Dina spíš vděčně než sarkasticky. Rozvalila se na pohovce a s pohledem upřeným na mě přehodila nohy přes opěradlo. „Není mi dobře. Jak jsem si přečetla ty noviny, znovu všechno začalo dělat divný zvuky. Když jsem u tebe na záchodě spláchla, znělo to, jako když bouchá popcorn.“

„To se nedivím,“ odpověděl jsem. „Proto tě musíme odvézt zpátky k Geri. Jestli to na tebe zase leze, budeš potřebovat mít někoho po ruce.“

„Jo, to potřebuju. Potřebuju tebe. U Geri mám nutkání vzít cihlu a máznout se s ní po hlavě. Ještě jeden den u ní a udělám to.“

S Dinou nemáte ten luxus, že leccos lze brát jako nadsázku. „Tak se nauč nějak si jí nevšímat. Dýchej zhluboka. Čti si. Půjčím ti svůj iPod a můžeš Geri úplně odfiltrovat. Můžu ti do něj natáhnout muziku, jakou budeš chtít, pokud ti můj vkus není dost dobrej.“

„Já sluchátka nesnáším. Slyším různý věci a pak nevím, jestli je to muzika, nebo je to z mý hlavy.“

Bouchala patou do okraje pohovky ve vytrvalém, nesnesitelném rytmu, který zcela rozbíjel plynulé tempo Debussyho. „Tak ti půjčím dobrou knihu,“ řekl jsem. „Vyber si.“

„Nepotřebuju dobrou knihu, nepotřebuju žádný dévédéčka, nepotřebuju šálek blbýho čaje ani žádnej posranej křížovkářskej časopis. Potřebuju tebe.“

Pomyslel jsem, jak si Richie usazený za stolem kouše palec a kontroluje v žádance pravopis, na zoufalé volání o pomoc v jeho hlase; na Jenny na nemocničním lůžku, sužovanou noční můrou, která nebude mít konce; na Pata, vykuchaného jako nějaká lovecká trofej, vyčkávajícího v jedné z Cooperových zásuvek, až mu budu moct zaručit, že nebude před několika miliony lidí ocejchovaný jako vrah, na jeho děti, které ve svém věku ani nemohly vědět, co je to umírat. Znovu se ve mně zvedla vlna vzteku a začala mnou lomcovat. „Já vím,“ odpověděl jsem. „Jenže v tomhle okamžiku mě víc potřebujou jiní.“

„Chceš tím říct, že ta záležitost ve Ztraceným Přístavu je pro tebe důležitější než vlastní rodina. To tím chceš říct? Tobě vůbec nedochází, jak je to šáhlý, že jo? Vůbec ti nedochází, že tohle by nemoh říct žádnej normální člověk, žádnej by to neřek, leda by byl posedlej nějakým blbým zapadákovem a strašilo mu ve věži. Ty víš až moc dobře, že jestli mě pošleš zpátky k Geri, chytne mě tam ze samý nudy rapl, zdrhnu a ona se pak bude moct zbláznit strachy, jenže tobě je to fuk, že jo? Ty mě tam odvlečeš tak jako tak.“

„Dino, já na tyhle kecy nemám čas. Mám nějakých padesát hodin na to, abych proti tomu chlapovi vznesl obvinění. Po padesáti hodinách udělám, co budeš chtít, vyzvednu tě u Geri klidně za svítání, půjdu s tebou, do jakýho muzea budeš chtít, ale do tý doby máš pravdu: nejseš středem mýho vesmíru. Nejde to.“

Dina zírala opřená o lokty. Tohle zapráskání bičem v mém hlase ješte nikdy neslyšela. Její ohromený výraz dále nafukoval balon v mé hrudi. Na jeden děsivý okamžik jsem myslel, že se začnu smát.

„Přiznej se,“ řekla. Oči měla zúžené: teď už to mělo být bez rukaviček. „Říkáš si někdy, že by bylo lepší, kdybych umřela? Třeba když tě seru jako teďka? Přeješ si, abych umřela? Doufáš, že ti ráno někdo zavolá a řekne: ‚Je mi líto, ale vaši sestru právě rozmašíroval vlak na kaši?‘“

„Samozřejmě že si nepřeju, abys zemřela. Já si přeju, abys ráno zavolala sama a pověděla mi: ‚Hele, Micku, měl jsi pravdu, bejt u Geri má k mučení zakázanýmu Ženevskou konvencí daleko, dá se to docela vydržet…‘“

„Tak proč se chováš, jako bys chtěl, abych umřela? Ten vlak by ti stejně pod nos moc nešel, že jo? Radši bys, aby se to vyřídilo čistě, že jo, hezky čisťounce – jakpak by sis to představoval? Abych se oběsila, tak by ti to vyhovovalo? Anebo co třeba předávkování…“

Teď už mi do smíchu nebylo. Svíral jsem sklenici tak pevně, až jsem myslel, že praskne. „Nebuď směšná. Já jenom chci, aby ses trochu ovládala. Jenom do té míry, abys u Geri do hajzlu vydržela dva blbý dny. Vážně toho chci po tobě tak moc?“

„Ale proč? Myslíš, že to nějak uzavřeš, že když vyřešíš tenhle případ, oprostíš se od toho, co se stalo mámě? Jestli jo, je mi z toho na blití, nemůžu tě ani vystát, přisámbohu, pobliju ti celou tu tvoji pohovku…“

„S mamkou to má hovno společný. Tohle je jedna z největších hovadin, co jsem kdy slyšel. Když nejsi schopná přijít s ničím, co dává nějakej smysl, měla bys radši držet klapačku.“

Nerozčilil jsem se od nějakých osmnácti, aspoň ne takhle a určitě ne na Dinu, a bylo to jako řítit se po dálnici dvoustovkou a v hlavě mít šest panáků vodky – úžasné, zničující a opojné. Dina se zvedla, nahnula se přes stolek a zabodla do mě prst. „Vidíš, co to s tebou dělá? O tom právě mluvím. Nikdy předtím ses na mě nenaštval a koukni se na sebe teďka, jenom se koukni, co z tebe je, chceš mi jednu vrazit, že jo? Tak pověz, no tak, jak rád bys mi…“

Měla pravdu – chtěl jsem; zatoužil jsem jí dát pořádnou facku. Kdesi hluboko uvnitř mi došlo, že pokud bych ji uhodil, tak bych ji u sebe nechal, a že ona to ví taky. Odložil jsem velmi zlehka sklenici na stolek. „Já tě mlátit nebudu.“

„Jenom si posluž, do toho, co na tom sejde? O co bude lepší, když mě zavřeš do toho Gerina baráku hrůzy a já zdrhnu, a protože nebudu moct za tebou, hrábne mi a skočím z mostu?“ Skoro ležela na stolku, nastavovala mi tvář, byla přesně na dosah. „Nedáš mi ani jednu blbou facku, protože na to ty jsi až moc velkej slušňák, Bože chraň, abys jednou jedinkrát nebyl za hajzla, ale nechat mě skočit z mostu, to jo, s tím nemáš problém, to je jenom…“

Vydralo se ze mě něco mezi smíchem a zakvílením. „Kristova noho, jak mně už to leze krkem, poslouchat to pořád dokola. Tak tobě se chce blít? A co mám říkat já, když mě při každý příležitosti krmíš těmahle sračkama? Nechceš se mnou jít do Voskovýho muzea, asi se zabiju. Nechceš mi pomoct ve čtyři ráno vystěhovat z bytu všechny moje věci, asi se zabiju. Nechceš celej večer poslouchat, jak blábolím o svých problémech, místo aby sis ještě naposled zkusil zachránit manželství, asi se zabiju. Já vím, že si za to můžu sám, že jsem vždycky couvnul, kdykoli jsi na mě tyhle kecy vytáhla, ale tentokrát: ne. Chceš se zabít? Udělej to. Nechceš se zabít? Nezabíjej se. Tvoje věc. Já to stejně neovlivním. Takže mi to kurva neházej na krk.“

Dina na mě zírala s otevřenou pusou. Srdce mi bušilo do žeber; skoro jsem nemohl dýchat. Po chvíli mrštila sklenicí o zem – odskočila na koberci a odkutálela se, přičemž za sebou vytvořila rudý oblouk jako stříkanec krve. Vstala, zamířila ke dveřím a cestou sebrala svoji tašku. Úmyslně prošla tak těsně kolem mě, že mi bokem strčila do ramene; čekala, že ji chytím a budu se s ní přetahovat, aby zůstala. Ani jsem se nepohnul.

Ve dveřích řekla: „Na tvým místě bych poslala práci do hajzlu. Jestli si mě do zítra do večera nenajdeš, budeš toho litovat.“

Neotočil jsem se. Po minutě se za ní s prásknutím zabouchly dveře a slyšel jsem, jak do nich ještě kopla, než utekla chodbou pryč. Dlouho jsem seděl úplně bez hnutí a svíral područky křesla, než se mi přestaly třást ruce. Poslouchal jsem, jak mi v uších buší srdce, jak šumí reproduktory, když Debussy dohrál, a natahoval uši, jestli neuslyším Dininy kroky, jak se vrací zpět.

Matka skoro vzala Dinu s sebou. Někdy po jedné hodině ráno, během naší poslední noci ve Ztraceném Přístavu, Dinu vzbudila, vyklouzla z přívěsu a vydala se s ní k pláži. Vím to, protože jsem se o půlnoci vrátil celý omámený a bez dechu z toho, jak jsme s Amelií leželi na písku pod oblohou, která byla jako obrovská černá mísa plná hvězd. Když jsem potichoučku otevřel dveře přívěsu, paprsek měsíčního světla ozářil všechny čtyři, jak leželi zachumlaní do tepla svých postelí. Geri maličko chrápala, a když jsem zapadl rovnou v šatech na svou postel, Dina se obrátila a něco zamumlala. Uplatil jsem jednoho ze starších kluků, aby pro nás koupil láhev cideru, takže jsem byl líznutý a trvalo zhruba hodinu, než se mi kůže přestala tetelit uchvacující rozkoší a já mohl usnout.

O pár hodin později jsem se znovu probudil, abych se ujistil, že to všechno je pravda. Dveře se pohupovaly dokořán, přívěs naplňovalo měsíční světlo se šumem moře a dvě místa byla prázdná. Na stolku ležel vzkaz. Nepamatuju si, co v něm stálo. Nejspíš si ho vzala policie; mohl jsem ho asi zkusit vyhledat někde v archivu, ale nezkoušel jsem to. Pamatuju si jenom na P.S.: Dina je příliš malá na to, aby mohla zůstat bez mámy.

Věděli jsme, kde hledat – matka vždycky milovala moře. Pár hodin poté, co jsem z pláže odešel, se pláž úplně proměnila v cosi temného a skučícího. Zvedal se burácející vítr, přes měsíc se hnala mračna, bosá chodidla mi rozdíraly ostré mušle, a přece jsem necítil bolest. Vedle mě lapala po dechu Geri; otec se hnal k moři v rozevlátém pyžamu a rozháněl se v měsíčním světle rukama jako nějaký groteskní strašák. Volal: „Annie, Annie, Annie.“ Ale vítr a vlny vše odrážely do prázdna. Viseli jsme mu na rukávech jako děti. Zakřičel jsem mu do ucha: „Tati! Tati, někoho přivedu!“

Chytil mě za ruku a zakroutil s ní. Táta nikomu z nás nikdy neublížil. „Ne!“ zařval. „Opovaž se, ksakru!“ Oči mu bíle svítily. Až po řadě let mi to došlo: on stále věřil tomu, že je najdeme živé. Chránil ji před všemi těmi, kteří by ji chtěli nechat někam zavřít, kdyby se to dozvěděli.

A tak jsme je hledali sami. Přes vítr a moře nás nikdo neslyšel, jak voláme, mami, Annie, Dino, mami, mami, mami. Geraldine zůstala na břehu, běhala tam a zpět, bořila se písečnými dunami a vrhala se po trsech trávy. My s otcem jsme byli po stehna ve vodě. Když mi nohy zimou znecitlivěly, chodilo se mi líp.

Po zbytek noci – nikdy jsem nepřišel na to, jak dlouho to trvalo, ale jistě déle, než kolik jsme správně měli být schopní přežít – jsem se rval s proudem o rovnováhu a naslepo v něm šátral rukama. Jednou se mi prsty do něčeho zapletly a já zaječel, protože jsem myslel, že držím jednu z nich za vlasy, a vytáhl jsem z vody hroudu velkou jako useknutá hlava, ale byly to jenom chaluhy, které se mi omotaly kolem zápěstí a nechtěly se mě pustit. Později jsem zjistil, že jedno chladné chapadlo mám stále ještě ovinuté kolem krku.

Když úsvit začal barvit svět na bezútěšnou vybělenou šeď, Geraldine našla Dinu. Byla jako králík zahrabaná hlavou napřed do trsu pobřežní trávy, s rukama až po lokty v písku. Geri ji vypletla z dlouhých listů a opatrně odhrabala hrstmi písek, jako by vyprošťovala něco, co by se mohlo rozbít. Když byla Dina venku, posadila se na písek a celá se třásla. „Geri,“ řekla. „Měla jsem škaredé sny.“ Potom uviděla, kde je, a začala křičet.

Otec nechtěl z pláže odejít. Nakonec jsem Dinu zabalil do svého trička – bylo nasáklé mořskou vodou, takže se pak třásla ještě víc –, hodil si ji přes rameno a odnesl ji do přívěsu. Geraldine klopýtala vedle a přidržovala Dinu, kdykoli mi trochu vyklouzla.

Stáhli jsme z Diny noční košilku – byla studená jako ryba a celá od písku – a zabalili jsme ji do všeho teplého, co jsme našli. Máminy svetry voněly po ní; možná proto začala Dina kňučet jako nakopnuté štěně, anebo jsme byli příliš neohrabaní a ji to bolelo. Geraldine se svlékla, jako bych tam nebyl, vylezla za Dinou na její postel a přetáhla jim oběma přikrývku přes hlavu. Nechal jsem je tam a šel někoho hledat.

Světlo se barvilo do žluta a ostatní přívěsy se začínaly probouzet. Ženská v letních šatech napouštěla z kohoutku vodu do konvice, kolem ní tancovalo několik batolat, cákala na sebe a křičela smíchy. Táta klesl na kolena do písku u vody, ruce mu visely volně podél těla a hleděl na slunce vycházející nad mořem.

Byli jsme s Geri pořezaní a poškrábaní od hlavy až k patě. Nejhorší rány nám vyčistili saniťáci – jeden z nich tiše hvízdl, když viděl moje nohy; proč, to jsem pochopil až mnohem později. Dinu odvezli do nemocnice, kde řekli, že až na lehké podchlazení je po tělesné stránce v pořádku. Dovolili mně a Geri, abychom ji vzali domů a postarali se o ni, dokud nebudou mít jistotu, že otec „neudělá nějakou hloupost“, a nepustí i jeho. Vymysleli jsme si tetičky a řekli lékařům, že nám pomůžou.

Po dvou týdnech se matčiny šaty našly v síti cornwallského rybářského člunu. Identifikoval jsem je já – otec byl upoután na lůžko, po Geri jsem to nemohl chtít, takže to zbylo na mě. Byly to její nejlepší letní šaty, hedvábné, krémové – našetřila si na ně – se zelenými květy. Chodila v nich na mše, když jsme byli ve Ztraceném Přístavu, potom na nedělní oběd U Whelanů a na procházky podél pobřeží. Vypadala v nich jako baletka, jako nějaká rozesmátá dívka v piškotech ze staré pohlednice. Když jsem je na policejní stanici spatřil rozložené na stole, byly plné hnědých a zelených skvrn od všech těch bezejmenných věcí, které se kolem nich ve vodě ovíjely, ohmatávaly je, laskaly se s nimi a provázely je na jejich dlouhé cestě. Možná bych je ani nepoznal, nebýt toho, že jsem přesně věděl, co hledat: Geri i já jsme si všimli, že chybí, když jsme před odjezdem balili její věci.

A v den, kdy jsem dostal tenhle případ, uslyšela Dina z rádia následující slova, oděná do mého hlasu: Smrt… Ztracený Přístav… bylo objeveno tělo… na místo dorazil policejní patolog. Že je to téměř nemožné, by jí nikdy nepřišlo na mysl; veškerá pravidla pravděpodobnosti a logiky, úhledný vzor středové dělicí čáry a svítící odrazky, díky nimž se my ostatní udržíme i v nečase na správné straně silnice, ty pro Dinu neznamenají nic. Její myšlenky to sežehlo na doutnající zbytky plné praskání ohně a šepotu a ona přišla za mnou.

Nikdy nám neřekla, co se tu noc stalo. Geri a já jsme se ji nejmíň tisíckrát snažili zaskočit nepřipravenou – ptali jsme se jí, když napůl spala u televize nebo když se v autě zasněně dívala oknem ven. Pokaždé jsme z ní dostali jen to otřepané „Měla jsem škaredé sny“ a její modré oči se upřely do prázdna.

Když jí bylo třináct čtrnáct, začalo nám docházet – postupně a nijak nečekaně –, že něco není v pořádku. Noci, které proseděla na posteli u Geri či u mě a povídala o sto šest až do rána, se roztáčely až k zuřivému blábolení o něčem, co jsme si stěží dokázali přeložit, a záchvatům vzteku, že se jí nesnažíme porozumět. Množily se dny, kdy ze školy zavolali, že jen vyděšeně zírá do prázdna, protože ze spolužáků a učitelek se staly nesmyslné gestikulující a brebentící siluety. Na pažích měla stále škrábance od nehtů. Vždy jsem byl přesvědčený, že to, co je usazené hluboko v Dinině duši a rozežírá ji to, je ona noc. Co jiného?

Tady není žádné kvůli. Znovu se mě zmocnila závrať. Myslel jsem, jak vypuštěné balónky letí volně vzhůru a v řídnoucím vzduchu vybuchnou pod tlakem vlastní beztíže.

Kroky na chodbě se blížily a zase vzdalovaly, ovšem před mými dveřmi se nezastavily ani jedny. Dvakrát mi volala Geri; nezvedl jsem to. Když jsem byl konečně schopný vstát, vysušil jsem papírovou kuchyňskou utěrkou koberec od vína, jak jen to šlo. Skvrnu jsem posypal solí a nechal účinkovat. Zbytek vína jsem vylil do dřezu, láhev jsem hodil do krabice na sklo a umyl sklenice. Potom jsem vzal izolepu a nůžky na nehty, sedl si na podlahu obýváku, začal vlepovat zpátky do knih vytrhané listy a pečlivě zastřihoval pásku, aby byla na chlup zarovnaná s ořízkou, dokud z hromady zničených knížek nebyl úhledný sloupek knížek spravených a já je mohl znovu zařadit do knihovny podle abecedního pořádku.

15

Spal jsem na pohovce, aby mě probudilo i to nejtišší pootočení klíče v zámku. Asi čtyřikrát nebo pětkrát během té noci jsem našel Dinu – schoulenou ve spánku před mými dveřmi; svíjící se smíchy na jakémsi večírku, kde kdosi bosý tančil v divokém rytmu bubnů; ve vaně pod lesklou hladinou, oči vytřeštěné a pootevřená ústa v houpavém vějíři vlasů. Pokaždé jsem se probudil už na nohou cestou ke dveřím.

S Dinou už jsme se párkrát chytli, když měla svůj den. Sice nikdy takhle zle, ale občas jsem řekl něco, co sice podle mě bylo naprosto neškodné, jenže ji to rozzuřilo do té míry, že po mně obvykle ještě mezi dveřmi něčím mrštila. Vždycky jsem běžel za ní. Většinou jsem ji chytil už po pár vteřinách, protože se venku schválně courala, aby mi to nedalo velkou práci. Dokonce i v těch několika málo případech, kdy mi utekla, nebo se se mnou rvala a ječela, až jsem toho raději nechal, aby někdo nezavolal policii, a nakonec ji nezavřeli do blázince, jsem šel za ní a hledal a telefonoval a posílal esemesky, dokud jsem ji nevypátral a nepřemluvil, aby se vrátila ke mně nebo k Geri. Po ničem jiném totiž v hloubi duše netoužila – než abych ji našel a odvedl domů.

Vstal jsem brzo, dal si sprchu, oholil se, udělal si snídani a spoustu kafe. Dině jsem nevolal. Čtyřikrát jsem měl rozepsanou esemesku, ale pokaždé jsem ji smazal. Cestou do práce jsem to nevzal oklikou kolem domu, kde bydlela, ani jsem se neotáčel za každou štíhlou tmavovlasou holkou s rizikem, že nabourám – pokud o mě stála, věděla, kde mě najde. Vlastní odvaha mi brala dech. Měl jsem pocit, že se mi třesou ruce, ale když jsem se na ně podíval, svíraly volant klidně a pevně.

Richie už seděl za svým stolem s telefonem přitisknutým k uchu, houpal se na židli a poslouchal energickou čekací hudbu. Byla tak nahlas, že jsem ji ze sluchátka slyšel i já. „Deratizační firmy,“ řekl mi a pokývl na vytištěný seznam před sebou. „Proklepnul jsem všecky telefonní čísla, co měl Pat z toho fóra – nic. Tohle je seznam všech deratizátorů v Leinsteru, tak uvidíme, co to hodí.“

Sedl jsem si a vzal do ruky svůj telefon. „I kdyby to nikam nevedlo, nemůžeme si být jistý, že tam nikoho neměl. Spousta lidí dneska dělá načerno. Pokud mu to někdo udělal bez faktury, myslíš, že se nám s tím bude chtít chlubit?“

Richie chtěl něco říct, ale čekací hudba mezitím ztichla a on se zhoupl zpátky ke stolu. „Dobrý ráno, policie, detektiv Richard Curran, potřeboval bych od vás jednu informaci…“

Stále žádná esemeska od Diny – ne že bych nějakou očekával, vlastně ani neměla moje pracovní číslo, ale stejně jsem ve skrytu duše doufal. Jedna byla od doktora Dolittla s dredy a stálo v ní, že prošel to fórum pro kutily a zahrádkáře a… „to mě poser, to jim tam všem prdlo v bedně, nebo co?“ Ty seřazené kostry by podle něj klidně na norka mohly pasovat, ale teorie o zdivočelém exotickém zvířeti je prý taky super a spousta chlápků by v klídku bylo schopných do Irska propašovat třeba rosomáka a vůbec by předem neřešili, co s ním budou dělat. Měl v plánu to v Brianstownu o víkendu okouknout, jestli nenajde stopy „něčeho hustýho“. A ještě tu byl vzkaz od Kierana, který v pátek v osm ráno už znovu solil na plné koule drum and bass, že mu mám zavolat.

Richie zavěsil, zakroutil na mě hlavou a vytočil další číslo. Zavolal jsem Kieranovi. „Šéfe! Momentík.“ Následovala odmlka, během níž hlasitost hudby klesla na úroveň, při níž téměř ani nemusel křičet. „Projel jsem účet vašeho Pat-rona na tom fóru pro kutily a zahrádkáře: žádný soukromý zprávy, ani odchozí, ani příchozí. Je možný, že je smazal, ale kdybyste to chtěl zjistit, tak leda tak poslat majitelům fóra soudní obsílku. No a kvůli tomu jsem vám vlastně volal: pomalu jsme na suchu. Regenerační software už zregeneroval, co moh, a všecko, co nám vyhodil, jsme proklepli. Na žádným webu, co byl v historii prohlížeče, už jsme žádný další dotazy o lasičkách a ničem podobným nenašli. To nejzajímavější, na co jsme narazili, je e-mail, kterej Jenny Spainový přeposlal nějakej idiot. O tom, jak v nákupním centru zatáhli přistěhovalci nějaký dítě na záchod a tam mu ostříhali vlasy. Zajímavej je tak akorát tím, že je to možná nejstarší fáma na světě, a je neuvěřitelný, že na to lidi ještě dneska skočej. Jestli chcete fakt zjistit, co na tý půdě bylo, a máte pocit, že se o tom pochlubil na netu, budete muset poslat žádost poskytovateli připojení a modlit se, aby měl archivovaný informace o navštívenejch stránkách.“

Richie znovu zavěsil; ruku měl stále položenou na telefonu, ale místo vytáčení dalšího čísla na mě hleděl a čekal. „Na to není čas,“ řekl jsem. „Máme necelý dva dny na to, abychom proti Conoru Brennanovi buď vznesli obvinění, nebo ho pustili. Našli jste na jeho počítači něco, co by nás mohlo zajímat?“

„Zatím nic. Žádná spojitost s oběťmi – žádný stránky, který navštěvovali i Spainovi, žádný e-maily od nich nebo pro ně. A nevšim jsem si ani žádnejch výmazů za posledních pár dní, takže to nejspíš nebude tak, že zajímavej matroš smazal, než jste na něj stačili kápnout – leda by ho smazal tak dobře, že to ani já nejsem schopnej zjistit, a omlouvám se, jestli to bude znít namyšleně, ale to bych neřek. V podstatě za posledního půl roku na počítač skoro ani nesáhnul. Občas prošel e-mailovou schránku, na několika webovkách udělal nějaký malý změny v grafice a pustil si online pár dokumentárních filmů National Geographic o zvířatech, ale to je všecko. Hotovej odvazák, tenhle chlap.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Tak hledejte dál v počítači Spainových. A kdyby něco, dejte vědět.“

Úplně jsem v Kieranově hlase zaslechl pokrčení ramen. „Jasně, šéfe. Až z tý kupky sena vyšťouráme nějakou jehlu, ozvu se.“

Na jednu zrádnou vteřinu mě napadlo, že to nechám být. I kdyby Pat ten problém se škodnou rozebíral v kyberprostoru ještě někde jinde, co na tom? Ostatní by ho tím spíš považovali za nějakého cvoka. Ale Richie na mě hleděl plný naděje jako pes na vodítko a já mu přece slíbil, že po tom půjdeme. „Zkoušej to dál,“ řekl jsem a kývl na seznam s deratizačními firmami. „Něco mě napadlo.“

Stres nestres, Pat byl praktický chlapík, efektivní. Na jeho místě bych se určitě nezdržoval s přepisováním celé té ságy, kdykoli bych změnil fórum. Pat sice možná nebyl podle Kieranova měřítka zrovna kybernetický génius, ale vsadil bych se, že kopírovat a vkládat text uměl.

Našel jsem si jeho počáteční dotaz na Divech divočiny i na fóru pro kutily a zahrádkáře a začal kopírovat věty do Googlu. Už na čtvrtý pokus mi to vyhodilo další příspěvek od Pat-rona.

„Richie,“ řekl jsem, ale už se ke mně posunoval i se židlí.

Byl to jakýsi americký web, lovecké fórum. Pat tam zabrousil posledního července, necelé dva týdny po svém neslavném odchodu z fóra pro kutily a zahrádkáře – chvíli mu trvalo, než si olízal rány, než našel vhodný web, nebo to prostě trvalo tak dlouho do chvíle, než mu skutečně začalo téct do bot.

Moc se toho nezměnilo. Většinou to slýchám každý den, ale spíš nepravidelně – někdy cca 4/5x denně, někdy za 24 hod. ani jednou. Mám už nějakou dobu na půdě připevněnou videochůvičku, ale zatím nic – napadlo mě, jestli to zvíře třeba není pod podlahou půdy – posvítil jsem si tam baterkou, ale nic jsem neviděl. Chci nechat dvířka na půdu otevřená a namířit na ně další videochůvičku, třeba tu potvoru přemůže zvědavost + vydá se na výzvědy. (Vstup zakryju drátěným pletivem, aby se náhodou některému dítěti nezabydlelo v posteli, nebojte, nejsem úplně na hlavu… aspoň zatím ne!)

„Počkat,“ řekl Richie. „Ještě na tom fóru pro kutily a zahrádkáře Pat vyšiloval, že se o tom Jenny nesmí dozvědět, aby se nevyděsila, pamatuješ? A najednou chce na odpočívadle instalovat videochůvičku. Jak ji tam před ní chtěl schovat?“

„Třeba nechtěl. Manželé spolu čas od času mluví, starej brachu. Možná si Pat s Jenny mezitím důvěrně pošpitali a ona už o tom problému s půdou věděla.“

„Jo,“ řekl Richie. Začal cukat jedním kolenem. „Možná.“

Ale jelikož s první videochůvičkou to nikam nevedlo, chci se zeptat, jestli někoho z vás něco nenapadá? Třeba, co to může být za druh nebo na jakou návnadu bych to chytil? Ale pro Kristovy rány, PROSÍM, nepište, že mám nastražit jed nebo zavolat deratizátora, ani žádnou podobnou hovadinu, protože to prostě nepadá v úvahu, tečka. Jinak budu ale vděčný za jakýkoli nápad!!!

Lovci vysypali z rukávu obvyklý seznam podezřelých, tentokrát s norkem jako jednoznačným favoritem, a na seřazené kostry měli stejný názor jako doktor Dolittle. Pokud ale šlo o způsob řešení, byli mnohem drsnější než diskutující na předešlých fórech. Do několika hodin jeden chlapík Patovi napsal: Vyser se na nějaký pastičky na myši. Jestli se s tím nechceš mazlit, musíš pořídit skutečný náčiní. Potřebuješ pořádnou past. Koukni sem.

Odkaz vedl na e-shop, kde bylo něco jako ráj pro lovce kožešin – stránky a stránky plné pastí na všechno možné od myší po medvěda a pro všechny od milovníků zvířat po regulérní sadisty, každá popsaná láskyplnou, sotva srozumitelnou hantýrkou. Máš tři možnosti. 1. Můžeš pořídit klecovou past, to jsou ty, co vypadaj jak drátěnej koš. Zvířeti neublíží. 2. Anebo železa, ty nejspíš znáš z filmů. Ale pozor – chycený zvíře dokáže dělat pořádnej brajgl, záleží na tom, co chytíš. Jestli tím nechceš prudit manželku nebo děti, tak na to možná radši zapomeň. 3. Anebo smrtící past. Zlomí zvířeti vaz a rovnou ji oddělá. Ať vybereš, jakou chceš, potřebuješ průměr čelistí nějakých deset centimetrů. Hodně štěstí. A pozor na prsty.

Pat zareagoval nadšeně – další naděje mu viditelně vlila novou krev do žil. Kámo, tisíceré díky, tohle je moje záchrana, máš to u mě. Myslím, že pořídím ta železa – možná to bude znít divně, ale nechci tu potvoru zabít, aspoň dokud si ji neprohlídnu. Mám právo si s ní popovídat z očí do očí, po tom všem. Ale když vzpomenu, co mě to stálo nervů, tak zároveň nepřekypuji ani ochotou nějak příliš se zabývat tím, abych jí náhodou nezkřivil ani vlásek na hlavičce! Upřímně, říkám si spíš, leda tak nasrat, už jsem si toho od ní vyžral tolik, že pro změnu dám teď něco vyžrat já jí a nebudu se s ní párat, no ne?

Richie zvedl obočí. „Roztomilý.“

Skoro jsem zalitoval, že jsem neodolal pokušení a nenechal celou tu záležitost na Kieranovi. „Lovci používají železa odjakživa,“ řekl jsem. „To z nich ještě nedělá sadistický psychopaty.“

„Pamatuješ, co říkal Tom, ne? Můžeš pořídit past, co zvířeti moc neublíží, co ho nezmrzačí, jenže Pat si takovou nevybral. Tom říkal, že stojej o pár liber víc; myslel jsem, že proto. Ale teďka…“ Richie nasál vzduch mezi zuby a zakroutil hlavou. „Myslím, že jsem byl vedle, kámo. O prachy mu nešlo. Pat chtěl, aby to zvíře trpělo.“

Sjel jsem o stránku níž. Někdo jiný mu to rozmlouval: Používat železa doma je dost blbej nápad. Ještě si to nech projít hlavou. Co pak s tím zvířetem uděláš?? Fajn, chceš si ho prohlídnout, ale co pak?? Nemůžeš ho jenom tak popadnout a vyhodit ven, jestli nechceš přijít o ruku. V lese ho prostě zastřelíš, ale doma na půdě bych ti to nedoporučoval. I kdyby tvoje stará byla hotovej anděl… ženský nebývaj z prostřelenýho stropu bůhvíjak nadšený.

Pata to nijak zvlášť z konceptu nevyvedlo. Upřímně, máš pravdu, vlastně jsem doteď ani nepřemýšlel o tom, co s tím udělám, až se to chytí! Myslel jsem zatím jenom na ten pocit, až přijdu nahoru a ono to tam bude – přisámbohu ani nepamatuju, kdy jsem se naposledy na něco tak těšil, cítím se jako kluk, co se nemůže dočkat Vánoc! Vlastně ani nevím, co pak udělám. Kdybych to chtěl zabít, tak bych tomu možná mohl něčím těžkým rozbít hlavu?

„‚Něčím těžkým rozbít hlavu,‘“ zopakoval Richie. „Jako ji někdo rozbil Jenny.“

Četl jsem dál. Anebo kdybych se rozhodl, že to nechám běžet, mohl bych počkat, až to zeslábne, aby to na mě nezaútočilo, pak to zabalit třeba do deky + odvézt to do kopců + vypustit to tam, ne? Jak dlouho by mohlo trvat, než to přestane být nebezpečné? Třeba pár hodin nebo pár dní? Přeběhl mi mráz po zádech. Cítil jsem na sobě Richieho pohled – Pat, náš pilíř společnosti, tu snil o tom, jak přímo nad hlavami své rodinky nechá několik dní umírat zvíře. Radši jsem se na Richieho ani nedíval.

Chlápek, který mu železa vymlouval, stále ještě měl své pochybnosti: Těžko říct. To záleží na hromadě věcí. Na tom, co je to za zvíře, kdy naposled žralo/pilo, jak moc mu železa ublíží, jestli se pokusí uhryzat si nohu. A i když bude vypadat neškodně, může se ještě naposled probrat, až ho budeš vytahovat, a vyhryznout ti pořádnej kus masa. Vážně, brácho… jedu v tomhle už dost dlouho a říkám ti, že je to nápad na hovno. Pořiď místo želez něco jinýho.

Pat odpověděl až po několika dnech. Pozdě, objednáno! Nakonec jsem, lidi, vybral něco kapku většího, než jste mi doporučovali. Řekl jsem si, ále co, radši budu hrát na jistotu, no ne? Ksichtíky, slzící smíchy. Teď už zbývá jen počkat, až se to chytí + rozhodnout se, co potom s tím. Nejspíš to budu chvilku pozorovat + ono už mě něco napadne.

Tentokrát na mě Richie nepohlédl. Tentýž skeptik Pata upozornil, že tady nejde o žádnou zábavu. Poslyš, železa nejsou žádný mučidlo. Každej slušnej lovec zvíře vysvobodí, jakmile to jde. Hele, brácho, je to sice průser, ale ať už ti v baráku běhá, co chce, v životě jsou i horší věci.

Pata to nerozhodilo. Jasně, jenže tenhle průser mě pálí zrovna teďka, chápeš? Kdo ví, možná že až to zvíře uvidím, bude mi ho líto. Ale dost o tom pochybuju. Synovi jsou tři roky, párkrát to zaslechl, je to statečný kluk, jen tak něčeho se nepoleká, ale z tohohle má hrůzu. Dneska mi říkal: Tati, ty bys to ale dokázal zastřelit flintou, že jo? Co jsem mu na to měl říct? Ne, synku, já toho šmejda ještě ani neviděl? Odpověděl jsem: Jasně že dokázal. Takže ano, nějak se dost špatně vžívám do představy, že tu bestii polituju, ať to bude, co to bude. V životě jsem nikomu vědomě neublížil (no, mladšímu bráchovi, když jsme byli děti, ale kdo ne, že?), jenže tohle je něco jiného. A jestli to nechápeš, nemáme se o čem bavit.

Než past dorazila, chvíli to trvalo. Pětadvacátého srpna se ozval znovu: Takže mám menší problém (tedy vlastně dost velký problém). Ta potvora se dostala z půdy mezi zdi a běhá dole někde za sádrokartonem. Nejdřív jsem ji slyšel v obýváku, vždycky jenom na jediném místě vedle pohovky, tak jsem tam udělal ve zdi díru + namířil na ni chůvičku. Nic, jenom se přesunula do zdi v předsíni – když jsem tam dal další chůvičku, přestěhovala se do kuchyně – atd. atd. atd. Přisámbohu jako by si ze mě dělala blázny – já vím, že je to nesmysl, ale prostě to tak vypadá. V každém případě má ta bestie čím dál větší kuráž. Říkám si, že je to svým způsobem dobře, protože když vyleze ze zdi ven, budu si ji moct prohlídnout. Co myslíte, nemůže to na nás zaútočit??

Chlápek, který mu poslal odkaz na e-shop s loveckými pastmi, byl ohromen. Kristova noho! Díry ve zdi? Tvoje stará musí mít svatozář. Kdybych řek tý svý, že doma rozmlátím zeď, moh bych se rovnou pakovat.

Pata to potěšilo – řada křenících se zelených ksichtíků. Jo, kámo, moje žena je poklad, to je fakt. Jedna z milionu. Ale dvakrát nadšená z toho tedy není, zvlášť když POŘÁD JEŠTĚ NESLYŠELA to nejhorší, jenom občas nějaké zaškrábání, což klidně mohla být jenom myš, straka nebo něco podobného. Ale říkala, fajn, když myslíš, že je to nutné, tak do toho. Teď už chápete, proč MUSÍM tu potvoru dostat? Kvůli ní, zaslouží si to. Spíš by si zasloužila celý kožich, a ne jenom jednoho polochcíplého norka, ale snad pro ni dokážu udělat aspoň tohle, když už se nezmůžu na nic lepšího!

„Koukni na ty časy,“ řekl Richie tiše. Prstem jel po monitoru a ukazoval na časové údaje uvedené u příspěvků. „Pat je noční pták, co?“ Fórum ukazovalo čas na západním pobřeží USA. Musel jsem si to v hlavě přepočítat: Pat byl na fóru ve čtyři ráno.

Skeptik chtěl vědět: Co je to za hovadinu, s těma chůvičkama? Hele, já těmhle cajkům moc nerozumím, ale na chůvičky se přece nedá nahrávat, nebo jo? Takže jestli si zrovna odskočíš na hajzl, může si to zvíře klidně tancovat na půdě polku a ty budeš mít pech. Proč si nepořídíš videokameru a nezkusíš to fakticky natočit?

Pat z téhle rady příliš nadšený nebyl. Protože já NECHCI nic „fakticky natáčet“, chápeš? Já to faktické zvíře chci fakticky chytit ve svém faktickém domě a chci ho fakticky ukázat své faktické ženě. Záběrů zvířat je plné YouTube. Já potřebuju TO ZVÍŘE. A rozhodně jsem nestál o tvůj posudek mého technického vybavení, pouze o radu, co mám dělat, když mi to tu začalo běhat ve zdech. Pokud nemáš zájem mi s tím poradit, v pořádku, je to tvoje právo a jsem si jistý, že je spousta jiných diskusí, na kterých můžeš svoji genialitu uplatnit.

Chlapík přes železa se ho snažil uklidnit. Hele, kámo, na to kašli, že to běhá ve zdech. Prostě ty díry zadělej a pusť to z hlavy, než budeš mít ty železa. Bez nich budeš tak akorát chcát proti větru. Takže klídek a počkej si.

Pat se netvářil, že by ho to příliš přesvědčilo. Jo, možná. Budu informovat. Díky.

„Jenže ty díry nezadělal,“ řekl Richie. „Kdyby přes ně dal drátěný pletivo nebo něco, byly by kolem díry od hřebíků. Nechal je, jak byly.“ Zbytek zůstal nevyřčený: Patovy priority se v jistém okamžiku posunuly.

„Třeba před ně postavil nábytek,“ namítl jsem. Richie neodpověděl.

Posledního srpna Patova past konečně dorazila. Dneska přišla!!! Je to nádhera. Vybral jsem takovou tu starou klasiku, co má zuby – k čemu past, pokud nevypadá jako ty z filmů, na které jsme koukali jako kluci? Nejradši bych si tu s ní sedl a hodiny se s ní mazlil jako nějaký padouch z Jamese Bonda – další rozesmáté ksichtíky –, ale spíš radši pohnu a dám ji na půdu, než se vrátí manželka. Není z toho nápadu zrovna nadšená + ta past vypadá dost nebezpečně, což je podle mě jenom dobře, ale manželka by na to mohla mít jiný názor! Poradíte někdo něco?

Pár lidí napsalo, aby se s tím nikde moc nechlubil – železa jsou zjevně ve většině civilizovaného světa zakázaná. Napadlo mě, jak to, že vůbec prošla celní kontrolou. Prodejce je nejspíš označil jako „starožitnost“ a pak už jen držel palce.

Pat se netvářil, že by ho to zneklidnilo. No já to risknu – pořád je to ještě můj dům (než mi ho banka zabaví) a můžu si tu klást pasti podle libosti. Dám vědět, jak jsem pochodil. Už se nemůžu DOČKAT. Byl jsem tak unavený, že mi smysly vypovídaly službu. Slova vyskakovala z monitoru a přímo mi zněla v uších, pronášená mladým, odhodlaným a vzrušeným hlasem. Přistihl jsem se, jak se nakláním blíž, abych je slyšel.

Znovu se ozval až po týdnu, ale tentokrát už zdaleka tak nadšeně nezněl. Takže, zkusil jsem syrové mleté maso, nic. Dokonce jsem zkusil biftek, protože je krvavější, tak jsem si říkal, že by to mohlo pomoct, ale kdepak. Nechal jsem ho tam tři dny, aby pěkně zasmrádnul a rozložil se, nic. Tak trochu začínám mít strach – netuším, co budu k čertu dělat, jestli to neklapne. Příště zkusím živou návnadu. Vážně, lidi, držte mi, prosím vás, palce.

A další divná věc. Když jsem šel dneska ráno nahoru pro ten biftek (než zasmrádne natolik, že ho ucítí žena, což by se jí moc nelíbilo), na půdě v rohu jsem našel na hromádce šest hladkých oblázků, jako jsou na pláži, a tři mušle, staré, bílé, vysušené. Vím na 110 %, že to tam předtím nebylo. Kde se to tam do hajzlu vzalo?“

Na nikoho na fóru to zjevně žádný velký dojem neudělalo. Obecně byli všichni toho názoru, že tomu Pat věnuje už příliš mnoho času a příliš to prožívá, a komu je co po tom, jak se na jeho půdu dostalo pár kamínků? Skeptik chtěl vědět, z jakého důvodu tahle sága vlastně ještě vůbec pokračuje: Hele, kámo, vážně nechápu, proč z toho děláš nekonečnej seriál. Dej tam nahoru nějakej zatraceně silnej jed, zajdi si na pivo a pusť to celý z hlavy. Tos měl udělat už dávno. Máš snad nějakej závažnej skrytej důvod, proč se ti do toho nechce?

Pat odpověděl ve dvě ráno a vřelo to v něm jako v papiňáku. Fajn, chceš znát důvod, proč tam nechci dávat jed, tak tady ho máš. Moje žena mě má za blázna, jasný? Říká sice pořád dokola: Kdepak, nemám tě za blázna, jseš jenom přetažený, to bude zase v pořádku, ale já ji znám + poznám to na ní. Ona to nechápe, sice se snaží, ale stejně si myslí, že jsem si to celé vyfantazíroval. Já jí to zvíře musím ukázat. I kdyby ty zvuky slyšela, to už teďka nic neřeší, musí to VIDĚT živé, z masa a kostí, aby jí došlo, že a) jsem si to nevymyslel, nebo b) že zbytečně nezmatkuju kvůli myši nebo podobné kravině. Jinak ode mě odejde a děti vezme s sebou. A TO ZA ŽÁDNOU CENU NEDOPUSTÍM!!! Ona + děti jsou to jediné, co mám. Když tam dám jed, tak to zvíře někam zaleze a zdechne + žena se nikdy nedozví, že skutečně existovalo, bude si jenom myslet, že mi strašilo ve věži + už to přešlo + bude pořád čekat, kdy mi znovu začne hrabat. Je mi jasné, co mi na to řekneš, takže JO, přemýšlel jsem i o tom, že zatluču tu díru pod okapem a pak nastražím jed, jenže co kdyby ten šmejd zrovna byl venku a odtáhnul do hajzlu jednou pro vždy???? Pokud tě tedy zajímá, proč nechci dát na půdu jed, tak protože svoji rodinu miluju. A teď TÁHNI DO HAJZLU.

Ozvalo se slabé zasyčení Richieho dechu, který se vedle mě nakláněl blíž, ale nikdo z nás nezvedl zrak. Skeptik odpověděl smajlíkem obracejícím oči v sloup; kdosi jiný poslal smajlíka ťukajícího si na čelo; někdo další radil Patovi, že to chce strčit nohy do ledové vody. Chlapík přes železa jim všem řekl, ať si dají odchod: Lidi, přestaňte s tím. Já se chci dozvědět, jak to dopadne. Když ho naštvete, tak už se tu neukáže. Pat-rone, nevšímej si těch mamlasů. Doma je neučili slušnýmu chování. Zkus to s nějakou tou živou návnadou, mohlo by to zabrat. Norek zabíjí s oblibou. Jestli je to norek, tak určitě neodolá. Pak dej vědět, jak to dopadlo.

Pat zmizel. Několik následujících dní se v diskusi žertovalo na téma, že „chlapík přes železa“ nejspíš odletěl do Irska, aby tu potvoru chytil osobně, a poměrně neomaleně se tu spekulovalo o Patově duševním zdraví a jeho manželství (Tohle magoření, to je důvod, proč žiju sám) a potom diskuse utichla. Byl jsem tak unavený, že mé myšlenky postrádaly smysl – na jeden chaotický zlomek vteřiny mě dokonce napadlo, že pokud Pat neodpoví, měli bychom na něj zajet do Ztraceného Přístavu dohlídnout. Vzal jsem láhev s vodou a přitiskl si ji studeným koncem na krk.

O dva týdny později, dvaadvacátého září, byl Pat zpátky, a to v mnohem žalostnějším stavu. PROSÍM ČTĚTE!!! Chvilku mně trvalo, než jsem sehnal živou návnadu – nakonec jsem zajel do zverimexu + koupil myš. Přilepil ji na takovou tu lepicí pastičku + dal ji do želez. Chudák malá pištěla hrůzou, bylo mi z toho hrozně, jenže na city už se teď ohlížet nemůžu, že jo?? Koukal jsem na monitor prakticky CELOU NOC, KAŽDOU VTEŘINU – přísahám na hrob své matky, že jsem zavřel oči jenom na nějakých dvacet minut kolem 5 hod. ráno, ne schválně, ale byl jsem grogy + prostě jsem odpadnul. Když jsem se probudil, BYLA PRYČ. Myš + lepicí pastička, obě PRYČ. Železa vůbec NEBYLA SKLAPNUTÁ, byla POŘÁD NATAŽENÁ. Hned jak manželka odvezla ráno děti do školy, šel jsem se nahoru podívat + jasně, past byla otevřená + po myši/lepicí pastičce NIKDE ANI STOPY. Co to má do hajzlu znamenat??!!? Kdo tohle mohl do prdele udělat??? A co mám jako do hajzlu teďka dělat??? ženě to ani říc nemůžu, ta by to nepochopila – kdybych jí to řekl, bude si myslet, že jsem se zbláznil. CO MÁM DĚLAT????

Zaplavila mě náhlá vlna stesku po té chvíli před třemi dny, kdy jsme se poprvé procházeli po domě Spainových, já se domníval, že Pat byl ztroskotanec, který měl ve zdech za sádrokartonem zašité drogy, a Dina stále ještě spokojeně připravovala sendviče pro kravaťáky. Pokud jste v téhle práci dobří, a to já jsem, pak každý krok ve vyšetřování vraždy vás vede jedním a tím samým směrem: k nastolení řádu. Na začátku před námi leží hromada střepů a z nich teprve skládáme obraz, který nakonec vyneseme celistvý, úplný a jasný ze tmy na denní světlo. Nic jiného se za vším tím papírováním a politikou neskrývá; přesně tohle je střízlivá, vyzařující podstata naší práce, kterou celou svou bytostí miluju. Tenhle případ byl však jiný. Odvíjel se pozpátku a strhával nás s sebou jako zuřivý proud při odlivu. Každý krok nás unášel hlouběji a hlouběji do černého chaosu, zamotával nás pevněji do pavučin šílenství a táhl nás dolů.

Doktor Dolittle a kybernetik Kieran se bavili náramně – šílenství vám vždycky připadne jako prima dobrodružství, pokud v něm můžete jen tu a tam smočit palec, pokochat se vším tím bordelem, potom ze sebe smýt reziduum v bezpečí svého roztomilého, spořádaného bytečku a namířit si to do hospody povykládat o té prima husťárně kamarádům. Já se bavil o dost méně než oni. Do myšlenek se mi čile vkrádal stísněný pocit, že Dina možná měla ohledně tohoto případu svůj díl pravdy, i když jinak, než myslela.

Většina lovců už na Pata a jeho ságu rezignovala – další smajlíky ťukající si na čelo, někdo chtěl vědět, jestli náhodou není v Irsku zrovna úplněk. Pár si jich z něj začalo dělat šoufky: A do hajzlu, kámo, nejspíš to bude jedna z těchhle potvor!!!! V žádným případě nesmí přijít do kontaktu s vodou!!! A následoval odkaz na obrázek gremlina s vyceněnými zuby.

Chlapík přes železa se stále snažil Pata uklidňovat. Nevzdávej to, Pat-rone. Ber to z tý lepší stránky. Teď už aspoň víš, po jaký návnadě to jde. Příště ji akorát pevně přivaž. Jseš blízko cíle.

Ještě něco mě napadlo. Nechci na nikoho házet vinu, jenom tak přemejšlím – jak starý jsou ty tvý děti? Nejsou třeba ve věku, kdy už by je mohlo napadnout dělat si z táty prdel?

Pat odpověděl druhý den ve 4.45 ráno: V pořádku. Díky, kámo, já vím, že se mi snažíš pomoct, ale s tou pastí to prostě nefunguje. Vůbec nemám potuchy, co teď. Řekl bych, že jsem v hajzlu.

A tím to haslo. Účastníci diskuse ještě chvíli hráli hru „Cože to má Pat-ron na půdě?“ – objevovaly se tu obrázky sněžného muže, skřítků, Ashtona Kutchera, nevyhnutelné rickrollování. Když se pobavili do sytosti, diskuse ustala.

Richie se narovnal, mnul si ztuhlý krk a úkosem na mě pohlédl. „Tak to bychom měli,“ řekl jsem.

„Jo.“

„Co si o tom myslíš?“

Hryzal si pěst a zíral na monitor, ale nečetl; usilovně přemýšlel. Po chvíli se dlouze nadechl. „Myslím si to, že Patovi šplouchalo na maják. Teď už je vlastně fuk, jestli na půdě něco bylo, nebo ne. Ať tak nebo tak, začalo mu slušně hrabat.“

Jeho hlas zněl bezelstně, vážně, skoro smutně. „Byl vynervovanej,“ řekl jsem. „To nemusí nutně znamenat to stejné.“

V hloubi duše jsem věděl, že hraju ďáblova advokáta. Richie zakroutil hlavou. „Ne, kámo. Ne. Tady tohle,“ – zaťukal nehtem z boku na monitor – „to není ten samej chlap jako v létě. V červenci, na tom fóru pro kutily a zahrádkáře, šlo Patovi hlavně o to, aby ochránil Jenny a děti. Ale tady už kašle na to, jestli tím vyděsí Jenny, kašle na to, jestli se ta bestie vrhne na děti, jde mu akorát o to, aby ji dostal. A pak má v plánu ji nechat chycenou v železech – v železech, který vybral speciálně proto, aby jí ublížily co nejvíc – a pozorovat ji, jak umírá. Nevím, jak by to nazvali doktoři, ale nemá to v hlavě v pořádku, kámo. Nemá.“

Ta slova mi v hlavě zněla jako ozvěna. Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněl proč: pouhé dvě noci zpátky jsem to samé říkal Richiemu ohledně Conora Brennana. Nebyl jsem schopen zaostřit zrak; monitor padal na stranu jako nějaké těžké břemeno, které případ rozhoupávalo nebezpečně do stran. „Ne,“ odpověděl jsem. „Já vím.“ Lokl jsem si vody; příjemně chladila, ale zanechávala na jazyku silnou pachuť rzi. „Ale ani to z něj automaticky nedělá vraha. O tom, že by byl schopnej ublížit ženě nebo dětem, tam není ani slovo, naopak, píše, že je miluje. Proto chce dostat to zvíře: podle něj je to jedinej způsob, jak může rodinu ochránit.“

„‚Je mojí povinností se o ni postarat.‘ To napsal na tom fóru pro kutily a zahrádkáře,“ řekl Richie. „Kdyby měl pocit, že už to nezvládá…“

„‚Co mám teď do hajzlu dělat?‘“ Věděl jsem, co následovalo. Ta myšlenka mi rotovala v břiše a žaludek se mi ztěžka zvedal, jako by voda, které jsem se napil, byla zkažená. Zavřel jsem prohlížeč a sledoval, jak monitor zasvítí mdlou, nevinnou modří. „Ty telefonáty dokončíš později. Potřebujeme si promluvit s Jenny Spainovou.“

Byla sama. Pokoj působil téměř letně: byl jasný den a někdo maličko pootevřel okno, takže si vánek pohrával s žaluziemi a pach dezinfekce zeslábl na jemnou vůni čistoty. Jenny ležela podepřená polštáři, hleděla na posunující se obrazec slunečního světla a stínů na zdi, ruce uvolněné a nehybné na modré přikrývce. Bez makeupu vypadala mladší a nenápadnější než na svatebních fotografiích a tak nějak méně tuctově, neboť nyní jí v obličeji byly vidět drobné zvláštnosti – znaménko krásy na nezafačované tváři, nepravidelný horní ret, díky němuž vypadala, jako by se měla každou chvíli pousmát. Nebyl to nijak nevšední obličej, ale měl v sobě jakousi ladnou čistotu, která ve vás vyvolávala představu letního grilování na zahradě, zlatých retrieverů, fotbálku na čerstvě posečeném trávníku, a mě vždy lákala přitažlivost všednosti, snadno přehlédnutelná, nekonečně výživná krása obyčejnosti. Kdesi cosi pípalo, zlehka a pravidelně, a téměř to uklidňovalo.

„Paní Spainová,“ řekl jsem. „Nevím, jestli si na nás pamatujete: detektiv Michael Kennedy a detektiv Richard Curran. Mohli bychom s vámi na pár minut mluvit?“

Jennyiny oči, zarudlé a napuchlé, si prohlížely naše tváře. Podařilo se mi ovládnout a nehnul jsem brvou. „Ano. Pamatuju. Myslím… ano. Pojďte dál.“

„Nikdo tu dnes s vámi není?“

„Fiona je v práci. Máma šla na prohlídku kvůli krevnímu tlaku. Za chvíli bude zpátky. Nic mi nechybí.“

Hlas jí zněl stále ochraptěle a zastřeně, ale když jsme vešli, rychle na nás pohlédla – hlava jí začínala sloužit, pánbůh s ní. Vypadala klidně, ale nedokázal jsem říct, jestli to byla otupělost z šoku, či křehká glazura vyčerpání. „Jak se cítíte?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla. Jennyina ramena se pohnula, jako by je chtěla pokrčit. „Bolí mě hlava. A obličej. Dávají mi analgetika. Myslím, že mi pomáhají. Zjistili jste něco o tom, co se stalo?“

Fiona tedy držela jazyk za zuby, což bylo dobře, ale bylo to zajímavé. Střelil jsem po Richiem varovný pohled – nechtěl jsem se o Conorovi zmiňovat, aspoň dokud bude Jennyina mysl tak zpomalená a zastřená, že by její reakce byla k ničemu –, ale soustředil se na slunce probleskující žaluziemi a čelist měl pevně zaťatou. „Sledujeme ve vyšetřování určitou linii,“ odpověděl jsem.

„Linii? Jakou linii?“

„Budeme vás včas informovat.“ U postele stála dvě křesílka se zmačkanými polštářky v opěradlech, jak se tu na nich Fiona a paní Raffertyová pokoušely spát. „Můžete nám říct něco víc o pondělní noci? Třeba i nějakou úplnou drobnost?“

Jenny zakroutila hlavou. „Nevzpomínám si. Snažím se, pořád se snažím si vzpomenout… ale jednou nejsem schopná přemýšlet kvůli lékům, podruhé mě zase strašně bolí hlava. Možná že až mi vysadí analgetika a pustí mě – až budu doma… Nevíte kdy…?“

Při představě, jak vchází do toho domu, se mi sevřelo hrdlo. Budeme si muset promluvit s Fionou, aby najala úklidovou firmu, aby vzala Jenny k sobě, nebo nejraději obojí. „Je mi líto,“ řekl jsem, „ale o tom nemáme žádné informace. A co předtím? Nevzpomenete si, jestli se v poslední době nestalo něco zvláštního – něco, co vás znepokojilo?“

Další zakroucení hlavou. Většinu tváře jí zakrývaly obvazy; bylo těžké v ní číst. „Když jsme spolu mluvili naposledy,“ pokračoval jsem, „nakousli jsme, že se k vám někdo během posledních pár měsíců několikrát vloupal.“

Jenny se ke mně obrátila a já v jejím pohledu zachytil jiskru ostražitosti: věděla, že tu něco nehraje – řekla Fioně jen o jednom vloupání –, ale nemohla přijít na to, co. „Ano? A jak to s tím souvisí?“

„Musíme prověřit, jestli ta vloupání nemají nějakou spojitost s vaším napadením,“ odpověděl jsem.

Jenny svraštila obočí. Možná se vznášela kdesi v oblacích polovičního transu, ale jistá ztuhlost prozrazovala, že se i přes zamlženou mysl ze všech sil snaží přemýšlet. Po celé minutě téměř přezíravě odpověděla: „Jak jsem vám řekla. Nic to nebylo. Upřímně řečeno, nejsem si vlastně ani jistá, jestli se do domu skutečně někdo vloupal. Nejspíš ty věci někam zašantročily děti.“

„Mohla byste nám to říct přesně?“ zeptal jsem se. „Datum, hodinu, kdy jste si všimla, že vám něco chybí?“ Richie už vytahoval blok.

Netrpělivě na polštáři pohnula hlavou. „Panebože, nepamatuju se. Někdy, co já vím, v červenci? Uklízela jsem a chyběla propiska a pár plátků šunky. Nebo jsem si to aspoň myslela. Byli jsme všichni celý den pryč, tak jsem se jenom lekla, jestli jsem třeba nezapomněla zamknout a někdo se nedostal dovnitř – v jednom z těch prázdných domů bydlí squateři a občas se potloukají kolem. To je všechno.“

„Fiona říkala, že jste z toho obvinila ji, protože měla klíče.“

Jenny zvedla oči ke stropu. „Už jsem vám říkala, že Fiona všechno zveličuje. Já ji z ničeho neobvinila. Jenom jsem se jí zeptala, jestli u nás nebyla, protože nikdo jiný klíče neměl. Odpověděla, že ne. Tím to pro mě haslo. Já bych to nedramatizovala.“

„Místní policii jste nevolala?“

Jenny pokrčila rameny. „A co bych jim řekla? ‚Nemůžu najít propisku a někdo snědl pár plátků šunky z ledničky‘? Vysmáli by se mi. Vysmál by se mi úplně každý.“

„Vyměnila jste zámky?“

„Změnila jsem kód alarmu, pro jistotu. Nechtělo se mi měnit všechny zámky, když jsem si ani nebyla jistá, jestli tam někdo vůbec byl.“

„Ale ty incidenty se opakovaly i poté, co jste změnila kód alarmu,“ řekl jsem.

Zvládla se maličko zasmát, dost křehce na to, aby se smích roztříštil o vzduch. „Panebože, incidenty? Nejsme přece ve válečné zóně. Vy to říkáte, jako by nám někdo hodil do obýváku bombu.“

„Možná mám špatné informace,“ řekl jsem klidně. „Co přesně se tedy stalo?“

„Už si nevzpomínám. Nic zásadního. Nemohlo by to počkat? Hlava mě bolí jako střep.“

„Potřebujeme už jenom pár minut, paní Spainová. Mohla byste mi to podrobně popsat?“

Jenny si opatrně sáhla zezadu na hlavu a stáhla obličej bolestí. Cítil jsem, jak Richie posunul nohy a podíval se na mě, připraven se zvednout, ale já se ani nehnul. Je to zvláštní pocit, když na vás oběť něco hraje; člověku je proti srsti koukat na raněnou bytost, které bychom měli pomoci, a vidět přitom nepřítele, jehož je třeba přelstít. Mně to vyhovuje. Vždycky dám přednost takovéto výzvě před záplavou surové bolesti.

Po chvíli nechala Jenny ruku klesnout zpět do klína. „Šlo jenom o drobnosti. Třeba párkrát byly závěsy v obýváku roztažené jinak – vždycky když je roztáhnu a svážu, tak je nahoře narovnám, aby se potom rozhrnuly rovnoměrně, ale párkrát jsem je našla celé zamotané. Chápete? Nejspíš si v nich jenom děti hrály na schovávanou, nebo…“

Při zmínce o dětech zatajila dech. „Ještě něco?“ řekl jsem rychle.

Jenny pomalu vydechla a znovu se uklidnila. „Jenom… podobné maličkosti. Mám doma na stole vždycky svíčku, aby to tam hezky vonělo – mám je schované ve skříňce v kuchyňské lince, různé vůně, a jednou za pár dní ji vždycky vyměním. Jednou v létě, možná v srpnu, jsem chtěla vytáhnout tu s vůní jablka a byla pryč – a já vím, že jsem ji tam ještě předchozí týden měla. Pamatuju se, že jsem ji tam viděla. Ale Emma měla tu jablečnou vždycky ráda; třeba si s ní šla hrát na zahradu nebo tak něco a zapomněla ji tam.“

„Ptala jste se jí?“

„Nepamatuju se. Je to už spousta měsíců. Nebylo to nic důležitého.“

„To by mě docela znepokojilo,“ řekl jsem. „Vy jste neměla strach?“

„Ne. Neměla. I kdyby to byl opravdu zloděj, tak bral jenom svíčky nebo šunku, a to není nic hrozného, ne? Říkala jsem si, že pokud tam někdo opravdu byl, tak nejspíš jenom nějaké dítě od sousedů – pár jich tam po okolí divočí; řvou jako paviáni, hází po vás, když kolem jedete autem. Napadlo mě, že k nám možná vlezlo některé z nich, aby se vytáhlo před ostatními. Ale nejspíš ani to ne. V domácnosti se prostě pořád něco ztrácí. To máte volat policii pokaždé, když se vám při praní ztratí ponožka?“

„Takže jste nevyměnila zámky, ani když se ty incidenty opakovaly?“

„Ne. Pokud k nám někdo opravdu chodil, jenom pokud, tak jsem ho chtěla spíš chytit. Nechtěla jsem, aby se jenom posunul o dům dál; chtěla jsem mu to zarazit jednou provždy.“ Při té vzpomínce zvedla Jenny bradu a v očích jí to zajiskřilo odhodláním a bojovností; tuctovost byla ta tam a vyzařoval z ní temperament a síla. S Patem se k sobě dobře hodili – oba byli bojovníci. „Po nějaké době jsem při odchodu už schválně ani nezapínala alarm – aby tam ten někdo mohl vlézt bez problémů a já ho chytila, až se vrátím. Vidíte? Nebála jsem se.“

„Rozumím,“ řekl jsem. „Kdy jste o tom řekla Patovi?“

Jenny pokrčila rameny. „Neřekla.“

Čekal jsem. Po chvíli dodala: „Prostě neřekla. Nechtěla jsem ho tím obtěžovat.“

„Já vám nechci sahat do svědomí, paní Spainová, ale přijde mi to dost podivné. Copak byste se necítila bezpečněji, kdyby o tom Pat věděl? A nebylo by to bezpečnější i pro něj?“

Pokrčení rameny, při kterém sebou trhla bolestí. „Měl i tak dost problémů.“

„Například?“

„Vyhodili ho z práce. Snažil se ze všech sil sehnat si novou, ale nedařilo se mu to. Byli jsme… netopili jsme se v penězích. Pata to deprimovalo.“

„Nic jiného?“

Další pokrčení rameny. „Vám to přijde málo?“

Znovu jsem vyčkával, ale tentokrát se k ničemu neměla. „Našli jsme u vás na půdě past,“ řekl jsem. „Past na zvířata.“

„Panebože. Tak tohle myslíte?“ Znovu ten smích, ale tvář jí na okamžik oživilo i cosi bolestivého – snad hrůza či vztek. „Pat si myslel, že nám možná po domě běhá lasice nebo liška. Umíral touhou to chytit. Vyrostli jsme ve městě, takže jsme byli u vytržení i z králíků dole v písečných dunách, když jsme se sem nastěhovali. Chytit skutečnou živou lišku, z toho by byl v sedmém nebi.“

„A chytil něco?“

„Panebože, kdepak. Ani nevěděl, na co by to měl chytat. Jak říkám, jsme městské děti.“

Její hlas zněl večírkově bezstarostně, ale prsty zatínala do přikrývky. „A ty díry ve zdech?“ zeptal jsem se. „Říkala jste, že jste něco spravovali. Mělo to něco společného s tím hranostajem?“

„Ne. Tedy možná trochu, ale spíš ne.“ Jenny sáhla po sklenici s vodou na nočním stolku a dlouze se napila. Viděl jsem, že se snaží usilovně přemýšlet. „Ty díry se tam udělaly samy. Ty domy… mají špatné základy. Ve zdech se občas udělá díra. Pat je chtěl zadělat, ale nejdřív chtěl uvnitř něco spravit… možná něco s elektrikou? Už se nepamatuju. Těmhle věcem nerozumím.“ Vrhla na mě sebekritický pohled, hotová bezmocná ženuška. Ani jsem nehnul brvou. Pak dodala: „A napadlo ho, že kdyby třeba ten hranostaj, nebo co to bylo, slezl dutinou ve stěnách dolů, tak bychom ho mohli chytit. To je všechno.“

„A vám to nevadilo? Že máte rozbité zdi a že máte možná v domě nějaké zvíře?“

„Ani ne. Abych byla upřímná, ani na vteřinu jsem nevěřila tomu, že je to hranostaj nebo něco většího, jinak bych v domě s dětmi nezůstala. Říkala jsem si, že je to možná pták nebo veverka – děti by byly z veverky nadšené. Tedy, samozřejmě bych byla radši, kdyby se Pat bavil stavbou zahradního domku nebo tak něco, místo aby řešil díry ve zdech,“ – znovu ten smích, tak nucený, až to v uších skoro bolelo – „ale něčím se zabavit musel, že? Tak jsem si říkala, fajn, no a, jsou přece i horší koníčky.“

Mohla mluvit pravdu, mohla to být jen lehce zkreslená verze toho, s čím se Pat svěřil na internetu; neviděl jsem do ní, výhled mi clonilo až příliš mnoho věcí. Richie se ve svém křesílku zavrtěl. „Máme informaci, že Pata ta veverka nebo liška, či co to bylo, dost vyváděla z míry,“ volil opatrně slova. „Můžete nám k tomu něco říct?“

Jenny se ve tváři znovu mihl stín čehosi bolestivého, avšak příliš rychle na to, abych to dokázal definovat. „Jakou informaci? Od koho?“

„To vám zatím nemůžeme říct,“ odpověděl jsem klidně.

„Tak to promiňte, ale vaše informace je mylná. Pokud to máte zase od Fiony, tak tentokrát už jenom nezveličuje, tentokrát už si jednoduše vymýšlí. Pat ani nevěděl určitě, jestli vůbec nějaké zvíře doma máme – anebo to mohly být jenom myši. Dospělého chlapa přece myši z míry nevyvedou. Nebo vás snad ano?“

„Ne,“ připustil Richie s náznakem úsměvu. „Jenom se ptám. Potom jsem se chtěl zeptat ještě na něco. Říkala jste, že Pat se potřeboval něčím zabavit. Co celej den dělal, když přišel o práci? Kromě toho, že spravoval ty zdi?“

Jenny pokrčila rameny. „Hledal si novou práci. Hrál si s dětmi. Hodně chodil běhat – když se zhoršilo počasí, tak už tolik ne, ale v létě dost; je tam pěkné okolí. Dřel jako kůň od chvíle, co jsme dodělali školu; teď si aspoň mohl užít trochu volna.“

Padalo to z ní až příliš snadno, jako by to už předtím někdy odříkávala. „Říkala jste, že ho to deprimovalo,“ řekl Richie. „V jakým smyslu?“

„Jemu hrozně vadilo, že nemá práci. Já vím, že spoustě lidem to nevadí, ale Pat takový není. Byl by mnohem radši, kdyby se mu podařilo sehnat nové místo. Ale uměl se s tím vyrovnat. My věříme v pozitivní myšlení. Celý život se snažíme myslet pozitivně.“

„Jo? Dneska je bez práce spousta chlapů a smiřujou se s tím hodně těžko; není to žádná hanba. Některý maj deprese nebo jsou podrážděný; třeba i začnou kapku chlastat anebo jim častěj ujedou nervy. To je přirozený. Neznamená to, že jsou to padavky nebo že jsou na hlavu. U Pata jste si ničeho takovýho nevšimla?“

Snažil se o stejný důvěrný tón, jakým se mu podařilo přimět mluvit Conora a Goganovy, ale tentokrát to nefungovalo: byl mimo rytmus, v jeho hlase byl zřetelně slyšet nucený tón a místo, aby to Jenny uklidnilo, naopak se nadzvedla na loktech a oči jí jen žhnuly vzteklou modří. „Panebože, ne. Pat měl nervy v naprostém pořádku. Kdo vám tohle…?“

Richie zvedl ruce. „Jenom říkám, že kdyby jo, nikdo by se nemoh divit. To se může stát každýmu z nás.“

„Pat byl v klidu. Potřeboval si jenom najít práci. Nebyl žádný blázen. Stačí vám to? Rozumíte tomu?“

„Já neříkám, že byl blázen. Jenom se ptám: nikdy jste si o něho nedělala starosti? Jako že by si třeba moh ublížit? Nebo třeba ublížit vám? V takovým stresu…“

„Ne! Pat nikdy. Ani náhodou. On… Pat byl… Jak to myslíte? Vy mi tu chcete říct…“ Jenny padla zpátky na polštáře a lapala po dechu. „Nemohli bychom to… nechat na někdy jindy? Prosím?“

Tvář měla znenadání popelavou a propadlou a ruce jí na přikrývce ležely úplně bezvládně – tentokrát nic nehrála. Pohlédl jsem na Richieho, ale byl skloněný nad blokem a nedíval se na mě.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Děkujeme za váš čas, paní Spainová. Prosím, přijměte ještě jednou naši soustrast.“

Neodpovídala. Očí jí otupěly; byla už někde daleko od nás. Zvedli jsme se z křesílek a co nejtišeji jsme vyšli z pokoje. Jak jsem za námi zavíral dveře, slyšel jsem, že Jenny začala plakat.

Obloha venku byla posetá obláčky, slunce svítilo tak akorát, abyste získali mylný dojem, že je vám teplo; přes kopce pluly skvrny světla a stínu. „Co se stalo tam uvnitř?“ zeptal jsem se.

Richie zastrkával blok zpátky do kapsy. „Zvrtal jsem to.“

„Jak to?“

„Kvůli ní. Je na tom mizerně. Vykolejilo mě to.“

„Ve středu jsi tu byl v pohodě.“

Trhl ramenem. „Jo. Možná. Jenže to jsme si ještě mysleli, že to udělal někdo cizí, chápeš? Povědět jí, že to jí a jejich dětem udělal její vlastní muž, to už je silnější kafe… asi jsem doufal, že už to ví.“

„Jestli to udělal. Prosil bych nepředbíhat.“

„Já vím. Prostě jsem… to posral. Promiň.“

Pořád si ještě hrál s blokem. Byl celý bledý a skleslý, jako by čekal, že ho seřvu. Ještě předešlý den by se byl dočkal, ale to ráno jsem měl pocit, že ani nemá smysl plýtvat energií. „O nic nejde,“ řekl jsem. „Stejně ať by řekla cokoli, tak by to neobstálo. Má v sobě tolik analgetik, že jakoukoli její výpověď by nám rovnou smetli ze stolu. Odešli jsme v nejlepším.“

Myslel jsem, že ho tím uklidním, ale výraz ve tváři měl stále napjatý. „Kdy to s ní zkusíme znovu?“

„Až jí lékaři vysadí prášky. Podle toho, co říkala Fiona, by to mělo bejt každou chvíli. Uvidíme zítra.“

„Mohlo by to nějakej čas trvat, než bude ve stavu, kdy bude schopná vypovídat. Viděls ji – prakticky byla v bezvědomí.“

„Je v lepším stavu, než se nám snaží namluvit. Jo, na konci zvadla rychle, ale do tý doby… Jasně, moc jí to nemyslí a má bolesti, ale oproti prvnímu dni je na tom podstatně líp.“

„Mně připadala dost nadranc,“ odpověděl Richie.

Zamířil k autu. „Počkej,“ řekl jsem. Potřeboval chvilku na čerstvém vzduchu a já taky; byl jsem až příliš unavený na to, abych byl schopný si s ním o tom povídat a ještě k tomu bezpečně řídit. „Dáme pět minut pauzu.“

Zamířil jsem k zídce, na které jsme seděli to ráno, když jsme tu byli u pitvy – přišlo mi to, jako by to bylo před deseti lety. Iluze léta zmizela – slunce bylo příliš slabé a nesmělé a vzduch tak ostrý, že se mi prořezával kabátem. Richie se posadil vedle a jezdil se zipem na bundě nahoru a dolů.

„Něco nám zatajuje,“ řekl jsem.

„Možná. Těžko říct, když je tak nadopovaná.“

„Jsem si tím jistej. Až příliš se snaží tvářit, že do té pondělní noci byl život hotová idylka. Ta vloupání, to nic nebylo, Patova kauza se zvířetem, to taky nic nebylo, všechno bylo úplně v pohodě. Pusa jí jela, jako bychom spolu seděli u kafíčka.“

„Některý lidi takhle prostě fungujou. Všecko je vždycky v pohodě. I kdyby bylo úplně všecko v háji, nikdy to nepřiznaj; zatnou zuby, dokola opakujou, že je všecko paráda, a doufaj, že to tak nakonec bude.“

Visel na mně pohledem. Nedokázal jsem potlačit kyselý úšklebek. „To je fakt. Zvyk je železná košile. A máš pravdu, to by mi na Jenny sedlo. Jenže člověk by čekal, že v tomhle případě vyklopí všechno, co ví. Leda by měla zatraceně dobrej důvod držet jazyk za zuby.“

„Jako třeba ten, že si vybavila pondělní noc,“ řekl Richie po chvíli. „Jestli jo, tak to ukazuje na Pata. Kvůli někomu cizímu by si to nechávala pro sebe těžko. Kvůli vlastnímu muži ale dost možná jo.“

„Tak proč tak zlehčuje ta vloupání? A jak to, že z nich nebyla nervózní, jak říká? Každá ženská na světě by něco dělala, kdyby měla podezření, že do domu, kde bydlí se svými dětičkami, má přístup někdo cizí. Leda by moc dobře věděla, kdo to k nim chodí na návštěvu, a neměla s tím problém.“

Richie si okusoval nehet, přemýšlel a mhouřil oči do chabého slunce. Do tváří se mu už vracela barva, ale záda měl stále ztuhlá. „Tak proč by o tom vůbec něco říkala Fioně?“

„Protože zpočátku to nevěděla. Ale slyšel jsi ji: snažila se toho člověka chytit. Co když se jí to podařilo? Anebo co když se Conor vyhecoval a nechal tam pro Jenny vzkaz? Pamatuj, že spolu něco měli. Fiona si sice myslí, že mezi nimi dvěma žádnej milostnej vztah nebyl – nebo to aspoň říká, ale pochybuju, že by o tom něco věděla. Přinejmenším byli kamarádi; blízcí kamarádi, a to dlouho. Kdyby Jenny zjistila, že se tu Conor potlouká, mohlo ji napadnout to kamarádství znovu nakopnout.“

„Aniž by o tom řekla Patovi?“

„Třeba měla strach, že mu rupne v bedně a vymlátí z Conora duši – jen si vzpomeň, měl menší sklony k žárlivosti. A třeba Jenny věděla, že má proč.“ Jak jsem to vyslovil nahlas, projela mnou dávka elektřiny, výboj, který mě skoro zvedl ze zídky. Konečně, a bylo už zatraceně načase, začínal tenhle případ zapadat do jedné z šablon – té nejstarší a nejopotřebovanější ze všech.

„Pat a Jenny se milovali,“ řekl Richie. „Jestli se všichni dokážou shodnout na jediný věci, tak je to právě tohle.“

„To ty tvrdíš, že ji chtěl zabít.“

„To je něco jinýho. Lidi, co se milujou, se taky běžně zabíjej; to není nic výjimečnýho. Ale nepodváděj se.“

„Každej je jenom člověk. Jenny trčí v zapadákově, nemá přátele, nemá do čeho píchnout, s penězi jsou na tom mizerně, Pat vyšiluje kvůli zvířeti na půdě; a zčistajasna, právě když ho potřebuje nejvíc, se objevuje Conor. Ten, kterej ji zná ještě z doby, kdy byla zlaté děvče s životem jako ze žurnálu; ten, kterej ji půlku života zbožňoval. Musel bys bejt světec, abys nebyl v pokušení.“

„Možná,“ připustil Richie. Pořád ještě si hryzal nehet. „Dejme tomu, že máš recht. To pořád ale nedává žádnej motiv Conorovi.“

„Jenny ten románek chtěla ukončit.“

„To by zabil jenom ji. Anebo možná spíš Pata, kdyby měl Conor pocit, že by pak Jenny byla jeho. Ale ne celou rodinu.“

Slunce bylo fuč; kopce bledly do šediva a vítr vynášel spadlé listí v závratných kruzích a znovu ho pleskavě vracel na vlhkou zem. „To záleží na tom, jak moc by ji chtěl potrestat.“

„Fajn,“ řekl Richie. Konečně vytáhl prst z pusy, vrazil ruce do kapes a zachumlal se těsněji do bundy. „Možná. Ale potom jak to, že Jenny nic neřekne?“

„Protože si to nepamatuje.“

„Možná si nepamatuje na pondělní noc. Ale posledních pár měsíců si pamatuje moc dobře. Kdyby měla románek s Conorem, nebo i kdyby ho jenom vídala, pamatovala by si na to. Kdyby mu chtěla dát kopačky, věděla by to.“

„A myslíš, že by chtěla, aby se to rozmazávalo v novinách? ‚Matka zavražděných dětí měla poměr s obviněným.‘ Myslíš, že by se dobrovolně v médiích pasovala na Děvku týdne?“

„Jo, myslím. Kdyby zabil její děti, kámo, tak určitě. V žádným případě by ho nekryla.“

„Třeba kryla, kdyby měla černé svědomí. Za to, že jim Conor vpadl do života, si mohla sama, protože s ním měla románek, a tím pádem mohla i za to, co udělal. Z toho by měla hlavu pořádně zamotanou spousta lidí, natož aby se o tom pochlubili policii. Nikdy nepodceňuj sílu provinilosti.“

Richie zakroutil hlavou. „I kdybys měl pravdu o tom románku, kámo, neukazuje to na Conora, ale na Pata. Začínalo mu už hrabat – sám jsi to říkal. Pak se domákne, že si to jeho stará rozdává s jeho bývalým nejlepším kámošem, a vypění. Oddělá Jenny, oddělá děti, aby nemusely žít bez rodičů, a nakonec oddělá i sebe, protože už stejně nemá pro co žít. Víš přece, co psal v tý diskusi: Ona a děti jsou všechno, co mám.“

Pár mladých mediků s opuchlýma očima a strništěm, kteří už dávno měli vědět, co se sluší a patří, se vyhrnuli ven na cigaretu. Pocítil jsem náhlý nával odporu tak silného, že mě úplně zbavil únavy, odporu ke všemu kolem – k bezúčelnému smradu jejich cigaretového kouře, k ohleduplným tanečním krůčkům našeho rozhovoru s Jenny, k tomu, jak Dina neodbytně tahala za cíp mých myšlenek, k Richiemu a jeho paličaté změti námitek a domněnek. „Tak jo,“ vstal jsem a oprášil si kabát. „Začneme tím, že zjistíme, jestli mám s tím románkem pravdu, co?“

„Conor?“

„Ne,“ odpověděl jsem. Toužil jsem po Conorovi tak moc, že jsem ho skoro cítil, ten jeho ostrý pryskyřičný pach, jenže právě v takových okamžicích vám bodne trocha toho sebeovládání. „Toho si necháme na později. Conora Brennana nechci vidět, dokud nebudu mít plnej zásobník munice. Zajedeme si ještě jednou popovídat s Goganovými. Ale tentokrát budu mluvit já.“

Vyhlídka na Oceán vypadala čím dál tím hůř. V úterý vypadala jako potlučený trosečník, čekající na svého zachránce, jako by stačilo, aby do něj vkráčel developer s hromadou peněz a dostatkem energie a dotáhl to tam do té skvostné podoby, která byla pro městečko původně zamýšlena. Teď to tam vypadalo jako po konci světa. Když jsem zastavil, skoro jsem čekal, že se kolem auta začnou hemžit divocí psi a z koster domů se s úpěním vybelhají ti, kdo přežili. Pomyslel jsem na Pata, jak běhal v kruzích kolem téhle pustiny a snažil se dostat z hlavy škrábání záhadného zvířete; na Jenny, jak naslouchala hvízdání větru za okny, četla si v knížkách v růžových přebalech, aby si uchovala svoje pozitivní myšlení, a přitom přemýšlela, kam se poděl její happy end.

Sinéad Goganová byla samozřejmě doma. „Co zas chcete?“ přivítala nás ve dveřích. Na sobě měla ty samé šedé legíny jako v úterý. Poznal jsem je podle mastné skvrny na rosolovitém stehně.

„Rádi bychom s vámi a vaším manželem prohodili pár slov.“

„Není doma.“

Což bylo na pendrek. Gogan byl cosi jako mozek téhle smečky; doufal jsem, že jemu dojde, že je lépe nám vyjít vstříc. „To je v pořádku,“ řekl jsem. „Stavíme se tu za ním jindy, když bude potřeba. Zatím bychom něco potřebovali od vás.“

„Jayden už vám pověděl…“

„Ano, pověděl,“ prošel jsem kolem ní a zamířil do obýváku s Richiem v zádech. „Ale tentokrát nám nejde o Jaydena. Jde nám o vás.“

„Jak to?“

Jayden zase seděl na podlaze a střílel po zombiích. Okamžitě z něj vypadlo: „Jsem nemocnej doma.“

„Vypni to,“ řekl jsem mu a uvelebil se v jednom z křesel. Richie se posadil do druhého. Jayden se zatvářil znechuceně, ale když jsem ukázal na ovladač a lusknul prsty, udělal, co jsem řekl. „Tvoje matka pro nás má nějaké informace.“

Sinéad stála ve dveřích. „To teda nemám.“

„Jasně že máte. Od první chvíle nám něco tajíte a dneska to hezky vysypete. Takže copak to bude, paní Goganová? Něco jste viděla? Slyšela? Copak?“

„Já o tom chlapovi nic nevím. V životě jsem ho neviděla.“

„Na to jsem se neptal. Je dost možný, že to nemá nic společnýho s tímhle ani s žádným jiným chlapem, ale každopádně něco víte, a já to chci slyšet. Sedněte si.“

Viděl jsem na Sinéad, že se rozmýšlí, jestli na mě má vyletět s klasikou na téma „v mým vlastním baráku mi nemáte co rozkazovat“, ale vrhl jsem na ni pohled, který jí sdělil, že by to byl velice špatný nápad. Nakonec obrátila oči v sloup a žuchla na pohovku, až pod ní zasténala. „Za minutu musím vzbudit malý. A nevím nic, co by mělo cokoli společnýho s čímkoli. Jasný?“

„To už posoudíme sami. Domluvíme se tak, že vy nám řeknete, co víte, a my se rozhodneme, jestli je to relevantní, nebo ne. Odznaky tu totiž máme my, pokud vím. Takže jdeme na to.“

Hlasitě vzdychla. „Já… nic… nevím. Vůbec nic. Co ode mě chcete slyšet?“

„To jste vážně tak tupá?“ řekl jsem.

Sinéadin obličej zošklivěl ještě víc a otevřela pusu, aby na mě vychrlila nějaké vyčpělé žvásty o slušnosti, ale já do ní bušil slovy tak dlouho, dokud ji zase nezavřela. „Je mi z vás na blití. Co si k čertu myslíte, že tady vyšetřujeme? Krádež v obchodě? Rušení nočního klidu? Tady jde o vraždu. Několikanásobnou. Už se vám konečně v tý vaší zabedněný palici rozsvítilo?“

„Jak to se mnou…“

„Rád bych se vás na něco zeptal, paní Goganová. Moc by mě zajímal váš názor. Je vůbec možný, že by se našla taková svině, která by kryla vraha dětí jenom proto, že nemá ráda policajty? Je vůbec možný klesnout tak hluboko pod lidskou důstojnost?“

„Vy ho necháte takhle mě urážet?“ vyštěkla Sinéad.

Mluvila na Richieho. Rozhodil ruce. „Jsme pod obrovským tlakem, paní Goganová. Četla jste noviny, že jo? Celá země čeká, kdy s tím skoncujem. Nemáme na vybranou.“

„Jo, tady končí veškerá sranda,“ řekl jsem. „Proč jste si myslela, že sem pořád dokola chodíme? Kvůli vašim krásným očím? Jsme tady, protože máme ve vazbě chlapa a potřebujeme důkazy, abychom ho tam mohli podržet. Jestli v tý hlavě něco máte, tak se zkuste zamyslet. Co se podle vás stane, až se dostane na svobodu?“

Sinéad měla ruce složené na špecích a rty stažené do pevného, rozhořčeného uzlu. Nečekal jsem na odpověď. „Zaprvý budu velice nasranej a i vám snad dojde, že nasírat policajta není právě dobrej nápad. Nedělá váš manžel náhodou načerno, paní Goganová? Víte, kolik může dostat za neoprávněný pobírání sociálních dávek? A Jayden mi příliš nemocnej nepřipadá; jak často vynechává školu? Pokud tomu budu věnovat dost energie – a věřte mi, že budu –, tak si tipněte, jak moc vám asi dokážu znepříjemnit život?“

„Jsme slušná rodina…“

„Šetřete s dechem. I kdybych vám věřil, tak největší problém stejně nebudete mít se mnou, ale s někým jiným. Když nás totiž budete tahat za nos, tak se zadruhý ten chlap dostane ven. Bože můj, já chápu, že takový pitomosti jako spravedlnost nebo blaho společnosti jsou vám ukradený, ale myslel jsem, že máte aspoň tolik rozumu, abyste se snažila chránit svou rodinu. Ten chlap ví, že nám Jayden mohl říct o tom klíči. Vy myslíte, že neví, kde Jayden bydlí? Když mu řeknu, že nám ho někdo prásknul a že je ochotnej proti němu svědčit, tak kdo myslíte, že ho napadne jako první?“

„Mami,“ zakňoural Jayden tenounkým hláskem. Zacouval po zadku až k pohovce a zíral na mě. Cítil jsem, že se ke mně otočil i Richie, ale měl dost rozumu na to, aby ani nepípnul.

„Je vám to teď už všechno jasný? Anebo vám to mám vysvětlit ještě víc po lopatě? Pokud totiž nejste tak natvrdlá, že by vás měli zbavit svéprávnosti, tak hned teď vyklopíte všechno, co jste si prozatím nechávala pro sebe.“

Sinéad seděla vmáčknutá do pohovky, pusu dokořán. Jayden se držel lemu jejích legín. Hrůza v jejich očích ve mně znovu probudila ten prudký nával závrati z minulé noci a pumpovala mi ji do krve jako nějakou neznámou drogu.

Se svědky takhle nemluvím. Moje způsoby možná nejsou z nejjemnějších, nejspíš o mně říkají, že jsem ras, studený čumák nebo, co já vím, jakou mám ještě pověst, ale za celou svoji kariéru jsem nic takového neudělal. Ne že bych nechtěl. Nenamlouvejme si to – všichni v sobě máme trochu krutosti a všichni ji držíme na uzdě z různých důvodů.

Buď se bojíme trestu, nebo máme pocit, že svět bude tak nějak snesitelnější. Pokud policajt pustí na svědka trochu hrůzy, nikdo ho za to nepotrestá. Už jsem slyšel o spoustě chlapů, co provedli mnohem horší věci, a nikomu to nevadilo.

„Tak ven s tím,“ řekl jsem.

„Mami.“

„To ten krám tamhle,“ houkla Sinéad. Pokývla na chůvičku, která ležela pohozená na stolku.

„Co je s ním?“

„Občas se jim pomotaj dráty, nebo jak se tomu říká.“

„Frekvence,“ opravil ji Jayden. Teď, když matka začala mluvit, vypadal mnohem spokojeněji. „Žádný dráty.“

„Ty drž zobák. Stejně za všecko můžeš ty a těch tvejch pitomejch deset liber.“ Jayden se od ní odsunul po podlaze pryč a tvářil se uraženě. „To je fuk, co to je, ale prostě se to pomotá. Někdy – ne pořád; zhruba tak jednou za čtrnáct dní – ten náš krám se naladil na ten jejich. Takže jsme slyšeli, co se tam děje. Nebylo to schválně, nic takovýho, já nikoho nešpehuju…“ – Sinéad se pokusila o povýšený pohled, který se k ní vůbec nehodil –, „… ale nešlo je neslyšet.“

„Aha,“ řekl jsem. „A co jste slyšeli?“

„Povídám vám, já nikoho neodposlouchávám, tak jsem si toho nevšímala, vypnula jsem to a znovu zapnula, abych to dala do pořádku. Slyšela jsem akorát pár vteřin.“

„Poslouchalas u toho celý hodiny,“ ozval se Jayden. „Musel jsem stáhnout hlasitost na konzoli, abys líp slyšela.“

Sinéad po něm střelila pohledem, který dával tušit, že Jayden je až po uši v průseru, jakmile odtud zmizíme. Kvůli tomuhle tedy byla ochotná nechat běžet vraha – jenom aby vypadala jako slušná ženuška v domácnosti, alespoň sama před sebou, když ne před námi, a ne jako zvědavá, zákeřná, vlezlá mrcha. Ten mravopočestný výraz ze čtvrté ruky jsem viděl už stokrát, ale i tak jsem měl chuť ho z ní vymlátit. „Mně je úplně putna, jestli trávíte celý dny pod oknem Spainových s naslouchátkem,“ řekl jsem. „Já chci jenom vědět, co jste slyšela.“

Richie dodal věcně: „Heleďte, poslouchal by přece každej. To už je v lidský povaze. A navíc jste neměla na vybranou – přece vám to muselo dojít až za chvilku, co z té chůvičky slyšíte.“ Z jeho hlasu opět zněla uvolněnost: byl znovu ve formě.

Sinéad usilovně přikyvovala. „Jo. Přesně tak. Když se to stalo poprvý, málem mě z toho klepla pepka. Uprostřed noci zničehonic nějaký děcko volá: ‚Maminko, maminko, pojď sem!‘ Přímo mně do ucha. Nejdřív jsem myslela, že je to Jayden, jenže tohle bylo mladší dítě a Jayden mi beztak neříká maminko. A malý se teprv narodilo. Vyděsilo mě to k smrti.“

„Začala řvát,“ ušklíbl se Jayden. Zjevně už mu zase otrnulo. „Myslela si, že je to duch.“

„Jo, to jsem si myslela. No a? Pak se vzbudil manžel a zjistil, co to bylo, ale to by přece vyděsilo každýho, no ne?“

„Chtěla volat zaříkávače. Nebo nějakýho lovce duchů.“

„Ty drž zobák.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Malýmu je teďka deset měsíců, takže v lednu, v únoru.“

„A od tý doby jste to slyšela každých čtrnáct dní, takže dohromady zhruba dvacetkrát. Co jste slyšela?“

Sinéad byla pořád ještě dost vzteklá na to, že by mě klidně praštila sklenicí přes hlavu, ale příležitost k pomlouvání nafrněných sousedu pro ni byla až příliš lákavá. „Většinou akorát nudný kec… teda nic zajímavýho. Nejdřív párkrát on čet před spaním dítěti pohádku, anebo ten malej skákal po posteli, anebo si malá povídala s panenkama. Ale zhruba koncem léta nejspíš dali chůvičky dolů, nebo co já vím, poněvač najednou jsme začali slyšet něco jinýho. Třeba jak koukaj na televizi nebo ona učila malou dělat čokoládový keksy – že by je normálně koupila v krámě jako my ostatní, to ne, to by jí nebylo dost dobrý. A jednou – zas uprostřed noci – jsem ji slyšela říkat: ‚Pojď už do postele. Prosím tě.‘ Jako by škemrala. A on na to: ‚Za minutku.‘ Ani se mu moc nedivím; muselo to s ní bejt, jak klátit pytel brambor.“ Sinéad čekala na Richieho tváři chápavý úšklebek, ale nehnul brvou. „Jak říkám. Samá nuda.“

„Ale ne vždycky to byla nuda, že?“ řekl jsem.

„Akorát jedenkrát…“

„Tak ven s tím.“

„Bylo to odpoledne. Akorát přišla domů, nejspíš byla pro malou ve škole. Já byla tady s Jaydenem, malý spalo nahoře a najednou ta ženská začla kdákat. Skoro jsem to vypnula, poněvač přisámbohu mi z ní bylo nanic, ale…“

Sinéad trochu vzdorovitě pokrčila rameny. „Co Jennifer Spainová říkala?“ chtěl jsem vědět.

„Huba jí jenom jela. Prej: ‚Tak rychle! Tatínek bude každou chvilku zpátky z vycházky, a až přijde, budeme mít radost. Obrovskou radost.‘ Lítala tam jak nějaká americká roztleskávačka,“ ušklíbla se Sinéad. „Ale proč, to nemám šajn. Stavěla ty děti do latě, malá musela sedět tady a dělat piknik pro panenky a malej zas bejt támhle a nerozhazovat to lego všude kolem a hezky poprosit, kdyby s tím potřeboval pomoct. A pořád: ‚Všechno bude fajn. Až tatínek přijde, bude móóc šťastný. To přece chcete, ne? Nechcete, aby byl tatínek nešťastný, že ne?‘“

„Maminka a tatínek,“ ušklíbl se Jayden pohrdavě.

„A takhle žvanila celou věčnost, než to vypnulo. Rozumíte? Byla jak ta ženská ze Zoufalejch manželek, ta, co musí mít všecko pintlich, jinak je z toho na prášky. Ježíš, to bylo něco. Manžel povídal: ‚Víš, co ta by potřebovala? Pořádnýho…‘“

Sinéad si včas uvědomila, s kým mluví, a zmlkla s pohledem, který nám měl ukázat, že se nás nebojí. Jayden se zahihňal.

„Abych řekla pravdu,“ pokračovala, „mluvila jako švihlá.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Asi tak před měsícem. V půlce září. Vidíte? Nemá to s ničím nic společnýho.“

Tohle neznělo jako ženská ze ‚Zoufalých manželek‘, tohle znělo jako oběť. Jako všechny zmlácené ženské, s kterými jsem měl co do činění ještě na oddělení domácího násilí. Všechny si byly jisté tím, že jejich partner bude šťastný a všechno bude fajn a bezva a prima, pokud udělají, co od nich čeká. Každá z nich se k smrti děsila představy, že se jí to nepodaří a jejich miláček šťastný nebude. Richie znehybněl, přestal cukat kolenem – došlo to i jemu. „Takže proto vás napadlo, že Pat Spain zabil svoji ženu, když jste venku poprvý potkala lidi od nás,“ řekl.

„Jasně. Napadlo mě, že třeba pořádně nevysmejčila nebo děti byly drzý, a on jí za to dal pár po tlamě. Jak už to chodí, že jo? Mohla mít nóbl ohoz, jakej chtěla, a k tomu ten svůj fajnovej přízvuk, a stejně ji mlátil jak žito.“ Sinéad nedokázala potlačit v koutcích úšklebek. Ta představa se jí líbila. „A tak když jste se tady objevili, řekla jsem si, že nejspíš proto. Že spálila oběd nebo něco takovýho a jemu hráblo.“

„Všimla jste si ještě něčeho, co mohlo svědčit o tom, že jí ubližoval?“ zeptal se Richie. „Neslyšela jste něco nebo neviděla?“

„No, to, že měli ty chůvičky dole, to je přece divný, ne? Nejdřív mi vůbec nedocházelo, proč by je dávali někam jinam než do dětskýho pokojíku, ale když jsem ji pak slyšela takhle rozparáděnou, napadlo mě, že je tam možná dal, aby ji moh šmírovat. Jako třeba když byl nahoře nebo na zahradě, moh si brát ten krám s sebou, aby slyšel, co dělá.“ Spokojeně přikývla a rozplývala se nad svým detektivním čichem. „Síla, co?“

„Jinak už nic?“

Pokrčení rameny. „Modřiny ani nic takovýho neměla. Žádnej řev jsem taky neslyšela. Ale kdykoli jsem ji viděla venku, měla nasazenej ten svůj ksicht, zosobněný nadšení – i když třeba děti blbly, pořád měla ten svůj širokej falešnej úsměv. Poslední dobou jí ale zhasnul – vypadala jak přešlá mrazem. Jak sjetá nebo co – říkala jsem si, jestli nebere valium. Třeba proto, že toho jejího vyrazili z práce, napadlo mě – moc jí to nevonělo, že teďka je tam, co my ostatní, už žádnej teréňák, žádnej značkovej ohoz. Ale jestli ji mlátil, tak to mohlo bejt tím.“

„Slyšela jste někdy v domě někoho jinýho než Spainovy?“ zeptal jsem se. „Návštěvu, příbuzný, nějaký podomní prodejce?“

Sinéadina bledá tvář se celá rozsvítila. „Propánajána! Tak ona mu zanášela? Zvala si domů chlapy, když byl starej pryč? Žádnej div, že ji šmíroval. Měla tu drzost se na nás ksichtit, jako bychom byli něco, do čeho šlápla na chodníku, a sama zatím…“

„Slyšela jste nebo viděla něco, co by tomu nasvědčovalo?“ řekl jsem.

Chvíli přemýšlela. „Ne,“ odpověděla lítostivě. „Vždycky jsem slyšela akorát ty čtyři.“

Jayden si hrál s ovladačem, dotýkal se tlačítek, ale neměl odvahu hru znovu zapnout. „To pískání,“ řekl.

„To bylo z jinýho baráku.“

„Nebylo. Ty jsou moc daleko.“

„Každopádně bychom o tom rádi slyšeli,“ řekl jsem.

Sinéad se na pohovce zavrtěla. „Bylo to akorát jedenkrát. Asi tak v srpnu; možná dřív. Brzo ráno. Slyšeli jsme někoho pískat – ne písničku nebo něco takovýho, jenom jako když si chlap píská pro sebe, když něco dělá.“ Jayden si začal jakoby mimoděk tlumeně a falešně pohvizdovat. Sinéad do něj strčila. „Přestaň s tím. Třeští mě z toho hlava. Ti z devítky byli všichni pryč – ona taky, takže to nemoh bejt žádnej její šamstr. Říkala jsem si, že to musí bejt někdo z těch baráků na konci ulice; bydlej tam dvě rodiny a obě maj děti, takže taky maj chůvičky.“

„Ne,“ ozval se Jayden, „myslela sis zase, že je to duch.“

„Já mám právo si myslet, co budu chtít,“ vyštěkla na mě nebo na Richieho nebo na nás oba. „Můžete si o mně klidně myslet, že jsem blbá, ale vy tady nebydlíte. Nejdřív si to na chvilku zkuste a pak můžete mluvit.“

Její hlas zněl útočně, ale v očích měla skutečný strach. „My si umíme poradit i s duchy,“ řekl jsem. „V pondělí v noci jste přes chůvičku nic neslyšela? Vůbec nic?“

„Ne. Jak říkám, stane se to akorát tak jednou za pár týdnů.“

„Jste si tím jistá?“

„Jo. Naprosto.“

„A co váš muž?“

„Ten taky nic neslyšel. Jinak by řek.“

„To je všechno, co bychom měli slyšet? Nic víc nevíte?“

Sinéad zakroutila hlavou. „Ne.“

„Znáte nějakej důvod, proč bych vám měl věřit?“

„Proto. Nemám zájem, abyste za náma znovu chodili a tady před klukem mi nadávali. Řekla jsem vám všecko, takže teďka odcuď můžete vypadnout a nechat nás bejt, jasný?“

„S největším potěšením,“ řekl jsem a vstal. „Můžete mi věřit.“ Na dlani mi z područky křesla ulpělo cosi lepkavého; ani jsem se neobtěžoval skrýt znechucený výraz.

Když jsme odešli, Sinéad se postavila do dveří a předváděla něco, co měl být nejspíš zastrašující pohled, ale působilo to spíš jako buldok při zásahu elektrickým proudem. Když jsme byli na příjezdové cestě v bezpečné vzdálenosti, křikla za námi: „Takhle se mnou mluvit nebudete! Podám na vás stížnost!“

Vytáhl jsem z kapsy vizitku, a aniž bych i jen zpomalil, hodil jsem ji na zem, ať si ji zvedne. „Tak na viděnou,“ zavolal jsem přes rameno. „Nemůžu se dočkat.“

Čekal jsem, že Richie bude mít nějaké řeči ohledně mé nové výslechové metody – v předpisech nestojí ani slovo o tom, že bychom měli svědkovi nadávat do tupých šmejdů –, ale byl ponořený do myšlenek a kráčel zpátky k autu s rukama hluboko vraženýma do kapes a s hlavou skloněnou proti větru. Na mobilu jsem měl tři zmeškané hovory a jednu esemesku – vše od Geri. Esemeska začínala slovy: Promin micku ale neco noveho ohl… Smazal jsem ji.

Když jsme najeli na dálnici, Richie se probral ze zamyšlení a opatrně do předního skla pronesl: „Pokud Pat Jenny mlátil…“

„Pokud by má teta měla koule, byl by to můj strejc. Ta kráva Goganová o Spainových neví zdaleka všechno, i když si nejspíš myslí opak. Naštěstí pro nás je tu jeden chlápek, kterej o nich všechno ví, a my zase víme přesně, kde ho hledat.“

Richie neodpovídal. Pustil jsem jednou rukou volant a poplácal ho po rameni. „Žádnej strach, příteli. My to z Conora dostaneme. Kdo ví, třeba se u toho i pobavíme.“

Všiml jsem si, jak na mě úkosem pohlédl – ten optimismus mu u mě neseděl, zvlášť po tom, co nám vyslepičila Sinéad Goganová. Nevěděl jsem, jak mu říct, že tohle nebyla dobrá nálada, aspoň ne v tom smyslu, jak předpokládal; to mi jen stále v žilách pumpoval ten prudký nával závrati, to jsem stále ještě viděl před sebou hrůzu v Sinéadiných očích a cítil, že na konci téhle jízdy na mě čeká Conor. Šlápl jsem na plyn a sledoval, jak ručička pomalu leze nahoru. Bavorák šlapal jako nikdy předtím, řítil se jako jestřáb na svou kořist, jako by celou dobu toužil po tom, až se bude moct takhle rozletět.

16

Než jsme si nechali přivést Conora, prošli jsme všechno, co do vyšetřovny navál příliv: hlášení, telefonní vzkazy, přepisy výslechů a podobně. Většina z toho byly nesmysly – pátrání asistentů po Conorových známých a příbuzných k ničemu nevedlo, pomineme-li pár bratránků; pohotovostní telefonní linka přitahovala obvyklý dav exotů, kteří měli potřebu blábolit o Apokalypse, numerologii a nemravných ženských –, ale našlo se mezi nimi i pár klenotů. Fionina stará kámoška Shona byla tento týden v Dubaji a osobně nás hodlala zažalovat, pokud někdo v souvislosti s tímhle průserem zmíní její jméno, ale sdílela Fionin názor, že Conor byl do Jenny blázen už v dětství a od té doby se nejspíš nic nezměnilo, protože proč by jinak žádný jeho vztah nevydržel déle než půl roku? A Larryho chlapi našli v popelnici před jedním činžákem asi kilometr a půl od Conorova bytu srolovaný kabát, svetr, džíny, kožené rukavice a tenisky velikosti devět. Všechno bylo od krve. Krevní skupina seděla na Pata a Jenny Spainovy. Levá teniska odpovídala otisku v Conorově autě a dokonale odpovídala stopě v kuchyni Spainových.

Čekali jsme ve výslechové místnosti, v jednom z těch mrňavých, stísněných kamrlíků bez pozorovací komory, kde je tak tak místo na pár kroků, než nám přivedou Conora. Někdo tu ten den byl před námi – na stole se válely obaly od sendviče a polystyrénové kelímky a ve vzduchu visel lehký zápach citrusové vody po holení, potu a cibule. Nedokázal jsem sedět v klidu. Chodil jsem po místnosti tam a zpět, mačkal smetí do kuličky a házel ho do koše.

„Měl by už bejt pořádně vycukanej,“ řekl Richie. „Den a půl tu dřepí a láme si hlavu, na co čekáme…“

„Musíme si ujasnit, o co nám jde,“ odpověděl jsem. „Chci motiv.“

Richie nacpal do polystyrénového kelímku prázdné sáčky od cukru. „Možná z něj žádnej nevytáhnem.“

„Jo. Já vím.“ Jak jsem to vyslovil, málem mě porazila další vlna závrati; na vteřinu jsem měl pocit, že se budu muset opřít o stůl, abych neztratil rovnováhu. „Možná žádnej není. Měls pravdu: občas se něco posere samo od sebe. Ale to neznamená, že se nebudu snažit tomu přijít na kloub.“

Richie zamyšleně zkoumal igelitový obal, který zvedl ze země. „Jestli žádnej motiv není,“ řekl, „tak o co jinýho nám jde?“

„O odpovědi. Kvůli čemu se Conor se Spainovými před pár lety pohádal. Co přesně bylo mezi ním a Jenny. Proč vymazal ten počítač.“ Místnost už byla v rámci možností uklizená. Opřel jsem se o zeď a stál bez hnutí. „Chci, abychom si byli jistí. Až ty a já vyjdeme z téhle místnosti, chci, abychom se oba shodli na tom, po kom jdeme, a měli v tom jasno. To je všechno. Pokud si vyjasníme aspoň tohle, zbytek už si sedne.“

Richie na mě hleděl. Tvář měl nečitelnou. „Já myslel, že ty jseš si jistej.“

Oči mě pálily únavou. Litoval jsem, že jsem si při obědě nedal kafe navíc. „Byl jsem si jistej,“ odpověděl jsem.

Přikývl. Hodil kelímek do koše a šel se opřít o zeď vedle mě. Po chvíli vylovil z kapsy balíček mátových bonbonů a nabídl mi. Vzal jsem si jeden. Stáli jsme tam vedle sebe a cucali bonbony, dokud se neotevřely dveře a dovnitř nepřivedli Conora.

Vypadal mizerně. Možná to bylo jen tím, že tentokrát na sobě neměl ten vlněný kabát, ale působil ještě vyhubleji, a to až do té míry, že jsem přemýšlel, jestli bychom ho neměli nechat prohlédnout lékařem. Pod nazrzlým strništěm se hrozivě rýsovaly lícní kosti. Bylo vidět, že brečel.

Seděl shrbený nad stolem, zíral na svoje pěsti před sebou a ani se nehnul, i když se z ústředního topení ozvaly rány. Svým způsobem mě to uklidňovalo. Nevinní se pořád vrtí a při sebemenším zvuku málem vyskočí ze židle; umírají netrpělivostí, až to s nimi začnete probírat a všechno se vysvětlí. Provinilci se soustředí, stahují všechny síly k vnitřní tvrzi a připravují se na bitvu.

Richie se natáhl, zapnul videokameru a řekl: „Detektiv Kennedy a detektiv Curran při výslechu Conora Brennana. Začátek výslechu 16.43.“ Já prošel s Conorem papíry; podepsal všechno, aniž by si je přečetl, opřel se a založil ruce na prsou. Pokud šlo o něj, skončili jsme.

„Ach, Conore,“ řekl jsem, zaklonil jsem se na židli a smutně zakroutil hlavou. „Conore, Conore, Conore. A já měl za to, že jsme si tu noc tak hezky rozuměli.“

Hleděl na mě a neřekl ani slovo.

„Nebyl jsi k nám upřímnej, hochu.“

Po těch slovech se mu ve tváři mihl záchvěv strachu, příliš pronikavý na to, aby se dal skrýt. „Byl.“

„Ne, nebyl. Už jsi někdy slyšel, co je to jenom pravda, čistá pravda a nic než pravda? Nejmíň jedno z toho jsi jaksi vypustil. Pročpak jsi to udělal?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ odpověděl Conor. Sevřel ústa do pevné linky, ale stále na mě visel očima. Bál se.

Richie, který seděl ledabyle opřený pod kamerou, na něj káravě zamlaskal. Řekl jsem: „Tak co kdybychom začali tím, že ses tvářil, jako by ses až do pondělní noci znal se Spainovými jenom přes dalekohled. Vůbec tě nenapadlo se nám pochlubit, že jste byli od dětství nejlepší kámoši?“

Na lícních kostech se mu objevilo trochu červeně, ale jinak ani nemrkl: tohle nebylo to, čeho se obával. „To není vaše věc.“

Vzdychl jsem a zahrozil mu prstem. „Conore, tak hloupej přece nejsi. Právě naopak, teď je to především naše věc a nikoho jiného.“

„A čehos tím dosáh?“ ozval se Richie. „Musels přece vědět, že Pat a Jenny měli nějaký fotky, kámo. Takže jsi nás akorát připravil o několik hodin času a pěkně jsi nás nasral.“

„Tady můj kolega má svatou pravdu,“ řekl jsem. „Takže až budeš příště v pokušení nás zase tahat za nos, laskavě si to rozmysli.“

„Jak je Jenny?“ zeptal se Conor.

Odfrkl jsem si. „Co je ti do toho? Pokud máš o její zdraví takovou péči, stačilo jenom, co já vím, nebodat do tý ubožačky nožem. Anebo doufáš, že za tebe dokončila to, cos ty zpackal?“

Zaťal zuby, ale zachoval klid. „Chci vědět, jak jí je.“

„A mně je zase fuk, co chceš ty. Ale něco ti povím: máme na tebe pár otázek. Když budeš odpovídat jako hodnej klučina a přestaneš na nás vymýšlet podrazy, tak se mi možná zlepší nálada a budu sdílnější. No není to fér?“

„Co chcete vědět?“

„Začneme zlehka. Pověz nám o Patovi a Jenny, když jste byli ještě dětičky. Jakej byl Pat?“

„Byl to můj nejlepší kamarád, už od čtrnácti let,“ odpověděl Conor. „Ale to už nejspíš víte.“ Neodpovídali jsme. „Byl správnej. Ten nejsprávnější kluk, jakého jsem potkal. Měl rád ragby, rád se bavil, rád si vyrazil s kámošema; měl všechny rád a všichni měli rádi jeho. Spousta oblíbených kluků jsou v tom věku hajzlíci, ale já nikdy neviděl, že by Pat byl na někoho hnusnej. Možná máte pocit, že na tom není nic zvláštního, ale je.“

Richie si pohazoval s pytlíkem cukru. „Byli jste si blízký, že jo?“

Conor přejel bradou z Richieho na mě. „Vy jste parťáci. To znamená, že si říkáte i hodně důvěrné věci, ne?“

Richie chytil pytlík, přestal si s ním pohazovat a nechal odpověď na mně. „Jo, u dobrých parťáků už to tak chodí,“ řekl jsem.

„Tak pak víte, jaký jsme měli s Patem vztah. Říkal jsem mu i věci, z kterých jsem mohl mít průšvih, kdyby se o nich někdo dozvěděl. Ale jemu jsem o nich říkal.“

Pokud v tom byla nějaká ironie, nedal ji na sobě znát. Záblesk znepokojení mě skoro zvedl ze židle a znovu jsem začal kroužit po místnosti. „Jaké věci?“

„Na to zapomeňte. Rodinné záležitosti.“

Pohlédl jsem na Richieho – kdyby bylo třeba, mohli jsme si to zjistit někde jinde –, ale visel očima na Conorovi. „Promluvme si o Jenny,“ řekl jsem. „Jaká tenkrát byla?“

Conorovi zjihla tvář. „Jenny byla naprosto výjimečná.“

„Jo, viděli jsme fotky. Už tenkrát jí to seklo.“

„Tak to nemyslím. Když někam přišla, hned tam zvedla náladu. Chtěla vždycky, aby všechno bylo fajn, aby byli všichni šťastní, a vždycky věděla, jak na to. Měla pro to cit. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Třeba jednou jsme byli všichni na diskotéce, na takové té školní, a Macovi – to byl jeden kluk, s kterým jsme kamarádili – se líbila jedna holka a chtěl, aby si s ním zatancovala. A ona se na něj zašklebila a něco mu odpověděla, nevím co, ale strašně se tomu s kamarádkami řehtaly. Mac se vrátil úplně rudej, zničenej. Holky si na něho pořád ukazovaly a chechtaly se; nejradši by se propadl do země. A v tom se Jenny otočí k Macovi, natáhne k němu ruce a řekne: ‚Tuhle písničku zbožňuju, jenže Pat ji nesnáší. Nezatancoval by sis se mnou? Prosím?‘ A tak spolu šli na parket a Mac jenom zářil, něco Jenny řekl, ta se tomu smála a náramně se spolu bavili. A holkám sklaplo. Jenny byla totiž desetkrát hezčí než ony všechny dohromady.“

„Patovi to nevadilo?“ zeptal jsem se.

„Že Jenny tancovala s Macem?“ Skoro se zasmál. „Ne. Mac byl o rok mladší. Tlustej a na ježka. A Pat navíc chápal, co Jenny dělá. Řekl bych, že ji za to miloval ještě víc.“

Do hlasu se mu vkradla něha. Byl to hlas milence, určený pro tlumené světlo, tichou hudbu a jen jedny uši. Fiona a Shona měly pravdu.

„To vypadá, že měli báječný vztah,“ řekl jsem.

„Byli úžasní,“ odpověděl Conor prostě. „Jinak se to říct nedá. Když dospíváte, tak vám často celej svět připadne na hovno, ale ti dva vám dávali naději.“

„Tak to je rozkošné,“ utrousil jsem. „Opravdu.“

Richie si znovu začal hrát s pytlíkem cukru. „Chvilku jsi chodil s Jennyinou sestrou Fionou, že jo? Když ti bylo zhruba osmnáct?“

„Jo. Jenom pár měsíců.“

„Proč jste se rozešli?“

Conor pokrčil rameny. „Nefungovalo to.“

„Proč ne? Byla to husa? Neměli jste nic společnýho? Nechtěla to s tebou dělat?“

„Ne. To ona se rozešla se mnou. Fiona je skvělá. Rozuměli jsme si. Ale prostě to nefungovalo.“

„Jo, jasně,“ řekl Richie suše a chytil pytlík do dlaně. „Jak by to mohlo fungovat, když jsi byl udělanej do její sestry.“

Conor zachoval klid. „To říkal kdo?“

„To je fuk.“

„Mně to fuk není. Protože to jsou kecy.“

„Conore,“ zvedl jsem varovně hlas. „Pamatuješ na naši dohodu?“

Vypadal, jako by nám nejradši oběma vymlátil zuby, ale po chvíli odpověděl: „Nebylo to tak, jak to říkáte.“

Pokud tohle nebyl motiv, tak alespoň, úplně přinejmenším, to k němu nemělo daleko. Nedalo mi to a pohlédl jsem na Richieho, ale ten se zrovna natahoval po pytlíku, který si hodil příliš daleko. „Jo?“ podivil se. „A jak to říkám?“

„Jako kdybych byl nějakej ksindl, co se je snaží rozeštvat. Tak to nebylo. I kdybych věděl, jak na to, neudělal bych ho. Kromě toho, moje vlastní city, to byla čistě jenom moje soukromá věc.“

„Možná,“ řekl jsem, spokojený s líným, pobaveným tónem svého hlasu. „Dokud to Jenny nezjistila. Zjistila to přece, nebo ne?“

Conor zčervenal. Po všech těch letech to mělo být správně už dávno zahojené. „Nikdy jsem jí neřekl ani slovo.“

„To nebylo třeba. Jenny to uhádla. To ženské svedou, synu. Co na to říkala?“

„Jak to mám vědět?“

„Odpálkovala tě rovnou, anebo ji bavilo vodit tě za nos? Pomuchlali jste se občas, když Pat nebyl nablízku?“

Conor na stole zatínal pěsti. „Ne! Říkal jsem vám, že Pat byl můj nejlepší kamarád. Říkal jsem vám, jakej jsme spolu měli vztah. Myslíte si, že by mu někdo z nás, já nebo Jenny, udělal něco takového?“

Nahlas jsem se zasmál. „Panebože, to si tedy myslím. Taky jsem byl kdysi mladej kluk. Za to, abych si mohl sáhnout na kozy, bych tenkrát klidně prodal vlastní matku.“

„Vy možná jo. Já ne.“

„To tě šlechtí,“ řekl jsem pouze s náznakem úšklebku. „Jenže Patovi to nedocházelo, že ji jenom vznešeně obdivuješ na dálku, co? A šel si to s tebou ohledně Jenny vyříkat. Nechceš nám říct svoji verzi toho, jak se to seběhlo?“

„Co po mně chcete?“ vyjel Conor. „Přece jsem se přiznal, že jsem je zabil. Tohle se stalo, když jsme byli ještě děti. To s tím vůbec nesouvisí.“

Klouby na prstech měl celé bílé, jak zatínal pěsti. „Pamatuješ, co jsem ti povídal?“ řekl jsem klidně. „To posoudíme sami, co s čím souvisí. Takže pěkně vyklop, k čemu mezi tebou a Patem došlo.“

Zaťal čelist, ale zachoval klid. „Nedošlo k ničemu. Jednou odpoledne, pár týdnů potom, co jsme se s Fionou rozešli, za mnou Pat přišel domů a řekl: ‚Pojď se projít.‘ Došlo mi, že se něco děje – tvářil se vážně, ani se na mě nepodíval. Šli jsme se projít na pláž a on se mě zeptal, jestli se se mnou Fiona rozešla proto, že jsem udělanej do Jenny.“

„A sakra,“ zašklebil se Richie. „Trapas, co?“

„Myslíte? Byl dost nervózní. A já taky.“

„Dost flegmatik, tenhleten Pat, ne?“ řekl jsem. „Já bych ti na jeho místě vymlátil zuby.“

„Taky mě to tenkrát napadlo a byl jsem s tím smířenej. Říkal jsem si, že si to zasluhuju. Jenže Pat – ten se nikdy nenechal ničím vyvést z míry. Jenom mi řekl: Já vím, že se líbí spoustě kluků. Nemám jim to za zlé. O nic nejde, pokud si udržujou odstup. Ale ty… Ježíši, kámo, že bych si měl dávat pozor na tebe, to mě nikdy nenapadlo.“

„A cos mu na to řekl?“

„To samé, co vám. Že bych radši umřel, než bych se mezi ně pletl. Že jsem Jenny nikdy neřekl ani slovo. Že jsem netoužil po ničem jiném než si najít jinou holku, být jako oni dva a zapomenout, co jsem kdy cítil.“

Stín staré touhy v jeho hlase prozrazoval, že myslí vážně každé slovo, ať už to znamenalo, co chtělo. Zvedl jsem obočí. „A tím to bylo vyřízený? To jako vážně?“

„Trvalo to hodiny. Chodili jsme po pláži tam a zpátky a povídali si. Ale v kostce to bylo takhle.“

„A Pat ti věřil?“

„Znal mě. Mluvil jsem pravdu. Věřil mi.“

„A potom?“

„Potom jsme šli do hospody. Zlili jsme se, cestou domů jsme se drželi kolem ramen a říkali si všechny ty hovadiny, co si kluci o takových večerech říkají.“

Mám tě rád, kámo, rozumíš, ne že bych byl teplej, ale mám tě rád, to přece víš, udělal bych pro tebe všecko, fakt všecko… Znovu mnou projelo to znepokojení, tentokrát silnější. „A potom už bylo všechno zase v nejlepším pořádku,“ řekl jsem.

„Jo, to si pište. O pár let později jsem šel Patovi za svědka. A jsem Emmin kmotr. Podívejte se do papírů, jestli mi nevěříte. Myslíte si, že by si Pat vybral mě, kdyby si myslel, že mu chci přebrat ženu?“

„Lidi dělají všelijaký blbosti, milej zlatej. Kdyby ne, tak bychom tady já a můj parťák byli bez práce. Ale dobře, budu ti věřit, že potom z vás byli znovu nejlepší kámoši, druhové ve zbrani na věčný časy a nikdy jinak. Jenže potom, před pár lety, bylo najednou po přátelství. A my bychom milerádi slyšeli tvoji verzi toho, co se stalo.“

„Kdo říkal, že bylo po přátelství?“

Zazubil jsem se na něj. „Začínáš se opakovat, milej zlatej. Za Á: otázky tu klademe my. Za Bé: svoje zdroje nesdělujeme. A za Cé: mimo jiné jsi nám to prozradil sám. Kdybyste si se Spainovými pořád tak báječně rozuměli, nemusel bys dřepět zmrzlej jak psí hovno v rozestavěným baráku, abys viděl, jak se jim vede.“

Po chvíli Conor odpověděl: „To ta zasraná díra. Vyhlídka na Oceán. Dal bych nevím co za to, kdyby se o ní nikdy nedozvěděli.“

V jeho hlase se objevil nový, divoký podtón. „Věděl jsem to od začátku. Od první chvíle. Zhruba tak před třemi lety, chvilku poté, co se narodil Jack, jsem jel k Patovi a Jenny na večeři – tenkrát bydleli v pronajatém domku v Inchicoru; já to k nim měl deset minut, byl jsem u nich pečenej vařenej. Když jsem ten den přišel, oba byli v sedmém nebi. Už mezi dveřmi mi vrazili pod nos brožuru a prý: ‚Koukni! Koukni na to! Dneska ráno jsme složili zálohu, Jennyina máma pohlídala děti, abychom mohli nocovat před realitkou, byli jsme desátí ve frontě, dostali jsme přesně ten, co jsme chtěli!‘ Od zásnub nemluvili o ničem jiném, než že koupí něco svého, takže jsem nejdřív měl radost i za ně. Jenže pak se kouknu na tu brožuru a tam stojí Brianstown. V životě jsem o něm neslyšel; zní to jako nějakej ten zapadákov, kterej developer pojmenoval po svém dítěti nebo po sobě, aby si mohl hrát na imperátora. A pak se tam píše ‚Pouze čtyřicet minut od Dublinu‘. Tak kouknu na mapu a je mi jasné, že leda tak vrtulníkem.“

„Z Inchicoru pěkná dálka,“ řekl jsem. „Tam by se jezdilo každej druhej den na večeři dost obtížně.“

„O to nešlo. I kdyby si našli něco v Galway, přál bych jim to, pokud by tam byli šťastní.“

„Oni si mysleli, že budou šťastní v Brianstownu.“

„Vždyť ani neexistoval. Prohlídnu si tu brožuru pořádně a vidím, že ty domy nejsou skutečné, ale udělané ve Photoshopu. Ptám se: ‚Je to tam už vůbec postavené?‘ A Pat na to: ‚Až se budeme stěhovat, tak bude.‘“

Conor zakroutil hlavou a koutek úst se mu stáhl. Něco se změnilo. Ztracený Přístav vtrhl do tohoto rozhovoru jako drtivý nápor vichřice a všichni jsme pocítili napětí a zbystřili jsme. Richie si přestal pohazovat s cukrem. „Vsadit roky života na kus pole někde na konci světa.“

„No tak jsou optimisti,“ podotkl jsem. „Na tom není nic špatnýho.“

„Ano? Jedna věc je optimismus a druhá věc je čiré šílenství.“

„Tys nebyl toho názoru, že jsou dost staří na to, aby se uměli rozhodovat sami?“

„Jo, byl. Takže jsem držel hubu. Řekl jsem, blahopřeju, mám radost za vás, nemůžu se dočkat, až to tam uvidím. A přikyvoval jsem a usmíval se, kdykoli o tom mluvili, když mi Jenny ukazovala vzorky závěsů, když Emma kreslila, jak bude vypadat její pokojíček. Já chtěl, aby to byla krása. Modlil jsem se, aby to bylo přesně to, po čem vždycky toužili.“

„Jenže nebylo,“ konstatoval jsem.

„Vzali mě tam, když dům už stál,“ pokračoval Conor. „Někdy v neděli, den předtím, než měli podepsat konečnou smlouvu. Bylo to před dvěma lety – ještě déle, protože bylo léto. Bylo horko, dusno, obloha byla zamračená a pod těmi mraky bylo jako ve skleníku. A ta zástavba…“ Kysele si odfrknul, jako by se chtěl zasmát. „Viděli jste to sami. Tenkrát to tam vypadalo líp – ještě to nezačalo zarůstat plevelem a kolem se pořád ještě stavělo, takže to tam aspoň nevypadalo jako pohřebiště, ale stejně, nebylo to zrovna místo, kde by člověk toužil bydlet. Když jsme vysedli z auta, Jenny říká: ‚Koukni, je odtud vidět moře! No není to nádhera?‘ A já na to: ‚Jo, krásnej výhled.‘ Jenže to žádná krása nebyla. Voda vypadala špinavě, mastně; měl od ní vát chladivej vánek, jenže vzduch se ani nehnul. Dům byl docela hezkej, pokud by se vám líbilo ve Stepfordu, ale hned přes silnici bylo oraniště a buldozer. Bylo to tam příšerné. Měl jsem chuť se otočit, rychle odtud vypadnout a Pata s Jenny odtáhnout s sebou.“

„A co oni? Byli šťastní?“ zeptal se Richie.

Conor pokrčil rameny. „Vypadali tak. Jenny povídá: ‚Naproti to bude dostavěné za pár měsíců.‘ Mně to tedy tak nepřišlo, ale držel jsem jazyk za zuby. A ona: ‚Bude to tu překrásné. Banka nám půjčí sto deset procent kupní ceny, tak můžeme dům rovnou zařídit. Říkala jsem si, že bych do kuchyně ráda nějakou přímořskou tématiku, aby to ladilo s mořem. Co myslíš, že by to bylo hezké?‘

A já: ‚Nebylo by lepší vzít si hypotéku jenom na dům a zařizovat ho postupně?‘ Jenny se zasmála – znělo to falešně, ale to mohlo být tím, jak vzduch kolem nás všechno zplošťoval – a povídá: ‚Ale, Conore, klid. Můžeme si to dovolit. No tak nebudeme tolik utrácet v restauracích, no; široko daleko stejně žádná není. Chci to tu mít všechno pěkné.‘

A já na to: ‚Jenom říkám, že by to bylo míň riskantní. Pro jistotu.‘ Nejspíš jsem měl mlčet, ale to místo… Měl jsem tam pocit, jako by na mě koukal velkej pes, pak se pomalu začal sunout ke mně a já věděl, že mám nejvyšší čas vypadnout do hajzlu. Pat se jenom zasmál a prý: ‚Kámo, víš, jak rychle jdou ceny nemovitostí nahoru? Ještě jsme se ani nenastěhovali a ten dům má už teď větší cenu, než kterou zaplatíme. I kdybychom ho chtěli později prodat, ještě na tom vyděláme.‘“

„Pokud byli podle tebe praštění, tak byla praštěná celá tahle země,“ řekl jsem a slyšel ve svém hlase nabubřelost. „To nikdo nemohl tušit, že přijde krize.“

Conorovi zakmitalo obočí. „Myslíte?“

„Kdyby to někdo tušil, tak by země dneska nebyla v tomhle průseru.“

Pokrčil rameny. „Já se ve financích nevyznám. Jsem jenom počítačový grafik. Věděl jsem pouze tolik, že po tisícovkách domů v nějakých zapadákovech nikdo netouží. Lidi je kupovali jenom proto, že jim někdo nakukal, že za pět let je budou moct prodat za dvojnásobek a pořídit si nějaké slušné bydlení. Jak říkám, jsem jenom obyčejný křupan, ale i mně bylo jasné, že v každé pyramidové hře nakonec dojdou ti, které můžete oškubat.“

„Podívejme, hotovej Alan Greenspan,“ podivil jsem se. Conor mi začínal lézt na nervy – protože měl pravdu a protože Pat s Jenny měli plné právo být přesvědčení o tom, že pravdu nemá. „Po bitvě je každej generál, milej zlatej. Ono by tě to nezabilo, kdybys kamarádům řekl něco trochu pozitivnějšího.“

„Myslíte jako vtloukat jim do hlavy ještě víc hovadin? Už tak jich kolem sebe slyšeli víc než dost. Banky, developeři, vláda, všichni svorně volali: Jen do toho, kupujte, nejlepší investice vašeho života…“

Richie zmuchlal pytlík cukru a hodil ho do koše, až to ostře zašustilo. „Kdybych viděl svoje nejlepší kámoše, jak se blíží k okraji útesu, taky bych jim něco řek,“ ozval se. „Možná bych je neukecal, ale aspoň by pro ně ten pád pak nebyl takovej šok.“

Oba se na mě dívali, jako by byli spolu proti mně. Richie se jenom snažil z Conora dostat, co s Patem udělala krize, ale i tak se mě to dotklo. „Tak dál,“ řekl jsem. „Co bylo potom?“

Conor pohnul bradou. Byl z té vzpomínky napjatý jako struna. „Jenny – ta vždycky nesnášela hádky – Jenny na to povídá: ‚Měl bys vidět tu velikou zahradu vzadu! Přemýšlíme, že bychom tam nechali udělat pro děti skluzavku a v létě tam budeme grilovat – můžeš u nás vždycky přespat, takže si klidně můžeš dát pár piv…‘ A v tom se přes silnici ozve obrovská rána, jako by z lešení spadla celá paleta tašek, něco na ten způsob. Všichni nadskočíme o metr. Když zase konečně popadneme dech, ptám se jich: ‚Takže jste si tím naprosto jistí, jo?‘ A Pat na to: ‚Jo, to jsme. Nic jiného nám stejně nezbývá – ta záloha, co jsme zaplatili, je nevratná.‘“

Zakroutil hlavou. „Snažil se vtipkovat. Já na to: ‚Na zálohu se vykašlete. Pořád ještě si to můžete rozmyslet.‘ A Pat na mě najednou vyjede, doslova křičí: ‚Do prdele! To se nemůžeš aspoň tvářit, jako že máš radost?‘ A Pat takovej nebyl, vůbec – jak jsem říkal, jeho z míry nic jen tak nevyvede. Podle toho jsem poznal, že má taky pochybnosti, dost zásadní. Tak se ptám: ‚Fakt ten barák chceš? Řekni to na rovinu.‘

A on: ‚Jo, chci. Vždycky jsem chtěl dům. Víš to moc dobře. To, že ty jsi ochotnej bydlet celej život v pronajatém kvartýru jako starej mládenec…‘ A já: ‚Ne. Nemyslím nějakej dům, ale tenhle dům. Chceš ho? Líbí se ti aspoň? Anebo ho kupuješ jenom proto, že to tak dělají ostatní?‘

A Pat povídá: ‚No tak není dokonalej, no a? To vím zatraceně dobře i bez tebe. Ale cos od nás ksakru čekal? Máme děti. Když máš rodinu, potřebuješ někde bydlet. Je na tom snad něco nepochopitelnýho?‘“

Conor si přejel dlaní po tváři tak silně, že mu na ní zůstal rudý flek. „Křičeli jsme na sebe. Ve čtvrti, kde jsme vyrůstali, už by dávno ze dveří vystrkovalo nos půl tuctu ženských, ale tam se nic ani nepohnulo. Já na to: ‚Když si člověk nemůže dovolit koupit něco, co se mu fakt líbí, tak bydlí v nájmu, než našetří.‘ A Pat: ‚Kristepane, Conore, takhle to přece nefunguje! Musíme se k něčemu slušnému propracovat postupně!‘ A já: ‚Takhle? Tím, že budete po krk v dluzích kvůli nějaký díře, kde se možná ani nedá pořádně bydlet? Co když se to zvrtne a vy tady zůstanete trčet?‘

Jenny mě vezme pod paží a uklidňuje: ‚Conore, to je přece v pohodě, přisámbohu. Já vím, že o nás máš strach, ale ty jseš hrozně staromódní. Dneska to takhle dělá každý, vážně. Každý.‘“

Krátce se chraptivě zasmál. „Vynesla to jako nějakej trumf. Jako by tím končila veškerá diskuse, tečka. Nevěřil jsem vlastním uším.“

„Měla pravdu,“ řekl Richie tiše. „Kolik lidí z naší generace dělalo přesně to samý? Tisíce, kámo. Tisíce a tisíce.“

„No a? Koho sakra zajímá, co dělají všichni ostatní? Oni kupovali dům, ne tričko. Tady nešlo o investici, tady šlo o domov. Když si necháte od ostatních mluvit do toho, na co byste měli mít svůj vlastní názor, když jdete s davem jenom proto, že je to v módě, tak co jste? Když si to zítra stádo namíří opačným směrem, tak prostě jenom zapomenete na všechno, co jste si doposud mysleli, a začnete od nuly, protože vám to řeknou ostatní? Co jste potom uvnitř? Nejste nic. Nejste nikdo.“

Jeho vztek byl nekonečný a chladný jako kámen. Pomyslel jsem na kuchyň Spainových, rozmlácenou a celou od krve. „Tohle jsi řekl Jenny?“

„Nemohl jsem na to říct nic. Pat – musel mi to vidět na očích – Pat povídá: ‚Je to tak, kámo. Zeptej se kohokoli: devětadevadesát procent lidí ti potvrdí, že takhle se to prostě dělá.‘“

Znovu ten suchý, chraptivý smích. „Stál jsem tam a civěl s pusou dokořán. Nemohl jsem… Pat takovej nikdy nebyl. Nikdy. Ani když nám bylo šestnáct. Jasně, někdy si dal cigáro nebo jointa jenom proto, že na večírku kouřili všichni, ale uvnitř vždycky věděl, kdo je. Nikdy neudělal bezhlavě žádnou pitomost, nenasedl do auta, když za volantem seděl někdo ožralej, jenom proto, že to po něm někdo chtěl. A najednou tu kurva stál, dospělej chlap, a blábolil o tom, že takhle to přece dělá každej!“

„No a cos mu na to řekl?“ chtěl jsem vědět.

Conor zakroutil hlavou. „Na to se nic říct nedalo. Teď už mi to bylo jasné. Ti dva… už jsem najednou ani neměl potuchy, co jsou zač. Tohle byli lidi, s kterými jsem už nechtěl mít nic společného. Ale stejně jsem to ještě nechtěl vzdát, já blbec, tak povídám: ‚Co se to s vámi do hajzlu stalo?‘

A Pat na to: ‚Vyrostli jsme, to se stalo. Takhle už to mezi dospělými chodí. Hraješ podle pravidel.‘

A já: ‚To teda do hajzlu ani náhodou. Jako dospělej máš mít přece vlastní rozum, do prdele. Pomátl ses, nebo co? To jsi nějaká zombie? Co je to s tebou?‘

Stáli jsme tam proti sobě, jako bychom chtěli jeden z druhého vymlátit duši. Myslel jsem, že se do sebe pustíme; myslel jsem, že mi každou vteřinu jednu vrazí. Ale potom mě znovu Jenny chytne za loket, otočí mě k sobě a křičí: ‚Mlč už! Mlč už! Nebo to všechno pokazíš. Já to tak nesnáším, tenhle negativismus – nechci, aby to poslouchaly naše děti, já to taky nechci poslouchat, nechci to vůbec! Je mi z toho nanic. Kdyby všichni začali uvažovat jako ty, tak celá tahle země půjde do háje a teprve potom budeme mít opravdovej problém. Budeš potom konečně spokojenej?‘“

Conor si znovu přejel rukou ústa; viděl jsem, jak se kousl do dlaně. „Brečela. Chtěl jsem něco říct, ani nevím co, ale Jenny si zacpala uši a rychle šla po silnici pryč. Pat se na mě díval jako na nějakou špínu. ‚Díky, kámo,‘ řekl. ‚To se ti povedlo.‘ A šel za ní.“

„A tys pak dělal co?“ zeptal jsem se.

„Šel jsem pryč. Chodil jsem po té díře kolem dokola pár hodin a hledal cokoli, co by mi dalo důvod zavolat Patovi a říct mu: Promiň, kámo, spletl jsem se, bude to tu hotovej ráj. Ale viděl jsem jenom příšernou díru, nic jiného. Nakonec jsem zavolal jednomu kamarádovi, ať pro mě přijede. Pak už se neozvali. A já se je taky nepokoušel kontaktovat.“

„Hmm,“ pohodlně jsem se usadil, ťukal si propiskou do zubů a přemýšlel. „Už jsem slyšel o nejrůznějších blbostech, kvůli kterým se kamarádi rozhádali. Ale kvůli nemovitosti? To jako vážně?“

„Nakonec se ukázalo, že jsem měl pravdu, ne?“

„Potěšilo tě to?“

„Ne. Byl bych radši, kdybych se spletl.“

„Protože ti na Patovi záleželo. O Jenny ani nemluvě. Na ní ti záleželo taky.“

„Na všech čtyřech.“

„Ale hlavně na Jenny. Ne, momentík, ještě jsem neskončil. Já jsem jednoduchej chlap, Conore. Můžeš se zeptat tady parťáka, ten ti to potvrdí: vždycky hledám to nejjednodušší vysvětlení a většinou se ukáže jako to správný. Takže podle mě ses sice mohl se Spainovými porafat ohledně domku, kterej si vybrali, ohledně výše hypotéky, jejich náhledu na svět nebo co všechno v tom ještě hrálo roli – leccos z toho mi vypadlo z paměti, tak mi ji můžeš později osvěžit –, ale vzhledem k okolnostem považuju za jednodušší vysvětlení to, že jste se vy, hoši, pohádali kvůli Jenny Spainový, do který jsi byl pořád ještě zakoukanej.“

„O tom už jsme pak spolu ani jedinkrát nemluvili. Od chvíle, co se se mnou Fiona rozešla.“

„Takže jsi ji stále miloval,“ řekl jsem.

Po chvíli Conor tiše a s bolestivým výrazem odpověděl: „V životě jsem nepotkal žádnou, která by byla jako ona.“

„Proto ti nikdy žádnej vztah nevydržel. Mám pravdu?“

„Nebudu utápět roky života v něčem, co nemá cenu. I kdyby mi někdo vykládal, že bych měl. Já jsem znal Pata a Jenny, takže vím, jak vypadá dokonalej vztah. Nic jiného pro mě nemělo smysl.“

„Ale snažíš se mě přesvědčit, že o tomhle ta hádka nebyla.“

Znechucený záblesk přimhouřených, šedých očí. „Taky že nebyla. Myslíte, že bych to dopustil, aby si to domysleli? Ať už Pat, nebo Jenny?“

„Předtím si to domysleli.“

„Protože jsem byl mladší. Přetvařování mi tenkrát šlo jako psovi pastva.“

Hlasitě jsem se zasmál. „Četli v tobě jako v knize, co? To vypadá, že Pat a Jenny nebyli jediní, kdo se v dospělosti změnil.“

„Já jenom dostal víc rozumu. A naučil jsem se ovládat. Ze mě se nestal někdo úplně jinej.“

„To znamená, že pořád Jenny miluješ?“ řekl jsem.

„Nemluvil jsem s ní celé roky.“

Což byla zase úplně jiná otázka, ale obě mohly počkat na později. „Možná ne. Ale viděl jsi ji docela často, z toho svýho hnízdečka. Jak to vůbec začalo, když jsme u toho?“

Čekal jsem, že se Conor bude vykrucovat, ale odpověděl rychle a klidně, jako by mu spadl kámen ze srdce – jakékoli téma bylo pro něj snesitelnější než jeho city k Jenny Spainové. „Vlastně skoro náhodou. Koncem minulého roku se mi nijak zvlášť nevedlo. Práce bylo málo. Byl to začátek krize – nikdo to ještě neříkal nahlas, tenkrát ješte ne. Pokud jste to zaregistrovali, byli jste zrádci národa, ale já to věděl. Živnostníci jako já, ti to pocítili jako první. Byl jsem dost švorc. Musel jsem se odstěhovat z bytu a našel si mizernou garsonku – nejspíš jste ji viděli, ne?“

Nikdo z nás neodpověděl – Richie se ve svém koutě ani nehnul, celý se stáhl do pozadí a nechal mi volné pole působnosti. Conor se zatvářil kysele. „Doufám, že se vám tam líbilo. Aspoň je vám teď jasné, proč se tam moc nezdržuju, když nemusím.“

„Ale ani Vyhlídku na Oceán sis bůhvíjak neoblíbil. Tak jak to, že sis to tam vůbec namířil?“

Pokrčil rameny. „Měl jsem spoustu času, cítil jsem se pod psa… pořád jsem musel myslet na Pata a Jenny. Když se nedařilo, oni dva byli ti, s kterými jsem o tom mohl mluvit. Chyběli mi. Jenom jsem… chtěl jsem vidět, jak se jim vede. Prostě mě to začalo zajímat.“

„Až potud to chápu,“ řekl jsem. „Jenže když chce normální chlap znovu vidět staré kámoše, neutáboří se jim za barákem, ale zvedne telefon. Omlouvám se za tuhle hloupou otázku, synu, ale něco takového tě nenapadlo?“

„Nevěděl jsem, jestli by se mnou chtěli mluvit. A nevěděl jsem ani, jestli máme pořád ještě dost společného, abychom si rozuměli. Nesnesl bych to, kdybych zjistil, že ne.“ Na vteřinu zněl jako kluk, zranitelný a nezkušený. „Ano, mohl jsem zavolat Fioně a zeptat se jí na ně, ale nevěděl jsem, kolik jí toho řekli, nechtěl jsem ji do toho tahat… Jednou o víkendu mě prostě napadlo, že si to namířím do Brianstownu, jestli je třeba nezahlídnu, jak přijíždějí domů. To je všechno.“

„A zahlídnul jsi něco jiného.“

„Jo. Vylezl jsem nahoru do toho baráku, kde jste mě našli. Říkal jsem si, že bych je odtud mohl třeba vidět, kdyby vyšli ven na zahradu nebo tak něco, ale přes ty okna do kuchyně… jsem viděl krásně dovnitř. Všichni čtyři seděli u stolu. Jenny sepnula Emmě gumičkou vlasy, aby jí nepadaly do jídla. Pat něco vykládal a Jack se smál, pusu celou špinavou.“

„Jak dlouho jsi tam zůstal?“ zeptal jsem se.

„Možná hodinu. Bylo to fajn, je vidět. Ani si nepamatuju, kdy mi bylo naposled takhle fajn.“ Ta vzpomínka vyhladila z jeho hlasu napětí, zjemnila ho. „Uklidňovalo mě to. Odjel jsem domů úplně klidnej.“

„Takže sis brzy přijel pro další dávku.“

„Jo. Po pár týdnech. Emma měla na zahradě panenky a jednu po druhé je učila tancovat. Jenny věšela prádlo. Jack si hrál na letadlo.“

„A jelikož tě to znovu uklidňovalo, začal jsi tam jezdit.“

„Jo. Co jiného jsem měl celé dny dělat? Dřepět v garsonce a civět na televizi?“

„A rovnou ses tam zabydlel i se spacákem a dalekohledem.“

„Já vím, že to zní praštěně,“ přiznal Conor. „To mi nemusíte říkat.“

„To tedy máš recht. Jenže až dosud, milej zlatej, to zároveň zní poměrně nevinně. Psycho se vším všudy se z toho stává až v momentě, kdy jim začínáš lézt do baráku. Nechceš nám tuhle kapitolu povykládat vlastními slovy?“

Ani tentokrát se dvakrát nerozmýšlel. I nedovolené vniknutí a vloupání pro něj bylo bezpečnější téma než Jenny. „Našel jsem ten klíč od zadních dveří, jak jsem vám říkal. Neměl jsem v plánu s ním něco podnikat; jenom to byl fajn pocit, mít ho. Ale jednou ráno byli všichni pryč a já tam byl celou noc, byl jsem mokrej, zmrzlej na kost – tenkrát jsem tam ještě neměl spacák. Napadlo mě, Proč ne, jenom na pět minut, jenom se ohřát… Ale uvnitř bylo fajn. Vonělo to tam žehlením a čajem a bábovkou a květinami. Všechno se jenom lesklo, všude bylo čisto. Už dlouho jsem se necítil nikde tak příjemně. Jako doma.“

„Kdy to bylo?“

„Na jaře. Kdy přesně, to si nepamatuju.“

„A pak jsi k nim prostě začal chodit na návštěvu pravidelně,“ řekl jsem. „Ty nemáš zrovna silnou vůli, že ne, synu?“

„Nedělal jsem tam nic špatného.“

„Ne? A co jsi tam uvnitř tedy dělal?“

Pokrčení rameny. Conor zkřížil ruce na prsou a uhnul pohledem – cítil rozpaky. „Nic moc. Dal jsem si čaj a sušenku. Někdy sendvič.“ Jennyiny mizející plátky šunky. „Někdy jsem…“ Do tváří mu stoupala červeň. „Zatáhl jsem v obýváku závěsy, aby ti debilní sousedi vedle nic neviděli, a koukal jsem na televizi. A tak.“

„Hrál sis na to, že tam bydlíš,“ konstatoval jsem.

Conor neodpovídal.

„Šel jsi někdy nahoru? Do ložnice a do dětských pokojů?“

Znovu ticho.

„Conore.“

„Párkrát.“

„Cos tam dělal?“

„Jenom jsem nakouknul do Emmina a Jackova pokoje. Stál jsem ve dveřích a díval se. Snažil jsem si je tam představit.“

„A Patova a Jennyina ložnice? Do ní jsi šel?“

„Jo.“

„A?“

„Nic, co byste mysleli. Lehl jsem si na postel – předtím jsem si zul boty. Jenom na minutku. A zavřel oči. To je všechno.“

Nedíval se na nás. Nořil se do vzpomínek; cítil jsem z něj smutek chladný jako led. „A vůbec tě nenapadlo, že bys mohl Spainovy vyděsit k smrti?“ štěkl jsem na něj zostra. „Anebo tě to těšilo o to víc?“

Probral se. „Já je nechtěl děsit. Vždycky jsem si hlídal, abych byl dávno pryč, když se měli vrátit. A všechno jsem vždycky dal zpátky na své místo – hrnek jsem umyl, utřel a uklidil. Když jsem tam našlapal, zametl jsem po sobě. A bral jsem jenom maličkosti; pár gumiček do vlasů nemohl nikomu chybět. Nikdo by nepoznal, že jsem tam byl.“

„Až na to, že my jsme to poznali,“ řekl jsem. „Na to nezapomeň. Pověz mi něco, Conore – a pamatuj, bez keců. Že tys byl závistí bez sebe, že jo? Záviděl jsi Spainovým, Patovi.“

Conor zakroutil hlavou, netrpělivě a krátce, jako by odháněl mouchu. „Ne. Vy to nechápete. Ani teď, ani když nám bylo osmnáct – nebylo to, jak si myslíte.“

„Tak jak to bylo?“

„Nikdy jsem jim nepřál nic špatného. Nikdy. Já jenom… Sice jsem je zepsul, že dělají to, co ostatní, ale když jsem je začal pozorovat…“

Dlouhý vzdech. Topení znovu vypnulo. Bez hučení se místnost ponořila do ticha jako do vakua; to ticho nasávalo náš slabý dech, a ten se rozpouštěl v nicotě. „Zvenčí vypadal jejich život stejně jako život kohokoli jiného, jako scéna z nějakého toho příšerného filmu o klonech. Ale když jste se na něj podívali zevnitř, viděli jste… Například Jenny se sice mazala tou kreténskou samoopalovací sračkou jako všechny ženské, takže vypadala nachlup jako ostatní – ale potom ji vzala do kuchyně a s dětmi si malovala štětečkem na ruce. Hvězdičky, smajlíky nebo iniciály – jednou namalovala Jackovi na ruce tygří pruhy; byl štěstím bez sebe, že si může celý týden hrát na tygra. Nebo když dali děti spát, Jenny po nich uklízela nepořádek jako normální, tuctová hospodyňka, jenže občas jí přišel Pat pomoct a nakonec se začali z legrace mlátit vycpanými zvířaty, smíchy celí bez sebe, a pak si spolu lehli unavení na podlahu a dívali se oknem na měsíc. Tam shora jste mohli vidět, že jsou to pořád oni. Pořád ti samí Pat a Jenny, jako když nám bylo šestnáct.“

Conorovy paže povolily; ruce položené na stole měl dlaněmi vzhůru a rty pootevřené. Hleděl na jakési pomalé procesí výjevů, které se míhaly za osvětleným oknem, v dálce a mimo dosah, a zářily jako zlatá glazura.

„Noc vám ubíhá pomalu, když jste venku sami. Začnou vás napadat zvláštní věci. Viděl jsem i další světla, v jiných domech v městečku. Někdy jsem slyšel hudbu – kdosi si pouštěl nahlas nějakej starej rock’n’roll, někdo jiný cvičil na flétnu. Začal jsem přemýšlet o všech těch lidech, co tam žijou. O všech těch různých životech. Všichni sice jenom vařili večeři, ale někdo třeba připravoval dcerce její oblíbené jídlo, aby jí udělal radost po špatném dni ve škole, nějací manželé třeba slavili, protože se dozvěděli, že čekají dítě… Každý z nich, který v tu chvíli připravoval večeři, každý z nich to pojímal po svém. Docházelo mi to tam nahoře čím dál víc. Tenhle život – je nakonec krásný.“

Conor se znovu zhluboka nadechl a položil ruce dlaněmi na stůl. „To je všechno,“ řekl. „Nezáviděl jsem. Jenom… mi to došlo.“

„Jenže Spainovým se nevedlo takhle báječně donekonečna,“ ozval se Richie ze svého kouta. „Když pak Pat přišel o místo.“

„Snášeli to dobře.“

Ta okamžitá napjatost v Conorově hlase, s kterou se bez váhání vrhl na Patovu obranu, ve mně znovu rozvířila znepokojení. Richie se odlepil od zdi a sedl si na stůl, až příliš blízko Conora. „Když jsme se bavili minule, říkals, že to Patovi lezlo na mozek. Cos tím přesně myslel?“

„Nic. Znám Pata. Bylo mi jasné, že ho nebaví být doma. To je všechno.“

„Kámo, ten chudák měl nervy nadranc. Jasný? Neříkáš nám nic, co bychom už nevěděli. Tak cos viděl? Choval se nějak divně? Brečel? Hádal se s Jenny?“

„Ne.“ Krátká, nervózní odmlka, jak Conor přemýšlel, co nám předhodit. Paže měl znovu složené na prsou. „Zpočátku byl v pohodě. Po pár měsících – tak během léta – začal ponocovat, chodil spát pozdě. Ani ven už moc nechodil. Dřív každý den běhal, ale to skončilo. Někdy zůstal celý den v pyžamu, ani se neholil.“

„To vypadá, že byl deprimovanej až běda.“

„Byl na tom bledě. No a? Divíte se?“

„Ale ani pak tě nenapadlo se jim ozvat, že jo?“ řekl Richie. „Když to šlo z kopce s tebou, tak ti Pat s Jenny byli dobří. Nenapadlo tě nikdy, že bys jim to teď moh oplatit?“

„Jo, napadlo,“ odpověděl Conor. „Hodně jsem o tom přemýšlel. Říkal jsem si, že bych jim třeba mohl pomoct – třeba zajít s Patem na pivo, aby přišel na jiné myšlenky, pohlídat děti, aby si s Jenny mohli někam vyrazit… Jenže jsem nemohl. Bylo by to, jako bych se jim chechtal: Ha ha, já vám to říkal. Bylo by to ještě horší.“

„Ježkovy voči, kámo. Copak na tom Pat moh bejt ještě hůř?“

„Jasně že mohl. No tak nechodil běhat, to je toho. To ještě neznamenalo, že je na dně.“

Stále z něj byla cítit zaťatost obranáře. „Z toho jsi nejspíš moc velkou radost neměl, že Pat nechodí ven,“ řekl jsem. „Když zůstával doma, měl jsi po čaji a sendvičích. Dostal ses vůbec za ty poslední měsíce dovnitř?“

Rychle se odvrátil od Richieho a podíval se na mě, jako bych ho zachránil. „Už ne tolikrát. Ale asi tak jednou týdně byli pryč všichni, třeba vyzvedli Emmu ze školy a potom jeli nakoupit. Pat se nebál chodit ven – chtěl být doma jenom proto, aby mohl číhat na toho norka, nebo co to bylo. Neměl žádnou fobii, nic takového.“

Nepodíval jsem se na Richieho, ale cítil jsem, jak ztuhl. Conor neměl mít správně o tom Patově zvířeti tušení.

Než mu to stačilo dojít, pokračoval jsem klidně: „Tys to zvíře viděl?“

„Jak říkám, moc často jsem uvnitř nebyl.“

„Jasně že byl. Nemluvím o posledních měsících, ale o celé té době, cos k nim zaskakoval na návštěvu. Viděl jsi ho? Slyšel?“

Conor začínal být opatrný, i když si nebyl jistý, kde šlápl vedle. „Párkrát jsem slyšel škrábání. Myslel jsem, že by to mohly být myši nebo nějaký pták, který se dostal na půdu.“

„A co v noci? Za tmy ta potvora nejspíš vyrážela na lov, nebo si šla zapíchat, nebo co já vím, a tys tam dřepěl venku s tím svým šikovným dalekohledem. Nepotkal jsi na svých cestách norka? Vydru? Nebo třeba potkana?“

„Žije tam leccos. Slyšel jsem v noci spoustu zvířat. Pár docela velkých. Ale nemám potuchy, co to bylo, protože jsem nic neviděl. Byla tma.“

„A to jsi neměl strach? Sám v tmavé díře, všude kolem divoká zvěř, co není vidět, a nemáš ani čím se bránit?“

Conor pokrčil rameny. „Ze zvířat strach nemám.“

„Statečnej chlapík,“ pochválil jsem ho.

„Momentíček, něco mi tu nesedí,“ ozval se Richie. Mnul si zmateně čelo jako vyjevený zelenáč, co si snaží něco ujasnit. „Jak víš, že Pat číhal na nějaký zvíře?“

Conor na okamžik otevřel pusu; potom ji zavřel a horečnatě přemýšlel. „Copak?“ zeptal jsem se. „Co je na tý otázce složitýho? Máš nějakej důvod, proč nám to nechceš říct?“

„Ne. Jenom si prostě nevzpomínám.“

Podívali jsme se na sebe s Richiem a dali se do smíchu. „Paráda,“ řekl jsem. „Přisámbohu, dělám tuhle práci už dlouho, ale tenhle evergreen nikdy neomrzí.“ Conor zatnul zuby – neměl rád, když se mu někdo směje. „Promiň, hochu, ale amnézie se nám tu vyskytuje až znepokojivě často. Občas mám obavy, jestli orgány státní moci nepřidávají něco do vody. Co takhle zkusit na nás něco jinýho?“

V hlavě mu to šrotovalo. „Ale no tak, kámo, o co jde?“ ponoukal ho Richie ještě s úsměvem v hlase.

„Jednou večer jsem poslouchal u okna,“ odpověděl Conor. „Slyšel jsem, jak o tom Pat s Jenny mluví v kuchyni.“

Nebylo tam pouliční osvětlení a žádná světla nebyla ani v zahradě u Spainových, takže po setmění mohl přeskočit zeď a celé večery klidně trávit s uchem přitisknutým na sklo. Obavy o soukromí jistě Spainovy trápily až na posledním místě – vždyť žili mezi sutinami, břečťanem a dunícím mořem, na míle daleko od kohokoli, koho mohli zajímat. Avšak právě ze soukromí jim toho nakonec moc nezbylo. Domem se jim procházel Conor, který jim kradl i důvěrné noční chvilky s vínem; Goganovi svými mastnými prsty osahávali jejich hádky a prohmatali kdejakou jemnou trhlinku jejich manželství. Zdi jejich domova byly z průsvitného papíru, který se trhal a ztrácel.

„Zajímavý,“ řekl jsem. „A jakpak bys tu rozmluvu popsal?“

„Jak to myslíte?“

„Kdo co říkal? Byli ustaraní? Naštvaní? Hádali se? Ječeli a křičeli na sebe? Tak co?“

Conor nasadil bezvýrazný pohled. Tohle nepředvídal. „Neslyšel jsem všechno. Pat říkal cosi o tom, že ta past je nanic, a Jenny asi odpověděla, ať zkusí jinou návnadu, a Pat na to, že kdyby aspoň to zvíře zahlídnul, tak by věděl, jakou návnadu má použít. Nebyli rozčilení, to ne. Možná trochu znepokojení, ale kdo by nebyl? Rozhodně to nebyla hádka. Nebylo to nic zásadního.“

„Aha. A kdy to bylo?“

„Nepamatuju se. Nejspíš někdy tohle léto. Možná později.“

„Moc zajímavý,“ prohlásil jsem a odsunul se s židlí od stolu. „Zapamatuj si, kde jsi skončil, hochu. My si o tobě jdeme na chvíli popovídat ven. Rozhovor přerušen; detektiv Kennedy a Curran opouštějí místnost.“

„Počkejte,“ vypadlo z Conora. „Jak je Jenny? Je…?“ Nemohl to ani doříct.

„Ach ták,“ řekl jsem a hodil si sako přes rameno. „Já čekal, kdy s tím přijdeš. Držel ses statečně, Conore, brachu stará – trvalo hezky dlouho, než ses znovu zeptal. Myslel jsem, že budeš škemrat každých šedesát vteřin. Podcenil jsem tě.“

„Pověděl jsem vám všechno, co jste chtěli vědět.“

„To je vlastně fakt, že jo? Víceméně. Hodnej kluk.“ Zvedl jsem tázavě obočí na Richieho, který pokrčil rameny a sklouzl ze stolu. „Vlastně proč ne. Jenny je naživu, milej zlatej. Je mimo nebezpečí. Ještě pár dní a pustí ji z nemocnice.“

Čekal jsem buď úlevu či strach, snad i vztek. Ale Conor to přijal s krátkým zasyčením mezi zuby, úsečným přikývnutím a neřekl vůbec nic.

„Poskytla nám pár velice zajímavých informací,“ oznámil jsem mu.

„Co říkala?“

„Ale no tak, hochu. Víš přece, že s tím se ti svěřit nemůžeme. Ale dejme tomu, že by sis měl dobře rozmyslet, až nám budeš chtít nakukat něco, co může Jenny Spainová popřít. Popřemýšlej o tom, zatímco budeme pryč. Přemýšlej dobře a usilovně.“

Když jsem otevíral dveře Richiemu, naposledy jsem se na Conora podíval. Zíral do prázdna, dýchal skrz zuby a přesně, jak jsem mu poradil, usilovně přemýšlel.

Na chodbě jsem řekl: „Slyšel jsi to? Přece jenom tu někde máme motiv. Díkybohu, nakonec tu jeden bude. A já se ho dozvím, i kdybych ho měl z toho magora vymlátit.“

Srdce mi bilo jako zvon; chtělo se mi Richieho obejmout, praštit pěstí do dveří, až uvnitř Conor nadskočí, cokoli. Richie přejížděl nehtem po otřískaném zeleném nátěru na zdi a hleděl na dveře. „Myslíš?“ hlesl.

„To tedy sakra myslím. Jak mu uteklo to o tom zvířeti, znovu nás začal tahat za nos. Ten rozhovor o pasti a návnadách, to si vymyslel. Kdyby na sebe řvali a Conor měl ucho na okně, tak by toho nejspíš mohl slyšet dost; jenže Spainovi měli dvojitý skla, na to nezapomeň. Připočti k tomu šumění moře, a i kdyby byl přímo nalepenej na sklo, normální hovor by neměl šanci slyšet. Možná nám jenom tají, že to byla hádka se vším všudy, a z nějakýho důvodu nemá zájem se nám s tím pochlubit. Ale pokud se o tom zvířeti nedozvěděl takhle, tak jak?“

„Když se jednou vloupal dovnitř, byl zapnutej počítač,“ navrhl Richie. „Přečet si to.“

„Možná. Zní to pravděpodobněji než ty kecy, kterými nás krmí. Ale proč to neřekne rovnou?“

„Neví, že se nám povedlo z počítače něco dostat. Nechce, abychom věděli, že Patovi začínalo hrabat a že Pata kryje.“

„Pokud ho kryje. Pokud.“ Věděl jsem, že s Richiem pořád ještě nejsme na jedné lodi, ale když to teď nahlas vyslovil, donutilo mě to začít pochodovat chodbou kolem dokola. Z toho, jak jsem se uvnitř tak dlouho ovládal, abych zůstal sedět bez hnutí, jsem cítil napětí ve všech svalech v těle. „A nenapadlo tě, že se to mohl dozvědět i jinak?“

„Měl s Jenny poměr,“ odpověděl Richie. „Jenny mu o zvířeti řekla.“

„Jo. Možná. To ještě zjistíme. Ale já myslím něco jiného. Začínalo hrabat, říkal jsi. Patovi začínalo hrabat. Co když si to samé měl myslet i Pat?“

Richie se opřel znovu o zeď a vrazil ruce do kapes. „Pokračuj,“ vybídl mě.

„Pamatuješ, co říkal ten chlap na internetu, ten, co mu doporučil tu past? Ptal se, jestli si z něho nestřílejí děti. Jasně, děti na to byly moc malý, ale je tu někdo jinej, a ten je na to velkej dost. Někdo, kdo měl přístup do domu.“

„Ty myslíš, že Conor pustil z pasti to zvíře? Nebo z ní vzal tu myš?“

Stále jsem chodil dokola a nebyl schopen přestat. Litoval jsem, že nemáme pozorovací místnost, kde bych se mohl pohybovat rychle a nemusel tišit hlas. „Možná. Anebo možná ještě leccos navíc. Faktem zůstává, že Conor se snažil přivézt do cvokhausu Jenny. Bral jí jídlo, tu a tam něco sebral – může nám sice dokola vykládat, že ji nechtěl děsit, ale ve skutečnosti nedělal nic jinýho: byla z toho na prášky. Fiona si myslela, že Jenny přichází o rozum; Jenny si nejspíš myslela to samý. Co když to samý prováděl i Patovi?“

„Jak?“

„Náš doktor Dolittle si nevšiml jediný stopy, která by svědčila o tom, že na půdě nějaký zvíře vůbec kdy bylo. Ty jsi z toho vyvodil, že zvíře existovalo jenom v Patově fantazii. Ale co když to bylo celý Conorova habaďůra?“

V Richieho tváři se mihlo cosi vážného – skepse, mobilizace k obraně, nedokázal jsem určit, co přesně. Pokračoval jsem: „Každou stopu, o který Pat mluvil, všechno, co jsme viděli, mohl fingovat někdo, kdo měl do toho domu přístup. Slyšel jsi doktora Dolittla, co říkal o tý července: hlavu jí mohlo ukousnout nějaký zvíře, ale stejně tak to někdo mohl udělat nožem. Ty rýhy v trámu na půdě: můžou bejt stopy po drápech, ale taky je tam mohl někdo udělat nožem nebo hřebíkem. Ty kostřičky: i člověk zvládne obrat na kost pár veverek.“

„A ty zvuky?“

„Jasně. Na ty nesmíme zapomenout. Pamatuješ, co psal Pat na tom fóru Divy divočiny? Na půdě je pod podlahou nějakých dvacet centimetrů prostoru. Byla by hračka strčit tam přehrávač MP3 na dálkový ovládání s nahraným škrábáním a boucháním plus solidní reprobedny a zapínat ho pokaždý, když uvidíš Pata jít nahoru. Stačilo by je schovat za kus izolační vaty, aby nic neviděl, až se tam nahoru půjde rozhlídnout s baterkou – jakože tam šel. Pat stejně nehledal žádnou elektroniku, ale chlupy, trus, zvíře – a že by něco z toho našel, to samozřejmě nehrozilo. A pokud by sis chtěl užít trochu legrace navíc, mohl bys nahrávku pouštět, jenom když nebude v doslechu Jenny, aby měla pocit, že Patovi kape na maják. Pokaždý, když jim vlezeš do baráku, vyměníš baterky – anebo prostě přehrávač a reproduktory nějak napojíš na vedení v domě – a můžeš se takhle bavit donekonečna.“

„Jenomže to nebylo slyšet jenom na půdě,“ namítl Richie. „To zvíře – pokud tam nějaký bylo – lezlo skrz zdi dolů. Pat ho slyšel skoro v každý místnosti.“

„Myslel si, že ho slyší. Pamatuješ, co psal na fóru? Nevěděl jistě, kde to zvíře je, kvůli prapodivný akustice v domě. Dejme tomu, že Conor tu a tam posunul reproduktory, aby to vypadalo, že zvíře se po půdě pohybuje, a aby měl Pat o čem přemýšlet. A potom jednoho dne přijde na to, že když dá reproduktory na určitý místo, zvuk šplhá dutinami ve zdech dolů a zní to, jako by vycházel zespodu… I samotnej barák hrál Conorovi přímo do karet.“

Richie si kousal nehet a přemýšlel. „Z tý jeho skrýše je to na půdu daleko. Fungoval by vůbec ovladač na takovou dálku?“

Nenechal jsem se zviklat. „Určitě se dá sehnat takovej, kterej by fungoval. Anebo kdyby ne, nemusel bys přece bejt ve skrýši. Za tmy bys mohl mačkat knoflíky u Spainových na zahradě a ve dne bys dřepěl s ovladačem na půdě toho baráku vedle a zapínal bys, jenom kdybys věděl, že je Jenny pryč nebo vaří. Bylo by to sice trochu naslepo, kdybys při tom neměl Spainovy na očích, ale tak jako tak by to udělalo svoje.“

„Nebylo by to jednoduchý.“

„Ne, to nebylo. O nic jednodušší než si zařídit pozorovatelnu.“

„Lidi z technickýho tam nic takovýho nenašli. Žádnej přehrávač MP3, žádný reproduktory, nic.“

„Tak Conor ty hračky odnesl a hodil je někde do popelnice, ještě než Spainovy oddělal. Kdyby to bylo potom, nechal by po sobě krvavý stopy. A to znamená, že ty vraždy plánoval. Důkladně.“

„To je síla,“ řekl Richie skoro nepřítomně. Pořád si ještě hryzal nehet. „Jenže proč? Proč by si vymýšlel nějaký zvíře?“

„Protože je pořád udělanej do Jenny,“ odpověděl jsem, „a napadlo ho, že by ji mohl dostat snáz, kdyby Pat měl o kolečko víc. Protože jim chtěl dokázat, že to byla pitomost, kupovat barák v Brianstownu. Protože neměl nic lepšího na práci.“

„Jenže fór je v tom, že Conorovi na Patovi záleželo stejně jako na Jenny. Sám to říkáš od samýho začátku. Myslíš, že by Pata takhle vytáčel?“

„Záleželo mu na nich tolik, že je oddělal.“ Richie na mě na vteřinu upřel pohled, potom s ním zase uhnul stranou a nic neřekl. „Ty si pořád myslíš, že to neudělal,“ řekl jsem.

„Já myslím, že je miloval. To je všecko.“

„‚Milovat‘ neznamená pro Conora totéž co pro tebe nebo pro mě. Sám jsi ho slyšel: on chtěl bejt Pat Spain. Chtěl to od svých šestnácti. Proto to s ním tak zacvičilo, když Pat začal dělat věci, který se mu nelíbily: měl pocit, jako by Patův život byl jeho život. Jako by mu patřil.“ Kopl jsem do dveří výslechové místnosti – silněji, než jsem zamýšlel. „A loni, když si to i Conorův život namířil do sraček, se mu konečně rozsvítilo v palici. Čím víc Spainovy pozoroval, tím víc mu docházelo, přes všechny ty jeho kecy o Stepfordu a zombiích, že vlastně přesně tohle chce: miloučký dětičky, hezkej domeček, stálou práci, Jenny. Patův život.“ Ta myšlenka mě hnala kupředu rychleji a rychleji. „Tam nahoře, ve svým vlastním maličkým světě, Conor byl Pat Spain. A když v Patově životě najednou všechno vypadalo na levačku, měl Conor pocit, jako by o tohle všechno přišel on sám.“

„A tohle je teda motiv? Pomsta?“

„Je to složitější. Pat najednou už neplní roli, kterou si Conor vysnil. Conor už nedostává svoji pravidelnou dávku rodinný idylky z druhý ruky a má absťák. A tak se rozhodne do věci vložit a dát všechno do pořádku. Je na něm, aby pro Jenny a dětičky zjednal nápravu. Pro Pata nejspíš nikoli, ale to je fuk. Podle Conorových představ Pat porušil smlouvu – nedělá svou práci. Pat už si tenhle dokonalej život nezaslouží. Měl by se ho chopit někdo, kdo z něj dokáže vytěžit mnohem víc.“

„Takže žádná pomsta,“ odtušil Richie. Jeho hlas zněl neutrálně – poslouchal, ale nijak přesvědčeně. „Spíš záchrana.“

„Záchrana. Conor si nejspíš vyfantazíruje hotovej epos, jak vezme Jenny a dětičky do Kalifornie, do Austrálie, někam, kde počítačovej grafik dostane slušnej flek, aby mohl na úrovni a na výsluní uživit prima rodinku, jenže aby ho mohl zrealizovat, potřebuje nejdřív dostat z cesty Pata. Potřebuje to manželství rozbít. A jedno mu přiznám: šel na to chytře. Pat a Jenny jsou už takhle pod tlakem, začínají se objevovat první trhlinky, a tak Conor sáhne po tom, co se nabízí, a tlak ještě vystupňuje. Vymyslí, jak z nich z obou udělat paranoiky, kteří mají hrůzu z vlastního domova, jeden z druhýho, ze sebe samých. A je v tom dobrej, klučina jeden. Nelituje času, krůček po krůčku utahuje šroub, a než se stačíš rozkoukat, pro Pata a Jenny není místa, kde by se mohli cítit bezpeční. Ani spolu, ani ve svým vlastním domě, ani ve vlastních myšlenkách.“

S jakýmsi nezaujatým údivem jsem zpozoroval, že se mi třesou ruce. Vrazil jsem je do kapes. „Jo, šel na to chytře,“ řekl jsem. „Klobouk dolů.“

Richie odtáhl prst od pusy. „Povím ti, co mi na tom nesedí,“ prohlásil. „Kam se podělo to tvý nejjednodušší vysvětlení?“

„Jak to myslíš?“

„Drž se vysvětlení, který co nejmíň vycházej z dohadů. Tos říkal. Přehrávač MP3, dálkovej ovladač, reproduktory; kvůli jejich přesunování by ke Spainovým musel lézt o to častěj a musel by mít navíc pořádnou kliku, aby Jenny ani jedenkrát ty zvuky neslyšela… Kámo, to je celá hromada dohadů.“

„Snazší je předpokládat, že Pat byl cvok.“

„Ne snazší. Jednodušší. Je jednodušší předpokládat, že to celý se odehrávalo jenom v jeho palici.“

„Vážně? A chlápek, kterej je šmíruje, prochází se jim po baráku, ujídá jim plátky šunky, a to všechno přesně v tu samou dobu, co se z rozumnýho chlapíka Pata stává magor, to je čistě jenom shoda náhod? Shoda náhod takovýchhle rozměrů, příteli můj, to je dohad jako hrom.“

Richie kroutil hlavou. „S oběma zamávala krize, v tom žádnou velkou shodu náhod nevidím. Ale ta teorie s přehrávačem, to je jedna k milionu, že by se Conorovi mohlo povést, aby ty zvuky slyšel jenom Pat a Jenny nikdy. Byly to celý měsíce ve dne v noci; a ten barák, to není žádná obrovská vila, kde by lidi mohli bejt jeden od druhýho na míle daleko. I kdybys byl bůhvíjak opatrnej, dřív nebo pozdějc by něco slyšela.“

„Jo, nejspíš máš pravdu,“ souhlasil jsem. Všiml jsem si, že jsem přestal popocházet a už drahnou chvíli stojím na místě. „Tak to dělala ona.“

„Jak to myslíš?“

„Třeba v tom jeli oba spolu. Conor a Jenny. To hodně věcí zjednodušuje, ne? Conor se nemusí starat o to, aby Jenny zvuky neslyšela. Když se jí Pat zeptá: ‚Slyšíš to?‘, stačí jí akorát zatvářit se nechápavě a říct: ‚A co mám slyšet?‘ A nemusí se starat ani o to, jestli je nezaslechnou děti – Jenny jim nakuká, že jsou to jenom jejich představy a že by o tom neměli před tatínkem mluvit. A Conor se k nim tím pádem ani nemusí vloupávat, když potřebuje přesunout reproduktory – to všechno obstará Jenny.“

Richieho tvář vypadala pod bílými zářivkami jako toho ponurého rána před pitevnou: bílá jako papír. Tohle se mu vůbec nelíbilo.

„To vysvětluje, proč tak zlehčuje Patův duševní stav,“ pokračoval jsem. „To vysvětluje, proč o těch vloupáních neřekla ani jemu, ani místní policii. To vysvětluje, proč Conor vymazal to zvíře z počítače. To vysvětluje, proč se přiznal: aby ochránil svoji milenku. To vysvětluje, proč ho nechce prásknout: z pocitu viny. Řekl bych, synu, že ve skutečnosti to vysvětluje téměř všechno.“ Úplně jsem slyšel, jak všude kolem nás do sebe vše zapadá na své místo, jak to zlehka a příjemně bubnuje jako drobounké kapky deště. Chtělo se mi zvednout k nim tvář, svlažit se v nich, napít se.

Richie se ani nehnul a na chvíli jsem měl pocit, že i on to cítí, ale potom se krátce nadechl a zakroutil hlavou. „To se mi nezdá.“

„Je to nad slunce jasnější. Hotová nádhera. Tobě se to nezdá, protože se ti to zdát nechce, brachu stará.“

„O to nejde. Ale co ty vraždy? Kdyby Conorovi šlo o to, dostat Pata do cvokhausu, fungovalo by to parádně: tomu chudákovi už z toho solidně hrabalo. Tak proč by Conor měnil plán a chtěl ho zabít? A pokud mu šlo o Jenny a děti, proč by zabíjel i je?“

„Pojď,“ řekl jsem. Vykročil jsem chodbou tak rychle, že rychleji už by znamenalo běžet. Richie musel klusat, aby se mnou udržel krok. „Pamatuješ na tu placku od Joja?“

„Jo.“

„Ten hajzlík malá,“ procedil jsem mezi zuby, namířil si to dolů ke skladu zajištěných věcí a bral jsem schody po dvou.

Conor stále seděl na židli, ale palec měl celý červený od zubů. Věděl, že něco pohnojil, i když přesně netušil co. Konečně, a bylo načase, začínal být pekelně nervózní.

Ani jeden z nás se neobtěžoval si sednout. Richie oznámil do kamery: „Detektiv Kennedy a detektiv Curran pokračují ve výslechu Conora Brennana“; potom se opřel v koutě na samé hranici Conorova zorného úhlu, založil ruce na prsou a v pomalém, otravně monotónním rytmu kopal patou do zdi. Já se ani nepokoušel stát bez hnutí: kroužil jsem rychle po místnosti a odstrkával z cesty židle. Conor se snažil mít nás oba na očích.

„Conore,“ řekl jsem. „Musíme si promluvit.“

„Chci zpátky do cely,“ odpověděl Conor.

„A já chci na rande s Annou Kurnikovovou. Život je mrcha. A víš, co chci ještě, Conore?“

Zakroutil hlavou.

„Chci vědět důvod, proč se tohle všechno stalo. Chci vědět, proč je Jenny Spainová ve špitále a její rodina v márnici. Co to nejdřív zkusit po dobrým tak, že mi to teď hezky povíš?“

„Víte všechno, co potřebujete,“ odpověděl Conor. „Přiznal jsem se přece. Koho zajímá proč?“

„Mě. A detektiva Currana. A ještě hromadu dalších lidí, ale zrovna teď bychom ti měli dělat vrásky především my dva.“

Pokrčil rameny. Jak jsem za ním procházel, vytáhl jsem z kapsy igelitový sáček a hodil ho před něj na stůl tak zprudka, že sebou trhl. „Vysvětli nám tohle.“

Conor ani nehnul brvou – na tohle byl připravený. „Normální placka.“

„Nikoli, Einsteine. Tohle není žádná normální placka. To je speciální placka.“ Naklonil jsem se mu přes rameno, připlácl na stůl tu jejich letní zmrzlinovou fotku a zůstal opřený s tváří těsně vedle jeho. Páchl po štiplavém vězeňském mýdle. „To je tahle placka, ta, co máš tady na tý fotce. Našli jsme ji v Jennyiných věcech. Kde k ní přišla?“

Ukázal bradou na fotku. „Má ji tam taky. Měli jsme ji všichni.“

„Tuhle jsi měl jenom ty. Fotoanalýza prokázala, že potisk na té tvé je vychýlenej mimo střed přesně ve stejným úhlu jako na téhle. Žádná jiná placka na něj nepasuje. Takže to zkusíme znovu: jak se dostala tvoje placka mezi věci Jenny Spainové?“

Zbožňuju Kriminálku Las Vegas. Naši technici dnes ani nemusejí umět zázraky, protože všichni civilisti si beztak myslí, že je umějí. Po chvíli se Conor ode mě odsunul. „Nechal jsem ji u nich doma,“ řekl.

„Kde?“

„Na kuchyňské lince.“

Znovu jsem se k němu přisunul. „Já měl dojem, že jsi říkal, že jsi Spainovy nechtěl děsit. Že by nikdo nikdy nepoznal, že jsi tam byl. Tak co je ksakru tohle? Představoval sis, že si řeknou, že se to tam nejspíš zhmotnilo samo od sebe, nebo co?“

Conor zvedl ruku a přikryl placku dlaní, jako by to bylo něco důvěrného. „Předpokládal jsem, že ji Jenny najde. Každé ráno chodila do kuchyně jako první.“

„Prosil bych pryč tu ruku z předmětu doličného. Takže ji najde a co? Bude si myslet, že ji tam nechali skřítci?“

„Ne.“ Jeho ruka se dosud ani nehnula. „Věděl jsem, že ji napadne, že jsem to byl já. Chtěl jsem to.“

„Proč?“

„Proto. Jenom aby věděla, že není sama. Aby věděla, že jsem pořád s ní. Že mi na ní záleží.“

„Panebože. A z fleku by se vykašlala na Pata, vrhla by se ti do náruče a žili byste spolu šťastně navěky? Nejsi náhodou zhulenej, kámo?“

Conor na mě krátce vrhl jedovatý pohled plný znechucení a znovu si ode mě odsedl. „Nic takového. Jenom jsem chtěl Jenny udělat radost.“

„Tohle jí jako mělo udělat radost?“ Odstrčil jsem mu ruku a poslal sáček přes stůl, aby na něj nedosáhl. „Kdepak poslat pohlednici nebo e-mail, kde by stálo: Ahoj, myslím na tebe, to ani náhodou. Místo toho ses jí hezky vloupal do baráku a nechal tam ležet zrezivělou cetku, na kterou nejspíš už dávno zapomněla. Nedivím se, že jsi stále nezadanej, synku.“

„Nezapomněla,“ řekl Conor s naprostou jistotou. „To léto na té fotce – byli jsme šťastní. Všichni. Bylo to možná moje nejšťastnější období v životě. Na to se nezapomíná. Chtěl jsem Jenny připomenout, jak byla šťastná.“

„Proč, kámo?“ ozval se Richie z kouta.

„Jak to myslíte, proč?“

„Proč to potřebovala připomínat? Proč potřebovala vědět, že na ní někomu záleží? Měla přece Pata, nebo ne?“

„Byl na tom špatně. Už jsem vám to říkal.“

„Říkals nám, že na tom byl špatně už celý měsíce, ale předtím ses jim ozývat nechtěl, aby to nebylo ještě horší. Změnilo se snad mezitím něco?“ Conor byl celý jako na jehlách. Měli jsme ho, kde jsme ho chtěli mít – zmateně kličkoval, nervózní při každém kroku, jestli nešlápne na minu. „Nic. Prostě jsem změnil názor.“

Nahnul jsem se přes něj, shrábl jsem sáček ze stolu, znovu jsem začal kroužit po místnosti a pohazoval si sáček z ruky do ruky. „A nevšiml sis jen tak náhodou tý hromady chůviček po celým domě, že? Když sis dával čaj se sendvičem.“

„To byly chůvičky?“ Conorova tvář měla opět pečlivě prázdný výraz – i na tuhle otázku byl připraven. „Já myslel, že jsou to nějaké vysílačky nebo co. Nebo nějaká hra, co hrajou Pat s Jackem.“

„Jenže to byly chůvičky. Můžeš mi říct, z jakýho důvodu mohli mít Pat s Jenny po domě rozestavěnej půl tucet chůviček?“

Pokrčení rameny. „Nemám tušení.“

„Aha. A co ty díry ve zdech? Těch sis všimnul?“

„Jo. Viděl jsem je. Od začátku mi bylo jasné, že ten barák je šunt. Měli toho šmejda, co to postavil, zažalovat. Jenže ten nejspíš dávno uložil všechny peníze někde v zahraničí, vyhlásil bankrot a odletěl si užívat na Costa del Sol.“

„Za tyhle díry stavební firma nemůže, synu. Vymlátil je do zdí Pat, protože byl posedlej tím norkem, nebo co to bylo. Rozestavil všude videochůvičky a bytostně toužil zahlídnout potvoru, která mu stepovala nad hlavou. Chceš nám snad tvrdit, že ti to během těch hodin a hodin špehování nějakým způsobem uniklo?“

„O tom zvířeti jsem věděl. To jsem vám řekl.“

„Nepochybuju o tom, že jsi to věděl. Jenže jsi zapomněl zmínit, že Patovi z toho začínalo strašit ve věži.“ Upustil jsem sáček na zem, nabral ho špičkou boty, vykopl ho vzhůru a znovu chytil do dlaně. „Hopla.“

Richie si vytáhl židli a posadil se naproti Conorovi. „Kámo, podařilo se nám zregenerovat všecky data z počítače. Víme, v jakým byl stavu. ‚Deprimovanej‘ je slabý slovo.“

Conor dýchal rychleji, nosní dírky měl rozšířené. „Z počítače?“

„Tu etudu, jak hraješ natvrdlýho, přeskočíme. Je nudná, je zbytečná a mám při ní náladu pod psa.“ Mrštil jsem sáčkem zprudka o zeď. „Souhlas?“

Držel jazyk za zuby. „Tak to zkusíme ještě jednou, jo?“ navrhl mu Richie. „Něco se změnilo, jinak bys tam tu cetku pro Jenny nenechával.“ Na chvíli jsem si přestal sáčkem pohazovat a zamával s ním na Conora. „To kvůli Patovi, že jo? Šlo to s ním z kopce?“

„Když to víte, tak proč se ptáte?“

„Standardní postup, kámo,“ odpověděl Richie s klidem. „Jenom si ověřujem, jestli tvoje verze pasuje k tomu, co víme z jinejch zdrojů. Když to bude sedět, paráda, věříme ti. Když budou ostatní důkazy tvrdit něco jinýho…“ Pokrčil rameny. „Pak máme problém a musíme se v tom hrabat, dokud to nerozseknem. Je ti to jasný?“

Po chvíli Conor odpověděl: „Tak jo. S Patem se to zhoršovalo. Nebyl nijak vyšinutej, nevykřikoval, ať to zvíře vyleze, aby si to s ním mohl rozdat, nic takového. Jenom toho prostě na něj bylo příliš.“

„Ale něco se přece muselo stát. Jenom tak zničehonic bys tam pro Jenny tu cetku nenechával.“

„Prostě jenom vypadala tak osaměle,“ konstatoval Conor jednoduše. „Pat s ní dva dny v kuse ani nepromluvil – aspoň jsem si nevšiml. Celou dobu seděl v kuchyni u stolu, před sebou ty chůvičky jednu vedle druhé, a jenom na ně zíral. Párkrát na něho promluvila, ale ani se na ni nepodíval. A v noci to nebylo o nic lepší – noc předtím spal v kuchyni na sedacím pytli.“

Conor musel být ke konci nahoře ve své skrýši prakticky nonstop. Přestal jsem si hrát se sáčkem a stál bez hnutí za ním.

„Jenny… viděl jsem ji, jak v kuchyni čeká, až začne vařit voda v konvici. Opírala se rukama o linku, jako by se tak tak držela na nohou. Civěla do prázdna. Jack ji tahal za nohu a něco jí ukazoval, ale vůbec si ho nevšímala. Vypadala na čtyřicet, ještě víc. Bezradně. Chtělo se mi vyskočit z toho baráku, přeskočit přes zeď a obejmout ji.“

„Takže jsi nabyl dojmu, že v týhle těžký životní chvíli jí nejvíc pomůže zjištění, že ji někdo šmíruje,“ řekl jsem neutrálním tónem.

„Jenom jsem jí chtěl pomoct. Přemýšlel jsem i o tom, že za ní zaskočím, brnknu nebo pošlu e-mail, ale Jenny…“ Zakroutil ztěžka hlavou. „Když všechno není, jak má, nechce se jí o tom mluvit. Nebavila by se se mnou o tom, zvlášť když byl Pat úplně… Tak mě napadlo jí dát jenom nějak vědět, že jsem tam byl. A zajel jsem domů pro tu placku. Možná to byla pitomost. Žalujte si mě za to. Tenkrát mi to ale přišlo jako dobrej nápad.“

„Kdy to bylo přesně, to tenkrát?“ zeptal jsem se.

„Co?“

„Kdy jsi u Spainových nechal tu placku?“

Conor se nadechl a chystal se odpovědět, ale pak si to rozmyslel. Viděl jsem, jak mu náhle ztuhla ramena. „Nevzpomenu si,“ odpověděl.

„Tohle ani nezkoušej, milej zlatej. Už dávno to postrádá vtip. Kdy jsi ji tam nechal?“

Po chvíli to Conor vysypal: „V neděli v noci.“

Podívali jsme se přes něj s Richiem na sebe. „Tuhle poslední neděli?“ chtěl jsem si ověřit.

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„Zhruba kolem pěti ráno.“

„Když celá rodinka spala jen pár metrů nad tebou? To tedy klobouk dolů, milej zlatej, máš pro strach uděláno.“

„Jenom jsem tam vlezl zadními dveřmi, položil ji na linku a odešel. Počkal jsem, až Pat půjde spát – tu noc dole nezůstal. Nic na tom nebylo.“

„A co alarm?“

„Znám kód. Viděl jsem ho Pata mačkat.“

No prosím. „Ale stejně to bylo o hubu,“ řekl jsem. „To ti na tom muselo sakra záležet, nemám pravdu?“

„Chtěl jsem, aby ji měla.“

„Jasně. A o čtyřiadvacet hodin později má Jenny na kahánku a její rodina to má za sebou. Nechceš mi doufám namlouvat, Conore, že to byla náhoda?“

„Nechci vám namlouvat vůbec nic.“

„Tak co se tedy stalo? Ten dáreček od tebe se jí nelíbil? Neprojevila dostatek vděku? Hodila ho do šuplíku, místo aby si ho připnula?“

„Strčila tu placku do kapsy. Nevím, co s ní dělala potom, a ani mě to nezajímá. Jenom jsem chtěl, aby ji měla.“

Položil jsem obě ruce zezadu na opěradlo Conorovy židle a potichu a nelítostně jsem mu odříkával přímo do ucha: „Krmíš nás takovým kvantem sraček, že bych tě s nima nejradši spláchnul do hajzlu. Ty víš zatraceně dobře, co Jenny s tou plackou dělala. Tys věděl, že ji nevyděsí, protože jsi jí ji dal do ruky osobně. Takhle jste to měli vymyšlený? Vždycky, když Pat usnul, vyplížila se v noci dolů, abyste si spolu mohli zapíchat na sedacím pytli jejich dětiček?“

Zprudka se ke mně otočil, oči jako střepiny ledu. Tentokrát se ode mě neodkláněl; naše tváře se téměř dotýkaly. „Je mi z vás nanic. Jestli si myslíte tohle, jestli si vážně tohle myslíte, tak namouduši nejste v pořádku.“

Neměl strach. Byl to pro mě šok – zvyknete si na to, že z vás lidé mají strach, nevinní i ti s máslem na hlavě. Ať už si to připouštíme, nebo ne, všem nám to nejspíš dělá dobře. Jenže Conor neměl ke strachu už žádný důvod.

„Fajn,“ řekl jsem. „Tak to nebylo na sedacím pytli, ale v tom tvým hnízdečku? Copak asi najdeme v tom spacáku, až z něho vezmeme vzorky, co?“

„Vezměte si z něj vzorků, kolik chcete. Udavte se jimi. Nikdy tam nebyla.“

„Tak kde tedy, Conore? Na pláži? V Patově posteli? Kdepak jste si to s Jenny rozdávali?“

Zatínal pěsti do záhybů kalhot, aby mi jednu nevrazil. Tohle nemohl vydržet věčně a já se naopak nemohl dočkat. „V životě bych na ni nesáhnul. A ona by nesáhla na mě. Nikdy. Jste vážně tak natvrdlej, že to nedokážete pochopit?“

Vysmál jsem se mu do tváře. „Ale jasně že bys na ni sáhnul. Chudáček malá opuštěná Jenny, uvězněná v tom ošklivém zapadákově – potřebovala jenom vědět, že na ní někomu záleží. Neříkal jsi to sám? A ten někdo, to jsi měl bejt ty. Všechny ty kecy, jak móóc byla opuštěná, to byla jenom šikovná záminka, abys ji mohl ojíždět bez výčitek vůči Patovi. Kdy to začalo?“

„Nikdy. Jestli byste toho byl schopnej vy, tak je to váš problém. Jestli jste nikdy neměl opravdového přítele, nikdy jste nikoho nemiloval, je to čistě a jedině váš problém.“

„Takže opravdovej přítel, říkáš. Až na to, že ta bestie, z který Patovi strašilo ve věži, to jsi byl celou dobu ty.“

Znovu ten ledový, nevěřícný pohled. „Co to…?“

„Jakpak jsi to provedl? Ty zvuky mě nezajímají – kde jsi koupil ten přehrávač a reproduktory, to si dřív nebo později zjistíme sami –, ale rád bych slyšel, jak jsi obral maso z těch veverek. Nožem? Uvařil jsi je? Ohryzal?“

„Nemám tušení, o čem to mluvíte.“

„Nevadí. Z laboratoře už mi o veverkách pošlou všechno podstatný. Ale co by mě skutečně zajímalo, je tohle: na to zvíře sis hrál jenom ty? Anebo v tom Jenny jela s tebou?“

Conor odstrčil židli tak silně, že se převrátila, a odkráčel na druhý konec místnosti. Vystartoval jsem po něm tak rychle, že jsem si to ani nestačil uvědomit. Couvl přede mnou, až se zády přimáčkl ke zdi. „Kam jdeš, do hajzlu? Já s tebou mluvím, synku. A když s tebou mluvím, tak budeš do hajzlu poslouchat.“

Tvář měl strnulou, jako masku vyřezanou z tvrdého dřeva. Hleděl někam za mě, oči zúžené a upřené do prázdna.

„Pomáhala ti, že jo? Nachechtali jste se spolu do sytosti, v tom tvým hnízdečku nahoře? Ten trouba Pat, ten mamlas, spolkne ti všechno i s navijákem…“

„Jenny nic neudělala.“

„Všechno šlo jako po drátkách, že jo? Pat magořil den ode dne víc a víc, Jenny se k tobě hezky měla a najednou tohle.“ Strčil jsem mu sáček pod nos tak zprudka, až se mu otřel o tvář. Ovládl jsem se, abych mu ho nenarval mezi zuby. „To se ukázalo bejt jako veliká chyba, že jo? Myslel sis, jaký to bude miloučký, romantický gesto, jenže v Jenny to naopak probudilo výčitky jako hrom. Jak jsi říkal, to léto byla šťastná. Šťastná s Patem. A tys jí to připomněl. Najednou se cítila pod psa, že se mu kurvila. A řekla si, že to musí přestat.“

„Nekurvila se…“

„Jakpak ti to oznámila? Nechala ti vzkaz v hnízdečku? Ani se neobtěžovala ti to říct z očí do očí, že jo?“

„Nebylo co říkat. Ani nevěděla, že tam…“

Mrštil jsem sáček stranou, prudce jsem se opřel dlaněmi o zeď a mezi rukama skřípl Conorovu hlavu. Skoro jsem křičel, ale bylo mi to fuk. „Napadlo tě to hnedka, že je odděláš všechny? Nebo jsi chtěl jenom sejmout Jenny a potom sis řekl, ále co, když už, tak už? Anebo sis to naopak naplánoval přesně takhle? Pata a děti hezky zlikvidovat a Jenny udělat ze života peklo?“

Nic. Praštil jsem rukama do zdi; ani se nehnul.

„A tohle všechno, Conore, tohle všechno proto, že jsi chtěl Patův život, místo aby sis zařídil svůj vlastní. Stálo to za to? To se s tou ženskou tak fantasticky šuká?“

„Nikdy jsem…“

„Drž hubu kurva! Já vím, žes ji píchal. Vím to. Vůbec o tom nepochybuju, protože jenom tak celá tahle zasraná sviňárna dává nějakej smysl.“

„Běžte ode mě.“

„Donuť mě. No tak, Conore. Vraž mi jednu. Strč do mě. Stačí jedinej žduchanec.“ Křičel jsem mu přímo do obličeje. Dlaněmi jsem znovu a znovu bušil do zdi, až se mi otřásaly kosti, ale pokud mi to působilo bolest, necítil jsem ji. Dosud nikdy jsem nic takového neudělal a vlastně jsem ani nechápal, z jakého důvodu jsem se tomu dosud vyhýbal, protože to byl neuvěřitelný pocit, byla to čirá, surová rozkoš. „Byl jsi chlapák, když jsi píchal ženu nejlepšího kámoše, byl jsi chlapák, když jsi dusil tříletý dítě – a kampak se ten chlapák poděl teď, když před tebou stojí stejná váhová kategorie? Teď se teprve ukaž, chlapáku…“

Conor nepohnul jediným svalem, ty úzké oči byly stále upřené přes mé rameno do prázdna. Od hlavy po chodidla jsme se téměř dotýkali, mezi námi bylo méně než pár centimetrů. Věděl jsem, že na video záběru by to nemohlo být vidět, jenom jedna rána do břicha, jeden kopanec kolenem, Richie by mě podržel – „No tak, ty šmejde, ty hajzle zkurvenej, vraž mi jednu, prosím, ať mám záminku…“

Pocítil jsem cosi teplého a pevného, cosi na mém rameni, co mě drželo na místě, co mě drželo při zemi. Skoro jsem to ze sebe shodil, než mi došlo, že je to Richieho ruka. „Detektive Kennedy,“ ozval se jeho hlas mírně u mého ucha. „Ten chlápek nám jasně říká, že mezi ním a Jenny nic nebylo. Já bych mu to věřil, co vy na to?“

Civěl jsem na něj jako idiot, s pusou dokořán. Nevěděl jsem, jestli mu jednu vrazit, nebo se ho křečovitě chytit jako záchranného kola.

„Rád bych dal s Conorem v rychlosti pár slov,“ řekl Richie věcně. „Nevadí?“

Pořád ještě jsem nebyl schopen slova. Přikývl jsem a ustoupil. Zdi mi vtiskly svou hrbolatou strukturu hluboko do dlaní. Richie postavil dvě židle proti sobě vedle stolu, jen něco přes půl metru od sebe. „Conore,“ ukázal na jednu z nich, „posaď se.“

Conor se ani nehnul. Ve tváři měl stále tu strnulost. Nedokázal jsem říct, jestli to vůbec slyšel.

„No tak. Nebudu se tě ptát na motiv a nemyslím si ani to, že jste si to s Jenny rozdávali. Přisámbohu. Jenom si potřebuju vyjasnit pár drobností, čistě pro sebe. Jasný?“

Po chvíli Conor klesl na židli. Cosi v tom pohybu – ta náhlá uvolněnost, jak se pod ním podlomila kolena – mi to prozradilo: měl jsem ho už rozebraného. Jen ještě kousíček a už by se vezl: zařval by na mě, praštil by mě… to už jsem se ale neměl nikdy dozvědět. Možná jsem byl jenom kousíček od odpovědi.

Chtělo se mi křičet, odstrčit Richieho a chytit Conora pod krkem. Místo toho jsem tam stál s rukama volně podél těla, s pusou otevřenou, a marně civěl na ty dva. Po chvíli jsem si všiml zmuchlaného sáčku s plackou v koutě a sehnul se pro něj. Při tom pohybu mi vystřelilo do krku pálení žáhy, palčivé a zničující.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se Richie Conora.

Conor měl lokty opřené o kolena a ruce pevně sepjaté. „Jo, v pohodě.“

„Dáš si čaj? Kafe? Vodu?“

„Jsem v pohodě.“

„Fajn,“ řekl Richie klidně a pohodlně se usadil na protější židli. „Jenom si chci ujasnit pár věcí, jasný?“

„Jak je libo.“

„Senzace. Takže zaprvý: jak moc špatně na tom Pat byl?“

„Byl deprimovanej. Neměl žádné záchvaty zuřivosti, ale jinak jo, byl na tom bledě. To jsem říkal.“

Richie si seškraboval cosi z kolena, pak naklonil hlavu a s přimhouřenýma očima se zadíval na výsledek. „Povím ti, čeho jsem si všimnul,“ řekl. „Pokaždý, když začnem mluvit o Patovi, celej žhavej hnedka zdůrazňuješ, že nebyl cvok. Všimnul sis toho taky?“

„Protože nebyl.“

Richie přikývl, stále ještě s pohledem upřeným na kalhoty. „Když jsi k nim v pondělí v noci přišel, byl počítač zapnutej?“

Conor vážil odpověď ze všech možných úhlů, než promluvil: „Ne. Vypnutej.“

„Bylo na něm heslo. Kdes ho vzal?“

„Uhodnul. Jednou, ještě než se narodil Jack, jsem Pata zpucoval za to, že si někde jako heslo nastavil ‚Emma‘. Jenom se smál a říkal, že to je v pohodě. Napadlo mě, že když teď mají i Jacka, heslo dost možná bude ‚EmmaJack‘.“

„Klobouk dolů. Takže jsi zapnul počítač a vymazal veškerý data v prohlížeči. Proč?“

„Nic vám do nich nebylo.“

„Tam ses dozvěděl o tom zvířeti, že jo? Na počítači.“

Conor zvedl oči, v nichž nebylo nic než ostražitost, a pohlédl na Richieho. Richie ani nemrkl. „Četli jsme to,“ konstatoval Richie s klidem. „Víme všecko.“

„Když jsem tam jednou vešel, pár měsíců zpátky, počítač byl zapnutej. V prohlížeči bylo nějaké fórum pro lovce a všichni se snažili přijít na to, co mají Pat a Jenny doma za zvíře. Prošel jsem historii: víceméně pořád to samé.“

„Proč jsi nám to neřek rovnou?“

„Věděl jsem, že byste si to špatně vykládali.“

„Jako že bychom si mysleli, že Patovi ruplo v bedně a oddělal celou rodinu, je to tak?“

„Protože to neudělal. Byl jsem to já.“

„Dejme tomu. Jenže z toho, co sis na počítači přečet, ti muselo bejt jasný, že Pat není zrovna v nejlepší kondici, že jo?“

Conor zvedl hlavu. „Tohle je internet. Nemůžete brát vážně, co tam lidi píšou.“

„Ale stejně. Kdyby to byl můj kámoš, měl bych o něj strach.“

„To jsem měl.“

„Fajn, myslel jsem si to. Viděls ho někdy brečet?“

„Jo. Dvakrát.“

„Hádat se s Jenny?“

„Jo.“

„Dát jí facku?“ Conorova brada rozčileně vystřelila vzhůru, ale Richie zvedl ruku, aby ho uklidnil. „Moment. To jsem si jenom tak nevycucal z prstu. Máme důkazy, který svědčí o tom, že ji bil.“

„To jsou…“

„Dej mi vteřinu, jo? Chci jenom, abys mě chápal správně. Pat vždycky hrál podle pravidel, dělal všecko, jak se má, jenže tyhlety príma pravidla ho nakonec přivedly do sraček, a to prvotřídních. Sám jsi to říkal: byl to potom ještě vůbec on? Lidi, co nevěděj, kdo jsou, kámo, jsou nebezpeční. Jsou schopní všeho. Myslím, že by se nikdo nemoh divit, kdyby Patovi tu a tam ujely nervy. Já to nechci omlouvat, nic takovýho; jenom říkám, že chápu, jak se něco takovýho může přihodit i slušnýmu chlapovi.“

„Můžu už odpovědět?“ zeptal se Conor.

„Do toho.“

„Pat nikdy Jenny neublížil. A nikdy neublížil ani dětem. Jo, byl z toho na prášky. Jo, viděl jsem ho několikrát praštit pěstí do zdi – naposledy nemohl několik dní hýbat rukou; asi to bylo dost vážné a měl s tím jet správně do nemocnice. Ale Jenny ani děti… neuhodil nikdy.“

„Tak proč ses mu neozval, kámo?“ chtěl vědět Richie.

Znělo to jako upřímný zájem. „Chtěl jsem,“ odpověděl Conor. „Přemýšlel jsem o tom pořád. Ale Pat je tvrdá palice. Kdyby se mu dařilo, viděl by mě rád. Jenže když byl v průseru a ukázalo se, že jsem měl pravdu… prásknul by mi dveřmi před nosem.“

„Stejně jsi to moh zkusit.“

„Jo, mohl.“

Hořkost z jeho hlasu jen sálala. Richie se předklonil, až měl hlavu blízko Conorovy. „A máš kvůli tomu černý svědomí, co? Žes to ani nezkusil.“

„Jo. Cítím se pod psa.“

„Byl bych na tom stejně, kámo. A co bys dal za to, kdybys to moh vrátit?“

„Všechno. Cokoli.“

Richieho sepjaté ruce se téměř dotýkaly Conorových. „Udělals pro Pata, cos mohl. Byl jsi dobrej kámoš; chtěls pro něho jenom to nejlepší. Jestli existuje nějaký místo, kam po smrti odcházíme, tak je ti tam teď vděčnej.“

Conor hleděl do země a kousal se do rtů. Snažil se nerozbrečet.

„Jenže Pat je mrtvej, kámo. Tam, kde je teďka, už mu nic neublíží. Ať o něm lidi říkaj, co chtěj, ať si o něm myslej, co chtěj, teďka už je mu to fuk.“

Conor krátce vzdychl, ztěžka a bolestivě, a znovu se kousl do rtu.

„Teďka už mi to můžeš říct, kámo. Tys byl nahoře v tý svý skrýši a viděls Pata, jak vystartoval po Jenny. Běžel jsi tam, ale přišels pozdě. Bylo to tak, že jo?“

Další vzdychnutí, které rozechvělo celé jeho tělo jako vzlyk.

„Já vím, že si vyčítáš, žes neudělal víc, ale už to stejně nejde vrátit. Pata už nemusíš chránit. Je v bezpečí. Nic mu nehrozí.“

Jako by s ním mluvil jeho nejlepší přítel, bratr, jediný člověk na světě, kterému na něm záleží. Conor zvedl hlavu, pusou dokořán lapal po dechu. V tu chvíli jsem si byl jistý, že ho Richie má na lopatě. Nevěděl jsem, jestli cítím víc úlevy, studu, či vzteku.

Potom se Conor opřel na židli zády a přejel si dlaněmi obličej. „Pat se jich nikdy ani nedotknul,“ procedil mezi prsty.

Po chvíli se opřel zády i Richie. „Dobře,“ přikývl. „Dobře. Fajn. Už jenom jednu otázku a pak si dám odchod a nechám tě bejt. Odpovíš mi na ni a Pat je z obliga. Cos udělal dětem?“

„Ať vám to poví ti vaši doktoři.“

„Už pověděli. Ale jak už jsem ti říkal: všecko ověřujeme.“

Jakmile ta jatka vypukla, nikdo už z kuchyně nahoru nešel. Pokud Conor přiběhl, když viděl Pata s Jenny se rvát, tak vstoupil zadními dveřmi přímo do kuchyně a stejnými dveřmi zase odešel, aniž by se podíval nahoru. To, jak zemřeli Emma a Jack, mohl vědět, jedině pokud byl skutečně vrah.

Conor založil ruce na prsou, zapřel se nohou o stůl a otočil se na židli ke mně, zády k Richiemu. Oči měl rudé. „Udělal jsem to, protože jsem miloval Jenny a ona mě nemohla ani cítit,“ řekl mi. „Tohle je motiv. Dejte si to do toho doznání. Podepíšu vám to.“

Chodba působila studeně jako kámen. Bylo třeba sepsat Conorovo doznání a poslat ho zpátky do cely, informovat šéfa a asistenty, sepsat zprávu. Ani jeden z nás se nehnul od dveří výslechové místnosti.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se Richie.

„Jo.“

„Bylo to v pohodě, jak jsem ti do toho skočil? Nebyl jsem si jistej, jestli…“

Nedokončil to. „Díky,“ řekl jsem mu, aniž bych na něj pohlédl. „Cením si toho.“

„Nemáš zač.“

„Byl jsi dobrej. Už jsem myslel, že jsi ho dostal.“

„Já taky,“ odpověděl Richie. Hlas mu zněl zvláštně. Oba jsme byli se silami téměř v koncích.

Vytáhl jsem hřeben a zkusil se učesat, ale neměl jsem zrcátko a nedokázal se soustředit. „Ten motiv, co nám předhodil, je hovadina,“ řekl jsem. „Pořád nám ještě lže.“

„Jo.“

„Ještě nám pořád něco uniká. Máme na to celej zítřek a většinu zítřejší noci, kdyby bylo nejhůř.“ Při té představě se mi samy od sebe zavřely oči.

„Chtěls mít jistotu,“ řekl Richie.

„Jo.“

„Máš ji?“

Pátral jsem po tom pocitu, po tom jemném cvakání dílků, které zapadají na své místo. Nebylo po něm ani stopy; jako by to byl nějaký ubohý přelud, jako by to bylo blouznění dítěte o tom, že jeho plyšáci ve tmě bojují s příšerami. „Ne,“ řekl jsem. Oči jsem měl stále zavřené. „Nemám.“

Tu noc mě probudil zvuk oceánu. Nikoli nepokojné, naléhavé dunění a nárazy vln jako ve Ztraceném Přístavu; tohleto bylo spíš, jako by mě nějaká obrovská ruka hladila po vlasech, celé kilometry příboje šumící na nějaké přívětivé pláži u Pacifiku. Slyšel jsem to za dveřmi ložnice.

Dina, řekl jsem si a ucítil tlukot srdce až na patře. Dina se dívá na něco v televizi, protože nemůže spát. Ten pocit úlevy mi vyrazil dech. Potom jsem si vzpomněl: Dina je někde jinde, na zablešené pohovce u Jezzera v nějaké páchnoucí díře. Na vteřinu, kdy se vše jevilo vzhůru nohama, se mi žaludek sevřel čistou hrůzou, jako bych já byl tím, kdo potřeboval někoho ke krocení běsů své mysli, jako bych já potřeboval její pomoc.

S očima upřenýma na dveře jsem pomalu otevřel šuplík nočního stolku. Chladná tíha pistole mě uklidňovala a dodávala jistotu. A vlny za dveřmi dál nerušeně, konejšivě šuměly.

Jediným pohybem jsem otevřel dveře, zády se přitiskl ke zdi, pistoli zvednutou a připravenou. Obývák byl prázdný, všude byla tma, v ní tmavě šedé obdélníky oken, můj kabát ležel zmuchlaný přes opěradlo pohovky. Dveře do kuchyně byly orámované tenounkou linkou bílého světla. Vlnobití teď znělo silněji. Vycházelo to z kuchyně.

Kousl jsem se zevnitř do tváře, až jsem ucítil krev. Potom jsem přeběhl obývákem, koberec mě kousal do chodidel, a rozkopl dveře do kuchyně.

Malá zářivka nad linkou byla rozsvícená a zalévala nepřátelskou září nůž a půlku jablka, které jsem zapomněl na lince. Burácení vln zesílilo a valilo se přese mě, teplé jako krev a hebké jako kožešina. Svádělo k tomu, abych zahodil pistoli, ponořil se do té obrovské náruče a nechal se unášet nekonečným kolébáním pryč.

Rádio bylo vypnuté. Stejně tak i všechny spotřebiče, jenom lednička si pro sebe zasmušile předla – abych ji slyšel, musel jsem se k ní ponořit pod hladinu. Jakmile jsem uslyšel ledničku i to, jak jsem luskl prsty, věděl jsem, že sluch mám v pořádku. Přitiskl jsem ucho na sousedovu zeď: nic. Přitiskl jsem ho silněji a doufal, že zaslechnu mumlání hlasů nebo televizi, cokoli, co bych mohl brát jako důkaz, že se můj byt neproměnil v cosi beztížného, co se volně vznáší prostorem, ale že je stále součástí zděné budovy, obklopenou pulzujícím životem. Ticho.

Čekal jsem celou věčnost, až ten zvuk zmizí. Když mi došlo, že nezmizí, zhasl jsem zářivku, zavřel dveře do kuchyně a vrátil se do ložnice. Seděl jsem na kraji postele, hlavní pistole jsem si dělal do dlaně kroužky, litoval jsem, že nemám po čem vystřelit, poslouchal vzdychání vln, jako by to bylo nějaké obrovské spící zvíře, a snažil si vzpomenout, jestli jsem v kuchyni zapomněl zhasnout.

17

Zaspal jsem. Pohled na budík – skoro devět – mě vymrštil z postele. Srdce mi bušilo jako zvon. Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy se mi něco takového stalo naposled, i když jsem únavou padal; byl jsem naučený probudit se ještě před prvním zazvoněním budíku. Hodil jsem na sebe šaty a vypadl z bytu bez sprchy, bez oholení, bez snídaně. Ten sen, či co to bylo, se uhnízdil hluboko v mé mysli a ohmatával mě, jako by se mimo můj zorný úhel dělo něco strašného. Když jsem se dostal do dopravní zácpy – lilo jako z konve –, bojoval jsem s nutkáním nechat auto stát, kde je, a zbytek cesty doběhnout. Při úprku z parkoviště ke dveřím jsem promokl na kůži.

Na prvním odpočívadle schodiště stál Quigley, zeširoka opřený o zábradlí, na sobě měl odporné čtverečkované sako a mezi prsty šustil hnědým papírovým sáčkem na důkazy. Správně by měl být o sobotách od Quigleyho klid – rozhodně nedělal na žádném veledůležitém případu, který by vyžadoval jeho nepřetržitou přítomnost –, jenže vždycky byl pozadu s papírováním, tak nejspíš přišel pustit trochu hrůzy na některého z mých asistentů, aby to udělal za něj. „Detektive Kennedy,“ přivítal mě. „Mohli bychom dát v krátkosti řeč?“

Čekal na mě. Už to mě mělo varovat. „Mám naspěch,“ odpověděl jsem.

„Je to ve vašem zájmu, detektive.“

Ozvěna nesla jeho hlas vzhůru schodišťovou šachtou, i když se snažil mluvit potichu. Ten slizký, tlumený tón měl být pro mě druhým varováním, ale byl jsem promočený a uřícený a měl jsem v hlavě důležitější věci, než je Quigley. Chtěl jsem ho ignorovat, ale všiml jsem si toho sáčku. Byl malý, velikosti dlaně; neviděl jsem do něj, mohlo tam být cokoli. Pokud se Quigley dostal k něčemu, co mělo něco společného s případem, a já bych mu řádně nenačechral jeho vlezlé ego, mohl se postarat, aby se to ke mně dostalo přes úředního šimla až po pár týdnech. „Tak spusť,“ řekl jsem a zůstal ramenem natočený ke schodům, aby mu bylo jasné, že rozhovor nebude dlouhý.

„Správná volba, detektive. Neznáš náhodou jistou mladou dámu, pětadvacet až pětatřicet let, zhruba sto šedesát centimetrů, štíhlá postava, tmavý vlasy po bradu? Nejspíš bych měl dodat i velice atraktivní, pokud by člověku nevadilo, že je trochu zanedbaná.“

Na vteřinu jsem měl pocit, že se budu muset přidržet zábradlí. Tu Quigleyho drobnou oplzlost jsem vůbec nezaregistroval; v duchu jsem viděl pouze oběť bez totožnosti, která měla na mobilu uložené mé číslo, a v sáčku prstýnek stažený z jejího studeného prstu za účelem identifikace. „Co se jí stalo?“

„Takže ji znáš?“

„Jo. Znám ji. Co se stalo?“

Quigley si dával načas, povytáhl obočí a snažil se tvářit tajemně, dokud nevycítil, že jsem připraven s ním každou chvíli praštit o zeď. „Brzo ráno si to sem přitančila. Chtěla okamžitě mluvit s, cituju, Mikeym Kennedym, a nenechala se odbejt. Takže Mikey, jo? Měl jsem pocit, že jseš na trochu upravenější, nóbl ženský, ale nic proti gustu.“

Uculoval se na mě. Nebyl jsem schopen slova. Byla to stejná úleva, jako když včas doběhnete na záchod.

„Bernadette jí řekla, že tady nejseš, ať si sedne a počká, ale to tý uspěchaný slečince moc nevonělo. Ztropila příšernej kravál, ječela, fakt síla. Někdo si možná v uřvanejch ženskejch libuje, jenže tady jsme na kriminálce, ne v nočním klubu.“

„Kde je?“ vypadlo ze mě.

„Vaše přítelkyně nejsou moje starost, detektive Kennedy. Náhodou jsem zrovna přišel a viděl jsem, co tady vyvádí. Napadlo mě, že ti s tím vypomůžu a vysvětlím tý mladý dámě, že si sem nemůže nakráčet kdykoli se jí zlíbí jako královna ze Sáby a vymejšlet si tohle a tamto. A tak jsem jí pověděl, že jsem tvůj kamarád a všecko, co má na srdci, může svěřit i mně.“

Nacpal jsem ruce do kapes kabátu, aby nebylo vidět, jak zatínám pěsti. „Chceš říct, že jsi z ní tahal rozumy.“

Quigley zatáhl rty. „Tenhle tón si vyprošuju, detektive. Nic jsem z ní netahal. Vzal jsem ji do výslechový místnosti a drobet jsme si popovídali. Sice to dalo trochu přesvědčování, ale nakonec jí došlo, že policii není dobrý odporovat.“

„Tys jí vyhrožoval zatčením,“ řekl jsem a snažil jsem se nezvyšovat hlas. Představa, že bude někde zavřená, by Dinu vyděsila k smrti; úplně jsem slyšel, jak jí to v hlavě začíná rozčileně drmolit. Zaťal jsem pěsti a soustředil se na myšlenku, že na tu odpornou hroudu špeku podám všechny kategorie stížností, které připadají v úvahu. Bylo mi ukradené, jestli měl pod palcem vrchního komisaře a jestli budu po zbytek života vyšetřovat krádeže ovcí v Leitrimu, pokud toho sráče stáhnu s sebou.

„Měla u sebe zcizenej policejní majetek,“ prohlásil Quigley jako ztělesnění ctnosti. „To jsem přece nemoh ignorovat, že? Kdyby ho odmítala odevzdat, bylo by mojí povinností ji zatknout.“

„O čem to meleš? Jakej zcizenej policejní majetek?“ Usilovně jsem přemýšlel, co jsem si mohl přinést z práce domů – složku, fotografii – a do téhle chvíle jsem to nepostrádal. Quigley se na mě nechutně zašklebil a zvedl sáček.

Natočil jsem ho proti slabému, perleťovému světlu z okna na odpočívadle – stále ho nepouštěl. Chvíli mi nedocházelo, co to vidím. Byl to ženský nehet, pečlivě upravený a nalakovaný lesklým růžovobéžovým lakem. Byl utržený ve spěchu. V prasklině byl zachycený chomáček zářivě růžové vlny.

Quigley cosi říkal, kdesi v dálce, ale já ho neslyšel. Vzduch zhoustl a zdrsněl, bušil mi do lebky, brebentil tisícem nesrozumitelných hlasů. Chtělo se mi srazit Quigleyho k zemi a utéct. Nemohl jsem se ani hnout. Oční víčka jako bych měl přišpendlená, aby nešla zavřít.

Na sáčku nestálo nic Quigleyho téměř negramotným škrabopisem, ale byl označený povědomým, úhledným písmem. Nalezeno v obývacím pokoji, v bytě Conora Brennana… Chladný vzduch, vůně jablek, Richieho pobledlá tvář.

Když se mi vrátil sluch, Quigley stále ještě mluvil. Jeho hlas přízračně šelestil schodišťovou šachtou. „Nejdřív si říkám, má ty svatá dobroto, sám velkej Dělovka Kennedy nechá ve svým bejváku povalovat důkazy, aby je tam mohla sebrat nějaká buchta, než od něj ráno vypadne – kdo by si to byl pomyslel?“ Doprovodil to zachechtáním. Skoro jsem cítil, jak mi jeho smích stéká po tváři jako žluklé sádlo. „Jenže potom, když jsem čekal, až nás konečně poctíš svou přítomností, jsem si trochu počet ve složce toho vašeho případu – normálně bych se vám do toho neplet, ale jistě pochopíš, že jsem potřeboval vědět, jak do toho tahleta věcička zapadá, abych s ní moh náležitě naložit. A čeho zajímavýho si nevšimnu? Ten rukopis tady, ten není tvůj – jasně, tvůj po těch letech poznám –, ale jinak se to jím ve složce jenom hemží.“ Zaťukal si na čelo. „Nedělám na kriminálce jenom tak pro nic za nic, že jo?“

Chtělo se mi rozdrtit ten sáček v ruce na prach a vymést ho dočista z hlavy. „Bylo mi jasný, že jste s mladým Curranem sehraná dvojka,“ pokračoval Quigley, „ale že se dělíte i o ženský, to mě nenapadlo.“ Znovu to zachechtání. „No a tak si teda říkám: štípla to ta mrška tobě, nebo Curranovi?“

Kdesi hluboko ve mně začínalo znovu, metodicky jako stroj, pracovat jisté zákoutí mé mysli. Odměna za pětadvacet let, během kterých jsem piloval sebeovládání jako magor. Kamarádi se do mě kvůli tomu naváželi a zelenáči obraceli oči v sloup, když jsem jim o tom dělal přednášky. Všichni se můžou klidně jít vycpat. Stálo to za to – kvůli tomu rozhovoru v průvanu na schodišti, kdy se mi podařilo neztratit nervy. Kdykoli mi tenhle případ zatne drápy v lebce a škrábe mě uvnitř kolem dokola, můžu se utěšovat alespoň jediným: mohlo to být ještě horší.

Quigley si vychutnával každou vteřinu, čehož jsem mohl využít. Slyšel jsem sám sebe, jak říkám hlasem chladným jako led: „Snad mi nechceš namluvit, že ses jí zapomněl zeptat.“

Nespletl jsem se: tomu by neodolal. „Má ty svatá dobroto, to bylo divadlo. Nechtěla říct jméno ani to, kde a jak k tomuhle tady přišla – když jsem na ni zatlačil, jenom zlehoučka, začala hysterčit. Bez prdele: vyrvala si velkej chumáč vlasů i s kořínkama a ječela na mě, že ti poví, že jsem jí to udělal já. Bylo mi to ukradený – každej normální člověk bude věřit spíš policajtovi než blábolům nějaký mladý ploutve –, jenže tý holce kape na karbid. Byla by hračka z ní něco vytáhnout, ale bylo by to stejně k ničemu: nemoh bych se spolehnout na jediný její slovo. Říkám ti, možná je to primovní kůstka, ale patří do svěrací kazajky.“

„Škoda že jsi nějakou neměl po ruce,“ řekl jsem.

„Udělal bych ti tím laskavost, na to vem jed.“

Nad námi se rozletěly dveře služebny, tři chlapi od nás si to namířili chodbou do kantýny a plivali barvité nadávky na jakéhosi svědka, který zčistajasna začal trpět amnézií. Přimáčkli jsme se s Quigleym blíž ke zdi jako spiklenci, dokud se jejich hlasy nevytratily do ticha. „A jaký jsi tedy zvolil náhradní řešení?“ vyzvídal jsem.

„Řek jsem jí, ať se dá dohromady, že může jít. Tak odkráčela. Cestou ještě zašermovala před Bernadettou vztyčeným prostředníkem. Miloučký.“ Se založenýma rukama a zatrpkle shrnutými bradami vypadal jako nějaká tlustá stará ženská, co si stěžuje na dnešní zkaženou mládež. Hluboko uvnitř, v tom chladném, nezaujatém zákoutí mysli, jsem měl skoro chuť se usmát. Quigley si z Diny málem nasral do kalhot. Občas je z toho jejího magoření nějaký užitek. „To je tvoje holka? Anebo sis s ní jenom tak vyhodil z kopýtka? Kolik myslíš, že by za tu věcičku chtěla, kdyby tě tady ráno našla?“

Zahrozil jsem na něj prstem. „Ne tak zhurta, brachu. To děvče má vychování.“

„To děvče má hlavně velkou kliku, že jsem ji nezatknul za krádež. A to jenom z laskavosti k tobě. Řek bych, že mi dlužíš jedno srdečný a zdvořilý poděkování.“

„Já bych to spíš viděl jako vítané zpestření šedivého rána, takže bys možná měl poděkovat ty mně.“

Tenhle rozhovor se zrovna nevyvíjel směrem, který si Quigley představoval, a tak se ho hned snažil vrátit do původních kolejí: „Po pravdě, detektive. Tahle věcička… jak moc by vám chyběla?“ Zvedl sáček a lehce ho zmáčkl tučnými bílými prsty.

Nedošlo mu to. Pocit úlevy mě zaplavil jako přílivová vlna. Setřepal jsem si z rukávu kapky deště a pokrčil rameny. „Co já vím? Zasloužíš metál, že jsi to tý holce sebral, ale rozhodně to není nic, na čem by stál tenhle případ.“

„Ale jistota je jistota, ne? Poněvač jestli se tahle historka dostane do zápisu, bude ti tenhle krám k ničemu.“

Občas se nám povede zapomenout nějaký ten důkaz odevzdat. Stát by se to nemělo, ale stává se to – večer si sundáte oblek a v kapse ucítíte sáček, který jste tam v rychlosti strčili, abyste ještě stačili prohodit pár slov se svědkem, nebo otevřete kufr auta a uvnitř leží sáček, který jste měli odevzdat včera večer. Pokud nikdo jiný nemá přístup do vašich kapes nebo ke klíčkům od vašeho auta, nic se neděje. Jenže Dina měla ten nehet u sebe celé hodiny či dny. Kdybychom se ho snažili použít u soudu jako důkaz, obhájce by snadno namítl, že s ním mohla provést cokoli – dýchnout na něj nebo ho klidně vyměnit za nějaký úplně jiný nehet.

Občas se dá vědomě pracovat i s nějakým tím nedostatkem v proceduře. Ne vždy se k nám důkaz dostane z místa činu bez poskvrnky – svědkové ho odevzdají až po týdnech nebo leží měsíce někde na poli a prší na něj, než ho vyčmuchá pes. Pracujeme s tím, co máme v ruce, a snažíme se vyvracet argumenty obhajoby. Tohle bylo ale něco jiného. Tenhle důkaz jsme kontaminovali sami, a tím pádem bylo kontaminováno i všechno ostatní, na co jsme sáhli. Kdybychom s tímhle šli před soud, pak by kdokoli mohl napadnout každý náš krok v tomhle vyšetřování: tohle jsme mohli sami podstrčit, doznání jsme mohli z obviněného vymlátit, to či ono jsme si mohli upravit tak, aby se nám to hodilo do krámu. Vždyť jednou už jsme pravidla porušili, tak z jakého důvodu by nám měl kdokoli věřit, že to bylo jenom jednou jedinkrát?

Přezíravě jsem do sáčku cvrnkl prstem – jak jsem se ho dotkl, přeběhl mi mráz po zádech. „Sice by se mohl hodit, protože dokazuje, že podezřelej byl na místě činu, ale podobných důkazů máme fůru, takže se bez něj obejdeme.“

Quigleyho pichlavá očička mi prozkoumávala tvář. „V každým případě, i kdyby z toho průser nebyl, tak bejt moh,“ řekl nakonec. Snažil se tvářit, že ho to vůbec nenasralo. Spolkl mi to. „Šéf vyletí stropem, až se dozví, že jeho hvězdnej tým rozdává důkazy jako cukrátka – a zrovna v tomhle případu. Dětičky ubohý.“ Zakroutil hlavou a lítostivě zamlaskal jazykem o patro. „Máš přece mladýho Currana rád, ne? Určitě bys nechtěl, aby musel zpátky šlapat chodník, když se tu ještě ani pořádně nerozkoukal. Veškerý naděje, ten báječnej pracovní vztah, co jste si vytvořili, všecko v háji. No nebyla by to škoda?“

„Curran je velkej kluk. Dokáže se o sebe postarat sám.“

„Tak vida,“ řekl Quigley samolibě a ukázal na mě prstem, jako bych právě udělal chybu a prozradil nějaké velké tajemství. „Mám to brát tak, že ten neohroženej jsi byl nakonec ty?“

„Ber to podle svýho gusta, brachu. A klidně na oba způsoby.“

„Nakonec, to je stejně fuk. I kdyby za to moh Curran, je teprv ve zkušební lhůtě a ty za něho neseš odpovědnost. Kdyby se o tom někdo dozvěděl… no nebyla by to ošklivá kaňka, zrovna když se škrábeš zas zpátky nahoru?“ Quigley se ke mně naklonil tak blízko, že jsem viděl vlhký třpyt na jeho rtech a lesk špíny a mastnoty zažrané do límce jeho saka. „Tohle přece nikdo nechce. Jsem si jistej, že se nějak domluvíme.“

Na okamžik mě napadlo, že chce peníze. Na ještě kratší, ostudnější zlomek času mě napadlo, že řeknu ano. Mám úspory pro případ, že by se mi něco stalo a o Dinu by se musel někdo postarat; ne moc, ale dost na to, aby to zacpalo Quigleymu hubu, zachránilo Richieho i mě, celý ten vykolejený svět to vrátilo na jeho oběžnou dráhu a nám všem to umožnilo jít dál, jako by se nic nestalo.

Potom mi to došlo: on chtěl mě a nebylo před tím úniku. Chtěl se mnou dělat na prvotřídních případech, přivlastňovat si všechny moje výsledky a na mě naopak házet všechnu svou fušeřinu; chtěl si vychutnávat, jak na něj budu před O’Kellym pět chválu, varovat mě významně pozvednutým obočím, kdykoli se mu něco nebude líbit, ukájet se tím, že je mu Dělovka Kennedy vydán na milost a nemilost. Nemělo by to konce.

Chci věřit, že toto nebyl ten důvod, proč jsem Quigleyho odpálkoval. Spousta lidí by o tom samozřejmě vůbec nepochybovala, že to bylo tak prosté – že to jen má nabubřelost mi nedovolila po zbytek kariéry běhat za ním jako pejsek a nervovat se, jestli se mi podařilo uvařit mu kafe přesně tak, jak ho má rád. Dodnes chci věřit, že jsem mu řekl ne, protože to tak bylo správné.

„Domlouvat se s tebou? Ani kdybys mi připoutal na břicho bombu,“ řekl jsem.

Quigley o krok couvl, ale neměl v úmyslu se vzdát tak lacino. Jeho kořist byla už tak blízko, že téměř slintal. „Radši bych neříkal nic, čeho bych pak moh litovat, detektive Kennedy. Nikdo se přece nemusí dovědět, kde tohle přes noc leželo. Tu svoji buchtu zmákneš; ta o tom nikomu ani nepípne. To samý Curran, jestli to má v hlavě aspoň trochu srovnaný. Takže tahle věcička může jít rovnou do skladu zajištěných věcí, jako by se nic nestalo.“ Zatřepal sáčkem; slyšel jsem nehet suše zachrastit o papír. „Bude to naše malý tajemství. Pořádně si to rozmysli, než mě začneš urážet.“

„Nemám si co rozmýšlet.“

Po chvíli se Quigley opřel o zábradlí. „Čistě gratis ti něco prozradím, Kennedy,“ zasupěl. Změnil tón; veškeré to sametové falešné pozlátko přítelíčkování rázem opadlo. „Já to věděl, že tenhle případ posereš. V ten moment, cos přišel v úterý od šéfa, mi to bylo jasný. Vždycky sis o sobě myslel, že jseš něco extra, že jo? Hotovej vzor dokonalosti, co nikdy nešláp vedle. A koukni, jak jsi dopad.“ Znovu ten úšklebek, tentokrát téměř zavrčení prosycené nenávistí, kterou už se neobtěžoval skrývat. „Zajímalo by mě akorát jediný: čím to, že najednou uděláš takovejhle kiks? Myslel sis, že hvězdě jako ty projde úplně všecko, že velkej Dělovka Kennedy je nedotknutelnej?“

Kdepak papírování, kdepak příležitost vypůjčit si jednoho z mých asistentů. Quigley si to v sobotu ráno přihasil do práce, protože by si ani za zlaté prase nemohl nechat ujít okamžik, kdy si natluču hubu. „Chtěl jsem ti udělat radost, starej brachu. A koukám, že to vyšlo,“ odpověděl jsem.

„Vždycky jsi mě měl za blbečka. Z Quigleyho, toho tupýho mamlase, si můžete klidně dělat prdel, tomu to ani nedojde. Tak mi teďka hezky pověz: když ty jseš ten frajer a já ten blbeček, tak jak to, že teďka vězíš po uši ve sračkách a já to celou dobu předvídal?“

Pletl se. Nikdy jsem ho nepodceňoval. Vždycky jsem si uvědomoval jednu Quigleyho schopnost: jeho čich hyeny, pud, díky kterému se s funěním a slintáním neomylně vrhá na rozklepané podezřelé, vyděšené svědky, vyjevené zelenáče, na všechno, co má jakoukoli slabinu nebo to páchne krví. Dopustil jsem se jediné chyby – byl jsem přesvědčený, že mě se to netýká. Po všech těch letech nekonečných, úmorných návštěv u psychoterapeuta, kdy jsem si hlídal každý pohyb, slovo či myšlenku, jsem si byl jistý tím, že jsem vyléčený, jizvy mám zahojené, rány omyté od krve. Věděl jsem, že jsem si svou cestu k jistotě zasloužil. Věřil jsem, že to beze vší pochybnosti znamená, že jsem v bezpečí.

V okamžiku, kdy jsem před O’Kellym vyslovil Ztracený Přístav, se všechny vybledlé jizvy v mé duši rozzářily jako maják a já šel poslušně jako ovce od prvního okamžiku až do posledního po planoucích linkách těchto jizev. Kráčel jsem tím případem rozsvícený stejně jako tenkrát Conor Brennan na noční ulici v Brianstownu a vysílal světelný signál všem dravcům a mrchožroutům široko daleko.

„Ty nejsi blbeček, Quigley,“ řekl jsem. „Ty jsi ubožák. I kdybych odteďka až do důchodu zpackal, na co sáhnu, pořád budu lepší policajt než ty. Stydím se za to, že jsem s tebou na jednom oddělení.“

„Tak to máš teda kliku. Poněvač možná už se se mnou nebudeš muset dlouho otravovat. Až tohle uslyší šéf.“

„Tohle si vezmu,“ oznámil jsem mu a natáhl ruku po sáčku, ale Quigley s ním ucukl. Našpulil rty, držel sáček dvěma prsty, pohupoval s ním a přemýšlel. „Vážně nevím, jestli ti to můžu svěřit. Jak můžu vědět, kde to skončí?“

Když jsem znovu popadl dech, odpověděl jsem: „Je mi z tebe nanic.“

Quigley svraštil čelo, ale všiml si v mém výrazu něčeho, co ho přinutilo držet zobák. Pustil mi sáček do dlaně, jako by byl nakažený. „Podám o tom písemně hlášení,“ informoval mě. „Bezodkladně.“

„To udělej,“ řekl jsem. „A kliď se mi z cesty.“ Nacpal jsem sáček do kapsy a nechal tam Quigleyho stát.

Šel jsem do posledního patra, zavřel jsem se v kabince na záchodě a opřel čelo o lepkavé plastové dveře. Moje mysl byla najednou kluzká a zrádná jako namrzlá vozovka, na které jsem se nebyl schopný udržet; při každé myšlence jako bych se nořil do ledové vody, snažil se nahmatat pevnou zem, ale šátral jsem jen do prázdna. Když se mi konečně přestaly třást ruce, otevřel jsem dveře a sešel do vyšetřovny.

Bylo v ní přetopeno a rušno, asistenti telefonovali, dopisovali nové informace na bílou tabuli, popíjeli kafe, chechtali se nějakému oplzlému vtipu a vedli jakousi debatu o podobě krvavých skvrn. Ze vší té energie se mi zatočila hlava. Našlapoval jsem v ní s pocitem, že mi nohy můžou každou chvíli vypovědět službu.

Richie byl za svým stolem a s vyhrnutými rukávy u košile se vrtal ve formulářích s hlášeními, jako by je nevnímal. Hodil jsem promočený kabát přes opěradlo židle, nahnul jsem se nad něj a tiše řekl: „Vezmeme každej pár lejster a vypadneme odtud švihem, ale jako by se nic nedělo. Jdeme.“

Na vteřinu se na mě zahleděl. Oči měl podlité krví; vypadal hrozně. Potom přikývl, zvedl hrst hlášení a odsunul židli.

Na konci chodby v horním patře je výslechová místnost, kam chodíme, jenom když není vyhnutí. Nefunguje tam topení – i uprostřed léta je tam zima jako v podzemí – a kvůli jakémusi problému v elektrice tu zářivky svítí řezavým světlem, z kterého vás bolí oči, a každý týden se musejí měnit. Šli jsme tam.

Richie za námi zavřel. Zůstal stát za dveřmi, v ruce zapomenutý štos bezvýznamných papírů, a oči mu těkaly jako nějakému lumpovi. Přesně tak totiž vypadal – jako podvyživený grázlík, který se krčí někde u posprejované zdi a drží hlídku druhořadému dealerovi, aby si u něj vydělal na dávku. A tohohle kluka já jsem začínal brát jako parťáka. Jeho kostnaté rameno jako by patřilo vedle mého a byl to fajn pocit. Chtělo se mi z nás obou zvracet.

Vytáhl jsem z kapsy sáček a položil ho na stůl.

Richie se kousl do rtů, ale jinak nehnul brvou. Vyprchal ze mě poslední zbytek naděje. Byl na to připravený.

Ticho se táhlo věčnost. Richie si nejspíš myslel, že to na něj hraju jako na podezřelého. Měl jsem pocit, jako by se vzduch v místnosti najednou proměnil v křehký křišťál, a pokud promluvím, roztříští se na milion střepů ostrých jako břitva, které se nám sesypou na hlavu a oba nás rozsekají na maděru.

„Dneska ráno ho tu odevzdala jistá žena,“ řekl jsem nakonec. „Popis sedí na moji sestru.“

Tohle s Richiem zacvičilo. Zvedl zprudka hlavu a hleděl na mě bledý a bez dechu. „Zajímalo by mě, jak k tomuhle do hajzlu přišla,“ pokračoval jsem.

„Tvoje sestra?“

„Ta, co na mě v úterý večer čekala venku před kancelářemi.“

„Nevěděl jsem, že je to tvoje sestra. Neřekls mi to.“

„A mě nenapadlo, že by ti do toho mělo něco bejt. Jak přišla k tomuhle?“

Richie žuchl zády o dveře a přejel si rukou přes ústa. „Objevila se u mě,“ řekl s pohledem upřeným stranou. „Včera večer.“

„Jak se dozvěděla, kde bydlíš?“

„Nevím. Včera jsem šel domů pěšky – potřeboval jsem si něco srovnat v hlavě.“ Vrhl pohled – krátký, jako by ho bolel – ke stolu. „Nejspíš musela zas čekat venku na mě nebo na tebe. Viděla mě jít ven a sledovala mě domů. Byl jsem doma teprv pět minut, když zazvonil zvonek.“

„Takže jsi ji pozval na šálek čaje a na pokec? Tak to děláš běžně, když ti u dveří zazvoní cizí ženská?“

„Zeptala se, jestli smí dál. Byla zmrzlá; viděl jsem, jak se třese. A nebyla úplně cizí. Pamatoval jsem si ji z úterka večer.“ Jasně že pamatoval. Zvlášť chlapi si Dinu většinou pamatovali hezky dlouho. „Přece jsem nemoh nechat tvoji kámošku mrznout u dveří.“

„Jseš hotovej světec. A to tě nenapadlo, co já vím, zavolat a říct mi, že je u tebe?“

„Jasně že mě to napadlo. A chtěl jsem. Jenže ona byla… nebyla v nejlepší kondici, kámo. Držela mě za ruku a pořád dokola opakovala: ‚Neříkej to Mikeymu, že jsem tady, ať tě to ani nenapadne, říct to Mikeymu, hrozně by vyváděl…‘ Stejně jsem ti to chtěl zavolat, ale vůbec mi nedala šanci. I když jsem šel na záchod, musel jsem jí nechat mobil – a spolubydlící byli dole v hospodě, takže jsem jim nemoh nic naznačit ani ji nechat s nima kecat, abych ti mezitím moh napsat esemesku. Nakonec jsem si řek, nic se neděje, hlavně že je na noc v bezpečí a ráno s tebou o tom dám řeč.“

„‚Nic se neděje‘?“ zvedl jsem obočí. „Vypadá to snad, jako že se vlastně nic nestalo?“

Krátké, trýznivé ticho. „Co chtěla?“ chtěl jsem vědět.

„Dělala si o tebe starosti,“ odpověděl Richie.

Zasmál jsem se tak nahlas, že nás to vyplašilo oba. „Jo, jasně, dělala si o mě starosti. No já se poseru. Mám pocit, že teď už bys mohl znát Dinu dost dobře na to, aby ti bylo jasný, že pokud by si měl člověk o někoho dělat starosti, je to ona. Jsi přece policajt, brachu. To znamená, že když něco bije do očí, měl by sis toho všimnout. Moje sestra je regulérní rapl. Má v kouli o pár cvrčků navíc. Spadla z jahody a zatýká jí do mansardy. Prosím, netvrď mi tu, že ti to uniklo.“

„Mně jako blázen nepřipadala. Rozčilená, to jo, s nervama v kýblu, jenže to proto, že si o tebe dělala starosti. Fest. Byla úplně vyklepaná.“

„Jenže to je přesně to, o čem mluvím. Je na hlavu. Starosti kvůli čemu?“

„Kvůli tomuhle případu. Co s tebou dělá. Říkala…“

„Dina o tomhle případu ví jenom to, že existuje. Nic víc. A už jenom z toho jí začalo strašit ve věži.“ Dosud nikdy jsem nikomu neřekl, že Dina je na hlavu. Občas mi někdo něco v tom smyslu naznačil, ale nikdo tu chybu neudělal dvakrát. „Chceš vědět, co jsem dělal v úterý v noci? Poslouchal jsem její bláboly, jak doma nemůže usnout, protože to u ní ve sprše tiká jako v pendlovkách. Chceš vědět, co jsem dělal ve středu v noci? Ukecával jsem ji, ať nezapaluje hromadu papíru, který mi vyškubala z knížek.“

Richie se na dveřích nervózně zavrtěl. „O tom já nic nevím. U mě se chovala jinak.“

Něco mi pevně sevřelo žaludek. „Jasně že se chovala jinak. Věděla, že bys mi do vteřiny volal, a to se jí vůbec nehodilo do krámu. Je praštěná, ale ne blbá. A když chce, má zatraceně silnou vůli.“

„Říkala, že pár posledních nocí byla u tebe, mluvila s tebou a prej ti ten případ leze na mozek. Říkala…“ Podíval se na mě. Opatrně volil slova. „Říkala, že nejseš v pořádku. Říkala, žes na ni byl vždycky hodnej, ani jedinkrát jsi na ni nebyl hnusnej, i když si to zasluhovala – přesně takhle to říkala, ale včera večer tě vyplašila, když se u tebe objevila, a prejs na ni vytáh bouchačku. Říkala, že odešla, protožes jí řek, ať se zabije.“

„A tys tomu věřil.“

„Myslel jsem, že přehání. Ale stejně… To, že jseš vynervovanej, to si nevymýšlela, kámo. Říkala, že ses změnil, že tenhle případ tě změnil a že ho nechceš nechat bejt.“

Nebyl jsem schopen z téhle příšerné motanice vyrozumět, jestli to měla být Dinina pomsta za něco skutečného či imaginárního, co jsem jí provedl, nebo jestli skutečně viděla něco, co mně unikalo, něco, co ji přimělo zabušit na Richieho dveře jako vyděšený pták na okno. Nebyl jsem schopen přijít ani na to, co z toho by bylo horší.

„Řekla mi: ‚Ty jseš jeho parťák, tobě on věří. Musíš na něho dohlídnout. Mě nenechá, ani nikoho z rodiny. Tebe třeba nechá.‘“

„Spal jsi s ní?“ zeptal jsem se.

Snažil jsem se mu tu otázku nepoložit. Zlomek vteřiny, než Richie otevřel ústa, mi řekl všechno, co jsem potřeboval vědět. „S odpovědí se nemusíš obtěžovat,“ řekl jsem.

„Poslouchej, kámo, poslouchej… nikdy jsi neříkal, že je to tvoje sestra. Ani ona ne. Přisámbohu, kdybych věděl, že…“

Přitom jsem mu to málem řekl. Nakonec jsem si to rozmyslel, protože, bůh mi odpusť, myslel jsem, že bych tak odhalil svoji slabinu.

„A co sis myslel, že je? Moje holka? Moje bývalá? Moje dcera? To by pak bylo v pořádku?“

„Říkala, že je tvoje stará známá. Že se znáte od dob, kdy jste byli děti – že vaše a jejich rodina si spolu na léto pronajímaly přívěs ve Ztraceným Přístavu. Tohle mi tvrdila. Proč bych si měl myslet, že lže?“

„Co takhle proto, že jí houká v kouli? Přimete si to k tobě, mele z cesty o případu, o kterým nemá ani páru, a kdáká pitomosti o tom, že se každou chvilku nervově zhroutím. Devadesát procent z toho, co říká, jsou evidentní bláboly. A tebe vůbec nenapadne, že zbylých deset procent by taky nemuselo bejt úplně košer?“

„Až na to, že to nebyly žádný bláboly. Měla totiž recht – tenhle případ tě nervuje. Myslím si to skoro od samýho začátku.“

Při každém nádechu jsem cítil bolest. „Jak roztomilý. Jsem dojatej. Takže jsi měl pocit, že mi nejvíc pomůže, když si zašoustáš s mojí sestrou.“

Richie se tvářil, jako by si s radostí nechal useknout ruku, jen kdyby už tenhle rozhovor měl za sebou. „Tak to nebylo.“

„A jak to tedy, pro rány boží, bylo? Dala ti do pití drogy? Připoutala tě k posteli?“

„Já do toho nešel s tím, že… A myslím, že ona taky ne.“

„Vážně mě chceš poučovat o tom, jak přemýšlí moje vlastní sestra? Po jediný noci?“

„Ne. Jenom říkám…“

„Protože já ji znám o dost líp než ty, brachu, a i já horko těžko chápu, co se jí zrovna honí v makovici. Podle mě je víc než pravděpodobný, že si to k tobě namířila s úmyslem udělat přesně to, co udělala. Jsem si na sto procent jistej, že to byl její nápad, a ne tvůj. To ale neznamená, že tys s ním honem musel souhlasit. Co sis pro Kristovy rány myslel?“

„Přisámbohu, tak nějak to vyplynulo ze situace. Byla hrozně vyděšená, že ti ten případ leze na mozek, chodila u mě v pokoji kolem dokola a brečela – nemohla ani sedět, jak byla rozčilená. Tak jsem ji objal, jenom abych ji uklidnil…“

„A teď už zavři zobák. Názorný podrobnosti slyšet nemusím.“ A nemusel jsem; bylo mi naprosto jasné, jak to celé proběhlo. Je to tak sebevražedně snadné, nechat se vtáhnout do Dinina magoření. Zpočátku si myslíte, že si na okraji jenom smočíte kotníky, popadnete ji za ruku a vytáhnete ven, jenže vzápětí zahučíte do vody celí a zoufale lapáte po dechu.

„Jenom ti říkám, že to nebylo úmyslně.“

„Sestra tvýho parťáka,“ řekl jsem. Najednou jsem byl na konci sil, vyčerpaný a od žaludku se mi dělalo zle, jako by se mi hrdlem dralo vzhůru něco žhavého. Zaklonil jsem hlavu, opřel ji o zeď a přikryl si dlaněmi oči. „Praštěná sestra tvýho parťáka. Přijde ti to v pořádku?“

„To ne,“ hlesl Richie.

Temno pod mými dlaněmi bylo hluboké a uklidňující. Nechtělo se mi otevírat oči proti tomu ostrému, řezavému světlu. „A když ses ráno probudil,“ pokračoval jsem, „Dina byla pryč a s ní i sáček s předmětem doličným. Kde jsi ho měl?“

Chvíle ticha. „Na nočním stolku.“

„Takže na očích každému, kdo by náhodou zabloudil dovnitř. Spolubydlícím, zlodějům, holkám na jednu noc. Dokonalost sama, starej brachu.“

„Svůj pokoj zamykám. A přes den jsem měl sáček u sebe. V kapse u bundy.“

Všechny ty hádky, které jsme spolu vedli – Conor versus Pat, přízračná zvířata, staré milostné historky –, to všechno byla z Richieho strany fraška. Celou tu dobu držel odpověď v hrsti, byla tak blízko, že jsem mohl natáhnout ruku a sáhnout si na ni. „Tak kdepak se tedy vloudila chybička?“ řekl jsem.

„Vůbec mě nenapadlo, že by ho mohla vzít. Já myslel…“

„Tys především nemyslel vůbec. Rozhodně ne v momentě, kdy k tobě vlezla.“

„Byla to tvoje kámoška – nebo jsem si to myslel. Nenapadlo mě, že by mohla něco ukrást, tuplem ne tohle. Měla o tebe strach, velkej; to bylo jasný. Z jakýho důvodu by ti chtěla posrat případ?“

„Ale kdepak. Tenhle případ posral někdo úplně jinej.“ Sundal jsem si dlaně z obličeje. Richie byl celý rudý. „Ona ten sáček čajzla, protože na tebe změnila názor, brachu. A není sama. Jakmile to tam zmerčila, napadlo ji, že možná nebudeš tak úžasnej, důvěryhodnej, poctivej chlapík, jakýho si v duchu malovala, a vyložila si to tak, že nejspíš nebudeš ani ten nejvhodnější na to, abys na mě dohlížel. A tak ji napadlo, že jí nezbývá než se toho chopit sama a přinést mi předmět doličnej, kterej měl můj parťák v plánu stopit. Dvě mouchy jednou ranou: případ začíná dávat smysl a já začínám chápat, s kým mám tu čest. Přijde mi, že ať už je praštěná, nebo ne, tohle je od ní slušnej výkon.“

Richie zíral na svoje boty a nic neříkal. „Měl jsi v plánu mi to říct?“ zeptal jsem se.

To ho hned probralo. „Jasně že jo. Když jsem to našel, chtěl jsem ti to v každým případě ukázat. Proto jsem to dal do sáčku a označil. Kdybych ti to neměl v plánu říct, moh jsem to rovnou spláchnout do záchodu.“

„No tak to velkolepé díky, brachu stará. A co čekáš, metál?“ Kývl jsem směrem k sáčku. Nemohl jsem se na něj ani podívat; jako bych v něm koutkem oka viděl nacpaného cosi velkého, živého a rozzuřeného, nějaký velký hmyz, který škrábe na tenký papír a snaží se prohryzat ven a zaútočit. „‚Nalezeno v obývacím pokoji, v bytě Conora Brennana.‘ Když jsem byl venku a volal Larrymu, je to tak?“

Richie zíral nepřítomně na papíry ve své ruce, jako by si nemohl vzpomenout, kde je vzal. Otevřel dlaň a upustil je na podlahu. „Jo,“ odpověděl.

„Kde to bylo?“

„Muselo to ležet na koberci. Dával jsem ty věci zpátky na pohovku a tohle viselo na rukávu svetru. Když jsme brali šaty z pohovky, tak to na něm nebylo – přece jsme je všecky prohlíželi, jestli na nich není krev. Muselo se to na ten svetr chytit na podlaze.“

„Jakou barvu měl ten svetr?“ zeptal jsem se. Bylo mi ale jasné, že bych si něco ze zářivě růžové vlny v šatníku Conora Brennana pamatoval.

„Zelenej. Spíš khaki.“

A koberec byl krémový se špinavě zeleným a žlutým vzorem. Larryho chlapi by mohli v tom kvartýru klidně hledat s lupou, z čeho ten růžový chomáč pochází, a nenašli by nic. Od první chvíle, co jsem ten nehet spatřil, mi bylo jasné, kde hledat.

„A jakpak sis tedy tenhle nález vyložil?“

Bylo ticho. Richie koukal do prázdna. „Detektive Currane,“ zvýšil jsem hlas.

„Nehet – podle tvaru i laku – sedí na Jenny Spainovou,“ odpověděl. „Vlna, co je k němu přichycená…“ Koutek úst se mu křečovitě zkřivil. „Připadne mi, že pochází z výšivky na polštáři, kterým byla udušená Emma.“

Ten zplihlý chomáč, který jí Cooper vytáhl z krku, když jí dvěma prsty rozevíral křehkou čelist. „A copak jsi z toho vyvodil?“

„Vyvodil jsem z toho, že vrahem by mohla bejt Jennifer Spainová,“ konstatoval Richie klidně a velice tiše.

„Nikoli mohla bejt, ale je.“

Jeho ramena se na dveřích nervózně zamlela. „To není definitivní. Vlna se jí mohla přichytit na nehet jinak. Předtím, když dávala Emmu spát…“

„Jenny chodí jako ze škatulky. Ani vlásek nakřivo by na sobě nesnesla. Myslíš, že by celej večer s klidem zadrhávala o všechno možný nalomeným nehtem a pak si s ním šla takhle lehnout? A že by v něm nechala hodiny zachycenej chomáč vlny?“

„Nebo to moh bejt transfer od Pata. Kus vlny se mu zachytí na pyžamu, když polštářem dusí Emmu; pak si Jenny zlomí nehet, když se s ním pere, a vlna se do něho zachytí…“

„Zrovna tenhle kousek z tisíců a tisíců jiných z jeho pyžama a jejího pyžama a z celé kuchyně. Jaká je pravděpodobnost?“

„Ale možný to je. Nemůžem to všecko jenom tak hodit na Jenny. Cooper si byl jistej, pamatuješ? Ty zranění si neudělala sama.“

„To vím,“ připustil jsem. „Promluvím si s ní.“ Při představě, že se budu muset potýkat se světem za dveřmi téhle místnosti, jsem měl pocit, jako by mi někdo dal ránu pendrekem zezadu přes kolena. Seděl jsem ztěžka za stolem; nebyl jsem schopný vstát.

Richiemu to neuniklo: Promluvím si s ní, nikoli my. Otevřel pusu a zase ji zavřel a přemýšlel o vhodné otázce.

„Proč jsi mi to neřekl?“ vypadlo ze mě. Slyšel jsem ve svém hlase čistou bolest, ale bylo mi to fuk.

Richie uhnul pohledem. Klekl si na zem a začal sbírat papíry, které upustil. „Poněvač mi bylo jasný, co bys chtěl udělat,“ odpověděl.

„A co jako? Zatknout Jenny? Zbavit Conora obvinění z trojí vraždy, kterou nespáchal? Co, Richie? Co z toho ti přijde jako takovej průser, že jsi to nechtěl dopustit?“

„Ne průser. Jenom… Zatknout ji… já nevím, kámo. Nejsem si jistej, jestli je to správný.“

„Jenže to už naše práce obnáší. Zatýkat vrahy. Pokud máš problém s pracovní náplní, tak sis měl do hajzlu hledat jinej flek.“

To Richieho znovu postavilo na nohy. „Tohle je přesně ten důvod, proč jsem ti to nepověděl. Já věděl, co bys na to řek. Já to věděl. U tebe je, kámo, všecko černobílý. Žádný otázky; jenom se drž pravidel a pak hezky domů. Já si to potřeboval promyslet, poněvač mi bylo jasný, že v momentě, kdy ti to řeknu, už bude pozdě.“

„To si sakra piš, že tohle je černobílé. Zmasakruješ svoji rodinu, tak jdeš sedět. Kde v tom do hajzlu vidíš nějaké odstíny šedé?“

„Jenny prožívá hotový peklo. Každá vteřina života pro ni bude takový utrpení, jaký si radši ani nechci představovat. Myslíš, že pro ni bude kriminál větší trest než vlastní myšlenky? S tím, co udělala, nesvede nic ani ona, ani my a dávat ji pod zámek proto, aby to neudělala znovu, to je blbost. K čemu to bude, když dostane doživotí?“

A já si myslel, že Richie má talent, mimořádný dar – namluvit svědkům a podezřelým, že je bere jako lidi, i když to byla představa absurdní a nesmyslná. To, jak přesvědčil Goganovy, že pro něj nejsou jenom obyčejná chamraď, jak přesvědčil Conora Brennana, že zdaleka není jenom další škodná, od které čistíme ulice, to na mě udělalo obrovský dojem. Kdyby mi to tenkrát došlo, tu noc v Conorově skrýši, kdy jsme si povídali jako chlapi, kdyby mi to tenkrát došlo, uvědomil bych si i tohle nebezpečí – Richie nic nepředstíral.

„Takže proto jsi měl tak spadeno na Pata Spaina,“ řekl jsem. „A já myslel, že to bylo čistě ve jménu pravdy a spravedlnosti. Já starej naivka.“

Richie měl tu slušnost, že zrudl. „Tak to nebylo. Zezačátku jsem si fakt myslel, že to musel bejt on – Conor mi jako vrah neseděl a nikoho jinýho jsme neměli. A potom, když jsem viděl ten nehet, mě napadlo…“

Odmlčel se. Řekl jsem: „Představa, že zatkneme Jenny, urážela tvůj jemnocit, ale stejně tak ti nepřišlo jako dobrej nápad zašít Conora na doživotí za něco, co neudělal. To je od tebe milý, taková péče. A tak sis řekl, že celý to svinstvo nějak přehodíš na Pata. Ta rozkošná malá komedie s Conorem včera – jak ses ho nakonec snažil dostat. Skoro ti to zbaštil. Muselo ti to hodně pokazit náladu, když ti na tuhle návnadu nakonec neskočil.“

„Pat je mrtvej, kámo. Jemu to neublíží. Já vím, cos říkal, jak ho všichni budou mít za vraha; ale vzpomeň, co psal na tom fóru – že se chce hlavně postarat o Jenny. Dal by za to cokoli. Kdyby měl na vybranou, co myslíš, po čem by sáh? Vzít to celý na sebe, nebo ji poslat na doživotí do chládku? Žadonil by, abychom z něj udělali vraha, kámo. Prosil by nás na kolenou.“

„A stejnou hru jsi hrál i s tou krávou Goganovou. A s Jenny. Všechny ty kecy o tom, jestli Pat nezačínal ztrácet nervy, jestli se z toho nehroutil, jestli se nebála, že jí ublíží… Chtěl jsi přimět Jenny, aby hodila Pata přes palubu. Jenže se ukazuje, že trojnásobnej vrah má víc cti v těle než ty.“

Richieho tvář ještě víc zrudla. Neodpovídal. „Na jednu jedinou vteřinu předpokládejme, že to uděláme po tvým,“ pokračoval jsem. „Tohleto nacpeme do skartovačky, hodíme to všechno na Pata, zavřeme složku a necháme Jenny, ať si jde z nemocnice, kam chce. Co myslíš, že bude potom? Ať už se tu noc stalo, co chtělo, svoje děti milovala. A milovala i svýho muže. Co myslíš, že udělá, jakmile na to bude mít dost sil?“

Richie postavil štos hlášení na stůl, v bezpečné vzdálenosti od sáčku, a sklepnul mu hrany. „Dokončí svoji práci,“ řekl.

„Jo,“ souhlasil jsem. Světlo spalovalo vzduch, měnilo místnost v bílou mlhu, změť žhnoucích obrysů, vznášejících se v prostoru. „Přesně tak. A tentokrát to nezvorá. Pokud ji z tý nemocnice pustíme, do osmačtyřiceti hodin bude po ní.“

„Jo. Nejspíš.“

„Takže tobě to do hajzlu připadá v pořádku?“ Zvedl rameno, jako by ho chtěl pokrčit. „To má bejt jako pomsta?“ chtěl jsem vědět. „Zaslouží smrt, jenže trest smrti u nás nemáme, tak co, vem to čert, necháme to na ní. Takhle sis to představoval?“

Richie zvedl zrak a podíval se mi do očí. „Je to pro ni to nejlepší řešení.“

Skoro jsem vyskočil ze židle a chytil ho pod krkem. „Tohle říkat nesmíš. Jenny má před sebou ještě kolik, padesát šedesát let života? Myslíš, že to nejlepší, co s nimi může udělat, je vlézt do vany a podřezat si zápěstí?“

„Šedesát let, jo, možná. A půlku z nich v kriminále.“

„Kde jí teď bude nejlíp. Ta ženská potřebuje léčbu. Potřebuje péči, léky a co já vím, co všechno ještě, ale v kriminále jsou lékaři, kteří to posoudí ze všech nejlíp. Toho všeho se jí tam dostane. Splatí svůj dluh společnosti, dá si to v hlavě do pořádku, a až odtud vypadne, bude před sebou mít ještě kus života.“

Richie rázně kroutil hlavou. „Ne, nebude. Nebude. Zbláznil ses? Nemá před sebou vůbec nic. Ona zabila svý vlastní děti. Vlastníma rukama je rdousila, dokud necítila, že už se nebrání. Ubodala svýho muže a pak tam ležela vedle něj, dokud nevykrvácel. Tohle by nedali do pořádku ani všichni lékaři světa. Dyť jsi viděl, v jakým je stavu. Už teďka je po ní, kámo. Nech ji běžet. Měj kapku slitování.“

„Ty mi chceš přednášet o slitování? Jenny Spainová totiž není jediná persona v tomhle příběhu. Co třeba Fiona Raffertyová? A co jejich matka? S nimi slitování nemáš? Pomysli na to, o co už přišly. A pak se mi podívej do očí a řekni mi, že si zaslouží přijít i o Jenny.“

„Nezasloužily si z toho vůbec nic. Myslíš, že to pro ně bude snazší, když budou vědět, co udělala? Přijdou o ni tak jako tak. Takhle to ale bude hotový a vyřízený jednou provždy.“

„Nebude,“ řekl jsem. To slovo ze mě vysálo dech a zanechalo ve mně prázdno, jako by se mi měl propadnout hrudník. „Pro ně to nikdy vyřízený nebude.“

Richie zmlkl. Sedl si naproti mně, opakovaně sklepával hrany hlášení a sledoval přitom své prsty. Po chvíli řekl: „Svůj dluh společnosti – nemám tušení, co to má bejt. Řekni mi jedinýho člověka, kterýmu bude líp, když si Jenny odsedí pětadvacet let.“

„Drž zobák,“ řekl jsem. „Tuhle otázku vůbec nemáš řešit. To není na tobě ani na mně. Rozsudky vynáší soudce, ne my. Od toho tu do háje máme tenhle systém – aby si arogantní hajzlíci jako ty nemohli hrát na pánaboha a rozdávat rozsudky smrti podle libosti. Ty se prostě budeš kurva držet pravidel, budeš hezky odevzdávat všechny důkazy a necháš systém dělat svoji práci. Ty Jenny Spainovou odepisovat nebudeš.“

„Tady nejde o to, ji odepsat. Ale nechat ji léta trpět… to je trýznění, kámo. To není správný.“

„Ne. To si jenom ty myslíš, že to není správný. A jak má kdo tušit, z jakýho důvodu si to myslíš? Jestli máš prostě pravdu, anebo jestli jenom jsi z tohohle případu naměkko, protože ti Jenny připomíná slečnu Kellyovou, tvoji učitelku z mateřský školky? A právě od toho tu máme pravidla, Richie – protože člověk se nemůže spolehnout, že mu vlastní rozum řekne, co je správný a co není. V takovýhle věci ne. Protože když uděláš chybu, následky jsou tak obrovský a tak fatální, že je hrůza si je jenom představit, natož s nima žít. A pravidla říkají, že Jenny půjde sedět. Všechno ostatní jsou kecy.“

Kroutil hlavou. „Stejně to není správný. V tomhle věřím svýmu rozumu.“

Mohl jsem se mu vysmát, ale neudělal jsem to. „Ano? Tak se podívej, kam jsi s ním došel. Pravidlo číslo nula, Richie, pravidlo, který maže všechny předchozí: tvůj rozum je ksindl. Je to nespolehlivej, pošahanej, zákeřnej hajzlík, kterej tě podrazí pokaždý, když se ti to nejmíň hodí. Myslíš, že mojí sestře rozum neříkal, že dělá správnou věc, když tě sledovala domů? Myslíš, že Jenny nebyla v pondělí v noci přesvědčená o tom, že to, co dělá, je správný? Když budeš věřit svýmu rozumu, posereš všechno a posereš to dvojitě. Všechno, co jsem v životě udělal správně, jsem udělal proto, že nevěřím vlastnímu rozumu.“

Richie zvedl hlavu a podíval se na mě. Těžko ze sebe soukal slova. „Tvoje sestra mi řekla o tvý matce,“ hlesl.

V tom okamžiku jsem ho málem praštil. Viděl jsem, jak ztuhl, viděl jsem záchvěv strachu či naděje. Následovalo dlouhé ticho, než jsem dokázal uvolnit pěsti a znovu se nadechnout.

„Co přesně ti řekla?“ vypadlo ze mě.

„Že se tvoje máma utopila to léto, když ti bylo patnáct. Když jste byli ve Ztraceným Přístavu.“

„A zmínila ti, jak se to stalo?“

Uhýbal pohledem. „Jo. Říkala, že tvoje máma vlezla do vody sama. Úmyslně.“

Čekal jsem, ale nic víc nedodal. „A ty jsi z toho vyvodil, že mi chybí jedinej řemínek do svěrací kazajky. Je to tak?“

„Já přece…“

„Klid, brachu stará, jsem jenom zvědavej. No tak mi to pověz – na základě čeho jsi došel k tomuhle závěru? Napadlo tě, že jak se ocitnu v blízkosti Ztracenýho Přístavu, otevírají se starý rány a začíná mi houkat v palici? Říkal sis, že je to určitě dědičný, takže bych mohl zčistajasna pocítit potřebu svlíknout se do naha a začít vyřvávat na střeše o vesmírných lidech? Dostal jsi strach, že si před tebou vystřelím mozek z hlavy? Myslím, že mám právo to vědět.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že jseš blázen,“ odpověděl Richie. „To mě nikdy nenapadlo. Ale to, jak jsi šel po Brennanovi… to mi dělalo vrásky už předtím… před včerejším večerem. Říkal jsem ti to přece. Myslel jsem si, že to přeháníš.“

Měl jsem sto chutí odkopnout židli a začít chodit po místnosti kolem dokola, ale věděl jsem, že kdybych se k Richiemu přiblížil, jednu bych mu vrazil, a věděl jsem, že by to nebylo nejlepší řešení, přestože jsem si nemohl vzpomenout proč. Zůstal jsem sedět. „Fajn. To jsi říkal. A když sis potom popovídal s Dinou, myslel sis, že teď už znáš důvod. A nejen to – myslel sis, že máš právo žonglovat s důkazy. Ten ťulpas, myslel sis, ten vyřízenej starej cvok tenhle případ sám nikdy nevyřeší. Ten je schopnej tak leda brečet do polštáře a volat mrtvou mámu. Je to tak, Richie? Takhle nějak se ti to honilo hlavou?“

„Ne. Ne. Myslel jsem…“ Krátce a zhluboka se nadechl. „Myslel jsem, že by z nás třeba mohli bejt na nějakou dobu parťáci. Já vím, že to zní, jako bych si o sobě myslel bůhvíco, ale prostě jsem… měl jsem pocit, že to funguje. Doufal jsem…“ Hleděl jsem na něj, ale větu nedokončil. Místo toho řekl: „Každopádně tenhle tejden jsme byli parťáci. A to znamená, že když má problém parťák, máš ho taky.“

„To je sice roztomilý, až na to, že já do hajzlu žádnej problém nemám, brachu. Nebo jsem aspoň neměl, dokud ses nerozhodl, že budeš chytračit s tím důkazem. Moje matka s tímhle nemá nic společnýho. Rozumíš tomu? Už ti to doklaplo?“

Zakroutil rameny. „Jenom říkám… napadlo mě, že možná… chápu, proč by se ti nelíbila představa, že Jenny svoji práci dokončí.“

„Mně se do hajzlu nelíbí představa, že se lidi zabíjejí. Ať už jeden druhýho, nebo sami sebe. A snažím se s tím něco dělat. To není nic, co by mohlo nějak hlouběji zajímat psychiatra. Totéž ovšem neplatí o tvý úvaze, že bychom měli bejt nápomocní Jenny Spainový v tom, aby si mohla co nejdřív skočit z mostu šipku.“

„No tak, kámo. To je kravina. Nikdo tu neřek ani slovo o tom, že bychom jí v tom měli bejt nápomocní. Jenom říkám… je lepší nechat tomu přirozenej vývoj.“

Svým způsobem to byla úleva; malá, hořká, ale přece jen úleva. Z něj by stejně detektiv nikdy nevyrostl. Kdyby nepřišlo tohle, kdybych nebyl takový trouba a naivka, že jsem viděl jenom to, co jsem vidět chtěl, a zbytek jsem házel za hlavu, dřív nebo později by přišlo něco jiného. „Já nejsem žádnej podělanej David Attenborough, abych seděl s rukama v klíně a modlil se k přírodě,“ řekl jsem. „Kdybych se někdy přistihl, že mě napadají tyhle myšlenky, začal bych si nějakej ten most hledat sám.“ Slyšel jsem, jak mi hlas jízlivě a zhnuseně zavibroval, a viděl jsem, jak sebou Richie trhl, ale cítil jsem jenom chladné uspokojení. „Vražda, to je příroda. Ještě ti to nedošlo? Když se lidi mezi sebou mrzačí, znásilňují, zabíjejí a dělají všechno to, co zvířata, je to příroda v plný parádě. Příroda je zlo, s kterým já bojuju, brachu. Příroda je můj úhlavní nepřítel. A pokud tvůj ne, tak sis kurva spletl angažmá.“

Richie neodpovídal. Hlavu měl skloněnou a nehtem ryl do stolu roztěkané, neviditelné geometrické vzory. Vzpomněl jsem si, jak kreslil prstem na sklo pozorovací komory, a měl jsem pocit, jako by to bylo už hrozně dávno. Po chvíli se zeptal: „Takže co máš teďka v plánu? Dát ten sáček do skladu zajištěnejch věcí, jako by se nic nestalo?“

Ty, nikoli my. „I kdybych měl tenhle záměr, tak teď už jaksi není v nabídce. Když si to sem ráno Dina přihasila, ještě jsem tady nebyl, a tak to dala Quigleymu.“

Richie na mě zíral a potom z něj vypadlo, jako by mu někdo vyrazil dech: „Do prdele.“

„Ano, přesně tak. A věř mi, Quigley rozhodně nemá v úmyslu to nechat jenom tak běžet. Co jsem ti to říkal před pár dny? Quigley by dal nevím co za to, kdyby nás oba mohl hodit přes palubu. Ne abys mu hrál do karet.“

Ještě víc zbledl. Malý sadista, který se vyplížil z temného kouta mé duše, protože jsem už neměl sílu ho tam udržet, se na Richiem pásl pohledem. „Co budem dělat?“ zeptal se Richie.

Hlas se mu třásl. Dlaně měl obrácené směrem ke mně, jako bych byl nějaký bájný hrdina, který je schopný dát tohle svinstvo do pořádku, jednoduše ho odklidit. „My nebudeme dělat nic,“ odpověděl jsem. „Ty půjdeš domů.“

Richie na mě váhavě hleděl a snažil se pochopit, co jsem tím myslel. Byl oblečený jen v košili a celý se v té chladné místnosti třásl, ale jako by si toho vůbec nevšímal. „Sbal si svoje věci a jdi domů. Zůstaneš tam, dokud ti neřeknu. Jestli chceš, můžeš zatím přemýšlet, jak odůvodníš před šéfem to, cos udělal, i když pochybuju, že to bude mít nějakej význam.“

„Co budeš dělat ty?“

Vstal jsem a opřel se celou váhou o stůl jako stařec. „To není tvoje starost.“

Po chvíli se Richie zeptal: „Co se mnou bude?“

To, že se na to zeptal až teď, byla jediná maličkost, která se mu dala přičíst k dobru. „Přeřadí tě zpátky na dopravní. A tam už zůstaneš.“

Pořád jsem ještě zíral na své ruce opřené o stůl, ale koutkem oka jsem viděl, jak přikyvuje, opakovaně a beze smyslu, a snaží se pochopit, co všechno to znamená. „Měl jsi pravdu,“ řekl jsem. „Dělalo se nám spolu dobře. Byli by z nás dobří parťáci.“

„Jo,“ hlesl Richie. Nával smutku v jeho hlase mě málem posadil zpátky na židli. „Byli.“

Zvedl svůj svazek hlášení a vstal, ale nehnul se z místa. Nevzhlédl jsem k němu. Po chvíli řekl: „Chtěl bych se omluvit. Vím, že je ti to teďka hovno platný, ale stejně: hrozně moc se omlouvám. Za všecko.“

„Běž domů,“ řekl jsem.

Stále jsem zíral na svoje ruce, až se rozostřily a změnily se v podivné bílé tvory, znetvořené a prolezlé červy, kteří se krčili na stole, připravení ke skoku. Konečně jsem slyšel zavřít dveře. Světlo na mě útočilo ze všech směrů, odráželo se od průhledného igelitového okýnka papírového sáčku s nehtem a bodalo mě do očí. Ještě nikdy jsem nebyl v místnosti tak krutě prozářené a tak prázdné.

18

Bylo jich tolik. Omšelých místností na maličkých venkovských stanicích, ve kterých páchla plesnivina a nohy; obýváků plných květovaného čalounění, culících se svatých obrázků, všech těch třpytivých vyznamenání za počestnost; kuchyní v obecních bytech, kde mimino kňouralo do láhve koly, a popelník přetékal na stůl posypaný cereáliemi; výslechových místností, které jsem dosud bral jako útočiště a znal je tak dobře, že bych i se zavázanýma očima našel každou čmáranici na zdi, každou prasklinu. Ve všech těchhle místnostech jsem se podíval vrahovi do očí a řekl mu: Ty. Ty jsi to udělal.

Pamatuju si je do jedné. Schovávám si je jako sbírku pestrobarevných kartiček, které mám zabalené v sametu a které si prohlížím, když je den příliš dlouhý a spát se nedá. Pamatuju si, jestli mě vzduch na kůži chladil či hřál, jak se světlo vpíjelo do oloupané žluté barvy na zdech či zažehávalo modř hrnku, jestli se ozvěna mého hlasu šplhala vzhůru do koutů u stropu, nebo padala k podlaze udušená těžkými závěsy a pohoršenými porcelánovými ozdobami. Pamatuju si na kresbu dřeva na židlích, záchvěv pavučiny, tiše kapající kohoutek, měkký koberec pod mými podrážkami. V domě Otce mého příbytkové mnozí jsou: pokud si nějakým způsobem zasloužím jeden z nich, bude to ten, který jsem vystavěl z těchto místností.

Vždycky jsem miloval jednoduchost. U tebe je všecko černobílý, řekl mi Richie vyčítavě; ale pravda je taková, že skoro každý případ vraždy jednoduchost připouští, pokud není přímo jednoduchý, že tohle není pouze nezbytný, ale přímo úchvatný fakt, a pokud existují zázraky, tak tohle je jeden z nich. V těchto místnostech nezměrná syčící změť stínů celého světa lehne popelem, z veškeré zrádné šedi se tu vybrousí neúprosná dvoubřitá čepel: příčina a důsledek, dobro a zlo. Já v těchto místnostech spatřuji krásu. Vcházím do nich, jako boxer vchází do ringu – soustředěně, sebejistě, jako domů.

Nemocniční pokoj Jenny Spainové byl jedinou z těchto místností, z níž jsem měl obavy. Nedokázal jsem říct, jestli to bylo proto, že tma uvnitř měla tak vybroušené ostří a že jsem dosud neměl příležitost si na takové sáhnout, anebo protože mi něco říkalo, že nebyla vybroušená vůbec, že ony stíny se nadále křižují a množí a tentokrát je nejsem schopen zastavit.

Byly tam obě, Jenny i Fiona. Když jsem otevřel dveře, jejich hlavy se ke mně otočily, ale žádný hovor jsem uprostřed věty nepřerušil: nemluvily, jen tam seděly, Fiona u postele v maličkém plastovém křesílku, ruku propletenou s Jennyinou na ošoupané přikrývce. Hleděly na mě, hubené tváře poznamenané rýhami, do nichž se navždy ukládala bolest, prázdné modré oči. Někomu se mezitím podařilo umýt Jenny vlasy – bez žehlení byly hebké a jemné jako vlasy malé holčičky – odstín po samoopalovacím krému vybledl a byla teď ještě bledší než Fiona. Poprvé jsem mezi nimi spatřil nějakou podobnost.

„Nerad vás vyrušuju,“ řekl jsem. „Slečno Raffertyová, potřeboval bych si promluvit s paní Spainovou.“

Fionina ruka stiskla Jennyinu pevněji. „Zůstanu tady.“

Věděla to. „Obávám se, že to není možné,“ odpověděl jsem.

„Potom s vámi ovšem nechce mluvit. Stejně není ve stavu, aby toho byla schopná. Já nedovolím, abyste ji zastrašovali.“

„Nemám v úmyslu nikoho zastrašovat. Pokud paní Spainová chce během výslechu přítomnost právního zástupce, můžu o něj požádat, ale nikdo jiný v místnosti být nesmí. Tohle jistě pochopíte.“

Jenny jemně vyprostila ruku a položila Fioninu na područku křesílka. „Nech to být,“ řekla. „Jsem v pořádku.“

„Ne, nejsi.“

„Jsem. Vážně jsem.“ Lékaři už snížili dávky analgetik. Jennyiny pohyby stále působily jako pod vodou a tvář vypadala nepřirozeně klidně, skoro ochable, jako by došlo k poškození důležitých svalů; ale oči už dokázala zaostřit, slova tvořila pomalu a tiše, ale jasně. Byla dost při smyslech, aby mohla případně učinit prohlášení, kdybych se s ní dostal tak daleko. „Běž, Fi. Přijď za chvilku.“

Podržel jsem dveře, dokud Fiona neochotně nevstala a nevzala si z křesla kabát. Když si ho oblékala, řekl jsem jí: „Prosím, přijďte. Potřebuju mluvit i s vámi, až budeme tady s vaší sestrou hotoví. Je to důležité.“

Fiona neodpověděla. Očima stále ještě visela na Jenny. Když Jenny přikývla, Fiona se kolem mě prosmýkla a zamířila chodbou pryč. Chvíli jsem čekal, a teprve když byla z dohledu, zavřel jsem dveře.

Položil jsem si kufřík na podlahu vedle postele, svlékl si kabát, naaranžoval ho na věšák na dveřích a přitáhl si křeslo k Jenny tak blízko, že jsem se koleny dotýkal přikrývky. Sledovala mě unaveně, bez zájmu, jako bych byl jenom jeden z lékařů, co se kolem ní hemží s přístroji, které pípají a blikají a bolí. Tlustý obvaz na tváři jí vyměnili za tenký, úhledný proužek; měla na sobě cosi měkkého a modrého, tričko či pyžamovou košili s dlouhými rukávy, v nichž měla schované dlaně. V jednom rukávu mizela tenká hadička s infuzí. Vysoký strom za oknem roztáčel proti bledě modré obloze větrníky pestrobarevného listí.

„Paní Spainová,“ řekl jsem. „Myslím, že si musíme promluvit.“

Sledovala mě, hlavu položenou na polštáři. Trpělivě čekala, až skončím a odejdu, aby se mohla nechat hypnotizovat vířícím listím, dokud se v něm nerozplyne jako záblesk světýlka, závan větřík a bude pryč.

„Jak se cítíte?“ zeptal jsem se.

„Lépe. Děkuju.“

Vypadala líp. Rty měla od nemocničního vzduchu vyschlé, ale z hlasu už jí zmizela chraptivost, měl nyní vysoký, dívčí, příjemný tón a oči už neměla zarudlé: přestala plakat. Kdyby úpěla na pokraji zhroucení, měl bych o ni mnohem menší obavy. „To rád slyším,“ odpověděl jsem. „Kdy vás mají lékaři v úmyslu pustit domů?“

„Říkali, že možná pozítří. Možná o den později.“

Měl jsem necelých osmačtyřicet hodin. Tikající hodiny a její blízkost mě nabádaly ke spěchu. „Paní Spainová,“ řekl jsem, „přišel jsem vám oznámit, že jsme učinili ve vyšetřování jistý pokrok. Zatkli jsme člověka podezřelého z napadení vás a vaší rodiny.“

To v Jennyiných očích zažehlo jiskru života. „Vaše sestra vám to neřekla?“ zeptal jsem se.

Zakroutila hlavou. „Vy jste…? Zatkli koho?“

„Možná to pro vás bude šok, paní Spainová. Je to někdo, koho znáte – někdo, s kým jste si byli dlouho velice blízcí.“ Jiskra vzplála, rozhořela se strachem. „Můžete mi říct nějaký důvod, proč by chtěl Conor Brennan ublížit vaší rodině?“

„Conor?“

„Zatkli jsme ho pro podezření, že spáchal uvedené zločiny. Tento víkend proti němu bude vzneseno obvinění. Je mi to líto.“

„Panebože… Ne. Ne, to ne. To jste se spletli. Conor by nám nikdy neublížil. Conor by nikdy neublížil nikomu.“ Jenny se snažila zvednout z polštáře; natahovala ke mně ruku, šlachy se jí rýsovaly pod kůží jako stařeně; všiml jsem si ulámaných nehtů. „Musíte ho pustit.“

„Věřte mi, nebo ne, v tomhle s vámi souhlasím. Také jsem toho názoru, že Conor není vrah. Nicméně, bohužel, všechny důkazy svědčí proti němu a ke zločinům se přiznal.“

„Přiznal?“

„A já to musím brát v úvahu. Pokud mi někdo neposkytne konkrétní důkaz, že Conor vaši rodinu nezavraždil, nemám jinou možnost, než proti němu vznést obvinění – a věřte mi, obžaloba před soudem obstojí. Půjde do vězení na velice dlouho.“

„Já u toho byla. On to neudělal. Je to dost konkrétní?“

„Myslel jsem, že se na tu noc nepamatujete,“ řekl jsem mírně.

Zaváhala jen na vteřinu. „Nepamatuju. Ale kdyby to byl Conor, pamatovala bych si to. Takže nebyl.“

„Tuhle hru už máme za sebou, paní Spainová. Já jsem si téměř jistý, že vím, co se té noci stalo. A jsem si naprosto jistý, že vy to víte taky. A taky jsem si jistý tím, že mezi živými už není nikdo další, kdo by to věděl, kromě Conora. To znamená, že ho z toho můžete vysekat jedině vy. Pokud nechcete, aby byl uznán vinným z vraždy, musíte mi říct, jak to bylo.“

Jenny se začaly drát do očí slzy. Zamrkala a ovládla se. „Nepamatuju se.“

„Popřemýšlejte o tom, co s Conorem bude, když si to necháte pro sebe. Jemu na vás záleží. On vás a Pata miloval dlouhou dobu – nejspíš víte, jak moc vás miluje. Jak se bude cítit, když zjistí, že ho chcete nechat strávit zbytek života ve vězení za něco, co neudělal?“

Brada se jí roztřásla a na okamžik jsem měl pocit, že ji mám, ale potom se uklidnila. „On do vězení nepůjde. Nic špatného neudělal. Uvidíte.“

Čekal jsem, ale nic už nedodala. Měli jsme s Richiem pravdu. Plánovala napsat dopis na rozloučenou. Na Conorovi jí záleželo, ale její naděje na smrt pro ni znamenala víc než kdokoli, kdo zůstal naživu.

Naklonil jsem se ke kufříku, otevřel ho a vytáhl Emminu kresbičku, tu, kterou jsme našli schovanou v Conorově kvartýru. Položil jsem ji Jenny do klína na přikrývku. Na okamžik jsem měl pocit, jako bych ucítil chladnou sladkost dřeva a jablek při sklizni.

Jennyina víčka se prudce zavřela. Když je zase otevřela, hleděla znovu z okna a celým tělem se odtahovala od výkresu, jako by se na ni mohl vrhnout.

„Tohle Emma nakreslila ten den, kdy zemřela,“ řekl jsem.

Znovu ten nával bolesti a rychle zavřela oči. Potom nic. Zírala na listí odrážející světlo, jako bych tam nebyl.

„To zvíře na stromě. Co je to?“

Tentokrát vůbec nic. Veškeré síly, které Jenny zbývaly, upírala k tomu, aby mě vytěsnila. Za chvíli už by mě vůbec neslyšela.

Nahnul jsem se k ní tak blízko, že jsem cítil umělou květinovou vůni jejího šamponu. Z její blízkosti mi v pomalé, chladné vlně vstávaly všechny chlupy za krkem. Bylo to jako naklánět se tváří v tvář přízraku. „Paní Spainová,“ řekl jsem. Položil jsem prst na výkres v igelitovém sáčku, na podlouhlého černého tvora obtočeného kolem větve. Usmíval se na mě oranžovým okem a zeširoka otevřenou tlamou plnou trojúhelníkových bílých zubů. „Podívejte se na ten obrázek, paní Spainová. Povězte mi, co to je.“

Ucítila na tváři můj dech a řasy se jí zachvěly. „Kočka.“

To jsem si dosud myslel i já. Těžko věřit, že jsem v tom dosud mohl spatřovat takové heboučké, neškodné zvířátko. „Vy přece kočku nemáte. Ani nikdo ze sousedů.“

„Emma kočku chtěla. Proto ji nakreslila.“

„Jenže tohle mi nepřipadá jako roztomilý mazlíček. Tohle vypadá spíš na nějaké divoké zvíře. Na nějakého dravce. Rozhodně to není nic, k čemu by se holčičky rády tulily v postýlce. Co je to, paní Spainová? Norek? Rosomák? Co je to?“

„Nevím. Něco, co si Emma vymyslela. Co na tom záleží?“

„Záleží, protože podle toho, co jsem o Emmě slyšel, zbožňovala roztomilá zlatíčka, heboučké, chundelaté, růžové mazlíčky. Takže kde přišla na něco takového?“

„Nemám potuchy. Možná ve škole. Nebo to viděla v televizi.“

„Ne, paní Spainová. Viděla to doma.“

„Ne, neviděla. Nikdy bych nenechala pobíhat žádné takové zvíře v blízkosti svých dětí. Klidně prohledejte celý dům. Nic takového tam nenajdete.“

„Jenže to se mýlíte,“ odpověděl jsem. „Věděla jste, že Pat psal na internetová diskusní fóra?“

Jenny ke mně otočila hlavu tak prudce, až jsem sebou trhl. Hleděla na mě, oči vytřeštěné. „Ne, nepsal.“

„Našli jsme jeho příspěvky.“

„Nenašli. Na internetu se může kdokoli vydávat za kohokoli. Pat na internet nechodil. Jenom si dopisoval přes e-mail s bratrem a hledal pracovní nabídky.“

Začala se lehce a neovladatelně třást a to chvění se přenášelo i do hlavy a rukou. „Ty příspěvky jsme našli přes váš domácí počítač, paní Spainová,“ řekl jsem. „Někdo se pokusil vymazat historii prohlížeče, ale odvedl dost mizernou práci – naši chlapi obnovili všechna data raz dva. Pat se několik měsíců před svou smrtí snažil chytit nebo aspoň identifikovat dravce, který žil ve zdech vašeho domu.“

„To byla jenom taková legrace. Nudil se, měl spoustu času – vymýšlel si a čekal, co na to budou říkat lidi na internetu. To je všechno.“

„A ta obrovská past u vás na půdě? A díry ve zdech? A videochůvičky? To bylo taky z legrace?“

„Já nevím. Nepamatuju se. Ty díry ve zdech se tam udělaly samy, ty domy jsou mizerně postavené, všechny se rozpadají. Ty chůvičky, to si jenom Pat hrál s dětmi, jenom aby viděl, jestli…“

„Paní Spainová, poslouchejte mě. Jsme tady sami. Nic si nenahrávám. A nepoučil jsem vás o vašich právech, proto nic z toho, co řeknete, nemůže být použito jako důkaz.“

Hodně detektivů pravidelně sází na tohle riziko v naději, že jak podezřelý jednou promluví, příště už mu to půjde snadněji, nebo že je nepoužitelné doznání aspoň nasměruje k něčemu, co budou moct nějak použít. Já riziko nesnáším, ale neměl jsem nic v ruce a času nebylo nazbyt. Jenny by se mi jinak nikdy nepřiznala, ani za sto let. Nemohl jsem jí nabídnout nic, po čem by toužila více než po laskavém chladu žiletky, očistném ohni jedu proti mravencům, vábícím moři, a nemohl jsem jí pohrozit ničím strašnějším, než byla představa šedesáti let prožitých na tomto světě.

Kdyby se v myšlenkách držela alespoň maličké naděje na budoucnost, neměla by žádný důvod mi cokoli říkat, ať už by ji to mohlo dostat do vězení či nikoli. Ale moje zkušenost s lidmi, kteří se chystají skoncovat se životem, je následující: chtějí se někomu svěřit s tím, co je dovedlo až sem. Možná chtějí mít jistotu, že až se obrátí v prach a vodu, bude tento poslední střípek zachráněn, uložen v koutku něčí mysli; anebo možná jenom touží po příležitosti hodit ho pulzující a zakrvavený na bedra někoho jiného, aby je na cestě netížil. Chtějí po sobě zanechat svůj příběh. Nikdo na světě neví tohle lépe než já.

A tohle bylo taky to jediné, co jsem mohl Jenny Spainové nabídnout – místo, kam mohla uložit svůj příběh. Seděl bych tam klidně celou dobu, co by to modré nebe zhasínalo do noci, seděl bych tam, dokud by za kopci ve Ztraceném Přístavu nevyhasly všechny rozšklebené vydlabané tykve a se svými vyzývavými rozblikanými oslavami na ně nenavázala vánoční světla, pokud by jí mělo vyprávění trvat tak dlouho. Dokud mluvila, byla naživu.

Ticho. Jenny si to nechávala projít hlavou. Přestala se třást. Ruce se pomalu vyklubaly z měkkých rukávů a sáhly po kresbičce v jejím klíně; prsty ohmatávaly ony čtyři žluté hlavičky, čtyři úsměvy i podpis EMMA velkými písmeny v dolním rohu jako prsty slepce.

„Bylo to horší a horší,“ zašeptala, jako by její hlas protékal nehybným vzduchem jen tenkým čůrkem.

Pomalu, abych ji nevyplašil, jsem se opřel v křesle a poskytl jí prostor. Teprve teď mi došlo, jak usilovně jsem se snažil v její blízkosti nedýchat a že se mi z toho pomalu začínala točit hlava. „Pojďme od začátku,“ vybídl jsem ji. „Jak to začalo?“

Jennyina hlava se ztěžka pohnula na polštáři ze strany na stranu. „Kdybych to jen věděla, mohla bych to tenkrát zastavit. Celou tu dobu, co tu ležím, o tom přemýšlím, kde to začalo, a nejsem schopná na to přijít.“

„Kdy jste si poprvé všimla, že Pata něco trápí?“

„To už je dlouho. V květnu? Začátkem června? Něco jsem mu třeba řekla a on neodpověděl; když jsem se na něj podívala, zíral do prázdna, jako by napjatě poslouchal. Nebo děti začaly tropit hluk a Pat je okřiknul: ‚Ticho!‘ – a když jsem se ho ptala, co mu je, protože takhle se dřív rozhodně nechoval, odsekl: ‚Nic, jenom mám snad sakra právo ve svém vlastním domě na trochu klidu, nic mi není.‘ Byly to jenom maličkosti – nikdo jiný by si toho ani nevšiml – a říkal, že je v pořádku, jenže já Pata znala. Znala jsem ho jako svoje boty. Věděla jsem, že mu něco je.“

„Ale nevěděla jste co,“ konstatoval jsem.

„Jak jsem to mohla vědět?“ Jennyin hlas zčistajasna nabral podrážděný, obranný tón. „Párkrát povídal, že slyší nahoře na půdě nějaké škrábání, ale já nikdy nic neslyšela. Myslela jsem si, že to nejspíš bude nějaký pták. Nenapadlo mě, že by to mohlo být něco vážného – proč taky? Říkala jsem si, že Pata deptá to, že je bez práce.“

Mezitím měl Pat stále větší strach, že si o něm Jenny myslí, že ty zvuky slyší jen ve své fantazii. Byl přesvědčený, že to zvíře připravuje o rozum i ji. „Takže byl podrážděný, protože je nezaměstnaný?“ zeptal jsem se.

„Ano. Hodně. Začali jsme…“ Jenny se v posteli nervózně zavrtěla a zostra sykla, jak ji někde zabolelo. „Začali jsme kvůli tomu mít problémy. Nikdy jsme se předtím nehádali, nikdy. Jenže Pat byl tak rád, že se o nás všechny dokáže postarat – byl v sedmém nebi, když jsem odešla z práce, byl pyšný na to, že mi to může dopřát. Když přišel o práci… Zezačátku byl samý optimismus, to bylo pořád: ‚Bez starosti, zlatíčko, než bys řekla švec, najdu si něco nového, takže si jenom hezky běž koupit tu halenku, co se ti tak líbí, vůbec si s tím nedělej hlavu.‘ Já si taky myslela, že něco sežene – víte, to, co dělá, mu vážně jde a dře jako mezek, takže jsem si říkala, samozřejmě že se někde zase uchytí.“

Pořád se vrtěla, pročesávala si rukou vlasy, stále silněji se tahala za zcuchané prameny. „Vždyť víte, jak to chodí. Každý to ví: pokud někdo nemá práci, tak proto, že buď dělat neumí, anebo se mu prostě nechce. Tečka.“

„Jenže máme krizi,“ poznamenal jsem. „Během krize většina pravidel přestává platit.“

„Že si něco najde, bylo naprosto logické, chápete? Ale dneska už logiku v ničem nehledejte. Bylo fuk, jestli si Pat práci zaslouží, žádná prostě nebyla. Jenže to nám začalo docházet až ve chvíli, když už jsme byli skoro na mizině.“

Při vyslovení toho slova jí začala do tváře stoupat jasná červeň. „A oběma vám z toho začaly téct nervy,“ řekl jsem.

„Ano. Nemít peníze… to je strašné. Jednou jsem o tom říkala Fioně, ale vůbec to nepochopila. Říkala pořád: ‚No a? Dřív nebo později si někdo z vás práci najde. A do té doby hlady neumřete, oblečení máte hromady, děti si ani nevšimnou, že se něco děje. To bude v pohodě.‘ Pro ni a ty její kamarády kumštýře možná peníze nejsou to nejdůležitější, jenže pro většinu z nás, co žijí ve skutečném světě, znamenají hodně. Znamenají skutečné věci.“

Jenny na mě vrhla vzdorovitý pohled, jako by ani nečekala, že by to někdo tak starý mohl chápat. „Jaké věci?“ zeptal jsem se.

„Všechno. Úplně všechno. Třeba dřív jsme zvali známé na večeře nebo v létě na grilování, jenže s tím je konec, když si můžete dovolit jim nabídnout leda tak čaj a sušenky. Možná že Fiona by s tím problém neměla, ale já bych se hanbou propadla. Pár našich známých se umí chovat pěkně podle – to by bylo samé: ‚Panebože, viděla jsi ten druh vína? Všimla sis, že už nemají ten teréňák? Viděla jsi? Má na sobě věci z loňska – příště tu budou běhat rovnou v teplácích a jíst blafy z McDonaldu.‘ A ostatní by nás litovali a to už bych vůbec nesnesla. Buď to bude na úrovni, nebo radši vůbec. Takže jsme k nám už potom nikoho nezvali.“

Její tvář, teď už celá červená, působila opuchle a bolestivě. „A vyrazit jsme si taky nikam nemohli. Tak jsme prakticky přestali všem volat – bylo to strašně ponižující, normálně si s někým povídáte a potom, když vám do telefonu řekne: ‚No a kdy se uvidíme?‘, si musíte vymýšlet výmluvu například o tom, že Jack má chřipku. A když jsme se takhle párkrát vymluvili, tak i ostatní přestali volat nám. Nakonec jsem byla vlastně ráda – bylo to tak jednodušší –, ale stejně…“

„Musela jste se cítit osamělá.“

Červeň ještě víc potemněla, jako by se styděla i za tohle. Sklonila hlavu, aby schovala tvář za závojem z vlasů. „Ano, cítila. Hodně osamělá. Kdybychom byli ve městě, mohla jsem potkávat ostatní mámy v parku nebo tak různě, jenže tam… Občas jsem celý týden nepromluvila ani slovo s žádným dospělým kromě Pata, maximálně tak ‚Děkuju‘ prodavačce. Když jsme se brali, vyráželi jsme si někam večer třikrát čtyřikrát do týdne, jediný víkend jsme neměli volný, měli jsme spoustu přátel a teď jsme tu na sebe koukali jako dva ubožáci, o které nikdo nestojí.“

Hlas nabíral na obrátkách. „Začali jsme na sebe štěkat kvůli maličkostem, blbostem – že špatně skládám prádlo nebo že si pouští televizi moc nahlas. A pak jsme se vždycky nakonec pohádali kvůli penězům – ani nevím jak, ale vždycky to u nich skončilo. Tak mi bylo jasné, že se tím Pat nejspíš užírá, tím vším.“

„Neptala jste se ho?“

„Nechtěla jsem to z něj tahat. Už takhle to pro něj bylo těžké; nechtěla jsem mu to dělat ještě těžší. A tak jsem si řekla: Fajn, dobře, budu se snažit, aby se cítil co nejlíp. Dokážu mu, že jsme v pohodě.“ Jenny při té vzpomínce hrdě zvedla bradu a já v ní znovu zahlédl záblesk oceli. „I předtím jsem se snažila mít doma naklizeno, ale od té doby muselo být všechno dokonalost sama, aby nikde neležel ani drobek – i když jsem byla grogy, uklidila jsem vždycky před spaním celou kuchyň, aby byla jako ze škatulky, až přijde Pat ráno na snídani. Posílala jsem děti natrhat polní kvítí, abychom měli co dát do váz. Oblečení pro děti jsem nakupovala po bazarech a na eBayi – pěkné oblečení, ale panebože, ještě před pár lety bych radši umřela, než bych je oblékla do obnošených šatů –, aby mi zbylo trochu peněz na nějaké lepší jídlo, na kterém si Pat zakládal, třeba steaky k večeři. Chtěla jsem mu tím říct: Koukni, všechno je v pořádku, vidíš? Zvládáme to v pohodě; nestanou se z nás přes noc ubožáci. Pořád jsme na tom dobře.“

Richie by v ní nejspíš viděl rozmazlenou princezničku ze střední třídy, jejíž pohled na svět je tak plytký, že si nedokáže představit život bez salátu s bazalkovým pestem a značkových bot. Já však viděl křehkou dívku, jejíž odvaha byla předem odsouzená k nezdaru a při pohledu na niž mi krvácelo srdce. Viděl jsem dívku přesvědčenou o tom, že dostatečně opevnila své obydlí proti rozbouřenému moři, která ze všech sil marně bojuje s vodou, jež se hrne dveřmi dovnitř.

„Jenže ono to v pořádku nebylo,“ řekl jsem.

„Ne, nebylo to v pořádku. Zhruba tak začátkem července… Pat začal být ještě nervóznější a ještě víc… vlastně už mě a děti ani neignoroval, spíš jako by zapomínal, že vůbec existujeme, protože ho uvnitř něco hryzalo. Občas mluvil o těch zvucích na půdě, dokonce tam nainstaloval tu starou videochůvičku, ale pořád mi to ještě nedocházelo. Prostě jsem si říkala… chlapi jsou chlapi, potřebujou si s něčím hrát, chápete? Já myslela, že Pat se jenom nějak snaží zabavit. Bylo mi už jasné, že ho neštve jenom to, že je bez práce, jenže… Čím dál víc času trávil u počítače, nebo byl nahoře, když já jsem byla s dětmi dole. Měla jsem strach, že tam třeba kouká na nějaké úchylné porno, že má s někým poměr na internetu nebo si s někým posílá erotické esemesky.“

Jenny se zasmála, ale znělo to spíš jako vzlyk, tak trpký a bolestivý, až jsem sebou trhl. „Panebože, kéž by. Asi jsem neměla brát tu chůvičku na lehkou váhu, jenže… co já vím. Měla jsem sama svých starostí nad hlavu.“

„Kvůli tomu zloději u vás doma?“

Nervózní zaškubání rameny. „Ano. Pokud to tedy byl zloděj. Začalo to zhruba v té době – anebo jsem si toho všimla až tehdy. Úplně mě to vykolejilo. Pořád jsem se dívala, jestli něco nechybí nebo jestli něco neleží jinde, než kam jsem to předtím položila, ale když jsem si něčeho skutečně všimla, bála jsem se, jestli jenom nejsem paranoidní – a potom jsem dostala strach, že jsem paranoidní i pokud jde o Pata…“

V tom jí příliš nepomohly ani Fioniny pochybnosti. Napadlo mě, jestli Fiona v hloubi duše chápala, že tím ještě víc strká Jenny do propasti šílenství, nebo jestli to byla z její strany jen nevinná upřímnost; pokud se mezi sestrami o nějaké nevinnosti dá vůbec mluvit.

„Tak jsem se prostě snažila na to nemyslet. Byla jsem úplně bezradná. Uklízela jsem doma ještě víc; jak děti něco zašpinily, okamžitě jsem to umyla nebo vyprala – vytírala jsem kuchyň tak třikrát za den. Už to nebylo jenom kvůli Patovi. Potřebovala jsem mít všechno v dokonalém pořádku, abych hned poznala, kdyby něco nebylo na svém místě. Víte…,“ ve tváři se jí mihla ostražitost, „… nebylo to nic důležitého. Jak jsem vám už říkala, myslela jsem si, že to nejspíš s věcmi hýbal Pat a zapomněl na to. Jenom jsem chtěla mít jistotu.“

A já si myslel, že kryje Conora. Ve skutečnosti ji ani nenapadlo, že v tom má prsty on. Byla přesvědčená, že blouzní, a teď se jen děsila toho, aby u ní lékaři neodhalili šílenství a nenechali si ji tu. Chránila to nejcennější, co jí zbývalo – svůj záměr.

„Chápu,“ řekl jsem. Zavrtěl jsem se a nenápadně se podíval na hodinky: byli jsme tu spolu zhruba dvacet minut. Dříve či později už nebude Fiona ochotná déle čekat – zvlášť pokud jsem se v ní nemýlil. „A potom…? Změnilo se něco?“

„Potom…,“ hlesla Jenny. V pokoji bylo stále dusněji, ale ona se objímala pažemi, jako by jí byla zima. „Potom jsem jednou pozdě večer přišla do kuchyně a Pat skoro shodil počítač ze stolu, jak se rychle snažil předstírat, že dělá něco jiného. Tak si sednu vedle něho a říkám: ‚Fajn, takže teď mi hezky povíš, co se děje. Je mi jedno, o co jde, nějak už to spolu vyřešíme, ale musím to vědět.‘ Nejdřív mi na to řekl: ‚Ale vůbec nic, jsem úplně v pohodě, buď v klidu.‘ Z toho mě samozřejmě málem chytil psotník, tak jsem na něj vyjela: ‚Panebože, co? Cože? Ani jeden z nás se od tohohle stolu nehne, dokud mi nepovíš, co se děje.‘ No, a když Pat viděl, jak jsem vyděšená, nakonec to z něj vylezlo: ‚Nechtěl jsem tě strašit, myslel jsem, že to chytím raz dva a ty ani nebudeš o ničem vědět…‘ A pak mi řekl všechno to o norcích, tchořích, o těch kostech na půdě, o tom, co mu radili lidi na internetu…“

Znovu ten hořký smích. „Víte, byla jsem blahem bez sebe. Povídám: ‚Počkej, to je všechno? Nic jiného v tom není?‘ Já jsem si dělala starosti, jestli třeba někoho nemá nebo co já vím, jestli není smrtelně nemocný, a Pat si mi řekne, že možná máme v domě potkana nebo co. Skoro mi vytryskly slzy, jak se mi ulevilo. Povídám mu: ‚Zítra zavoláme deratizátora. Je mi fuk, jestli si na to budeme muset vzít půjčku, vyplatí se to.‘

Ale Pat na to: ‚Ne, počkej, ty to nechápeš.‘ Řekl mi, že už deratizátora zkoušel, ale ten chlap prohlásil, že na to, co máme doma my, je krátkej. A já: ‚Panebože, Pate, a ty nás tu klidně necháš bydlet? Přeskočilo ti?‘ Podíval se na mě jako malej kluk, když vám přinese ukázat, co namaloval, a vy to hodíte do koše, a řekl: ‚Myslíš, že bych tě tu s dětmi nechával, kdyby vám něco hrozilo? Já to zvládnu. Nemám zájem sem zvát nějakého chlápka, co tu všude rozsype jed a naúčtuje nám několik tisíc. Tuhle mrchu dostanu sám.‘“

Jenny zakroutila hlavou. „A já mu povídám: ‚Cože? Vždyť zatím jsi ji ani neviděl.‘ A on: ‚Jo, jenže to proto, že jsem na to musel nenápadně, abys neměla tušení. Teď, když o tom víš, nabízí se spousta možností. Panebože, Jen, spadl mi kámen ze srdce!‘

Začal se smát – plácnul sebou do křesla, drbal si hlavu, až mu vlasy trčely na všechny strany, a smál se. Osobně mi na tom nic k smíchu nepřišlo, ale i tak…“ Ve tváři se jí mihlo něco, co mohl být úsměv, kdyby v tom bylo o něco méně smutku. „Bylo fajn ho vidět, jak se směje, chápete? Moc fajn. Tak se ptám: ‚A co chceš tedy dělat?‘

Pat se opře lokty o stůl, jako bychom spolu plánovali dovolenou, a povídá: ‚No, ten nápad s chůvičkou na půdě evidentně nefunguje. Ta mrcha se před ní schovává – možná jí vadí to infračervené světlo, co já vím. Musíme začít myslet jako ona, chápeš?‘

A já: ‚Ani trochu.‘ A on se znovu začne smát a řekne: ‚Dobře, tak o co jí jde? Možná o potravu, o teplo nebo o společnost – to nevíme jistě. Ale ať už je to, co chce, myslí si, že to najde v tomhle domě, jinak by tu nebyla, že? Jde jí o něco, co jsme jí podle ní schopní poskytnout. Takže jí musíme dát šanci dostat se k nám blíž.‘

A já na to: ‚No tak to ne.‘ A on: ‚Ne, ne, počkej, nemyslím až tak blízko! Nechci nic riskovat. Nainstaluju chůvičku nad schody a namířím ji na dvířka na půdu, chápeš? Nechám dvířka otevřená, ale zatluču vchod drátěným pletivem, aby ta potvora nemohla prolézt. Na schodech necháme rozsvíceno, abych nemusel zapínat infračervené světlo, pokud jí fakt vadí tohle. A potom už jenom stačí počkat. Dřív nebo později ji přemůže zvědavost, přileze ke dvířkům a šup, uvidíme ji na monitoru. Chápeš? To nemá chybu!‘“

Jenny bezmocně zvedla dlaně vzhůru. „Mně to sice tak úžasné nepřipadalo, ale řekla jsem si… měla bych stát za svým mužem, ne? A jak říkám, takhle spokojeně nevypadal už řadu měsíců. Tak povídám: ‚Fajn, dobře. Pusť se do toho.‘“

Celá tahle historka bylo v podstatě blábolení, nesouvislé útržky drmolené mezi vzlyky. Ve skutečnosti ovšem dávala dokonalý smysl. Vyprávěla ji s touž neústupnou, houževnatou precizností, která ji každý večer před spaním nutila přivádět jejich dům k dokonalosti. Nejspíš jsem měl obdivovat její silnou vůli, nebo za ni alespoň být vděčný: před prvním výslechem jsem se děsil toho, že bude Jenny kvílet žalem. Tenhle monotónní, ledový hlas, kterým jako by vám hluboko v noci dokola šeptal do ucha nějaký přízrak, byl však mnohem horší.

„Kdy k tomu rozhovoru došlo?“ zeptal jsem se – musel jsem si odkašlat, než jsem ta slova dostal z úst.

„Tak koncem července? Panebože…“ Viděl jsem, jak polkla. „Před necelými třemi měsíci. Nemůžu tomu uvěřit… připadá mi to jako tři roky.“ Konec července souhlasil s Patovými příspěvky na diskusním fóru. „Myslela jste si, že to zvíře existuje? Anebo vás napadlo, čistě jako možnost, že si to váš muž jenom namlouvá?“

„Pat není blázen,“ odpověděla Jenny zostra a okamžitě.

„To jsem si nikdy nemyslel. Ale právě jste mi řekla, že byl pod velkým tlakem. Za těchto okolností se představivost snadno utrhne z řetězu.“

Jenny se nervózně zavrtěla. „Nevím,“ odpověděla. „Možná mě to tak trochu napadlo. Vlastně jsem sama nikdy nic neslyšela, takže…“ Pokrčila rameny. „Ale ani mě to nijak zvlášť nezajímalo. Zajímalo mě jenom to, abychom už zase žili normálně. Říkala jsem si, že jakmile tam Pat tu chůvičku nainstaluje, bude líp. Buď konečně uvidí to zvíře, nebo zjistí, že tam žádné není – protože uteklo, nebo protože tam koneckonců nikdy žádné nebylo. V každém případě se ale bude cítit líp, protože pro to něco udělal a protože jsme spolu už zase mluvili, chápete? Dodnes mám pocit, že to dává smysl. To přece zní logicky, ne? To samé by si přece myslel každý, nebo ne?“

Její obrovské oči na mně prosebně visely. „Myslel bych si to samé,“ odpověděl jsem. „Jenže to dopadlo jinak?“

„Bylo to ještě horší. Pat dosud nic nezahlédl, ale místo aby to vzdal, tak tvrdil, že to zvíře ví, že tam ta chůvička je. Já mu povídám: ‚Aha, a jak by to jako mohlo vědět?‘ A on: ‚Ať je to, co je to, není to hloupé. To ani náhodou.‘ Říkal, že to škrábání slyší teď v obýváku, když kouká na televizi, tak si myslí, že ta potvora se chůvičky bojí a zalezla mezi zdi. Říkal: ‚Ta dvířka na půdu jsou hrozně nápadná. Byl jsem naivní až hrůza; divoké zvíře by se k ničemu takovému nikdy ani nepřiblížilo. Samozřejmě že místo toho zalezlo mezi zdi. Ale teď už stačí jenom strčit chůvičku do zdi v obýváku.‘

A já: ‚Tak to v žádném případě.‘ Ale Pat na to: ‚No tak, Jen, udělám ve zdi jenom malou dírku. Někde stranou, vedle pohovky; ani o ní nebudeš vědět. Jenom na pár dní, nejvýš na týden; jenom než zjistíme, co to je. Když to nevyřešíme teď, tak to tam může někam zalézt a chcípnout a pak bych musel roztlouct půlku obýváku, abych to odtud dostal. To bys přece nechtěla, nebo jo?‘“

Jennyiny prsty tahaly za lem prostěradla a skládaly ho do drobounkých záhybů. „Abych byla upřímná, tohle mi žádné velké starosti nedělalo. Možná máte pravdu: možná jsem hluboko uvnitř byla přesvědčená, že tam nic není. Ale pro jistotu… pro něj to tolik znamenalo… jsem řekla dobře.“ Prsty jí začaly kmitat rychleji. „Možná to byla chyba. Možná že kdybych si tenkrát dupla, tak by to pustil z hlavy. Co myslíte?“

Jako by se mi ta zoufalá prosba vpíjela do kůže… jako něco, co už z ní nikdy nesmyju. „Dost pochybuju, že by to pustil z hlavy,“ řekl jsem.

„Myslíte? Takže si nemyslíte, že kdybych tenkrát prostě řekla ne, všechno by dnes bylo v pořádku?“

Nesnesl jsem její pohled. „Takže udělal díru do zdi?“ zeptal jsem se.

„Ano. Náš milovanej dům, na kterej jsme tak dřeli, abychom si ho mohli dovolit a hezky zařídit, který jsme tak milovali… a on ho teď rozbíjel na kusy. Chtělo se mi brečet. Když Pat viděl, jak se tvářím, řekl naštvaně: ‚Co na tom sejde? Za pár měsíců nám ten barák stejně zabaví banka.‘ Nikdy nic takového předtím neříkal. Předtím jsme si vždycky oba říkali: ‚Nějak to zvládneme, bude to v pořádku…‘ A jak se přitom tvářil… nedokázala jsem na to nic říct. Jenom jsem se otočila, šla pryč a nechala ho tam mlátit kladivem do zdi. Rozpadala se, jako by byla z papíru.“

Znovu jsem koutkem oka zkontroloval hodinky. Byl jsem přesvědčený, že Fiona už stojí venku s uchem přitisknutým na dveře a rozmýšlí se, jestli už má vpadnout dovnitř. Posunul jsem si křeslo ještě blíž k Jenny – naježily se mi přitom všechny chlupy za krkem –, aby nemusela mluvit nahlas.

„Jenže ani s tou druhou chůvičkou se mu nepodařilo nic zahlédnout,“ pokračovala. „A když jsem se jednou asi tak po týdnu vrátila s dětmi z nákupu, našla jsem další díru, v předsíni. Ptám se Pata: ‚Co je tohle?‘ A on: ‚Dej mi klíče od auta. Potřebuju další chůvičku, rychle. Běhá to mezi obývákem a předsíní tam a zpátky – přisámbohu, ta mrcha ze mě dělá vola. Ještě jednu chůvičku a já toho parchanta dostanu!‘ Možná že jsem si měla dupnout tenkrát, možná jsem to měla udělat, jenže Emma se začala vyptávat: ‚Co? Co? Co tu běhá, tati?‘ a Jack ječel dokola: ‚Parchant, parchant, parchant!‘ a já chtěla, aby byl Pat co nejdřív pryč, abych je mohla uklidnit. Dala jsem mu klíčky a on s nimi skoro vyběhl ze dveří.“

Nepatrně se jedním koutkem hořce pousmála. „Tolik elánu jsem u něj neviděla za posledních několik měsíců. Dětem jsem řekla: ‚Váš táta si myslí, že máme v domě myš, ničeho se nebojte.‘ A když se Pat vrátil – pro jistotu rovnou se třemi novými videochůvičkami, přestože Jack chodil v onošených kalhotách –, povídám mu: ‚Před dětmi o tom mluvit nesmíš, nebo budou mít divoké sny. Myslím to vážně.‘ A on na to: ‚Jo, jasně, máš pravdu jako vždycky, nebudu.‘ Jenže to vydržel kolik, dvě hodiny? Ještě ten samý večer, když jsem si dole s dětmi četla, Pat přiběhl s jednou tou blbou chůvičkou a prý: ‚Jenny, poslouchej, jak to tam uvnitř vztekle prská, poslouchej!‘ Vrhla jsem na něj varovný pohled, ale vůbec si toho nevšímal. Když jsem mu pak řekla: ‚Promluvíme si o tom později,‘ tvářil se hrozně naštvaně.“

Stále zvyšovala hlas. Nejraději bych si nafackoval, že jsem s sebou nikoho nevzal, kohokoli, třeba i Richieho, aby hlídal přede dveřmi. „A druhý den odpoledne je Pat u počítače, děti jsou s námi, dělám jim svačinu a Pat volá: ‚A sakra, Jen, tohle si poslechni! Nějaký chlap ve Slovinsku vyšlechtil obří norky, jsou velcí jako pes. Napadlo mě, jestli třeba jeden z nich neutekl a…‘ A protože s námi byly děti, musela jsem říct jenom: ‚To je vážně zajímavé, povíš mi to později, ano?‘ Ale ve skutečnosti bych nejradši vykřikla: Je mi to fuk! Naprosto ukradený! Chci po tobě jenom, abys o tom před dětmi držel zobák!“

Jenny se pokoušela zhluboka nadechnout, ale byla tak ztuhlá, že toho ani nebyla schopná. „Takže na to děti samozřejmě přišly – aspoň Emma. Pár dní nato jedeme autem, já, ona a Jack, a Emma se mě ptá: ‚Mami, co je to norek?‘ A já na to: ‚To je zvířátko.‘ A ona: ‚A bydlí u nás ve zdi?‘

Dělala jsem jakoby nic: ‚Ale kdepak, nebydlí. A i kdyby bydlel, tatínek by ho chytil.‘ Děti vypadaly v klidu, ale já bych Patovi nejradši jednu vrazila. Když jsme přijeli domů, šla jsem mu to říct – křičela jsem na něj, děti jsem poslala ven na zahradu, aby to neslyšely – a Pat na to jenom: ‚A sakra, promiň. Ale když už o tom stejně vědí, tak by nám možná mohly pomoct. Já nestíhám sledovat všechny ty chůvičky najednou. Pořád mám strach, že mi něco uteklo. Možná by děti mohly hlídat každé jednu?‘ To mě šokovalo natolik, že jsem na něj jenom zůstala civět a pak mu řekla: ‚Ne, ne, ani za nic. A už o tom nechci slyšet.‘ Pak už o tom nemluvil, ale stejně, že ho to vůbec napadlo. A samozřejmě, dírou v předsíni se nic nevyřešilo, tak udělal další díry, nainstaloval další chůvičky, každou chvíli jsem doma našla novou díru!“

Zamručel jsem něco uklidňujícího, ale Jenny si mě nevšímala. „Nic jiného nedělal – jenom koukal na ty chůvičky. Sehnal tu past – ne nějakou pastičku na myši, ale ten obrovskej, příšernej, zubatej krám, co nastražil na půdě –, asi jste ji nejspíš viděli. Dělal s tím tajnosti, pořád jenom: ‚Netrap se tím, zlato, o některých věcech je lepší nic nevědět.‘ Ale byl z té pasti na vrcholu blaha, jako by to bylo nejnovější porsche nebo kouzelnická hůlka, kterou stačí mávnout, a všechny naše problémy rázem navždy zmizí. Nejradši by na tu past koukal čtyřiadvacet hodin denně, kdyby to šlo. Už si ani vůbec nehrál s dětmi – nemohla jsem ani nechávat Jacka doma, když jsem vezla Emmu do školy, protože po návratu bych ho našla, jak si maluje po podlaze kečupem, a Pat jen metr od něj civí s pusou dokořán na ty svoje obrazovečky. Snažila jsem se ho přinutit, aby je před dětmi vypínal, a někdy je i vypnul, ale jakmile byly děti v posteli, Pat před nimi proseděl celý večer. Párkrát jsem zkusila připravit hezkou večeři se svíčkami, květinami a stříbrnými příbory, pěkně se na ni obléct – jako na rande, víte? –, ale jenom si vyskládal chůvičky přímo před talíř a celou dobu, co jsme jedli, koukal jen na ně. Říkal, že je to důležité: ta potvora prý začne vyvádět vždycky, když cítí jídlo, tak musí být ve střehu. Já měla pocit, že i my bychom pro něj měli být důležití, ale kdepak, zjevně nebyli.“

Pomyslel jsem na Patovy zoufalé výkřiky na diskusním fóru: Ona to nechápe, nedochází jí to… Zeptal jsem se: „Snažila jste se Patovi říct, jak vám je?“

Jennyiny ruce vylétly vzhůru a hadička s infuzí, která vedla k velké fialové podlitině, se rozhoupala. „A jak? Vůbec se mnou nemluvil, aby náhodou o něco nepřišel na těch podělaných chůvičkách. Když jsem se mu pokoušela něco říct, třeba jsem ho jenom poprosila, aby mi něco podal z police, syčel na mě pššt. To před tím nikdy neudělal. Ještě před rokem bych mu na to řekla: ‚Promiň, ale takhle se ke mně snad chovat nebudeš?‘ Jenže teď… neměla jsem tušení, jestli mám začít křičet… jestli by se na mě Pat utrhnul, nebo by se mi ještě víc odcizil. A neměla jsem ani tušení, proč nemám tušení – jestli proto, že jsem tak vystresovaná, že mi to už nemyslí, nebo protože žádná odpověď ani neexistuje…“

„To chápu,“ ozval jsem se konejšivě. „Nemyslel jsem tím…“ Ale Jenny stále mluvila dál.

„A navíc jsme se prakticky přestali vídat. Pat říkal, že to zvíře je ‚aktivnější‘ přes noc, tak ponocoval, a potom vždycky půl dne prospal. Do té doby jsme vždycky chodili spát spolu, vždycky, ale děti vstávají brzo ráno, tak jsem nemohla ponocovat s ním. On sice chtěl – pořád říkal: ‚No tak, tuhle noc určitě ta mrcha vyleze, cítím to‘ – pokaždé měl připravené něco nového, co prý definitivně zabere, třeba nějakou novou návnadu, nebo cosi jako maličký stan, kterým zakryl díru i s kamerou, aby to zvíře nemělo pocit ohrožení. A neustále opakoval: ‚Prosím tě, Jenny, já tě prosím – stačí jenom jedenkrát to vidět a hned budeš víc v pohodě, už si o mě nebudeš dělat starosti. Já vím, že mi nevěříš, ale zůstaň vzhůru jenom tuhle jedinou noc a uvidíš…‘“

„A zůstala jste?“ zeptal jsem se tiše a doufal, že Jenny se dovtípí, ale šroubovala hlas výš a výš.

„Já se snažila! Jak já ty díry nenáviděla, nemohla jsem je ani vidět, ale říkala jsem si, že pokud má Pat pravdu, tak mu to dlužím, a pokud se plete, tak tím spíš bych to měla vědět, rozumíte? A ať tak či onak, aspoň nějaký čas jsme trávili spolu, i když bych dala přednost romantické večeři. Jenže jsem z toho začala být strašně unavená, párkrát jsem měla pocit, že usnu za volantem; už jsem na to neměla síly. A tak jsem chodila spát o půlnoci a Pat přišel za mnou nahoru, až když se mu oči zavíraly samy od sebe. Nejdřív to bývalo kolem druhé, ale potom ve tři, ve čtyři, v pět, někdy vůbec – ráno jsem ho našla spát na pohovce, chůvičky vyrovnané na stolku před ním. Nebo v křesle u počítače, protože trávil celé noci na internetu a četl si o zvířatech.“

„Pokud měl pravdu?“ zvedl jsem obočí. „Takže v té chvíli už jste měla pochybnosti.“

Jenny se nadechla a na vteřinu jsem měl pocit, že se na mě znovu utrhne, ale potom jí ramena ochabla a znovu se sesula na polštáře.

„Ne,“ zašeptala. „V té chvíli už jsem to věděla. Věděla jsem, že u nás žádné zvíře není. Kdyby tam nějaké bylo, tak jak to, že jsem nikdy nic neslyšela? Jak to, že jsme na všech těch chůvičkách nikdy nic neviděli? Snažila jsem si namlouvat, že to přece jen může být pravda, ale v duchu jsem věděla, že není. Jenže už bylo pozdě. Dům jsme měli rozmlácený, s Patem jsme spolu skoro vůbec nemluvili; ani jsem si nepamatovala, kdy jsme se naposledy políbili, myslím opravdu políbili. Děti byly pořád podrážděné a vyváděly, i když nevěděly proč.“

Zavřela oči a pohnula hlavou ze strany na stranu. „Věděla jsem, že bych měla něco dělat, učinit tomu přítrž – nejsem natvrdlá, ani blázen, tenkrát mi to ještě bylo jasné. Ale nevěděla jsem, co s tím. Na tohle žádné příručky nejsou, ani žádná internetová skupina. Ani na předmanželském kursu nám o tom nic neříkali.“

„Nenapadlo vás s někým si o tom promluvit?“ zeptal jsem se.

Znovu ten záblesk ocele. „Ne. Ani náhodou. Děláte si legraci?“

„Byla to těžká situace. Spousta lidí by měla pocit, že kdyby si o tom s někým popovídali, pomohlo by jim to.“

„A s kým?“

„Třeba s vaší sestrou.“

„Fiona…“ Jenny kysele zkřivila ústa. „To těžko. Já mám Fi ráda, ale jak říkám, ona některé věci nechápe. A stejně, ona vždycky… víte, sestry na sebe žárlí. Fi měla vždycky pocit, že mám všechno zadarmo; jako že mně všechno spadne do klína a ona na všechno musí tvrdě dřít. Kdybych si jí postěžovala, tak by si v duchu říkala: Ha ha, tak teď aspoň víš, jaké to je. Neřekla by to nahlas, ale vycítila bych to z ní. A to by mi zrovna moc nepomohlo.“

„Co vaši přátelé?“

„Tak blízké přátele nemám, už ne. A co bych jim vlastně měla říct? Ahoj, Pat blouzní, že nám ve zdech běhá nějaké zvíře, myslím, že mu začíná strašit ve věži? Nejsem pitomá. Jak to někomu řeknete, rozkřikne se to. Už jsem vám říkala, že bych za žádnou cenu nesnesla, aby se nám lidi posmívali – nebo ještě hůř, aby nás litovali.“ Zvedla při té představě bradu, připravená k boji. „Pořád jsem musela myslet na Shonu – jako holky jsme spolu hodně kamarádily –, teď je z ní pěkná husa a už se nevídáme, ale kdyby se doslechla o tomhle, okamžitě by mi volala. Kdykoli jsem měla nutkání říct něco Fioně nebo někomu jinému, slyšela jsem Shonu, jak mi říká do telefonu: Jenny! Ahoj! Panebože, doneslo se mi, že Patovi hráblo. Prý vidí na stropě růžový slony? Všichni si říkáme, páni, kdo by to byl řekl? Pamatuju, jak jsme vás dva měli za dokonalej pár, slušňáky, co spolu budou šťastně až do smrti… Páni, to jsme tedy byli vedle, co? No nic, už musím končit, za chvilku jdu na masáž lávovými kameny. Chtěla jsem ti jenom říct, jak móóc mě mrzí, že to s vámi takhle dopadlo! Tak pááá!“

Ležela ztuhle v posteli, dlaně přitisknuté na přikrývku, zarývala do ní prsty. „To bylo jediné plus, co nám ještě zbylo: nikdo nic nevěděl. Pořád dokola jsem si to opakovala: Aspoň tohle nám zůstalo. Pokud si lidi budou myslet, že se nám vede dobře, pořád máme ještě šanci vyškrabat se z toho ven a povede se nám znovu dobře. Jakmile vás lidi začnou mít za cvoky a zkrachovalce, začnou se k vám tak i chovat a potom jste v háji. Definitivně v háji.“

Pokud se k tobě tak všichni chovají, poučoval jsem Richieho, tak se tak taky cítíš. No nevyjde to nastejno? „Mohla jste zajít za nějakým profesionálem,“ řekl jsem. „Poradcem, psychoterapeutem. Všechno, s čím byste se mu svěřila, by zůstalo mezi vámi.“

„A nechat ho prohlásit Pata za blázna a odvléct do cvokárny, kde by mu opravdu přeskočilo? Ne. Pat žádného psychoterapeuta nepotřeboval. Pat jenom potřeboval práci, aby netrávil veškerý čas vyšilováním kvůli blbosti. Aby byl nucen v noci spát, místo aby…“ Jenny odmrštila výkres s takovou silou, že sletěl z postele a s nepříjemným zaškrábáním mi sklouzl k nohám. „Prostě jsem se jenom snažila zachránit, co se dá, dokud si nenajde práci. Nic víc. A to bych nedokázala, kdyby o tom všichni věděli. Když jsem vyzvedávala Emmu ze školy a učitelka se na mě usmála a řekla třeba: ‚Emma se velice zlepšila ve čtení, nebo cokoli, jako bych byla normální máma, co se vrací domů k normální rodině, to byly jediné chvíle, kdy jsem se cítila normálně. A já tohle potřebovala. Jenom díky tomu jsem se držela nad vodou. Kdyby se na mě soustrastně usmála a poplácala mě po rameni, protože by věděla, že Emmin táta je v blázinci, přímo před ní bych se stočila do klubíčka a zemřela.‘“

Vzduch jako by horkem houstl. Na zlomek vteřiny jsem uviděl sebe a Dinu, když nám bylo zhruba čtrnáct a pět, jak jí před školou kroutím ruku za záda: Drž zobák, drž zobák, slyšíš? O mámě před ostatníma mluvit nebudeš, nebo ti zlomím ruku… Pištěla přitom jako papiňák a já cítil závratnou rozkoš až v žaludku, jak jsem jí cloumal zápěstím výš a výš. Sehnul jsem se pro výkres, abych skryl tvář.

„Nikdy jsem toho tolik nechtěla,“ řekla Jenny. „Nepatřila jsem k těm ambiciózním holkám, co chtějí být zpěvačky, manažerky nebo modelky. Já chtěla být jenom normální.“

Z jejího hlasu se vyplavila veškerá energie, až zůstal vyschlý a slaboučký. Položil jsem výkres zpět na postel; jako by si toho ani nevšimla. „Proto jste neposílala Jacka zpátky do školky, že?“ chtěl jsem vědět. „Ne kvůli penězům, ale protože vykládal, že to zvíře slyšel, a vy jste nechtěla, aby o tom mluvil ve školce.“

Jenny sebou trhla, jako bych po ní vztáhl ruku. „Mluvil o tom pořád dokola! Na začátku léta to bylo jenom jednou za čas a jenom proto, že ho k tomu Pat ponoukal – třeba přišli dolů a Pat na mě: ‚No vidíš, Jen, že nejsem blázen. Jack to teď slyšel taky, no že ano, mladý muži?‘ A Jack samozřejmě hned: ‚Ano, mami, já jsem slyšel to zvíře běhat ve stropě!‘ Když bude tříleté dítě vědět, že chcete, aby něco slyšelo, tak bude samozřejmě přesvědčené, že to slyšelo doopravdy. V té chvíli jsem tomu ani nepřikládala velký význam. Řekla jsem mu jenom: ‚Neboj se, to je jenom ptáček, za minutu odtud zase vyletí.‘ Jenže potom…“

Trhla sebou tak silně, až jsem si myslel, že bude zvracet. Až po chvíli mi došlo, že se jenom zachvěla. „Potom to začal říkat pořád častěji. ‚Mami, to zvíře dělalo u mě ve zdi škráb škráb škráb! Mami, to zvíře tam takhle skákalo! Mami, to zvíře, to zvíře, to…‘ A potom jednou odpoledne, tuším v srpnu, ke konci srpna, jsem ho odvezla k jeho kamarádovi Karlovi, aby si spolu u nich doma hráli, a když jsem pro něj zase přijela, ti dva na zahradě ječeli a naoko do něčeho mlátili klacky. Aisling – to je Karlova máma – mi řekla: ‚Jack vyprávěl Karlovi o nějakém velkém zvířeti, co vrčí, a Karl říkal, že ho musejí zabít. V pořádku? Nevadí vám to?‘“

Znovu ten trýznivý záchvěv. „Panebože, myslela jsem, že omdlím. Aisling si díkybohu myslela, že si Jack to zvíře vymyslel – jenom se bála, abych si třeba nemyslela, že ponouká děti ke krutosti nebo tak něco. Ani nevím, jak jsem odtamtud vypadla. Doma jsem si s Jackem sedla na pohovku, posadila si ho na klín – tak to dělám vždycky, když si s ním chci vážně promluvit – a povídám mu: ‚Jacku, podívej se na mě. Pamatuješ, jak jsme si vyprávěli o tom zlém vlku z Červené karkulky, že není opravdový? S tím zvířetem, o kterém jsi vyprávěl Karlovi, je to úplně stejně jako s tím vlkem – je vymyšlené. Víš přece, že tu žádné zvíře není, ne? Víš přece, že to je jenom taková hra, nebo ne?‘

Ani se na mě nepodíval. Vrtěl se a snažil se mi vykroutit. Jack nikdy nedokázal chvíli sedět v klidu na jednom místě, ale teď v tom bylo ještě něco jiného. Chytla jsem ho pevněji za ruce – bála jsem se, že bych mu mohla ublížit, ale musela jsem od něj slyšet říct ano. Musela. Jenže on vykřikl: ‚Ne! Slyším ho, jak vrčí za zdí! Nemám tě rád!‘ A kopl mě do břicha, vykroutil se a utekl.“

Jenny si pečlivě uhladila přikrývku přes kolena. „A tak jsem zavolala do školky a řekla, že Jack už po prázdninách chodit nebude. Určitě si mysleli, že je to kvůli penězům – nebyla jsem z toho zrovna nadšená, ale lepší výmluva mě stejně nenapadla. Když potom volala Aisling, nezvedala jsem to. Posílala mi esemesky, ale mazala jsem je. Po nějaké době už volat přestala.“

„A Jack? Mluvil o tom zvířeti pořád?“

„Potom už ne. Jednou dvakrát se v krátkosti zmínil, ale stejně jako by mluvil o Balúovi nebo Nemovi. Už ne tak, jako by to byla skutečnost. Bylo mi jasné, že nejspíš poznal, že o něm nechci slyšet, ale nevadilo mi to. Jack byl ještě malý. Stačilo, když o tom nemluvil jako o něčem skutečném, a nebylo podstatné, z jakého důvodu. Říkala jsem si, že jakmile bude po všem, zapomene na to.“

„A Emma?“ zeptal jsem se opatrně.

„Emma,“ zopakovala Jenny tak něžně, jako by chtěla to jméno skrýt do dlaní a chránit ho. „O Emmu jsem měla hrozný strach. Byla pořád ještě dost malá a věděla jsem, že by tomu mohla začít věřit taky, kdyby o tom Pat před ní pořád mluvil; ale už nebyla tak malá, aby si lidé mysleli, že je to u ní jenom hra, jak si to Aisling myslela o Jackovi. A ze školy bych ji vzít nemohla. A Emma… když ji něco vyleká, tak na to jen tak nezapomene; vrtá jí to v hlavě celé týdny a vrací se k tomu znovu a znovu. Kdyby s tím začala i ona, nevěděla bych, co mám dělat. Stačilo na to jenom pomyslet a úplně se mi zatmělo před očima.

A tak když jsem ji dávala spát, ten večer v srpnu poté, co jsem mluvila s Jackem, zkusila jsem jí to vysvětlit. Řekla jsem jí: ‚Zlatíčko, víš, jak táta mluví o tom zvířátku? O tom na půdě?‘

Emma na mě krátce opatrně pohlédla. Úplně mi z toho krvácelo srdce – že se má přede mnou na pozoru –, ale zároveň jsem byla ráda, že už umí být opatrná. ‚Ano. O tom, co škrábe.‘ A já na ni: ‚Slyšela jsi ho někdy?‘ A ona zakroutila hlavičkou a odpověděla: ‚Ne.‘“

Jennyina hruď se zvedla a zase klesla. „Ta úleva, kristepane. Ta úleva. Emma moc lhát neumí; poznala bych to. Tak jsem jí řekla: ‚Správně. To proto, že tam ve skutečnosti žádné není. Táta je teď jen trochu popletený. Lidé si občas myslí divné věci, když jim není dobře. Pamatuješ, jak jsi měla chřipku a pletla sis jména svých panenek, protože se ti to v hlavě všechno pomíchalo? Přesně tak je teď tátovi. Tak se o něj jen musíme hezky starat a počkat, až mu bude líp.‘

To se Emmě líbilo – ráda se mnou pečovala o Jacka, když byl nemocný. Pověděla mi: ‚Třeba by mu pomohla trocha medicíny a kuřecí polévka.‘ A já jí řekla: ‚Dobře, to můžeme zkusit taky. Ale když to hned nepomůže, víš, čím mu pomůžeš úplně nejvíc? Tím, že o tom nikomu nepovíš. Vůbec nikomu, nikdy. Táta se brzy uzdraví a potom bude potřebovat, aby o tom nikdo nevěděl, jinak by si lidé mysleli, že je moc hloupý. To zvířátko bude naše společné tajemství. Rozumíš?‘“

Jenny nepatrně, jemně hladila palcem prostěradlo. „A Emma se zeptala: ‚A určitě tam není?‘ A já jí povídám: ‚Na mou duši, docela určitě. Je to jenom hloupost, takže o ní už nebudeme mluvit, nikdy. Dobře?‘

To Emmu uklidnilo. Schoulila se v posteli a řekla: ‚Dobře. Pššt.‘ A položila si ukazováček na pusu a usmála se na mě…“

Jenny zadržela dech a hlava jí padla dozadu. Oči jí divoce těkaly. Rychle jsem řekl: „A potom už o tom nemluvila?“

Neslyšela mě. „Jenom jsem se snažila chránit děti. Víc jsem ani nebyla schopná. Jenom udržovat čistotu v domě, chránit děti a každé ráno zase znovu vstát. Některé dny se mi zdálo, že nezvládnu ani to. Věděla jsem, že s Patem už to lepší nebude – nic už nikdy lepší nebude. Přestal dokonce hledat zaměstnání a stejně, kdo by ho zaměstnal v takovém stavu? A peníze jsme potřebovali, jenže i kdybych sehnala práci já, copak jsem ho mohla nechat doma s dětmi?“

Pokusil jsem se o konejšivý zvuk, ale netuším, co ze mě vyšlo ve skutečnosti. Jenny vyprávěla dál. „Víte, jak jsem si připadala? Jako ve sněhové bouři. Nevidíte před sebe na krok, neslyšíte nic, jenom to bílé burácení, které nikdy neustane, nemáte tušení, kde jste, ani kam jdete, a pořád se to na vás valí ze všech stran, znovu a znovu. A nezbývá vám než se jen snažit o každý další krok – ne proto, abyste někam došli, ale protože jinak byste museli lehnout a umřít. Takhle jsem si připadala.“

Její hlas překypoval tou noční můrou jako něco shnilého a nafouknutého, co má každou chvíli puknout. „Pojďme dál. To bylo v srpnu?“ řekl jsem ať už kvůli ní či kvůli sobě – neměl jsem tušení a bylo mi to jedno.

Vnímala mě jenom jako nepatrné mumlání, které k ní přes tu sněhovou bouři tak tak doléhalo. „Měla jsem závratě – šla jsem třeba nahoru po schodech a najednou se mi zatočila hlava; musela jsem si sednout na schody a položit hlavu na kolena, dokud to nepřešlo. A začala jsem zapomínat věci, které se staly třeba před chvílí. Například povídám dětem: ‚Oblečte se, zajedeme nakoupit.‘ A Emma se na mě divně podívá a řekne: ‚Ale nakoupit jsme byli ráno.‘ A já se podívám do skříněk a ano, všechny zásoby, o kterých jsem si myslela, že nám chybí, tam byly, ale vůbec nic jsem si nepamatovala – ani jak je tam dávám, ani jak nakupuju, ani to, že jsme vůbec byli venku. Nebo se jdu vysprchovat, a když si svléknu tričko, zjistím, že mám mokré vlasy – prostě jsem se už sprchovala před necelou hodinou, ale nepamatovala jsem si to. Normálně bych si nejspíš myslela, že přicházím o rozum, ale na tyhle obavy už mi nezbývaly síly. Hlava chápala maximálně to, co se dělo zrovna v danou chvíli.“

V ten okamžik se mi vybavil Ztracený Přístav – moje letní útočiště s písečnými plážemi, střemhlavý let mořského ptactva a dlouhé vodopády stříbřitě zlatého světla v opojném vánku; bahno a krátery a rozeklané zdi, z nichž lidé zatroubili na ústup. Poprvé v životě jsem to místo viděl takové, jaké bylo ve skutečnosti – smrtelně nebezpečné, vytvořené ke zkáze stejně dokonale a obratně jako past číhající u Spainových na půdě. Jeho hrozivost mě oslepovala, hučela mi v lebečních kostech jako roj sršňů. K pocitu bezpečí potřebujeme rovné linie, potřebujeme stěny; stavíme pevné betonové krabice, ukazatele, zaplněné obzory, protože je potřebujeme. Patovu a Jennyinu mysl nic z toho k zemi nepoutalo, proto se jim vymkla z rukou a rozletěla se divoce nezmapovaným prostorem.

„Nejhorší pro mě bylo mluvit s Fi,“ pokračovala Jenny. „Každé ráno jsme si volaly; kdybych s tím teď přestala, věděla by, že se něco děje. Ale bylo to tak těžké. Musela jsem myslet na tolik věcí – třeba jsem vždycky musela uklidit Jacka na zahradu nebo nahoru k němu do pokojíčku, než zavolala, aby ho neslyšela, protože jsem jí nechtěla říkat, že už nechodí do školky. A taky jsem neustále musela myslet na všechno, co jsem jí říkala posledně – nějakou dobu jsem si dokonce dělala poznámky, když jsme si volaly, abych příště byla v obraze, jenže jsem pak měla strach, aby je nenašel Pat nebo děti a nechtěli vědět, co to je. A taky jsem se musela pořád tvářit, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku, i když Pat zařezával na pohovce, protože do pěti do rána civěl na nějakou tu pitomou díru ve zdi. Bylo to strašné. Došlo to…“

Utřela si nepřítomně z tváře slzu, jako by zaplácla mouchu. „Došlo to tak daleko, že jsem se těch telefonátů děsila. Není to hrůza? Moje vlastní sestra, kterou z celého srdce miluju, a já začala přemýšlet o tom, jestli by nebylo lepší se s ní k smrti pohádat, aby se se mnou přestala bavit. Asi bych to i udělala, jenže jsem se ani nedokázala soustředit, abych to vůbec byla schopná promyslet.“

„Paní Spainová,“ přerušil jsem ji hlasitě a rázně. „To bylo zhruba kdy?“

Po chvíli ke mně otočila tvář. „Cože?… Nevím přesně. Jako by to tak bylo celou věčnost, roky, ale… co já vím, v září? Někdy v září?“

Zapřel jsem se nohama plnou vahou o zem a řekl: ‚Přejděme k tomuhle pondělí.‘

„Pondělí,“ zopakovala Jenny. Pohled jí sklouzl k oknu a na jednu skličující vteřinu jsem si pomyslel, že už mě znovu nevnímá, ale potom se znovu dlouze nadechla a utřela si další slzu. „Ano. Dobře.“

Světlo za oknem se změnilo; zapalovalo vířící listy průsvitnou oranžovou září, měnilo je na planoucí výstražné vlajky, které mi pumpovaly do žil adrenalin. Vzduch v pokoji jako by byl úplně bez kyslíku, jako by ho žár a dezinfekční prostředky úplně sežehly, a v pokoji zůstalo jen suché prázdno. Všechno, co jsem měl na sobě, mě nesnesitelně svědilo.

„Byl to hrozný den,“ řekla Jenny. „Emma už od rána zlobila – nechutnala jí topinka, vzadu ji škrábala cedulka na tričku a pořád dokola kňourala a kňourala… A Jack se nemohl nechat zahanbit, takže i on byl příšerný. Pořád dokola otravoval, že chce jít na Halloween za zvíře. Měli jsme pro něj koupený pirátský kostým, celé týdny pobíhal se šátkem na hlavě a prohlašoval, že je pirát, a najednou si vymyslí, že chce jít za ‚to tátovo velké strašné zvíře‘. Na chvíli s tím nedal pokoj. Zkoušela jsem všechno možné, abych odvedla jeho myšlenky jinam – dávala jsem mu sušenky, nechala ho koukat na televizi a slíbila mu, že až pojedeme nakupovat, koupím mu brambůrky. Vím, že to zní, jako bych byla hrozná máma, ale normálně se takhle nikdy nechová; nemohla jsem to už ten den poslouchat.“

Bylo to tak upřímné, ten úzkostlivý tón v jejím hlase, ta drobná vráska mezi obočím, když se na mě dívala; tak obyčejné. Žádná ženská nechce, aby ji lidé měli za špatnou matku, která uplácí děti nezdravým jídlem. Dalo mi práci, abych se nezachvěl. „Rozumím,“ řekl jsem.

„Ale nedal s tím pokoj. Dokonce o tom zvířeti vykládal v obchodě holce za pokladnou – přisámbohu, křikla bych na něj, ať drží zobák, i když jsem to předtím nikdy neudělala, ale nechtěla jsem, aby viděla, že mi to tak vadí. Cestou domů jsem na Jacka ani nepromluvila a ty brambůrky jsem mu nedala – ječel, že z toho mně a Emmě málem praskly bubínky, ale prostě jsem ho ignorovala, jinak bych ani nebyla schopná nás dovézt bezpečně domů. Nejspíš jsem se mohla víc snažit, jenže…“ Jennyina hlava se na polštáři neklidně otočila. „Nebyla jsem na tom zrovna nejlíp.“

V neděli v noci. Chtěl jsem jí připomenout, jak byla šťastná. „Něco se stalo,“ řekl jsem. „To ráno, když jste přišla do kuchyně.“

Neptala se, jak to vím. Hranice jejího života se hroutily a byly volně průchozí už tak dlouho, že jeden vetřelec navíc ji ničím nepřekvapil. „Ano. Šla jsem postavit vodu na čaj a na lince, hned vedle konvice, ležela… ta placka. Taková, co si děti připichují na šaty. Stálo na ní: ‚Chodím k Jojovi‘. Měla jsem úplně stejnou, ale neviděla jsem ji roky – nejspíš jsem ji vyhodila, když jsem se stěhovala od našich, ani si nepamatuju. Předešlou noc tam určitě nebyla. Určitě bych ji uklidila; kuchyň byla jako ze škatulky. Určitě!“

„No a jak jste si myslela, že se tam dostala?“

Při té vzpomínce se jí zrychlil dech. „Neměla jsem tušení. Jenom jsem tam stála jako pitomec a zírala na ni s otevřenou pusou. Tu samou míval i Pat, tak jsem si namlouvala, že ji třeba někde našel a dal mi ji tam jako dáreček, aby mi připomněl šťastné chvíle z dřívějška a omluvil se za všechny ty hrůzy z poslední doby. Tohle by udělal dřív… Až na to, že on si takovéhle věci taky neschovává. A i kdyby, měl by tu placku v nějaké krabici na půdě a vchod na půdu byl pořád zatlučenej tím pitomým pletivem; přece bych si musela všimnout, že tam byl?“

Pátravě mi hleděla do tváře a hledala nějaký náznak pochybnosti. „Nevymyslela jsem si to, přisámbohu. Můžete se přesvědčit. Zabalila jsem ji do kousku papírové utěrky – ani jsem na ni nesáhla – a zastrčila ji do kapsy. Když se Pat vzbudil, modlila jsem se, aby mi řekl něco jako: ‚Tak co, našla jsi ten dáreček?‘ Ale samozřejmě nic neříkal. Tak jsem šla nahoru a zastrčila placku do svetru ve spodním šuplíku. Běžte se tam podívat. Je tam.“

„Já vím,“ řekl jsem laskavě. „Našli jsme ji.“

„Vidíte? Vidíte? Bylo to doopravdy! Vlastně mě…“ Jenny ode mě na okamžik odvrátila zrak; její hlas, když po chvíli opět začala mluvit, zněl tlumeně. „Vlastně mě zpočátku napadlo, jestli třeba… Říkala jsem vám, jak jsem na tom byla. Napadlo mě, jestli třeba nefantazíruju. Tak jsem se tou plackou píchla do palce, silně – tekla mi z něj krev celou věčnost. A pak už jsem věděla, že se mi to nezdá, víte? Celý den jsem nemyslela na nic jiného – když jsem jela pro Emmu do školy, projela jsem na červenou. Ale kdykoli jsem zase dostala strach, že to byla jenom halucinace, mohla jsem se aspoň podívat na palec a říct si: Tohle by halucinace nesvedla.“

„Ale pořád ještě vám to vrtalo hlavou.“

„Ano, samozřejmě. Dokázala jsem přijít jenom na dvě vysvětlení a obě byla… obě byla pochybná. Buď se k nám vloupal zase ten zloděj a nechal to tam – jenže já kontrolovala alarm a byl zapnutý; a stejně, jak by ten člověk mohl vědět o Jojovi? Musel by to být někdo, kdo mě dlouhou dobu špehoval, zjistil si o mém předešlém životě všechno a chtěl mi dát najevo, že ví…“ Zachvěla se. „Cítila jsem se jako blázen, že mě vůbec něco takového mohlo napadnout. Takové věci se stávají jenom ve filmech. Jenže jediné další možné vysvětlení, na které jsem přišla, bylo, že jsem měla tu placku opravdu schovanou a všechno to byla moje práce – někde jsem ji vyhrabala, položila ji v kuchyni a vůbec jsem si na to nepamatovala. Jenže to by znamenalo…“

Jenny hleděla do stropu a mrkala, aby zadržela slzy. „Jedna věc je zapomenout, že jste udělali něco běžného, co děláte automaticky – že jste byli nakoupit nebo jste se sprchovali, něco, co bych udělala tak jako tak –, ale úplně něco jiného je jít a vyhrabat odněkud starou cetku, prostě dělat něco, co postrádá logiku… to už bych pak mohla být schopná udělat cokoli. Cokoli. Třeba bych se mohla jednou ráno probudit, podívat se do zrcadla a zjistit, že jsem si oholila hlavu nebo jsem si natřela obličej nazeleno. Třeba bych jednoho dne mohla přijet pro Emmu do školy a zjistit, že se mnou učitelka a ostatní matky nemluví a neměla bych nejmenší tušení proč.“

Těžce oddychovala, jako by jí vítr bral dech. „A co děti. Panebože, děti. Jak bych je mohla chránit, když jsem si nebyla jistá ani tím, co udělám v příští vteřině? Jak bych mohla vědět, jestli je vůbec chráním nebo jestli, jestli… nevěděla jsem ani, čeho se bojím, že bych to mohla udělat, protože bych se to stejně dozvěděla teprve, až bych to udělala. Při tom pomyšlení se mi dělalo nanic. Jako by se ta placka nahoře vrtěla a snažila se vyskočit z šuplíku ven. Pokaždé, když jsem strčila ruku do kapsy, měla jsem hrůzu z toho, že ji tam najdu.“

Chtěl jsem jí připomenout, jak byla šťastná. Conora, jenž se vznášel ve své studené betonové bublině, připoutaný k zemi pouze osvětlenými tichými postavami Spainových, které se míhaly za prozářenými okny, a silným kotevním lanem své lásky k nim, ani ve snu nenapadlo, že jeho dárek by nemusel zafungovat tak, jak zamýšlel; že navzdory dobrému úmyslu by mohl pobořit veškeré to chatrné lešení, které Jenny ještě drželo pohromadě. „Takže to, co jste mi tvrdila poprvé,“ řekl jsem, „že to byl obyčejnej večer, že jste s Patem koupali děti a Pat rozesmál Jacka tím, jak si hrál s Emminými šatičkami, to nebyla pravda.“

Mdlý, trpký úsměv. „Panebože, už jsem zapomněla, že jsem vám to říkala. Nechtěla jsem, abyste si mysleli, že jsme… Normálně by to byla pravda. Dřív jsme děti takhle společně koupali. Ten večer ne: děti jsem koupala jenom já a Pat byl dole v obýváku – říkal, že ta díra vedle pohovky vypadá ‚nadějně‘. Vypadala natolik nadějně, že s námi ani nevečeřel, aby se v té díře náhodou mezitím neodehrálo něco ohromujícího. Říkal, že nemá hlad a že si vezme později sendvič nebo tak něco. Dřív, jako novomanželé, jsme spolu lehávali v posteli a bavili se o tom, jak jednou budeme mít děti – jak budou vypadat, jaká jim dáme jména; Pat vtipkoval, že budeme každý den trvat na společné rodinné večeři u jednoho stolu, i když už z dětí budou otravní puberťáci a budou nás k smrti nenávidět…“

Pořád ještě hleděla do stropu a ze všech sil mrkala, ale jedna slza jí unikla a stekla jí do hebkých kadeří na spánku. „A teď jsme tam seděli, Jack mlátil vidličkou do stolu a křičel dokola: ‚Tati, tati, tati, pojď sem!‘, protože Pat, stále ještě v pyžamu, byl v obýváku a civěl do té díry, Emma si zacpávala uši a vřískala na Jacka, ať sklapne, a já se ani nesnažila jim říkat, aby byli ticho, protože na to už jsem neměla energii. Jenom jsem se ze všech sil snažila nějak doklepat zbytek dne a neudělat už žádnou další šílenost. Toužila jsem jenom po tom, jít spát.“

Při naší první prohlídce ve světle baterky jsme si s Richiem všimli zmuchlané peřiny a domysleli jsme si, že někdo z nich byl v posteli, když to vypuklo. „Takže jste vykoupala děti a dala je spát,“ řekl jsem. „A potom…?“

„Prostě jsem šla spát taky. Slyšela jsem Pata dole chodit, ale neměla jsem na něj sílu – nedokázala bych zase poslouchat všechny řeči o tom zvířeti, ten večer ne –, a tak jsem zůstala nahoře. Chvíli jsem se pokoušela číst, ale nemohla jsem se soustředit. Chtěla jsem postavit něco před šuplík, kam jsem schovala tu placku, něco těžkého, ale věděla jsem, že by to bylo praštěné. Tak jsem nakonec jenom zhasla a snažila se usnout.“

Zmlkla. Žádný z nás si nepřál, aby pokračovala. „A potom?“ vypadlo ze mě.

„Emma začala plakat. Nevím, kolik bylo; chvílemi jsem usínala, čekala jsem, až Pat přijde nahoru, poslouchala jsem, co dole dělá. Emma měla vždycky noční můry, už odmalička. Myslela jsem si, že je to zase jedna z nich. Vstala jsem a šla k ní. Seděla v posteli a byla hrůzou bez sebe. Křičela, že sotva popadala dech; snažila se něco říct, ale nemohla mluvit. Posadila jsem se k ní na postel a objala ji – držela se mě křečovitě a mohla si, chudáček, oči vyplakat. Když se trochu uklidnila, zeptala jsem se jí: ‚Co je, zlatíčko? Pověz to mamince a všechno bude v pořádku.‘ A ona povídá…“

Jenny zhluboka, s otevřenými ústy zalapala po dechu. „Ona povídá: ‚Je to u mě ve skříni, mami. Přišlo si to pro mě.‘

A já na to: ‚Co je u tebe ve skříni, zlato?‘ Pořád jsem si ještě myslela, že to byl jenom sen, nebo možná pavouk… strašně se jich bojí. Ale Emma povídá: ‚To zvíře. Mami, to zvíře, je tam to zvíře, směje se mi, cení na mě zuby…‘ Znovu se začínala třást hrůzou. ‚Žádné zvíře tu není,‘ řekla jsem jí, ‚to se ti jenom zdálo.‘ Ale ona kvílela tak strašně, že to skoro ani neznělo lidsky. Chytila jsem ji a zatřepala s ní – nikdy jsem nic takového dosud neudělala. Bála jsem se, že vzbudí Jacka, ale nebylo to jenom tím. Já se…“ Znovu ten hluboký vzdech. „Já se bála toho zvířete. Že ji uslyší a přijde si pro ni. Věděla jsem, že tam nic není. Věděla jsem to. Ale stejně… ta představa, kristepane, chtěla jsem, aby Emma zmlkla, než… Díkybohu přestala kvílet, ale pořád plakala a držela se mě a ukazovala na svoji aktovku – ležela na podlaze u její postele. Rozuměla jsem jí jenom ‚uvnitř, uvnitř‘, tak jsem rozsvítila lampu na nočním stolku a všechno z aktovky vyházela. Když to Emma uviděla…“

Jennyin prst ukázal na výkres. „Tohle. Křičela: ‚Tamto! Mami, tamto! Je to u mě ve skříni!‘“

Lapání po dechu ustalo; hlas se jí zklidnil a zpomalil, pouze drobounký špendlíček života škrabal o husté ticho pokoje. „Lampa na nočním stolku je maličká a ten papír ležel ve stínu. Viděla jsem ve tmě jenom oči a zuby. ‚Co je to, zlatíčko?‘ zeptala jsem se jí, ale už jsem věděla, co to je.

‚To zvíře,‘ zajíkala se Emma – už byla zase schopná popadnout dech, ale pořád ještě jakoby škytala. ‚To zvíře, co chce táta chytit. Promiň, mami, promiň mi to, prosím…‘

Snažila jsem se jí to rozumně vysvětlit: ‚Nebuď hloupá. Co ti mám prominout? Ale o tom zvířeti už jsme přece mluvily. Že není doopravdy, pamatuješ? To si na něj jenom táta hraje. Je jenom trochu popletený. To už přece víš.‘

Vypadala tak zoufale. Emma je citlivá; když něco nechápe, uvnitř ji to drásá. Klekla si v posteli, objala mě kolem krku a pošeptala mi – přímo do ucha, jako by se bála, aby nás něco neslyšelo: ‚Já ho vidím. Už dlouho, každý den. Promiň, mami, snažila jsem se…‘

Chtělo se mi zemřít. Nejradši bych se roztekla a vsákla se do koberce. Já myslela, že jsem je ochránila. O nic jiného mi nešlo. Ale to zvíře, ta věc se dostala všude. Bylo v Emmě, vlezlo jí do hlavy. Kdybych mohla, zabila bych ho, holýma rukama bych ho zardousila, ale nemohla jsem, protože neexistovalo. A Emma povídá: ‚Já vím, že jsem o tom neměla nikomu říkat, ale slečna Careyová chtěla, abychom nakreslili náš dům a to zvíře tam najednou bylo, promiň mi to, promiň…‘ Věděla jsem, že musím děti vzít pryč, jenže nebylo kam. Už se to dostalo i mimo dům. Už nebylo místa, kde bychom se před tím mohli schovat. A já s tím nemohla dělat vůbec nic, protože už jsem nemohla důvěřovat ani sama sobě.“

Jenny se zlehka a s jakýmsi pochmurným údivem dotýkala konečky prstů výkresu – tahle drobnost, tenhle kus papíru pokreslený pastelkami docela změnil její svět.

„Snažila jsem se zachovat klid a řekla jsem Emmě: ‚To je v pořádku, zlatíčko. Já vím, že ses snažila. Máma dá všechno zase do pořádku. Teď běž hezky spát. Zůstanu tady, aby na tebe to zvíře nemohlo, dobře?‘ Otevřela jsem skříň a prohledala všechny kouty, aby viděla, že tam nic není. Dala jsem jí všechny věci zpátky do aktovky. Potom jsem znovu zhasla lampu a seděla u ní na posteli a držela ji za ruku, dokud neusnula – chvíli to trvalo, pořád otevírala oči, jestli jsem u ní, ale ta hrůza ji tak vyčerpala, že nakonec usnula. Pak jsem vzala ten obrázek a šla dolů za Patem.

Klečel v kuchyni na podlaze. Dřepěl před kuchyňskou linkou, před skříňkou, ve které udělal vzadu do zdi díru, a krčil se před ní jako zvíře, jako nějaké velké zvíře připravené ke skoku. Jednu ruku měl uvnitř položenou na polici. Ve druhé držel vázu, stříbrnou vázu, kterou jsme dostali jako svatební dar od mé babičky – dávala jsem do ní v ložnici na okno růže, stejné, z jakých jsem měla svatební kytici, aby nám připomínaly naši svatbu… Pat držel vázu za hrdlo, jako by s ní chtěl někoho praštit. A taky měl u sebe nůž, velice ostrý kuchyňský nůž – koupili jsme jich celou sadu, když jsme si ještě vařili podle receptů Gordona Ramsaye ležel vedle něj na podlaze. Zeptala jsem se ho: ‚Co tam děláš?‘

A Pat řekl: ‚Ticho. Poslouchej.‘ Poslouchala jsem, ale nic jsem neslyšela. Nic tam nebylo! A tak mu povídám: ‚Nic tam není.‘

Pat se zasmál – ani se na mě nepodíval, jenom civěl do té skříňky – a potom odpověděl: ‚Přesně to ta mrcha chce – aby sis myslela, že tam není. Je přímo tady, ve zdi, slyším ji. Kdybys chvíli mlčela, tak bys ji slyšela taky. Je mazaná, celou dobu je zticha, ale jakmile to chci vzdát, zase rychle zaškrábe, abych byl napnutej jako struna. Jako by se mi chechtala do očí. Šmejd jeden! Ale na mě si nepřijde! Jsem pořád o krok napřed. Ať si klidně chytračí, mě nepřechytračí. Když se zakousnu, tak nepustím. Teď se konečně uvidí, kdo z koho.‘

Ptám se ho: ‚Jak to myslíš?‘ A Pat na to – nahne se ke mně, skoro šeptá, jako by se bál, aby ho to neslyšelo: ‚Konečně mi došlo, co ta mrcha chce. Ona chce mě. Chce taky děti a tebe, chce nás všechny, ale úplně nejvíc chce mě. Jde jí o mě. Žádný div, že jsem ji doteď nedostal, když tady blbnu s arašídovým máslem a hamburgerem… Takže tady jsem. Jenom pojď, ty parchante, jsem tady, pusť se do mě, ukaž se!‘ Gestikuloval do té díry s rukou ve skříňce jako chlapi, co se v hospodě provokují před rvačkou. A říkal: ‚Cítí mě, ta mrcha. Jsem tak blízko, že mě skoro může ochutnat, a to ji přivádí do nepříčetnosti. Může být mazaná a opatrná, jak chce, ale dřív nebo později – spíš dřív, cítím to, bude to každou minutu – ji rozdráždím tak, že zapomene na opatrnost. Přestane se hlídat, vystrčí hlavu z té díry a pořádně se mi zahryzne do ruky a já ji popadnu a tu máš, tu máš, jaká jsi byla, potvoro jedna mizerná, tak kdo koho přechytračil…?‘“

Jenny se při té vzpomínce roztřásla. „Obličej měl celý rudý, zpocený, oči vytřeštěné – oháněl se tou vázou, jako by do něčeho bušil. Vypadal jako blázen. Vykřikla jsem na něj něco jako: ‚Tohle už musí skončit, mám toho po krk, koukni se na tohle, jenom se koukni…‘ A strčila jsem mu pod nos ten výkres.“ Obě dlaně měla položené na výkresu a tiskla ho k přikrývce. „Snažila jsem se být potichu, nechtěla jsem vzbudit děti, nechtěla jsem, aby takhle viděly svého tátu, ale asi jsem mluvila dost nahlas, protože Pat se na mě podíval. Přestal se ohánět vázou, vzal si výkres, chvíli na něj zíral a potom z něj vypadlo: ‚No a?‘

‚To nakreslila Emma. Ve škole,‘ řekla jsem mu. Pořád na mě hleděl. ‚A o co jde?‘ Chtělo se mi na něj začít křičet. Nikdy na sebe s Patem nekřičíme, to nemáme zapotřebí… neměli jsme. Jenže on si tam jenom dřepěl a koukal na mě, jako by šlo o něco naprosto normálního a já z toho… nemohla jsem se na něj skoro ani podívat. Klekla jsem si vedle něho na podlahu a řekla: ‚Pate. Poslouchej mě. Teď poslouchej. Konec. Žádné zvíře tu není a nikdy nebylo. Než se zítra ráno děti probudí, spravíš tady všechny ty zatracené díry a já osobně naházím ty pitomé chůvičky do moře. A potom na celou tu věc zapomeneme a už nikdy, nikdy, nikdy o ní nebudeme mluvit.‘

Nejdřív jsem si myslela, že mu to konečně došlo. Pat odložil vázu, vytáhl ze skříňky ruku, kterou tam držel jako návnadu, natáhl se ke mně, chytil mě za ruce a já myslela…“ Jenny zaskočil prudký vzdech a rozechvěl celé její tělo. „Měl tak teplé ruce. Tak silné, měl je vždycky silné, už když nám bylo šestnáct. Díval se mi do očí – vypadal znovu jako dřív. Na ten krátký okamžik jsem měla pocit, že všechno bude zase v pořádku. Myslela jsem, že mě Pat obejme, dlouze a silně, a potom spolu nějak spravíme ty díry a půjdeme si spolu lehnout a přitulíme se k sobě. A jednoho dne, až budeme staří, se celé té hlouposti zasmějeme. Vážně jsem si to myslela.“

Bolest v jejím hlase zněla tak hluboko, že jsem musel uhnout pohledem, abych neviděl, jak se přímo přede mnou otevírá jako temnota zívající ze samého zemského jádra. Bublinky v bleděrůžovém nátěru na zdi. Rudé listy chřestí a škrábou na okno.

„Jenže Pat povídá: ‚Jenny. Moje nejdražší. Moje srdíčko milované. Já vím, že jako manžel jsem v poslední době nestál za nic. Panebože, vím to moc dobře. Nedokážu se postarat o tebe, nedokážu se postarat o děti a přitom jste vždycky stáli při mně, i když jsem tu jenom dřepěl a koukal, jak den za dnem padáme do většího a většího svrabu.‘

Chtěla jsem mu vysvětlit, že nejde o peníze, že peníze už v tom dávno nehrají roli, ale nepustil mě ke slovu. Zakroutil hlavou a řekl: ‚Pššt. Počkej. Chtěl bych ti to povědět, ano? Já vím, že si takhle žít nezasloužíš. Zasloužíš si ty nejkrásnější šaty a ty nejdražší závěsy na světě, Emma si zaslouží chodit do baletu, Jack si zaslouží lístky na Manchester United a mě ničí, že vám to nejsem schopný poskytnout. Ale tohle, aspoň tuhle jedinou věc jsem schopný zvládnout. Dostat tohohle parchanta. Necháme ho vycpat a pověsíme si ho v obýváku na zeď. Souhlasíš?‘

Hladil mě po vlasech, po tváři a usmíval se na mě, doopravdy usmíval – přisámbohu, vypadal, že je šťastný. Že je radostí bez sebe, jako by přímo před sebou měl lék na všechny naše problémy a stačilo po něm jenom sáhnout. ‚Věř mi,‘ řekl. ‚Prosím. Konečně vím, jak na to. Náš krásný dům, Jenny, bude zase bezpečný. I děti tu budou zase v bezpečí. Neboj se, zlato. Všechno bude v pořádku. Já tě před tou mrchou ochráním.‘“

Jenny se silně třásl hlas; křečovitě svírala přikrývku. „Nebyla jsem schopná mu vysvětlit, že dělá pravý opak – že ta věc, to zvíře, ten pitomý vymyšlený neřád, který nikdy ani neexistoval, díky němu požírá Jacka a Emmu zaživa. Zatímco on tam seděl a koukal do díry, uhryzávalo jim to rozum kousek po kousku. A pokud nechce, aby je to sežralo celé, musí vstát, zadělat ty díry, dát tu zatracenou vázu z ruky!“

Její hlas byl tak prosycený zoufalstvím, slzami a rostoucí hysterií, že jsem nenacházel slova. Někdo jiný by ji možná poplácal po rameni a řekl přesně to, co potřebovala slyšet. Já se jí nedokázal ani dotknout. Vzal jsem z jejího stolku sklenici s vodou a podal jí ji. Jenny do ní zanořila tvář a dusila se a kašlala, dokud se jí nepodařilo do sebe dostat trochu vody a ty příšerné zvuky polevily.

„A tak jsem tam jenom seděla na podlaze vedle něj,“ řekla do sklenice. „Byla mi strašná zima, ale nedokázala jsem vstát. Hrozně se mi točila hlava, tak strašné to ještě nikdy nebylo, všechno kolem se motalo a naklánělo. Měla jsem pocit, že když vstanu, spadnu a rozbiju si hlavu o kuchyňskou linku. Myslím, že jsme tam takhle seděli nejspíš několik hodin. V ruce jsem držela tohleto“ – výkres, nyní pokropený kapkami vody – „a celou dobu jsem na to koukala. Měla jsem hrůzu z toho, že pokud se třeba na vteřinu podívám jinam, zapomenu, že to kdy vůbec existovalo, a potom zapomenu i na to, že s tím musím něco udělat.“

Utřela si z tváře vodu či slzy; nebylo poznat, co z toho to bylo. „Pořád jsem myslela na tu placku od Joja nahoře v šuplíku. Jak jsme tenkrát byli šťastní. A že nejspíš proto jsem ji vyhrabala v nějaké krabici – protože jsem hledala kousek štěstí. A hlavou mi běželo jenom: Jak se to jen mohlo stát? Měla jsem pocit, že jsme to s Patem museli nějak zavinit, a kdybych jen přišla na to, čím jsme to způsobili, třeba bych to mohla napravit a všechno by zase bylo v pořádku. Ale nedokázala jsem přijít na nic. Vzpomínala jsem na to, jak jsme si dali první pusu, když nám bylo šestnáct – bylo to na pláži v Monkstownu, byl už večer, ale bylo to v létě, takže pořád ještě svítilo sluníčko a bylo teplo, cítila jsem ten teplý vzduch na rukou. Seděli jsme na skalisku a vykládali si a Pat se ke mně najednou sklonil a… Procházela jsem v duchu každý okamžik, který jsem si dokázala vybavit, úplně každý, ale na nic jsem nepřišla. Nebyla jsem schopná přijít na to, jak jsme se tam ocitli, na té podlaze v kuchyni, nebyla jsem schopná přijít na to, kde jsme udělali chybu.“

Odmlčela se. Její tvář za jemným zlatým závojem vlasů působila klidně, pohroužená do sebe, soustředěná na něco, co mohla vidět jen ona sama. Hlas jí zněl nevzrušeně. To já byl ten, kdo měl strach.

„Všechno vypadalo tak zvláštně,“ pokračovala Jenny. „Světlo jako by sílilo, až na vás nakonec odevšad mířily reflektory nebo jako bych měla celé měsíce něco s očima, jako bych v nich měla zákal, který zčistajasna zmizel, a já znovu viděla. Všechno tak zářilo a bylo tak ostré, až to bolelo, a všechno vypadalo tak nádherně, i obyčejné věci jako lednička a topinkovač a stůl, jako by byly ze světla a vznášely se, jako by to byly nějaké nebeské věci, které by vás rozbily na atomy, kdybyste se jich dotkli. A potom jsem se začala vznášet i já, odlepila jsem se od země a věděla jsem, že musím rychle něco udělat, jinak mě to odnese oknem pryč a děti a Pat tam zůstanou sami, aby je to sežralo zaživa. ‚Pate, musíme odtud,‘ řekla jsem. Aspoň si to myslím, nevím to jistě. Každopádně mě neslyšel. Ani si nevšiml, když jsem vstala, nevšiml si ani, že odcházím – šeptal cosi do té díry, nerozuměla jsem co… Vyjít po schodech mi zabralo celou věčnost, protože jsem se nohama nedotýkala země, nemohla jsem kráčet, jenom jsem se vznášela na místě a snažila se pomalu pohybovat vpřed. Věděla jsem, že bych měla mít strach, jestli tam dojdu včas, ale neměla jsem; necítila jsem vůbec nic, jenom otupělost a smutek. Obrovský smutek.“

Tenounká zakrvavená nit jejího hlasu se odvíjela tmou k obludné podstatě té noci. Slzy přestaly téct; tady už dávno neměly význam. „Políbila jsem je, Emmu i Jacka. Řekla jsem jim: ‚Už bude dobře. Bude dobře. Máma vás moc miluje. Už jdu za vámi. Počkejte na mě. Za chviličku jsem u vás.‘“

Možná jsem ji to měl donutit popsat konkrétně. Nedokázal jsem otevřít ústa. Hukot v mé lebce se měnil v kvílivé zářezy pilky; kdybych se pohnul, třeba jen nadechl, rozpadl bych se na tisíc kousíčků. Má mysl zoufale hmatala po něčem jiném, po čemkoli. Dina, Quigley, Richie bílý jako stěna.

„Pat byl stále ještě v kuchyni na podlaze. Nůž ležel přímo vedle něj. Zvedla jsem ho, otočil se a já mu ho zabodla do hrudi. Vstal a hlesl: ‚Co…?‘ Hleděl na svou hruď a tvářil se tak ohromeně, jako by nechápal, co se stalo, jako by tomu nedokázal porozumět. ‚Pate, musíme jít,‘ řekla jsem a udělala to znovu a potom mě chytil za zápěstí a prali jsme se spolu po celé kuchyni – nechtěl mi ublížit, jenom mě držel, ale byl o tolik silnější a já jsem se hrozně bála, že by mi mohl vzít nůž – kopala jsem ho a křičela: ‚Pate, rychle, musíme si pospíšit…‘ A on volal: ‚Jenny, Jenny, Jenny!‘ Vypadal znovu jako dřív, díval se na mě zase jako dřív a to bylo na tom to hrozné – proč se na mě takhle nedíval předtím?“

O’Kelly. Geri. Můj otec. Zahleděl jsem se do prázdna, až zbyla z Jenny jen rozostřená zlatobílá šmouha. Její hlas mi však dál zněl v uších nemilosrdně zřetelně, ta jemná nit, která mě táhla kupředu a zařezávala se do hloubky.

„Všude byla krev. Cítila jsem, že slábne, ale já taky – byla jsem tak unavená… Řekla jsem mu: ‚Prosím tě, Pate, prosím, přestaň, musíme jít za dětmi, nemůžeme je tam nechat o samotě.‘ A on se zarazil, stál tam bez hnutí uprostřed kuchyně a hleděl na mě. Slyšela jsem nás sípat, jak jsme oba lapali po dechu. Pat povídá – ten jeho hlas, kristepane, ten tón –, povídá: ‚Panebože. Cos to udělala?‘

Jeho ruce na mých zápěstích povolily. Vytrhla jsem se mu a znovu ho bodla nožem. Ani si toho nevšímal. Udělal krok ke dveřím a potom spadl. Jenom tak. Chvíli se plazil, ale pak už se nehnul.“

Jenny na vteřinu zavřela oči. Stejně jako já. Jediné, v co jsem kvůli Patovi doufal, jediná naděje, která mi ještě zůstávala, byla, že se nikdy nedozvěděl o dětech.

„Sedla jsem si vedle něj,“ řekla Jenny, „a bodla se nožem do hrudi a potom do břicha, ale nebylo to nic platné – ruce jsem měla celé… klouzalo mi to, hrozně jsem se třásla a neměla jsem skoro žádnou sílu! Brečela jsem a bodala se do tváře a do krku a všude, ale bylo to k ničemu – ruce jsem měla jako rosol. Už jsem ani nemohla sedět, ležela jsem na podlaze, ale byla jsem pořád tam. Já… panebože.“ Celým jejím tělem projel křečovitý záchvěv. „Bála jsem se, že tam budu nucená zůstat. Že třeba sousedi slyšeli, jak se pereme, a zavolali policii, přijede sanitka a… nikdy předtím jsem neměla takový strach. Nikdy. Nikdy.“

Strnule zírala do záhybů a prohlubní staré přikrývky a viděla bůhvíco. „Modlila jsem se,“ hlesla. „Věděla jsem, že na to nemám žádné právo, ale stejně jsem se modlila. Říkala jsem si, že mě za to Bůh třeba na místě usmrtí, ale po ničem jiném jsem stejně netoužila. Modlila jsem se k Panně Marii; myslela jsem si, že ona by mě možná mohla pochopit. Odříkala jsem Zdrávas – půlku slov jsem si nepamatovala, bylo to tak dlouho, co jsem ho říkala naposledy, ale odříkala jsem aspoň to, nač jsem si vzpomněla. Říkala jsem kolem dokola a stále prosím. Prosím.“

„A potom přišel Conor,“ řekl jsem.

Jenny zvedla hlavu a hleděla na mě zmateně, jako by zapomněla, že tam jsem. Po chvíli zakroutila hlavou. „Ne. Conor nic neudělal. Já Conora neviděla od… celé roky…“

„Paní Spainová, můžeme dokázat, že byl té noci u vás doma. Můžeme dokázat, že některé rány jste si nebyla schopná způsobit sama. To znamená, že přinejmenším část viny leží na Conorovi. V tomto okamžiku má na krku tři vraždy a jeden pokus o vraždu. Pokud ho chcete vysekat z průšvihu, tak nejlíp uděláte, když mi povíte, jak to přesně bylo.“

Nedokázal jsem do svého hlasu dostat ani stopu naléhavosti. Bylo to jako zápas pod vodou, zpomalený, vyčerpávající; oba jsme byli až příliš unavení na to, abychom si ještě uvědomovali, z jakého důvodu spolu vlastně zápasíme, ale pokračovali jsme v tom, protože nic jiného nezbývalo. „Za jak dlouho přišel?“ zeptal jsem se.

Jenny byla ještě vyčerpanější. Síly jí došly dříve. Po chvíli znovu uhnula pohledem a řekla: „Nevím. Byla to celá věčnost.“

Vyskočit ze spacáku, slézt po lešení, přeskočit zeď, přeběhnout zahradu a otočit klíčem v zámku zadních dveří – minuta, možná dvě, maximálně. Conor musel sladce dřímat zachumlaný do tepla svého spacáku, ukolébán slastnou jistotou, že životy Spainových kousek od něj v jejich zářící lodičce spokojeně plynou. Možná ho probudil až samotný zápas – Jennyiny tlumené výkřiky, Patovo volání, slabé údery padajícího nábytku. Napadlo mě, co asi viděl, když vykoukl přes okenní parapet, zívl a promnul si oči; jak dlouho mu trvalo, než pochopil, co se vlastně děje, a než mu došlo, že tohle je skutečnost a že je nutné rozbít tu skleněnou stěnu, která ho tak dlouho dělila od jeho nejlepších přátel.

„Musel vejít zadními dveřmi,“ řekla Jenny. „Ucítila jsem průvan, když se otevřely. Voněl mořem. Zvedl mi hlavu a položil si ji do klína. Sténal a kňučel jako pes, kterého srazilo auto. Nejdřív jsem ho ani nepoznala – byl tak hubený a bledý a vypadal hrozně; tvář měl jaksi zdeformovanou, nevypadal ani jako člověk. Myslela jsem si, že je to něco jiného – snad anděl, protože jsem se tak usilovně modlila, nebo něco strašného, co se vyplazilo z moře. Ale potom řekl: ‚Ježíšikriste, Jenny, co se stalo?‘ A jeho hlas zněl jako tenkrát. Jako když jsme byli děti.“

Nepřítomně si sáhla na břicho. „Tahal mě tady, za pyžamo – asi se chtěl podívat… Byl celý od krve a já nechápala proč, když mě nic nebolelo. Řekla jsem mu: ‚Conore, pomoz mi, musíš mi pomoct.‘ Nejdřív mi nerozuměl, opakoval pořád: ‚To bude v pořádku, to bude v pořádku, zavolám sanitku.‘ A hledal telefon, ale já na něj křikla: ‚Ne!‘ Pak přestal.“

A nehet, který se zlomil během Emmina zápasu o život, a zachytila se v něm růžová vlna jejího vyšívaného polštářku, se odtrhl a uvízl v hustém tkanivu Conorova svetru. Ani on, ani Jenny si toho nevšimli – jak by mohli? A později doma, když ze sebe Conor strhal zakrvácené šaty a hodil je na podlahu, samozřejmě nezjistil, že ze svetru něco odpadlo na koberec. Byl oslepen, oslněn a jenom se modlil, aby jednoho dne dokázal vidět i něco jiného než tu kuchyni.

„A já mu povídám: ‚Ty to nechápeš. Žádnou sanitku. Já nechci sanitku.‘ A on: ‚Budeš zase v pořádku, dají tě brzo zase dohromady…‘ Držel mě tak pevně, tiskl mi tvář do svého svetru. Trvalo to věčnost, než se mi podařilo vyprostit se mu a vůbec něco říct.“

Jenny stále hleděla do prázdna, ale rty měla volně pootevřené jako dítě a ve tváři se jí téměř zračil klid. Pokud šlo o ni, to nejhorší měla za sebou; tohle už vypadalo jako šťastný konec. „Už jsem vůbec neměla strach. Věděla jsem přesně, co je třeba udělat, jako by to stálo napsané přímo přede mnou. Na podlaze ležel ten výkres, ta Emmina příšerná kresba. Povídám: ‚Tady to odnes pryč. Strč to do kapsy, a až přijdeš domů, spal to.‘ Conor si nacpal výkres do kapsy – podle mě se na něj ani nepodíval, jenom dělal, co jsem mu řekla. Kdyby ho někdo našel, mohl by si to domyslet, jako jste si to domysleli vy, a to jsem přece nemohla dopustit. Pat by potom byl za blázna. To si nezasloužil.“

„Ne,“ řekl jsem. „To si nezasloužil.“ Jenže když se Conor potom doma na výkres podíval, nedokázal ho spálit. Poslední pozdrav od jeho kmotřenky – schoval si ho na památku.

„Potom,“ pokračovala Jenny, „jsem mu řekla, co od něho potřebuju. Řekla jsem mu: ‚Na, tady je nůž, udělej to, Conore, prosím, musíš.‘ A strčila jsem mu nůž do ruky.

Ten jeho pohled. Podíval se na nůž a potom se podíval na mě, jako by se mě bál, jako bych byla to nejstrašnější, co kdy v životě viděl. A povídá: ‚Nejsi při smyslech.‘ Ale já na to: ‚Ale ano, jsem.‘ Chtěla jsem na něj znovu křiknout, ale dokázala jsem to říct jenom šeptem. A pak povídám: ‚Pat je mrtvej, ubodala jsem ho, je mrtvej…‘

A Conor se ptá: ‚Proč? Jenny, kristepane, co se stalo?‘“

Jenny uniklo jakési bolestivé zachraptění, které snad mělo být smíchem. „Kdybychom na to měli měsíc či dva, tak možná… Takhle mu povídám jenom: ‚Sanitku ne. Prosím.‘ A Conor říká: ‚Moment. Počkej. Počkej.‘ Položil mě a odlezl po čtyřech k Patovi. Obrátil mu hlavu a něco s ním dělal, netuším co, zkoušel mu otevřít oči nebo tak něco – nic neříkal, ale viděla jsem mu do tváře, viděla jsem jeho pohled a ten mi řekl všechno. Aspoň za to jsem byla vděčná.“

Napadlo mě, kolikrát si Conor těch pár minut přehrával v hlavě, když zíral do stropu své cely, a pokaždé v nich toužil něco změnit: Kdybych tak tenkrát neusnul. Kdybych tak vstal hned, jak jsem uslyšel ten rámus. Kdybych tam tak doběhl dřív. Kdybych tak nemusel hledat ten klíč. Kdyby to tak stihl do kuchyně jen o pár vteřin dřív, aby zachránil alespoň Pata.

Jenny pokračovala: „Jenže potom Conor… chtěl vstát. Zvedal se o stolek s počítačem – pořád padal, podkluzovalo mu to v té spoustě krve nebo se mu možná motala hlava, ale viděla jsem, že míří ke dveřím. Chtěl jít nahoru. Držela jsem se ho, visela jsem mu na nohavici a povídám: ‚Ne. Nechoď tam nahoru. Děti už tam nejsou.‘ Conor… ten jenom padl zpátky na všechny čtyři a řekl – hlavu měl skloněnou, ale slyšela jsem ho – řekl: ‚Kristepane.‘“

Do té doby si nejspíš myslel, že šlo o rodinnou hádku, která se strašlivě vymkla z ruky, o lásku, která se pod těmi tunami stresu proměnila v cosi tvrdého jako diamant, v cosi, co dokázalo proseknout maso i s kostí. Možná si dokonce myslel, že to byla sebeobrana, že Patovi nakonec přeskočilo a vrhl se na Jenny. Jakmile mu však řekla o dětech, už tu nebylo místo pro odpovědi, pro útěchu, pro sanitku, pro lékaře ani pro žádné zítra.

„Povídám mu: ‚Já potřebuju být s dětmi. Potřebuju být s Patem. Prosím, Conore, prosím, dostaň mě odtud.‘

Conor zakašlal, jako kdyby měl zvracet. Pak řekl: ‚Já nemůžu.‘ Znělo to, jako kdyby doufal, že to všechno je nějaká noční můra, jako kdyby se snažil z ní nějak probrat. Podařilo se mi zvednout k němu – musela jsem se podpírat rukama, nohy jsem měla jako ze dřeva. Chytila jsem ho za zápěstí a povídám: ‚Conore, musíš. Já tady nemůžu zůstat. Prosím, rychle. Prosím.‘“

Jennyin hlas slábl, už jenom slabě chraptěla; byla na konci svých sil. „Sedl si vedle mě, znovu si přitiskl mou tvář na hruď a řekl: ‚To bude v pořádku. To bude v pořádku. Zavři oči.‘ Hladil mě po vlasech. A já řekla: ‚Děkuju.‘ A zavřela jsem oči.“

Jenny položila ruce na přikrývce dlaněmi vzhůru. „To je všechno,“ hlesla.

Conor věřil, že je to to poslední, co pro Jenny může udělat. A než odešel, udělal něco také pro Pata: vymazal počítač a odnesl odtud vražedné zbraně. Žádný div, že byl prohlížeč vymazaný jenom zběžně a nedbale; každá vteřina strávená v tom domě cupovala Conorovu duši na padrť. Bylo mu však jasné, že kdybychom si na počítači přečetli ten příval šílenství a kdyby se nenašel důkaz, že v domě byl ještě někdo jiný, Pat by byl hlavní kandidát.

Zároveň mu muselo být jasné, že pokud by ukázal na Pata, sám by byl mimo podezření, nebo aspoň skoro. Jenže Conor byl přesvědčený o tom samém, co já – tohle se nedělá. Prošvihl šanci zachránit Patovi život, který měl ještě před sebou, proto byl teď odhodlaný zachránit aspoň oněch devětadvacet let Patova dosavadního života, aby nebyla pošpiněna lží.

Když jsme ho sebrali, věřil svému mlčení, svým rukavicím a naději, že nemůžeme nic dokázat. Potom jsem mu oznámil, že je Jenny naživu; a než jsem z ní stihl dostat pravdu, přinesl pro ni ještě jednu oběť. Hluboko uvnitř byl nejspíš za tuhle příležitost i vděčný.

„Vidíte?“ řekla Jenny. „Conor dělal jenom to, co jsem po něm chtěla.“

Rukou šátrala znovu po přikrývce, natahovala ji ke mně a hlas se jí chvěl naléhavostí. „Fyzicky vás napadl,“ odpověděl jsem. „Podle obou vašich verzí se vás pokusil zabít. To je zločin. Pokus o vraždu nelze omlouvat tím, že někdo člověka navedl.“

„Já ho k tomu přinutila. Nemůžete ho za to zavřít.“

„To závisí na více věcech. Pokud tohle všechno dosvědčíte u soudu, tak ano, je tu slušná šance, že z toho Conor vyvázne. Porotci jsou jenom lidé; občas si zákony přizpůsobují a řídí se svědomím. I kdybych od vás měl třeba jenom oficiální doznání, nejspíš by se s tím dalo něco dělat. Ale v současné situaci nám nezbývá než vycházet z důkazů a z Conorova doznání. A ty z něj dělají trojnásobného vraha.“

„Ale on nikoho nezabil! Řekla jsem vám přece, jak to bylo. Říkal jste, že když vám povím…“

„Vy jste mi řekla svoji verzi. Conor mi řekl svoji. Důkazy nevyvracejí ani jednu z nich a Conor nám ji navíc dal písemně. To znamená, že jeho verze má mnohem větší váhu než ta vaše.“

„Ale věříte mi, ne? Jestli mi věříte…“

Její ruka dosáhla na mou. Sevřela mi prsty jako dítě. Její prsty byly tak vyzáblé, že jsem v nich cítil kosti, a strašlivě chladné.

„I kdyby ano,“ odpověděl jsem, „nemůžu s tím nic dělat. Já nejsem člen poroty; já si nemůžu dovolit ten přepych, abych se řídil svědomím. Moje práce je vycházet z důkazů. Pokud nechcete, aby šel Conor do vězení, paní Spainová, pak ho musíte zachránit v soudní síni. Myslím, že mu to dlužíte, po tom, co pro vás udělal.“

Slyšel jsem sám sebe jako nabubřeného, pokryteckého, nadutého hajzlíka, který ve škole přednáší spolužákům o zhoubě alkoholu a přitom to sám vezme občas v šatně hlavou o skříňku. Kdybych věřil na prokletí, věřil bych, že tohle je to moje – když na tom nejvíc záleží, když vím naprosto přesně, co je třeba udělat, tak tím, co řeknu, všechno pokazím.

„On do vězení nepůjde,“ konstatovala Jenny, jako by to kromě mě sdělovala i přístrojům, zdem a celému pokoji.

Opět myslela na svůj sebevražedný dopis. „Paní Spainová,“ řekl jsem. „Já trochu chápu, čím si právě procházíte. Vím, že mi nejspíš nevěříte, ale přísahám na všechno, co je mi svaté, že je to pravda. Je mi jasné, co máte v úmyslu, ale jsou tu stále lidé, kteří vás potřebují. Stále jsou tu věci, které musíte dokončit. Nemůžete je jen tak hodit za hlavu. Patří jenom vám.“

Na vteřinu jsem měl pocit, že mi Jenny rozumí. Její oči se setkaly s mými, vyděšené a jasné, jako by v tom okamžiku pochopila, že svět za dveřmi tohoto zavřeného pokoje se stále ještě točí – děti vyrůstají ze šatů a staří lidé zapomínají na stará příkoří, milenci se scházejí a zase rozcházejí, příboj omílá skály na písek, listí padá, aby přikrylo semínka klíčící hluboko v chladné zemi. Na vteřinu jsem měl pocit, že se mi nějakým zázrakem podařilo najít ta správná slova.

Potom odvrátila zrak a vykroutila ruku z mé – teprve teď mi došlo, že jsem jí ji mačkal tak silně, až ji to muselo bolet. „Já ani nevím, co tam Conor vlastně dělal,“ řekla. „Když jsem se probrala tady, když jsem začala vzpomínat, co se vlastně stalo, myslela jsem si, že tam nejspíš vůbec ani nebyl; že tam byl nejspíš jen v mých představách. Myslela jsem si to až dodnes, než jste mi to řekl. Co tam vůbec…? Jak se tam dostal?“

„Trávil v Brianstownu dost času. Když viděl, že máte s Patem potíže, přišel vám na pomoc.“

Viděl jsem, jak jí to začíná docházet, pomalu a bolestivě. „Ta placka,“ hlesla Jenny. „Ta placka od Joja. Ta byla…? Od Conora?“

Myslelo mi to až příliš pomalu na to, abych se dokázal rychle rozhodnout, která odpověď by ji spíš mohla dokázat přesvědčit nebo která je méně krutá. Ta vteřina odmlky jí to prozradila. „Panebože, a já myslela…“ Krátce, přerývaně zalapala po dechu, jako dítě, které něco zabolí. „I ta vloupání…?“

„To vám říct nemůžu.“

Jenny přikývla. Ten vyčerpávající zápas ji připravil o všechny síly; skoro jako by se úplně přestala hýbat. Po chvíli zašeptala: „Chudák Conor.“

„Ano,“ souhlasil jsem.

Seděli jsme tam dlouho. Jenny nemluvila, nedívala se na mě; skončila. Hlavu měla položenou na polštáři a sledovala své prsty, jak obtahují záhyby na prostěradle, pomalu, vytrvale, znovu a znovu. Po chvíli zavřela oči.

Venku na chodbě prošly kolem dveří dvě ženy. Bavily se a smály a jejich podpatky svižně klapaly po dlaždicích. Suchý vzduch mě bolel v krku. Světlo za oknem se změnilo; nepamatuju si, že bych slyšel déšť, ale listí se zdálo tmavé a zmáčené a chvělo se oproti skvrnité, zamračené obloze. Jennyina hlava padla na stranu. Hruď se jí otřásala drobnými, rozervanými záchvěvy, dokud je příliv a odliv dechu postupně neuhladily.

Dosud nevím, proč jsem tam zůstával. Možná mi nohy vypověděly službu nebo jsem se možná bál nechat tam Jenny samotnou; anebo jsem ve skrytu duše stále doufal, že se ke mně ve spánku otočí a zamumlá nějaké tajné heslo, s nímž budu schopen rozluštit celou tuhle šifru, proměnit tu nesmyslnou změť stínů na černou a bílou a zjistit, jaký tohle všechno dávalo smysl.

19

Fiona seděla na chodbě shrbená na jednom z plastových křesílek, které tu byly rozesety podél zdi, a omotávala si kolem zápěstí onošenou, pruhovanou šálu. A zdálo se, že za ní se táhnou celé míle voskově zeleného lesku podlahy.

Když za mnou zapadla klika u dveří, zvedla hlavu. „Jak je Jenny? Je v pořádku?“

„Spí.“ Přisunul jsem si křesílko a posadil se vedle ní. Z červeného vlněného kabátu byl cítit chlad a kouř – dala si venku cigaretu.

„Měla bych jít za ní. Jestli se probudí a nikdo u ní nebude, vyděsí ji to.“

„Jak dlouho už to víte?“ zeptal jsem se.

Z Fioniny tváře se okamžitě ztratil veškerý výraz. „Vím co?“

Existovalo tisíc způsobů, jak na to jít chytřeji, ale mně ani na jeden z nich nezbývaly síly. „Vaše sestra se právě přiznala, že zavraždila svou rodinu. Jsem si naprosto jist, že to pro vás nebude žádné velké překvapení.“

Její tvář stále zůstávala bez výrazu. „Není při smyslech, má v sobě analgetika. Nemá tušení, co mluví.“

„Věřte mi, slečno Raffertyová, věděla velmi dobře, co mluví. Všechny podrobnosti souhlasí.“

„Vymámil jste to z ní. V tom stavu, v jakém je, by vám odkývala cokoli. Mohla bych si na vás stěžovat.“

Byla stejně vyčerpaná jako já; ani to z jejích úst neznělo výhrůžně. „Slečno Raffertyová,“ řekl jsem. „Prosím, takhle ne. Cokoli mi tu řeknete, je mimo zápis; nemůžu ani dokázat, že jsme spolu mluvili. To samé platí pro doznání vaší sestry – z právního hlediska neexistuje. Já se pouze snažím najít způsob, jak s tímhle průšvihem skoncovat, než napáchá ještě víc škody než dosud.“

Fiona mi zapátrala ve tváři, snažila se unavenýma očima zaostřit. Ostré světlo jí barvilo pleť do popelava a vytvářelo na ní stíny; působila starší a nemocnější než Jenny. O kus dál na chodbě plakalo dítě a zoufale vzlykalo, jako by se svět kolem něj roztříštil na kusy.

Cosi, netuším co, Fioně prozradilo, že to myslím vážně. Když jsme ji poprvé vyslýchali, myslel jsem si o ní, že je výjimečná a vnímavá; tenkrát jsem z toho velkou radost neměl, ale nakonec to hrálo v můj prospěch. Veškerá bojovnost z ní vyprchala, zaklonila hlavu a opřela ji o zeď. „Proč jenom…?“ vypadlo z ní. „Tak moc je milovala. Do háje… proč?“

„To vám nepovím. Odkdy to víte?“

„Od chvíle, co jste mi řekl, že to udělal Conor,“ odpověděla Fiona. „Bylo mi jasné, že to nebyl on. I kdyby se mu za tu dobu, co jsem ho neviděla, přihodilo cokoli, i kdyby se s Patem a Jenny znovu pohádal, i kdyby úplně přišel o rozum, neudělal by to.“

V jejím hlase nebyla žádná pochybnost, ani kousíček. Na jeden zvláštní okamžik jsem jim oběma záviděl, jí a Conoru Brennanovi. Skoro všechno v tomto životě je zrádné, připravené kdykoli ucuknout, změnit tvar; připadlo mi, že svět by byl hned o něco hezčí, kdybyste měli někoho, na koho se můžete spolehnout. Znám manželství, o kterých se to dá prohlásit, a znám i takové parťáky.

„Nejdřív mě napadlo, že jste si to vymysleli,“ pokračovala Fiona, „ale většinou poznám, když lidi lžou. Tak jsem se zkusila zamyslet, proč by se Conor přiznával. Nejspíš aby před vězením ochránil Pata; jenže Pat byl mrtvej. Takže zůstala Jenny.“

Slyšel jsem, jak téměř nepatrně, bolestivě polkla. „Od té chvíle jsem to věděla.“

„Proto jste neřekla Jenny, že jsme Conora zatkli.“

„Ano. Nevěděla jsem, co by udělala – jestli by se nechtěla přiznat, jestli by třeba nezpanikařila a zase by se jí nepřitížilo nebo tak něco…“

„Okamžitě jste byla přesvědčená o její vině?“ řekl jsem. „Tím, že Conor by to nikdy neudělal, jste si byla jistá hned, ale u vlastní sestry jste si tak jistá nebyla.“

„Myslíte si, že jsem měla.“

„Já nevím, co jste si měla myslet.“ Pravidlo bůhvíkolikáté: podezřelí a svědci musejí žít v přesvědčení, že jste vševědoucí; nikdy nesmějí vidět, že si nejste něčím jistí. Až na to, že teď jsem měl pocit, že na tom už dávno nesejde. „Jenom mě zajímá, v čem byl ten rozdíl.“

Obtáčela si šálu kolem ruky a hledala vhodná slova. Po chvíli odpověděla: „Jenny chce mít všechno bez chybičky a vždycky se jí všechno taky bez chybičky podaří. Celej život jí to tak vycházelo. Když se nakonec něco zvrtlo, když Pat přišel o místo… nedokázala si s tím poradit. Proto jsem měla strach, že začíná přicházet o rozum, když mi řekla o tom, že se k nim někdo vloupal. Dělala jsem si starosti od chvíle, co Pata vyhodili z práce. A oprávněně – nezvládala to. Proto…? Byl to ten důvod…?“

Neodpovídal jsem. „Měla jsem to vědět,“ řekla Fiona tiše a zarputile a utahovala šálu silněji. „Nedala na sobě nic znát, ale kdybych se víc starala, kdybych tam za nimi občas zajela…“

Nic by na tom nezměnila. Neřekl jsem jí to; potřeboval jsem, aby se cítila provinile. „Mluvila jste o tom s Jenny?“ zeptal jsem se místo toho.

„Ne. Ježíši, to ne. Buď by mě rovnou poslala do hajzlu, nebo by mi řekla…“ Trhla sebou. „Myslíte, že bych to s ní chtěla probírat?“

„A co s někým jiným?“

„Ne. S kým například? Tohle není téma, o kterém byste se chtěl bavit se spolubydlícími. A máma se o tom dozvědět nesmí. Nikdy.“

„Máte něco, co by dokazovalo, že máte pravdu? Něco, co Jenny řekla, co jste viděla? Anebo je to jenom váš pocit?“

„Ne. Důkaz nemám. Jestli se pletu, budu… panebože, budu štěstím bez sebe.“

„Myslím, že se nepletete,“ řekl jsem. „Ale problém je následující: důkaz nemám ani já. Jennyino doznání u soudu použít nemůžu a důkazy, které máme, nestačí na její zatčení, natož na obvinění. Pokud nebudu mít v ruce něco víc, odejde odtud jako svobodnej člověk.“

„Fajn.“ Fiona zahlédla cosi v mé tváři, nebo alespoň měla ten pocit, a unaveně pokrčila rameny. „Co jste čekal? Já vím, že by nejspíš měla jít do vězení, ale to je mi jedno. Je to moje sestra. Miluju ji. A kdyby ji zatkli, máma by se to dozvěděla. Vím, že by něco takového nemělo nikomu projít, ale stejně v to doufám. To jistě chápete.“

„A co Conor? Říkala jste mi, že vám na něm pořád záleží. Vážně byste ho poslala do vězení na zbytek života? Ne že by byl dlouhej. Víte, jakej názor mají ostatní vězni na vrahy dětí? Chcete vědět, co jim dělají?“

Vytřeštila oči. „Počkejte. Přece byste Conora nezavřeli. Víte přece, že to neudělal.“

„Já ho zavírat nebudu, slečno Raffertyová. Ale náš systém ano. Já nemůžu jenom tak pominout skutečnost, že mám více než dostatek důkazů pro jeho obvinění; jestli bude uznán vinným, či ne, to je na právnících, soudci a porotě. Já pracuju pouze s tím, co mám. A pokud nemám nic na Jenny, pak se spokojím s Conorem.“

Fiona zakroutila hlavou. „To neuděláte,“ řekla.

Znovu jí v hlase zazvonila jistota jako úder bronzového zvonu. Bylo to jako nějaký zvláštní dar, který mě v tomto chladném místě, kde bych ho nečekal, hřál jako drobounký plamínek. Pro tuto ženu, s níž jsem původně ani neměl mluvit, pro tuto ženu, v níž jsem ani nenašel žádné zvláštní zalíbení – právě pro ni jsem znamenal jistotu.

„Ne,“ řekl jsem. Nedokázal jsem jí lhát. „Neudělám.“

Přikývla. „To jsem ráda,“ nepatrně unaveně vzdychla.

„Jenže tady nejde o Conora. Vaše sestra má v úmyslu se zabít, jakmile k tomu dostane příležitost.“

Řekl jsem to co nejkrutěji. Očekával jsem zděšení, snad i paniku, ale Fiona se na mě ani nepodívala; stále hleděla stranou kamsi k vybledlým plakátům, které oslavovaly spásné schopnosti jakéhosi dezinfekčního prostředku. „Dokud je v nemocnici, nic si neudělá,“ řekla.

Věděla o tom. Napadlo mě, že to ve skutečnosti chce – buď jako milosrdenství, podobně jako Richie, nebo jako trest, či kvůli nějakému nesmiřitelnému sesterskému spletenci citů, který nikdy nepochopí ani ona sama. „A co máte v plánu, až ji odtud pustí?“ chtěl jsem vědět.

„Hlídat ji.“

„Sama? Čtyřiadvacet hodin denně?“

„Já a máma. Sice nic neví, ale bude si myslet, že po tom, co se stalo, by Jenny mohla…“ Fiona trhla hlavou a zaostřila přímo na plakáty. „Budeme ji hlídat,“ zopakovala.

„Jak dlouho? Rok, dva, deset let? A co když vy budete v práci a vaše matka si bude potřebovat dát sprchu nebo si zdřímnout?“

„Dá se přece najmout ošetřovatelka. Nějaká domácí pečovatelka.“

„Pokud jste vyhráli v loterii, tak ano. Už jste si zjišťovala, kolik stojí?“

„Když bude třeba, tak ty peníze někde vezmeme.“

„Z Patovy životní pojistky?“ To ji umlčelo. „A co když Jenny ošetřovatelku odmítne? Je svéprávná – když nebude chtít, aby ji někdo hlídal, a oba víme, že to chtít nebude, tak s tím nenaděláte nic. Tohle není řešení, slečno Raffertyová – v bezpečí bude jedině pod zámkem.“

„Ve vězení zrovna bezpečně není. My se o ni postaráme.“

Ta úsečnost prozrazovala, že jsem ji nahlodal. „Nejspíš ano, na chvíli,“ řekl jsem. „Možná to dokážete několik týdnů, možná několik měsíců. Dříve či později ji ale budete muset pustit z dohledu. Třeba vám brnkne přítel a bude chtít poklábosit, nebo na vás budou naléhat kamarádi, ať s nimi zajdete popít a trochu se pobavit, a vy si řeknete: Jenom protentokrát. Protentokrát mi to osud promine. Přece mě nebude trestat za to, že se chci na hodinku nebo dvě cítit jako normální člověk. Možná pustíte Jenny z očí jenom na minutu. I za pouhou minutu stihnete vypít dezinfekční prostředek nebo vytáhnout žiletku. Pokud je někdo vážně odhodlanej se zabít, vždycky najde způsob, jak to provést. A pokud se jí to povede v době, kdy jste ji měla mít pod dohledem vy, po zbytek života se budete užírat výčitkami.“

Fiona zasunula ruce hluboko do rukávů kabátu. „Co ode mě chcete?“ vypadlo z ní.

„Potřebuju, aby Conor Brennan vypověděl podle pravdy, co se tu noc stalo. Chci, abyste mu vysvětlila, co přesně se chystá udělat. Že nechce pouze bránit ve výkonu spravedlnosti, on jí chce přímo vymlátit zuby – chce dopustit, aby Pata, Emmu a Jacka pohřbili do země s tím, že jejich vrah vyvázne zcela bez trestu, a chce nechat Jenny zemřít.“ Jedna věc je udělat to, co Conor udělal v hrůze, když jím cloumala panika a Jenny se ho držela zakrvavenýma rukama a zapřísahala ho; a úplně něco jiného je v klidu se založenýma rukama přihlížet, jako někdo, koho milujete, přímo před vámi skáče pod rozjetý autobus. „Pokud mu to řeknu já, bude si myslet, že na něho něco zkouším. Od vás to vezme upřímně.“

Fioně zaškubal koutek úst v téměř jakémsi ironickém úsměvu. „Vy Conora moc nechápete, že?“

Málem jsem se zasmál. „Ne, to opravdu nechápu.“

„Jemu je spravedlnost ukradená, stejně jako nějaký Jennyin dluh vůči společnosti a podobné věci. Jemu jde pouze a jedině o Jenny. Určitě je mu jasný, co chce Jenny udělat. Pokud se vám přiznal, tak právě proto – aby k tomu dostala šanci.“ Znovu ten záškub. „Nejspíš by si myslel, že jsem sobec, že se ji snažím zachránit jenom proto, abych ji měla u sebe. Možná jsem, ale je mi to jedno.“

Že se ji snažím zachránit. Byla na mé straně – teď jen najít způsob, jak toho využít. „Tak mu povězte, že je Jenny už mrtvá. On ví, že ji mají každou chvíli pustit z nemocnice – řekněte mu, že ji pustili a ona využila hned první příležitost. Pokud už nebude mít význam ji chránit, mohlo by ho napadnout zachránit si vlastní kůži.“

Fiona však od prvních slov kroutila hlavou. „Věděl by, že lžu. On Jenny zná. V žádném případě by… Ona by to neudělala, aniž by zanechala dopis a dostala ho z toho. Nikdy.“

Ztlumili jsme hlasy jako spiklenci. „Tak myslíte, že byste mohla přesvědčit Jenny, aby učinila oficiální doznání? Proste ji, zahrňte ji výčitkami, mluvte o dětech, o Patovi, o Conorovi, o čemkoli, co by mohlo zabrat. Já u ní nepochodil, ale od vás by to mohla…“

Pořád ještě kroutila hlavou. „Nebude mě poslouchat. Vy byste mě na jejím místě poslechl?“

Oba jsme spočinuli pohledem na zavřených dveřích. „Nevím,“ řekl jsem. Už bych nad ní dávno zlomil hůl – na okamžik jsem v duchu spatřil Dinu, jak si hryže ruku –, kdyby mi zbývala nějaká jiná možnost. „Nemám tušení.“

„Já nechci, aby umřela.“

Fionin hlas zněl náhle chraptivě a roztřeseně. Měla na krajíčku. „V tom případě potřebujeme důkaz,“ odtušil jsem.

„Říkal jste, že žádný nemáte.“

„Nemám. A teď už ani žádnej mít nebudeme.“

„Tak co budeme dělat?“ Měla tváře přikryté dlaněmi a bojovala se slzami.

Nadechl jsem se a měl jsem pocit, jako by se mi plíce plnily něčím prchavějším a agresivnějším než vzduch, něčím, co se mi přes membrány propalovalo až do krve. „Napadá mě jenom jediné možné řešení,“ řekl jsem.

„Tak ho využijte. Prosím.“

„Není to dobré řešení, slečno Raffertyová. Jenže zoufalé časy vyžadují zoufalé činy.“

„Jaké například?“

„Výjimečně, tedy skutečně velmi výjimečně nějaký ten klíčový důkaz přichází zadním vchodem. Ze zdrojů, které by se daly nazvat jako ne stoprocentně čisté.“

Fiona na mě hleděla. Tváře měla stále vlhké, ale myšlenky na pláč byly ty tam. „Myslíte, že byste mohl…“ odmlčela se a potom začala znovu opatrněji: „Dobře. Co máte na mysli?“

Stává se to. Ne často, zdaleka ne tak často, jak si nejspíš myslíte, ale stává se to. Stává se to, protože občas se některý obvoďák nechá vytočit od nějakého chytráka; stává se to, protože občas nějaká líná veš jako Quigley začne žárlit na opravdové kriminalisty a závidět nám naše procento úspěšnosti; stává se to, protože čas od času si je některý policajt jistý tím, že podezřelý dříve či později zmrzačí svoji ženu nebo bude pást dvanáctiletou dcerku. Stává se to, protože občas se někdo rozhodne, že se bude řídit raději vlastním rozumem než předpisy, na které jsme přísahali.

Nikdy předtím jsem to neudělal. Vždycky jsem byl přesvědčený o tom, že pokud nedokážete vyřešit případ čistě, nezasloužíte si ho vyřešit vůbec. Nikdy jsem nepatřil mezi policisty, kteří nemají problém podstrčit někomu zakrvavený kapesník, dávku kokainu nebo navádět svědka, co má říkat u soudu. Nikdo to po mně nikdy nechtěl, nejspíš ze strachu, že bych dotyčného práskl na oddělení vnitřních záležitostí, a já byl opravdu vděčný, že jsem právě tohle nikdy nebyl nucen udělat. Ale věděl jsem své.

„Kdybyste mi přinesla důkaz, který by svědčil o tom, že ten zločin spáchala Jenny, a to brzy – dejme tomu do odpoledne pak bych ji mohl zatknout, než ji propustí z nemocnice. Od té chvíle by byla pod intenzivním dohledem, aby nemohla spáchat sebevraždu.“ Přemýšlel jsem o tom celou tu dobu, co jsem v tichosti pozoroval spící Jenny.

Všiml jsem si rychlého zamrkání, když jí to došlo. Po dlouhé chvíli Fiona řekla: „Já?“

„Kdybych věděl o způsobu, jak to provést bez vaší pomoci, tak bych tu s vámi nemluvil.“

Tvář měla napjatou, ve střehu. „Jak mám vědět, že to na mě nehrajete?“

„Proč bych to dělal? Kdyby mi šlo jen o to, uzavřít tenhle případ, a potřeboval bych jenom někoho sebrat, nepotřeboval bych vás – mám Conora Brennana, to je ideální kandidát, tutovka.“ Na konci chodby projel zřízenec s řinčícím vozíkem – oba jsme sebou trhli. „A riskuju přinejmenším stejně jako vy,“ pokračoval jsem ještě tišším hlasem.

„Pokud by vás napadlo o tom někomu povědět – zítra, za měsíc nebo za deset let –, mám na krku přinejmenším interní vyšetřování a přinejhorším revizi všech případů, s kterými jsem měl kdy co do činění, a navrch obvinění z trestného činu. Všechno, co mám, vkládám do vašich rukou, slečno Raffertyová.“

„Proč?“

Odpovědí byla celá řada. Kvůli tomu okamžiku, který ve mně stále ještě slabě plápolal a jasně svítil, okamžiku, kdy mi řekla, že si je mnou jista. Kvůli Richiemu. Kvůli Dině, jejím rtům namořeným červeným vínem, které mi sdělovaly: Tady není žádné kvůli. Nakonec jsem jí dal z těch odpovědí jedinou, o niž jsem byl schopen se podělit: „Máme jeden důkaz, který by snad i stačil, kdyby ovšem nebyl znehodnocen. Mou vinou.“

Po chvíli Fiona hlesla: „Co jí budou dělat? Pokud ji zatknou. Jak dlouho…?“

„Pošlou ji do psychiatrické léčebny, přinejmenším pro začátek. Pokud tam shledají, že je schopná stanout před soudem, obhajoba bude buď popírat vinu, nebo tvrdit, že šlo o přechodné pominutí smyslů. Pokud porota rozhodne, že je nesvéprávná, vrátí se na psychiatrickou léčebnu, dokud lékaři nenabudou dojmu, že už pro společnost nepředstavuje nebezpečí. Pokud rozhodne, že je vinna, nejspíš skončí na deset patnáct let ve vězení.“ Fiona sebou trhla. „Já vím, zní to jako věčnost, ale budeme tak mít jistotu, že se jí dostane veškeré potřebné péče a v mém věku bude už na svobodě. Může začít od začátku a vy s Conorem jí budete moct pomáhat.“

Reproduktor na chodbě se s jekotem probudil k životu a zavelel: „Doktor Tenaten na příjem, prosím.“ Fiona se ani nepohnula. Nakonec přikývla. Všechny svaly v těle měla dosud napjaté, ale ta ostražitost jí z tváře zmizela. „Dobře,“ řekla. „Jsem pro.“

„Musíte to vědět určitě.“

„Vím to určitě.“

„Takže mě poslouchejte.“ Slova mi připadala těžká jako kamení, potápěla mě. „Zmínila jste se mi, že chcete zajet do Vyhlídky vzít sestře nějaké věci – župan, toaletní potřeby, její iPod, knížky, cokoli, co by mohla potřebovat. Já vám na to řekl, že dům je pořád ještě zapečetěný, takže se tam nedostanete. Nabídl jsem vám, že tam zajedu a ty věci osobně pro Jenny v domě vezmu – vy jste ale pro jistotu jela se mnou, abych nepřivezl něco jiného. Cestou jste udělala seznam. Hoďte to na papír, abych ho když tak mohl ukázat, kdyby se někdo ptal.“

Fiona přikývla. Sledovala mě jako asistent při instruktáži, ostražitě a pozorně, hltala každé slovo.

„Jakmile jste pak znovu spatřila ten dům, vzpomněla jste si, že to ráno, kdy jste šla za policisty dovnitř, na podlaze pod schody něco leželo a vy jste to sebrala. Udělala jste to automaticky – dům byl tak vzorně uklizený, že cokoli na zemi působilo nepatřičně, tak jste to strčila do kapsy u kabátu, aniž byste si uvědomovala, co děláte – koneckonců, měla jste úplně jiné starosti. Je vám to zatím jasné?“

„To, co jsem zvedla ze země, co to bylo?“

„Jenny má ve šperkovnici spoustu náramků. Nosí některý z nich často? Nemyslím pevný, z jednoho kusu; potřebujeme spíš řetízek. Silný řetízek.“

Fiona se zamyslela. „Má řetízek na ruku s přívěsky. Je zlatý, silný; vypadá docela masivně. Pat ho dal Jenny k jednadvacetinám a potom jí dával přívěsky ke každé významné příležitosti – třeba srdíčko, když se brali, iniciály, když se narodily děti, malý domeček, když kupovali ten dům. Jenny ho nosí často.“

„Perfektní. Proto jste ho taky sebrala – věděla jste, že pro Jenny hodně znamenal a určitě by nechtěla, aby se tam jenom tak povaloval na podlaze. Když jste pak viděla, co se stalo, náramek se vám úplně vykouřil z hlavy a je pochopitelné, že jste si na něj od té doby nevzpomněla. Ale když jste na mě potom čekala v autě, vybavilo se vám to. Prohledala jste kapsy u kabátu a našla jste ho. Když jsem se potom vrátil do auta, dala jste mi ho pro případ, že by to mohlo hrát nějakou roli.“

„Jak nám to pomůže?“ zeptala se Fiona.

„Kdyby se všechno stalo tak, jak jsem právě popsal, tak byste správně neměla mít tušení, jak ten náramek do našeho případu zapadá, proto bude lepší, když vám to zatím neprozradím. Riziko, že se někde prořeknete, tak bude menší. Budete mi muset důvěřovat.“

„Ale jste si jistý, že to bude fungovat? Nebude to k ničemu, že ne? Víte to určitě?“

„Není to nic dokonalýho. Někteří lidé, pravděpodobně včetně prokurátora, si budou myslet, že jste o tom náramku věděla celou dobu a úmyslně to tajila. A některé lidi zase napadne, že se nám celá ta věc až příliš hodí do krámu na to, aby to byla pravda – na oddělení jsou různé politické kliky, detaily vám říkat nebudu. Můžu vám zaručit, že z toho nebudete mít žádný skutečný průšvih – nezatknou vás za to, že jste zatajila důkazy nebo bránila ve výkonu spravedlnosti, nic takového –, ale nemůžu vám zaručit, že si vás prokurátor nebo obhájce nepodají, pokud to dojde tak daleko. Budou se možná snažit i naznačit, že jste sama podezřelá, vzhledem k tomu, že v případě Jennyiny smrti jste měla všechno dědit vy.“

Fiona vytřeštila oči. „Nebojte se,“ řekl jsem. „Ručím vám za to, že tohle by neprošlo. Žádný problém z toho mít nebudete. Jenom vám říkám předem: není to nic dokonalého. Ale nic lepšího stejně nemáme.“

„Dobře,“ vydechla Fiona zhluboka. Posadila se v křesle zpříma a oběma rukama si odhodlaně smetla vlasy z čela. „Co teď?“

„Teď to spolu musíme provést ve skutečnosti, ten náš rozhovor a všechno ostatní. Jenom tak si budete pamatovat všechny podrobnosti, až budete sepisovat výpověď nebo až vás u soudu podrobí křížovému výslechu. Budete působit přesvědčivě, protože budete říkat pravdu.“

Přikývla. „Takže kam teď máte namířeno, slečno Raffertyová?“ zeptal jsem se.

„Než se Jenny probudí, měla bych zajet do Brianstownu. Potřebuje z domova nějaké věci.“

Její hlas zněl dutě a prázdně, zbyla v něm jen stopa po smutku. „Obávám se, že do domu nemůžete. Stále je to ještě místo činu. Pokud ale chcete, můžeme tam zajet spolu a já vám odtamtud přinesu, co budete potřebovat.“

„To by bylo fajn. Děkuju.“

„Tak jedeme,“ řekl jsem.

Vstal jsem a opřel se o zeď jako stařec. Fiona si zapnula kabát, uvázala si šálu kolem krku a natěsno utáhla. Dítě přestalo křičet. Chvíli jsme stáli na chodbě a poslouchali u Jennyiných dveří, jestli se za nimi neozve volání, nějaký pohyb, cokoli, co by nás tam zdrželo, ale nic se neozývalo.

Tu cestu si budu pamatovat do konce života. Byl to poslední okamžik, kdy jsem mohl couvnout – vyzvednout Jennyiných pár krámů, svěřit Fioně, že jsem v tom svém velkolepém plánu něco nedomyslel, hodit ji zpátky do nemocnice a říct jí sbohem. Když jsem toho dne jel do Ztraceného Přístavu, byl jsem ještě stále tím, kým jsem se snažil být celou svou dospělost – detektivem, hvězdou na oddělení vražd, pro kterou je každý případ předem vyřešený, a všechny je má úhledně vyrovnané v přihrádce. Když jsem odtamtud jel zpátky, byl jsem už někým jiným.

Fiona seděla na sedadle spolujezdce přitisknutá ke dveřím a hleděla z okna. Když jsme najeli na dálnici, pustil jsem jednou rukou volant, vytáhl blok s propiskou a podal jí ho. Položila si blok na klín, pustila se do psaní a já se snažil jet plynule. Když dopsala, podala mi blok zpátky. Zběžně jsem si seznam přečetl: rukopis měla čitelný a oblý a slova zakončovala drobnými kudrlinkami. Hydratační krém (jakýkoli, co je na nočním stolku nebo v koupelně). Kalhoty. Halenku. Svetr. Podprsenku. Ponožky. Boty (tenisky). Kabát. Šálu.

„Bude potřebovat šaty, aby mohla odejít z nemocnice,“ řekla Fiona. „Ať už půjde, kam chce.“

„Děkuju,“ odpověděl jsem.

„Nemůžu uvěřit, že dělám něco takového.“

Děláte to, co je správné. Skoro mi to automaticky vyšlo z úst. Místo toho jsem řekl: „Zachraňujete sestře život.“

„Posílám ji do vězení.“

„Děláte to nejlepší, co můžete. Nic jiného nám nezbývá.“

Najednou z ní vypadlo, jako by se jí slova sama drala z úst: „Když jsme byly děti, přála jsem si, aby Jenny udělala něco hrozného. Já byla vždycky samý průšvih – nic strašného, jenom maličkosti, jako že jsem například byla na mámu drzá nebo jsem vyrušovala při vyučování. Jenny nikdy nic neprovedla. Nikdy. Ne že by byla takový svatoušek; prostě jí všechno vycházelo. Přála jsem si, aby udělala něco fakt hrozného, jenom jedenkrát. A já bych to na ni potom pověděla, Jenny by měla průšvih a všichni by mě chválili: ‚Výborně, Fiono. Udělala jsi to, co je správné. Hodná holčička.‘“

Měla ruce pevně sepjaté v klíně jako dítě u zpovědi. „Tuhle historku už nikomu neříkejte, slečno Raffertyová,“ řekl jsem.

Můj hlas zazněl ostřeji, než jsem měl v úmyslu. Fiona se znovu zahleděla z okna. „Nebudu.“

Poté už jsme nemluvili. Když jsem zatáčel do Vyhlídky na Oceán, z vedlejší silnice vyběhl jakýsi muž; dupl jsem na brzdu, ale byl to běžec, oči měl nepřítomně upřené před sebe, nozdry rozšířené jako splašený kůň. Na vteřinu jsem měl pocit, že jsem přes sklo zaslechl, jak zhluboka lapá po dechu. Potom zmizel. Byl to jediný člověk, kterého jsme zahlédli. Vítr vanoucí od moře třásl drátěnými ploty, nakláněl v ostrém úhlu vysoký plevel v zahradách, narážel do oken auta.

„Četla jsem v novinách, že tyhle zástavby, městečka duchů, možná zbourají buldozerem,“ řekla Fiona. „Prostě je srovnají se zemí, zmizí odtud a budou se tvářit, že nikdy neexistovaly.“

Na jedinou poslední vteřinu jsem uviděl Ztracený Přístav tak, jak měl vypadat. Bzukot zahradních sekaček, z rádií na plné pecky duní rychlé líbezné rytmy, mužští při nich umývají na příjezdových cestách auta, malé děti ječí a dovádějí na koloběžkách; dívkám při běhu poskakují culíky, ženské se naklánějí přes plot a sdělují si novinky, na každém rohu se postrkuje, hihňá a flirtuje mládež; květináče s pelargoniemi, nová auta a dětské hračky hýří všemi barvami, mořský vítr nese vůni čerstvého nátěru a rožněného masa. Ten obraz mi vyskočil před očima tak sytý, že jsem ho viděl jasněji než všechny ty rezavé trubky a hromady hlíny. „To je škoda,“ řekl jsem.

„Bez nich bude líp. Tohle měli udělat před čtyřmi lety, než to tu vůbec začali stavět – spálit projekt a zmizet odtud. Lépe později než nikdy.“

Byl jsem v městečku už jako doma – dům Spainových jsem našel na první pokus, aniž bych se musel Fiony ptát na cestu – znovu se ponořila do svých myšlenek a já ji rád nechal. Když jsem zaparkoval a otevřel dveře auta, vburácel dovnitř vítr a tlačil se mi do uší a očí jako studená voda.

„Za pár minut jsem zpátky,“ oznámil jsem. „Dělejte, že něco hledáte v kapsách, pro případ, že by se někdo díval.“ Záclony u Goganových se zatím nepohnuly, ale to byla jen záležitost času. „Kdyby se tu někdo objevil, s nikým nemluvte.“ Fiona kývla z okýnka.

Visací zámek byl dosud na svém místě – lovci suvenýrů a úchylové vyčkávali. Vytáhl jsem klíč, který jsem zabavil doktoru Dolittlovi. Když jsem z větrného počasí vstoupil dovnitř, to náhlé ticho mi zalehlo v uších.

Prohrabal jsem skříňky v kuchyňské lince bez ohledu na krvavé skvrny a našel jsem pytel na odpadky. Vzal jsem ho nahoru a v rychlosti do něj všechno naházel – Sinéad Goganová byla teď už nejspíš přilepená na okno do ulice a jistě by s radostí vyklopila komukoli, kdo by se jí zeptal, jak dlouho jsem byl přesně uvnitř. Když jsem byl hotov, natáhl jsem si rukavice a otevřel Jennyinu šperkovnici.

Řetízek s přívěsky byl položený v samostatné maličké přihrádce, jen ho vzít na ruku. Zlaté srdíčko, maličký zlatý domeček lesknoucí se v tlumeném světle, které pronikalo růžovým stínítkem lampy, květnaté E s drobounkými jiskřivými diamanty, J s červeným glazurováním, diamantová kapička, kterou Jenny dostala nejspíš k jednadvacetinám. Na řetízku byla ještě spousta místa pro všechny ty nádherné věci, které se teprve měly stát.

Nechal jsem pytel na zemi a odešel s náramkem do Emmina pokojíčku. Rozsvítil jsem světlo – tohle jsem neměl v úmyslu provádět s roztaženými závěsy. Pokojík zůstal tak, jak jsme ho s Richiem zanechali, když jsme dokončili prohlídku – uklizený, plný péče, lásky a růžové barvy, pouze svlečená postel naznačovala, že se tu něco stalo. Na chůvičce na nočním stolku blikal varovný nápis: 12°C – PŘÍLIŠ CHLADNO!

Emmin kartáč na vlasy – růžový, na hřbetu s poníkem – ležel na komodě. Opatrně jsem z něj vytahoval vlasy, porovnával jejich délku, prohlížel je proti světlu – byly tak jemné a světlé, že z určitého úhlu vůbec nebyly vidět – a hledal ty s kořínkem, které kartáč vytrhl i s drobnými zbytky kůže, když zabral příliš prudce a neopatrně. Nakonec jsem jich měl osm.

Uhladil jsem je do drobounké kadeře, kořínky jsem chytil mezi dva prsty a druhý konec jsem vpletl do náramku – do řetízku, do sponky, do zlatého srdíčka, do očka glazurovaného J. Chvíli mi trvalo, než držely tak pevně, že se mi při trhnutí vyškubly z prstů a volně se třepetaly mezi zlatem.

Navlékl jsem si náramek na ruku a zatáhl tak silně, až praskl. Zůstal mi po něm na dlani rudý otisk, ale Jennyina zápěstí byla plná modřin a odřenin, jak se ji Pat snažil držet. Kterákoli z nich mohla být od náramku.

Emma se bránila; to nám Cooper řekl už dříve. Na okamžik se jí podařilo odstrčit polštář, a jak se Jenny snažila znovu jí přikrýt polštářem tvář, náramek se jí zachytil do Emminých rozevlátých vlasů, Emma ho chytila, trhla za něj a očko řetízku maličko povolilo. Potom se jí vysmekl. Ruku měla znovu chycenou pod polštářem a v dlani nic než pár pramínků vlastních vlasů.

Náramek zůstal po celou dobu na Jennyině zápěstí. Když scházela po schodech za Patem, očko se vyvléklo a náramek jí sklouzl z ruky.

Na odsouzení to nejspíš bylo málo. Emminy vlasy se mohly zachytit do náramku, když ji Jenny toho večera před spaním česala; řetízek se mohl zachytit o kliku, když se běžela podívat dolů, co se tam děje. Celá ta věc smrděla oprávněnými pochybnostmi, ale dohromady se vším všudy mohla stačit na zatčení, obvinění a vyšetřovací vazbu, než dojde k soudu.

To mohlo trvat rok i více. Za tu dobu však Jenny měla strávit dostatek času s nejrůznějšími psychiatry a psychology, kteří ji měli zahrnout léky a odbornými konzultacemi a vším, co by jí mohlo pomoci poodstoupit od té propasti do bezpečnější vzdálenosti. Pokud by si to s tím umíráním časem rozmyslela, pak by přiznala vinu – už by neměla důvod zapírat, a přiznáním viny by sňala stín podezření z Pata i Conora. Ale i kdyby si to nerozmyslela, někomu by snad mezitím mohlo dojít, co má v úmyslu – většina psychiatrů své práci rozumí, i když si někteří lidé myslí opak –, a ten někdo už by dohlédl na to, aby o ni bylo náležitě postaráno. Fioně jsem nelhal – nebylo to nic dokonalého, ani zdaleka, ale v tomhle případě už pro dokonalost nezbývalo místa. S ničím lepším jsem přijít nedokázal.

Než jsem odešel z Emmina pokojíčku, odhrnul jsem znovu jeden závěs, stál u okna a díval se na řady nedostavěných domů a na pláž za nimi. Zima se blížila; byly necelé tři hodiny, ale světlo už začínalo nabírat onu večerní melancholii, z moře se ztratila veškerá modř a zůstala jenom nepokojná šeď tu a tam rozčeřená bílou pěnou. Vítr bubnoval do igelitových fólií v oknech Conorovy skrýše, domy kolem vrhaly divoké stíny na nedlážděnou silnici. Vypadalo to tu jako v Pompejích, jako nějaký archeologický objev zachovaný na několik málo let pro turisty – aby si tu mohli s ústy dokořán a vykroucenými krky v duchu představovat katastrofu, která odtud vyhnala veškerý život –, než se to tu rozpadne na prach, než v kuchyních vyrostou mraveniště a kolem lustrů se začne popínat břečťan.

Zlehka jsem za sebou zavřel dveře Emmina pokoje. Na odpočívadle nad schodištěm, vedle elektrického kabelu, který se táhl z koupelny, mířila na vchod na půdu Richieho drahá videokamera a mrkala maličkým rudým očkem na znamení, že nahrává. Mezi kamerou a zdí si už začínal plést pavučinu maličký šedivý pavouček.

Nahoru na půdu se dírou pod okapem dral vítr a rozechvěle přitom kvílel jako liška či hejkal. Zamžoural jsem do otevřených dvířek. Na okamžik jsem měl pocit, jako bych tam viděl něco se mihnout – letmý záchvěv černi, obezřetné smrštění svalu –, ale když jsem zamrkal, viděl jsem pouze tmu a cítil na tváři studený vzduch.

Druhý den, po uzavření případu, jsem měl v úmyslu poslat sem pro kameru Richieho technika, aby prošel okýnko po okýnku celý záznam a napsal mi zprávu ve třech kopiích o všem, co na něm viděl. Sice jsem na ní mohl vyklopit malý vestavěný displej a v rychlosti si projít záznam sám, ale neudělal jsem to. Už jsem věděl, že v něm nic nebude.

Fiona se opírala o dveře a nepřítomně hleděla na rozestavěný dům, kde jsme s ní ten první den mluvili. Od cigarety mezi jejími prsty se odvíjela tenounká nitka kouře. Když jsem k ní došel, zahodila cigaretu do výmolu téměř plného kalné vody.

„Tady jsou ty věci pro vaši sestru,“ podal jsem jí pytel. „Je to všechno v pořádku, nebo jsem vzal něco špatně?“

„Tohle bohatě stačí. Děkuju.“

Ani se na mě nepodívala. Na jednu závratnou vteřinu mě napadlo, že si to rozmyslela. „Jste v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Jak jsem ten dům znovu uviděla, na něco jsem si vzpomněla,“ řekla Fiona. „Ten den, kdy jsme je tu našli – Jenny, Pata a děti –, sebrala jsem tam tohle.“

Vytáhla ruku z kapsy. Dlaň měla zavřenou, jako by v ní něco držela. Nastavil jsem ruku s náramkem, prsty jsem ho chránil před náhodným pozorovatelem a větrem a ona mi do hrsti vysypala prázdnou dlaň.

„Měla byste na něj sáhnout, pro jistotu,“ řekl jsem.

Na chvíli pevně sevřela náramek v ruce. Dotkla se prsty mé dlaně. Byly suché a studené.

„Kde jste to našla?“ zeptal jsem se.

„Když to ráno policisti vnikli do domu, šla jsem za nimi. Chtěla jsem vědět, co se stalo. Viděla jsem ten náramek ležet na podlaze pod schody, hned u prvního schodu. Zvedla jsem ho – Jenny by nerada, aby po něm někdo šlapal. Strčila jsem ho do kapsy u kabátu. Mám v kapse díru, tak mi propadl do podšívky. Úplně jsem na něj zapomněla a vzpomněla si až teď.“

Hlas měla slabý a prázdný; urputné burácení větru jím smýkalo o hrubý beton a rezavé železo. „Děkuju,“ odpověděl jsem. „Podíváme se na něj.“

Obešel jsem auto a otevřel dveře u sedadla řidiče. Fiona se ani nepohnula. Teprve když jsem vložil náramek do sáčku, pečlivě ho označil a zastrčil do kapsy u kabátu, narovnala se a pak nastoupila. Stále se na mě nedívala.

Nastartoval jsem, začal kličkovat mezi výmoly a poházenými kusy drátu a mířil ze Ztraceného Přístavu ven. Vítr nám dosud bušil do oken jako demoliční kladivo. Takhle snadné to tedy bylo.

Stanoviště pro obytné přívěsy bývalo možná necelých sto metrů podél pláže severně od domu Spainových. Když jsme s Richiem kráčeli tmou do skrýše Conora Brennana a potom si ho odtud vedli mezi sebou a s ním i uzavřený případ, nejspíš jsme šli místy, kde stával náš přívěs.

Právě před ním jsem toho posledního večera ve Ztraceném Přístavu viděl svou matku naposledy. Celá rodina šla k Whelanovým na velkou večeři na rozloučenou; já si udělal v kuchyňce dva rychlé sendviče se šunkou a chystal jsem se vypadnout na pláž za partou. Schovali jsme si v písečných dunách flašky se ciderem a balíčky cigaret a na trs pobřežní trávy poblíž jsme uvázali modrý igelitový sáček, abychom je našli; někdo měl přinést kytaru; naši mi dovolili, že můžu být venku do půlnoci. V přívěsu se vznášela vůně deodorantu, od horizontu oknem dovnitř pronikalo ostré světlo a odráželo se v zrcadle, takže když jsem si před ním geloval vlasy do důkladných hrotů, musel jsem se nahýbat tak, aby mi nesvítilo do očí, u Geri na palandě ležel otevřený a už téměř sbalený kufr, u Diny pohozený bílý klobouček a sluneční brýle. Kdesi se smály děti a matka je svolávala k večeři; v dálce hrálo rádio „Every Little Thing She Does Is Magic“, já si prozpěvoval svým čerstvě zhrublým hlasem spolu s ním a myslel přitom na Amelii a představoval si, jak si stahuje vlasy dozadu.

Hodil jsem na sebe džísku, seběhl schody přívěsu a pak jsem se zastavil. Moje matka seděla venku na skládacím křesle a s hlavou zakloněnou sledovala, jak se nebe ladí do broskvově zlaté barvy. Nos měla spálený a jemné, světlé vlasy jí neposlušně vylézaly z drdolu – celý den polehávala na slunci, stavěla s Dinou hrady z písku, procházela se s otcem ruku v ruce podél vody. Lem dlouhé bleděmodré bavlněné sukně tečkované bílými květinami se jí ve vánku zvedal a vířil.

Mikey, usmála se na mě. Moc ti to sluší.

Já myslel, že jsi v hospodě.

Je tam až moc lidí. Už to mě mělo varovat. Tady je to taková krása. Takovej klid. Koukej.

Ze slušnosti jsem se krátce podíval na oblohu. Jo. Hezký. Jdu dolů na pláž, víš, jak jsem říkal? Budu…

Posaď se ke mně na minutku. Pokývla a natáhla ke mně ruku.

Musím jít. Kluci jsou…

Já vím. Jenom pár minut.

Měl jsem to poznat. Ale vypadala tak šťastná, celé ty dva týdny. Ve Ztraceném Přístavu byla vždycky šťastná. Bývaly to jediné dva týdny v roce, kdy jsme směli povolit v bdělosti a já mohl žít jako normální kluk – netížila mě žádná starost, kromě té, abych před kluky neplácl něco stupidního, netížilo mě žádné tajemství, kromě tajných myšlenek na Amelii, které mě ve všech nemravných momentech nutily se červenat, netížily mě žádné obavy, kromě Deana Gorryho, jemuž se líbila taky a byl větší než já. Nechal jsem se tím ukolébat. Celý rok jsem měl oči na stopkách a dřel jako mezek; proto jsem měl pocit, že si to zasloužím. Nedošlo mi, že Bůh či svět, nebo zkrátka to, co nám určuje pravidla, nerozdává volno jen tak za dobré chování.

Sedl jsem si na kraj druhého křesla a snažil se tvářit trpělivě. Máma se pohodlně usadila a spokojeně a zasněně vzdychla. Koukej na to, natáhla ruce k mihotavému shonu moře. Byl to opojný večer. Levandulové vlnky šplouchaly, vzduch voněl sladce a slaně jako karamel a pouze vysoký, řídký opar táhnoucí se přes zapadající slunce naznačoval, že by se mohl vítr obrátit proti nám a někdy v noci udeřit. Nikde není tak krásně jako tady. Nejradši bych tu zůstala navždycky. Ty ne?

Jo. Asi. Je tu hezky.

Pověz mi něco. Ta blondýnka, ta, co má toho hodného tatínka, jak nám dal mléko, když nám došlo, to je tvoje děvče?

Ježíši, mami! Propadal jsem se studem.

Nevšímala si toho. To je dobře. Moc dobře. Občas mám strach, že nemáš žádné děvče, protože… Odhrnula si vlasy z čela a znovu si potichu povzdechla. To je moc dobře. Je to milé děvče; moc hezky se usmívá.

Jo. Ameliin úsměv, to, jak ke mně zvedala úkosem oči; křivka jejích rtů, která ve mně probouzela touhu se do nich zakousnout. To asi jo.

Hezky se o ni starej. Tvůj táta se o mě vždycky hezky staral. Matka se usmála a přes mezeru mezi křesly mě pohladila po ruce. Ty taky. Doufám, že to děvče ví, jaké má štěstí.

Chodíme spolu teprve pár dnů.

Budete se vídat i potom?

Pokrčil jsem rameny. Nevím. Je z Newry. V duchu už jsem posílal Amelii kazety s mými oblíbenými písničkami, krasopisně jsem vypisoval na balíček adresu a představoval si její dívčí pokojíček, ve kterém je bude poslouchat.

Nerozcházejte se. Měli byste spolu krásné děti.

Mami! Známe se teprve…

Nikdy nevíš. Ve tváři se jí cosi mihlo, cosi rychlého a křehkého jako stín ptáka na vodní hladině. V životě nikdy nevíš.

Dean měl milion mladších bratrů a sester, jeho rodičům bylo ukradené, kde vězí; teď už byl jistě na pláži a číhal na svou šanci. Mami, já už musím. Dobře? Můžu?

Už jsem se zvedal, svaly na nohou našponované, připravené vymrštit mě mezi duny. Znovu se natáhla přes mezeru mezi křesly a chytila mě za ruku. Ještě nechoď. Nechci být sama.

S nadějí jsem pohlédl na cestu, která vedla k Whelanovým, ale zela prázdnotou. Táta a holky budou každou chvilku zpátky.

Oba jsme věděli, že to jen tak nebude. K Whelanovým chodily rodiny ze všech přívěsů – Dina si tam hrála na honěnou a ječela s ostatními mrňousy, táta si dal partičku šipek a Geri posedávala na zídce před hospodou a do poslední minuty flirtovala s kluky. Máma měla stále dlaň položenou na mé ruce. Musím si s tebou o něčem promluvit. Je to důležité.

Hlavu jsem měl plnou Amelie, Deana, divoké vůně moře, jež se mi drala do žil, celého toho večera s příchutí cideru, plného smíchu a tajemství, který na mě čekal mezi dunami. Myslel jsem, že se mnou chce mluvit o lásce, o děvčatech, možná nedej bože o sexu. Jo, dobře, ale ne teďka. Zítra, až dojedeme domů – já teďka už musím, mami, fakt, mám sraz s Amelií…

Ona na tebe počká. Zůstaň se mnou. Nenechávej mě tu samotnou.

V hlase jí zazněl první tón zoufalství a otrávil vzduch jako jedovatý dým. Vytáhl jsem prudce ruku zpod její dlaně, jako by mě pálila. Zítra doma už budu na tohle připravený, ale ne tady, ne teď. Celá ta nespravedlnost byla jako rána bičem do tváře, která mě šokovala, rozhořčila, oslepila. Mami, nech toho.

Ruku měla stále nataženou ke mně. Prosím, Mikey. Potřebuju tě.

No a co? Vybuchlo to ve mně, až mi to vyrazilo dech. Nejradši bych do ní strčil, shodil ji z křesla, vyhodil ze svého života. Já už toho mám do hajzlu po krk, pořád se o tebe starat! To ty se máš starat o mě!

Ohromeně na mě hleděla, ústa otevřená. Světlo zapadajícího slunce jí zlatilo šediny, omlazovalo ji, zalévalo ji třpytem, až se zdálo, že se každou chvíli může v jeho oslňující záři ztratit. Ach, Miku. Miku, to mě tak mrzí…

Jo. Já vím. Mě taky. Vrtěl jsem se na křesle celý rudý hanbou a vzdorem a ohavnými rozpaky a ještě víc toužil odtud vypadnout. Zapomeň na to. Nemyslel jsem to tak.

Ale myslel. Já vím, že myslel. A máš pravdu. Správně by ses o mě neměl vůbec… Ach, Bože. Zlatíčko, moc mě to mrzí.

To nic. To je v pořádku. Mezi dunami probleskly pestré puntíky. Utíkaly k vodě a před nimi se táhly dlouhonohé stíny. Ozval se dívčí smích; nedokázal jsem říct, jestli to byla Amelia. Můžu už jít?

Ano. Samozřejmě. Běž. Ruku měla zabořenou mezi květiny na sukni. Neboj, Miku, zlatíčko. Už ti nebudu dělat problémy. Slibuju. Přeju ti krásnej večer.

Jak jsem vyskočil na nohy – už už jsem zvedal ruku, abych si zlehka zkontroloval účes, a přejížděl si jazykem po zubech, jestli mezi nimi nemám zbytky po jídle –, chytila mě za rukáv. Mami, já musím…

Já vím. Jenom vteřinu. Přitáhla si mě k sobě dolů, přitiskla mi dlaně na tváře a políbila mě na čelo. Voněla kokosovým opalovacím olejem, solí, létem, mou matkou.

Lidé potom házeli vinu na mého otce. Odváděli jsme do té doby dobrou práci, on, já a Geri, až příliš dobrou – podařilo se nám udržet naše tajemství v bezpečí našich čtyř stěn. O dnech, kdy moje matka bez ustání plakala, o týdnech, kdy ležela v posteli a hleděla do stropu, neměl nikdy nikdo ani tušení; jenže tehdy se sousedi o sebe navzájem zajímali, nebo se špehovali, v každém případě jedno z toho. Celá ulice tedy věděla, že občas celé týdny vůbec nevycházela z domu, že některé dny se zmohla jenom na chabé „brýden“ a jindy dokonce jen sklopila hlavu a rychle utekla před zvědavými zraky.

Dospělí se snažili o taktnost, i když každá soustrast hluboko v sobě skrývala otazník; kluci ve škole se zdaleka tak nesnažili, ale všichni chtěli vědět totéž. Skláněla hlavu, aby skryla modřiny? Zůstávala doma, než jí srostou naprasklá žebra? Odešla do moře, protože ji k tomu donutil otec?

Dospělé jsem dokázal utnout chladným, bezvýrazným pohledem a spolužákům, kteří to s drzostí přeháněli, jsem vždy rozbil hubu, ovšem pouze do chvíle, kdy jsem vyčerpal všechny své body za soucit, a učitelé mě začali za rvačky nechávat po škole. Já se přitom potřeboval dostat domů včas, abych mohl Geri pomáhat s Dinou a s domácností – otec toho nebyl schopen, ten tak tak mluvil. Nemohl jsem si dovolit být po škole. V té době jsem se začal učit ovládat.

V hloubi duše jsem jim neměl za zlé, že se vyptávali. Vypadalo to jako obyčejná lačnost po senzacích, ale už tehdy mi bylo jasné, že je za tím něco víc. Oni to vědět potřebovali. Jak jsem říkal Richiemu, věřit na příčinu a důsledek, to není luxus. Bez téhle víry by z nás byli jen zoufalí trosečníci na maličkém voru, vydaní napospas rozbouřenému, nekonečnému oceánu. Pokud moje matka mohla odejít do moře jen tak, pak totéž mohlo potkat kdykoli i jejich matku; pak totéž mohlo potkat i je samé. Jestliže v něčem nevidíme smysl, skládáme k sobě dílky, dokud se nějaký nezačne rýsovat, protože my smysl potřebujeme.

Rval jsem se s nimi, protože smysl, který v tom viděli, byl mylný a já neměl možnost jim ho vyvrátit. Věděl jsem, že mají pravdu alespoň v tom, že nic se nestane jen tak, bez důvodu. Já byl jediný na světě, který věděl, že tím důvodem jsem byl já.

Naučil jsem se s tím žít. Trvalo to dlouho a stálo mě to obrovské množství dřiny a bolesti, ale neměl jsem na výběr.

Tady není žádné kvůli. Pokud Dina měla pravdu, pak svět nebyl k žití. Pokud se mýlila, pokud – a tak to být muselo – pokud byl svět normální a jenom v její hlavě rotovala beze smyslu mimo jakoukoli osu pouze jakási podivná galaxie, pak všechno tohle bylo kvůli mně.

Vysadil jsem Fionu před nemocnicí. Když jsem zastavil, řekl jsem jí: „Budu potřebovat, abyste u nás poskytla oficiální výpověď ohledně nálezu náramku.“

Viděl jsem, jak na vteřinu zavřela oči. „Kdy?“

„Hned, jestli vám to nevadí. Můžu na vás počkat, až tam sestře hodíte její věci.“

„Kdy jí to…?“ Ukázala bradou k nemocnici. „Povíte?“

Kdy ji zatknete. „Co nejdřív. Nejspíš zítra.“

„Tak se stavím až potom. Do té doby zůstanu s Jenny.“

„Bylo by pro vás lepší, kdybyste si to odbyla hned,“ řekl jsem. „Možná to pro vás nebude snadné, být s ní právě teď.“

„Jo, možná ne,“ odpověděla Fiona bezbarvým hlasem. Potom se vysoukala z auta a odešla. Pytel držela oběma rukama a zakláněla se, jako by ho nemohla unést.

Vrátil jsem bavoráka do vozového parku a čekal před hradem, číhal jsem ve stínu jako úchylák, dokud nebylo po směně a chlapi neodešli domů. Potom jsem šel za šéfem.

O’Kelly byl stále za svým stolem, hlavu skloněnou v kruhu světla lampy a propiskou projížděl řádky nějakého hlášení. Brýle na čtení mu seděly na špičce nosu. Útulné žluté světlo mu zvýrazňovalo hluboké vrásky kolem očí a pusy a bílé pramínky ve vlasech; vypadal jako nějaký stařík z pohádkové knížky, moudrý dědeček, který umí všechno dát do pořádku.

Obloha za oknem byla sytě černá jako v zimě a kolem otřepaných stohů složek, které stály opřené v koutech, se začínaly hromadit stíny. Kancelář vypadala jako místo, o němž jsem kdysi snil jako dítě a které jsem hledal celé roky, místo, jehož každý bezcenný detail jsem měl uložit do paměti; místo, které mi už unikalo mezi prsty a bylo pro mě navždy ztracené.

Vstoupil jsem a O’Kelly zvedl hlavu. Na zlomek vteřiny vypadal unaveně a sklíčeně. Potom však tohle všechno zmizelo a jeho tvář zůstala prázdná, naprosto bez výrazu.

„Detektive Kennedy,“ řekl a sundal si brýle na čtení. „Zavřete dveře.“

Zavřel jsem za sebou a zůstal stát, dokud O’Kelly neukázal propiskou na židli. „Ráno byl u mě Quigley,“ dodal.

„Měl to nechat na mně,“ odpověděl jsem.

„To jsem mu taky řek. Nasadil ten svůj ksicht jeptišky a prej že vám nevěří, že kápnete božskou.“

Šmejd jeden. „Spíš se chtěl nejdřív vytasit se svou verzí.“

„Nemoh se dočkat, až vás bude moct poslat do sraček. Skoro si z toho blahem nadělal do kalhot. Problém je v tomhle: jasně, Quigley si všecko překroutí podle svýho, jenže jsem ještě nezažil, že by si něco úplně vycucal z prstu. Na to je až moc připosranej.“

„Nevycucal si to z prstu,“ řekl jsem. Vytáhl jsem sáček z kapsy – připadalo mi, že od chvíle, co jsem ho tam strkal, uběhla spousta dnů – a položil ho O’Kellymu na stůl.

Nezvedl ho. „Řekněte mi svoji verzi. Budu ji potřebovat písemně, ale nejdřív bych si ji rád poslech.“

„Detektiv Curran to našel v bytě Conora Brennana, když jsem venku telefonoval. Lak sedí na Jennifer Spainovou, vlna pochází z polštáře, kterým byla udušená Emma Spainová.“

O’Kelly hvízdl. „A do prdele. Mamka. Jste si jistí?“

„Byl jsem celé odpoledne u ní. Oficiálně to nepřizná, ale mimo zápis mi to celé popsala.“

„Což je nám tady bez toho k hovnu.“ Kývl na obálku. „A jak se to dostalo k Brennanovi, pokud s tím nic neměl?“

„Byl na místě činu. To on se snažil Jennifer Spainovou dorazit.“

„Zaplaťpámbů za ty dary. Aspoň že jste nesebrali hotový neviňátko. Bude o jednu žalobu míň.“ O’Kelly přemýšlel a přitom si něco mručel. „Takže dál. Curran najde tohle, doklapne mu, o co jde. A potom? Proč to do háje neodevzdal?“

„Moc mu to přemýšlelo. Podle něj už si Jennifer Spainová protrpěla dost a nemělo žádnej smysl ji zatýkat – nejlepším řešením podle něj by bylo pustit Conora Brennana a případ uzavřít s tím, že pachatelem byl Patrick Spain.“

O’Kelly si odfrkl. „No paráda. Hotová paráda. Hňup jeden zasraná. Takže si odtud kliďánko vypochodoval s touhle nádherou v kapse.“

„Nechal si ten důkaz zatím pro sebe a chtěl promyslet, co s ním. Včera večer měl detektiv Curran doma dámskou návštěvu, s kterou se velmi dobře znám. Uviděla tam tenhle sáček a nabyla dojmu, že tam nemá co dělat, tak ho vzala. Dneska ráno mi ho chtěla předat, jenže se jí do cesty připletl Quigley.“

„Ta mladá…,“ zamručel O’Kelly, cvakal propiskou a pozoroval ji, jako by to bylo něco fascinujícího. „Quigley se mi snažil nabulíkovat nějakou ptákovinu, že si prej spolu užíváte ve trojce – říkal, že ho to znepokojuje, poněvač tohle oddělení by mělo jít co do mravnosti příkladem, a podobný ministrantský kecy. Takže jak se to má doopravdy?“

O’Kelly se ke mně vždycky choval férově. „Je to moje sestra,“ odpověděl jsem.

To ho zaujalo. „Kristova noho. Hádal bych, že Curranovi teďka schází pár zubů, nemám pravdu?“

„Neměl o tom tušení.“

„To není omluva. Kurevník jeden špinavá.“

„Pane, rád bych z toho sestru vynechal, jestli je to možné. Není na tom nejlíp.“

„Jo, Quigley se zmínil.“ Podle všeho to vykreslil poněkud jinými slovy. „Nemusíme ji do toho zatahovat. Z vnitřních záležitostí s ní možná budou chtít mluvit, ale povím jim, že k tomu už nemá co říct. Dohlídněte na to, aby si nepustila hubu na špacír před nějakým novinářským šmejdem, a bude to v klidu.“

„Díky, pane.“

O’Kelly přikývl. „Tohleto…,“ poklepal na sáček propiskou. „Můžete odpřísáhnout, že jste to viděl poprvý až dneska?“

„Přísahám, pane. Neměl jsem tušení, že něco takovýho existuje, dokud mi tím Quigley nezamával před nosem.“

„Kdy to Curran našel?“

„Ve čtvrtek dopoledne.“

„Ve čtvrtek dopoledne,“ zopakoval O’Kelly. V jeho hlase sílilo cosi hrozivého. „Takže si to nechával pro sebe celý dva dny. Vy dva spolu trávíte každou vteřinu svý pracovní doby, nemluvíte spolu o ničem jiným než o tomhle případu – nebo aspoň doufám – a Curran má celou tu dobu odpověď v kapse těch svejch tepláků. A teď mi povězte, detektive, jak to, že vám, do hajzlu posranýho, mohlo něco takovýho uniknout?“

„Soustředil jsem se na případ. Nevšímal jsem si…“

O’Kelly vybuchl. „Kristepane! A co byste řek, že je v tom sáčku tady? Sekaný játra? Tohle je váš případ, do hajzlu. A v tomhle vašem případě nejde o nějakýho všivýho dealera, kdy je každýmu ukradený, jestli si dáte na chvilku voraz. V tomhle vašem případě jde o zavražděný děti. Vám nedošlo, že právě teď by mohlo bejt zatraceně vhodný začít se chovat jako skutečnej detektiv a koukat, co se děje kolem?“

„Já věděl, že se Curranovi něco honí hlavou, pane. To mi neuniklo. Ale myslel jsem si, že je to proto, že máme na věc každej jinej náhled. Podle mě byl vrahem Brennan a poohlížet se po někom jiném byla ztráta času; Curran byl ale toho názoru – aspoň to tvrdil –, že lepší kandidát je Patrick Spain a že bychom měli věnovat víc času jemu. Myslel jsem, že v tom není nic jiného.“

O’Kelly se nadechl, aby mě znovu zpucoval, ale mezitím vychladl. „Buď Curran zaslouží Oscara,“ řekl hlasem, z něhož už veškerá pára vyprchala, „nebo vy zasloužíte pořádně nakopat.“ Promnul si dvěma prsty oči. „Kde je vlastně ten zmetek?“

„Poslal jsem ho domů. Nechtěl jsem, aby tu ještě něco zvoral.“

„To jste udělal sakra dobře. Brnkněte mu, ať se u mě hnedka ráno hlásí. Jestli to přežije, najdu mu pěknej stůl v kanclu, kde si může papírovat, dokud s ním nebudou na vnitřních záležitostech hotoví.“

„Ano, pane.“ Zamýšlel jsem poslat mu esemesku. Neměl jsem nejmenší chuť prohodit s Richiem do konce života jediné slovo.

„Kdyby vaše sestra ten důkaz neštípla, odevzdal by ho Curran nakonec?“ zajímal se O’Kelly. „Nebo by ho spláchnul do hajzlu a držel by jazyk za zuby nadobro? Znáte ho líp než já. Co myslíte?“

Odevzdal by ho hned dneska, pane, na to bych vsadil svůj měsíční plat… Všichni ti parťáci, kterým jsem tak záviděl, by tohle řekli bez mrknutí oka, jenže Richie už můj parťák nebyl, pokud jím kdy vůbec byl. „Nevím,“ řekl jsem. „Nemám tušení.“

O’Kelly zavrčel. „To je stejně fuk. Curran skončil. Nejradši bych ho nakopal zpátky do nějakýho toho brlohu, z kterýho sem přilez, kdyby to bylo možný bez vnitřních záležitostí, bez hlavounů a bez toho, aby se mi za zadkem hemžili novináři, ale jelikož to možný není, půjde hezky šlapat ulici. Najdu mu nějakou rozkošnou díru, kde je to samej feťák a samá bouchačka, a tam to doklepe až do důchodu. Jestli má všech pět pohromadě, bude držet hubu a skočí po tom.“

Odmlčel se pro případ, že bych se s ním o tom chtěl hádat. Jeho pohled mi prozrazoval, že by to nemělo význam, ale stejně bych mu na to nic neřekl. „Myslím, že nic jinýho nemůže čekat,“ souhlasil jsem.

„A vy kroťte svoje nadšení. Ani z vás nebudou vnitřní záležitosti a hlavouni nahoře nijak nakřivo blahem. Curran je pořád ve zkušební lhůtě; veškerá odpovědnost je na vás. Jestli je tenhle případ v hajzlu, schytáte to vy.“

„S tím počítám, pane. Ale myslím, že ještě v hajzlu zdaleka není. Když jsem byl v nemocnici za Jennifer Spainovou, potkal jsem Fionu Raffertyovou – to je ta její sestra. Tohle našla u Spainových v předsíni to ráno, kdy nás zavolali na místo činu. Vzpomněla si na to až dneska.“

Vytáhl jsem sáček s náramkem a položil ho na stůl vedle předchozího. Kdesi v hloubi duše mě dokázalo potěšit, že se mi ruka ani trochu nezachvěla. „Identifikovala to jako náramek Jennifer Spainové. Vlasy, které jsou v něm zachycené, patří podle barvy a délky buď Jennifer, nebo Emmě, ale pro techniky by měla být hračka zjistit, které z nich patří – Jennifer si vlasy odbarvovala. Jestli patří Emmě – a já bych na to dal krk –, tak tu máme důkaz.“

O’Kelly mě dlouho pozoroval, cvakal propiskou a provrtával mě těma svýma pichlavýma očičkama. „To vám teda sakra přišlo vhod.“

Znělo to jako otázka. „Byla to pořádná klika, pane,“ řekl jsem.

Po další dlouhé pauze přikývl. „Měl byste si dneska vsadit v loterii. Jste největší klikař v celým Irsku. Nejspíš není třeba vám vysvětlovat, v jakým byste byl svrabu, kdyby vám tohle nepíchlo?“

Dělovka Kennedy, nejpoctivější z poctivých, za dvacet let služby ani jediný přešlap – i přes ten malý náznak podezření O’Kelly uvěřil, že jsem čistý jako slovo boží. A stejně tak tomu bude i se všemi ostatními. Ani obhajoba nebude ztrácet čas snahou zpochybnit tenhle důkaz. Quigley bude prudit a plácat si svoje, jenže Quigleyho nikdo neposlouchá. „Ne, pane,“ odpověděl jsem.

„Koukejte to okamžitě hodit do skladu zajištěnejch věcí, než se vám to podaří zas nějak zpackat. Pak běžte domů a trochu se prospěte. Až vás budou v pondělí vyslýchat z interního, budete potřebovat čistou hlavu.“ Znovu si nasunul brýle na nos a sklonil hlavu nad hlášením. Rozhovor byl u konce.

„Pane, měl byste vědět ještě něco,“ řekl jsem.

„Bože dobrej. Jestli v týhle podělaný kauze figurujou nějaký další průsery, tak o nich nechci slyšet.“

„Nic takového pane. Až tenhle případ skončí, podám výpověď.“

O’Kelly zvedl hlavu. „Proč?“ zeptal se po chvíli.

„Myslím, že nadešel čas na změnu.“

Znovu do mě zavrtal svůj pronikavý pohled. „Nemáte odsloužíno třicet let. Důchod dostanete až v šedesáti.“

„Já vím, pane.“

„Co chcete dělat?“

„Ještě nevím.“

Sledoval mě a poklepával si propiskou na list papíru před sebou. „Vrátil jsem vás do hry moc brzo. Myslel jsem, že už jste zas ve formě. Vzal bych jed na to, že jste se nemoh dočkat, až vás znovu pošlu na plac.“

V jeho hlase bylo cosi jako znepokojení či snad i soucit. „To sedí,“ souhlasil jsem.

„Měl jsem poznat, že ještě nejste úplně v pohodě. Tohle svinstvo vám jenom trochu pocuchalo nervy, to je všecko. Párkrát si v noci schrupnete, dáte pár piv s kamarádama a budete v cajku.“

„Není to tak jednoduché, pane.“

„Jak to? Vy nestrávíte několik příštích let v kanclu jako Curran, jestli vám jde o tohle. Byla to moje chyba. Řeknu to těm nahoře. Nechci, abyste skončil na okrsku o nic víc než vy. Nechte to na mně, já už to s tou bandou pitomců nějak skoulím.“ O’Kelly trhl hlavou ke služebně. „Nenechám vás v tom. Vyslechnete si trochu toho kázání, seberou vám pár dní dovolený – stejně jste si jí nakřečkoval až až, nemám pravdu? – a všecko bude zas v normálu.“

„Děkuju, pane,“ řekl jsem. „Cením si toho. Ale jsem připravený nést následky. Máte pravdu – tohle mi nemělo utéct.“

„Takže o tohle tady jde? Uražená ješitnost, poněvač vás někdo doběh? Prokristapána, chlape, tohle přece potkalo nás všecky. No tak se do vás hoši budou chvilku navážet, no – náš mistr světa uklouznul na slupce od banánu a dal si pořádně na hubu. Museli by bejt svatí, aby si nechali takovou šanci ujít. To přežijete. Hlavu vzhůru a tuhle písničku na rozloučenou si nechte od cesty.“

Nebylo to jen proto, že jsem pošpinil všechno, na co bych kdy sáhl – kdyby to vyšlo najevo, mohl být zpochybněný každý vyřešený případ, pod kterým jsem byl podepsaný. Nebylo to jen proto, že jsem kdesi v hloubi své iracionální duše věděl, že další případ zpackám, stejně jako ten další a i ten další po něm. Bylo to proto, že jsem teď byl nebezpečný. Překročit tu hranici, když nemáte jiné řešení, bylo najednou tak snadné; tak přirozené. Můžete si říkat stále dokola: Jenom protentokrát, už se to nebude opakovat, tohle byla výjimka. Jenže ono bude vždycky nějaké jenom protentokrát, nějaký výjimečný případ, který potřebuje jen trochu popostrčit za hranici fér hry. Stačí jenom první malá skulinka v hrázi, tak maličká, že nikomu neublíží, jenže voda už si ji najde, vnikne do trhlinky, tlačí, hlodá, tupě a bez ustání, dokud se hráz, kterou jste vystavěli, úplně nezhroutí a přes vás se s burácením nepřelije moře. Jedinou šanci, jak tomu předejít, dostanete pouze na samém začátku.

„To není uražená ješitnost, pane,“ řekl jsem. „Když jsem předtím něco zvoral, schytal jsem to ze všech stran; ne že bych z toho byl nadšenej, ale přežil jsem to. Možná máte pravdu – mám nervy v háji. Vím jenom to, že tohle už není pro mě.“

O’Kelly si kutálel propiskou přes prsty a snažil se mi vyčíst z tváře, co mu tajím. „Měl byste si bejt sakra jistej. Jestli změníte názor, až odtud zmizíte, už bude pozdě. Rozmyslete si to. Rozmýšlejte dlouho a důkladně.“

„Budu, pane. Neodejdu, dokud neproběhne soud s Jennifer Spainovou a nebude to celé uzavřené.“

„Fajn. Do tý doby si to nechám pro sebe. Až změníte názor, přijďte mi to říct a už o tom nebudem mluvit.“

Oba jsme věděli, že názor nezměním. „Díky, pane. Cením si toho.“

O’Kelly přikývl. „Jste dobrej polda,“ řekl. „Sice to nebyl nejšťastnější nápad, zvorat zrovna tenhle případ, ale jinak jste dobrej polda. Pamatujte si to.“

Než jsem za sebou zavřel dveře, naposledy jsem se rozhlédl po jeho kanceláři. Světlo se jemně zachytávalo na obrovském zeleném hrnku, z kterého O’Kelly pil už od mého nástupu na oddělení, na golfových trofejích v policích, na mosazné cedulce, na níž stálo VRCHNÍ KOMISAŘ G. O’KELLY. Kdysi jsem žil v naději, že tahle kancelář jednoho dne bude patřit mně. Představoval jsem si to stále dokola: na mém stole zarámované fotografie Laury a Geriiných dětí, na policích moje zatuchlé, staré knihy o kriminologii, možná i bonsai či malé akvárium s tropickými rybkami. Ne že bych si přál O’Kellyho odchod, to nikoli, ale sny přece musejí být náležitě barvité, jinak se postupně vytratí. A toto byl můj sen.

Nasedl jsem do svého auta a zamířil k Dině. Zvonil jsem u ní i u všech ostatních dveří v té špinavé barabizně, ve které bydlela, šermoval těm chuligánům pod nosem policejním průkazem – nikdo ji neviděl několik dní. Zkusil jsem byty čtyř jejích bývalých a dočkal se velmi různorodého přijetí, od prásknutí domácím telefonem po „Až ji uvidíte, vyřiďte jí, ať mi brnkne“. Projel jsem křížem krážem celou Geriinu čtvrť, nakoukl do každé putyky, jejíž osvětlená okna mohla Dinu vlákat dovnitř, prošmejdil každý kousek zeleně, který jí mohl připadat jako oáza klidu, stavil jsem se i u sebe a prošel všechny zastrčené uličky v okolí, kde ta nejohavnější chamraď prodává všechny ohavnosti, které se jí namanou. Asi tak stokrát jsem vytočil Dinino číslo. Napadlo mě zajet i do Ztraceného Přístavu, ale Dina neumí řídit a na taxík to bylo příliš daleko.

A tak jsem raději objížděl centrum, vykláněl se z okna a zkoumal tvář každé ženské, kterou jsem míjel – byl chladný večer, všichni chodili zachumlaní v čepici, šále či kapuci, a asi tucetkrát se mi při pohledu na ladnou chůzi nějaké štíhlé dívky rozbušilo srdce a málem jsem si vykroutil krk, abych jí pohlédl do tváře. Když na mě jedna drobná tmavovláska na jehlových podpatcích a s cigaretou zaječela, ať táhnu do hajzlu, došlo mi, že je po půlnoci a jak asi musím vypadat. Zastavil jsem u chodníku, dlouho tam jen tak seděl, poslouchal Dinu z hlasové schránky a sledoval, jak se můj dech v chladu auta mění na páru. Pak jsem to teprve vzdal a jel domů.

Někdy po třetí hodině ráno, když jsem už delší čas ležel v posteli, jsem zaslechl, jak někdo zvenku šátrá po klice u dveří. Po několikátém pokusu se otočil klíč v zámku a po podlaze obýváku se rozlil pruh bělavého světla z chodby. „Mikey?“ zašeptala Dina.

Ani jsem se nehnul. Pruh světla se scvrkl, až úplně zmizel a dveře se s cvaknutím zavřely. Opatrné kroky po špičkách přes pokoj; potom její silueta ve dveřích ložnice, štíhlá esence černi, chvějící se trochu nejistotou.

„Mikey,“ řekla tentokrát o něco hlasitěji. „Jseš vzhůru?“

Zavřel jsem oči a dýchal pravidelně. Po chvíli Dina vzdychla, tiše a vyčerpaně jako dítě, které si celý den hrálo venku. „Prší,“ řekla skoro sama pro sebe.

Slyšel jsem, jak si sedla na zem a zouvá si kanady, jak každá ztěžka žuchla o laminátovou podlahu. Vlezla si do postele vedle mě, přetáhla přes nás přikrývku a zachumlala se do ní. Zády mi šťouchala do hrudi tak vytrvale, dokud jsem ji paží neobjal. Potom znovu vzdychla, zavrtala hlavu hlouběji do polštáře, strčila si do pusy límec kabátu a byla připravená usnout.

Jednu otázku jsme jí s Geri za celé ty roky, co jsme se jí dlouhé hodiny vyptávali, nedokázali položit. Vytrhla ses jí hned, když se ti už kolem kotníků začaly ovíjet vlny; vykroutila jsi ruku z její teplé dlaně a utekla zpět do tmy, do syčící trávy, která se kolem tebe uzavřela a nadobro tě ukryla před jejím voláním? Nebo to bylo to poslední, co udělala, než se vrhla do prázdna: otevřela dlaň, pustila tě a křičela na tebe utíkej, utíkej? Kdybych se na to Diny té noci zeptal, myslím, že by mi to řekla.

Poslouchal jsem, jak si cumlá límec, jak se jí zpomaluje dech a prohlubuje se do spánku. Voněla divokým studeným větrem, cigaretami a ostružinami. Kabát měla nasáklý deštěm, promáčel mi pyžamo a studil mě na břiše. Ležel jsem bez hnutí, hleděl do tmy, cítil na tváři její mokré vlasy a čekal na úsvit.

PODĚKOVÁNÍ

Mé obrovské díky zasluhuje spousta lidí – Ciara Considineová z Hachette Books Ireland, Sue Fletcherová z Hodder & Stoughton a Josh Kendall z Vikingu za to, že odvedli takovou redakční práci, která je snem každého autora; Breda Purdueová, Ruth Shernová, Ciara Doorleyová a všichni z Hachette Books Ireland; Swati Gambleová, Emma Knightová, Jaime Frostová a všichni z Hodder & Stoughton; Clare Ferrarová, Ben Petrone, Meghan Fallonová a všichni z Vikingu; úžasné kmotry dobrodějky z Darley Anderson Agency, zejména Maddie, Rosanna, Zoe, Kasia, Sophie a Clare; Steve Fisher z Agency for the Performing Arts; Rachel Burdová za další redakci prováděnou s pečlivostí detektiva, jemuž neunikne jediný detail; dr. Fearghas Ó Cochláin za odpovědi na otázky, díky nimž se pravděpodobně dostal na některý ze seznamů internetové policie; Alex French za pomoc při řešení počítačové problematiky, v románu i mimo něj; David Walsh, jenž má zásluhu na všech bezchybných pasážích ohledně postupu při policejním vyšetřování a nemůže ani za jedinou z těch chybných; Oonagh „Sandbox“ Montagueová, Ann-Marie Hartmanová, Kendra Harpsterová, Catherine Farrellová, Dee Roycroftová, Mary Kellyová, Susan Collinsová a Cheryl Steckelová za všechnu tu legraci, klábosení, pivo, hromadu objetí a spoustu dalších báječných věcí; David Ryan ; rodiče Elena Hvostoff-Lombardi (bez níž bych tuto knížku dokončila až někdy kolem roku 2015) a David French; a, jako vždy a v tolika ohledech, že je nejsem schopna vypočítat, můj manžel Anthony Breatnach.