ladislav fuks oldřich kosek

mrtvý

v podchodu

melantrich

Všechny události i postavy tohoto příběhu jsou vymyšleny. K jeho napsání vedla autory myšlenka ukázat nebezpečí, které by hrozilo naší společnosti, kdyby musela bojovat proti jevům, jež se rozrostly ve vážný problém západního světa. V tomto smyslu je náš příběh varováním, které pokládáme za aktuální právě dnes, kdy se dějí pokusy infikovat do naší společnosti něco, co je jí cizí.

L. FUKS – O. KOSEK

© Ladislav Fuks, Oldřich Kosek, 1976

1

Pondělí – 3.45 hodin ráno

Zářijová noc ještě nedohasla.

Ještě se obloha nejasnila a na domech a krámech nebledla. Náměstí bylo liduprázdné – úkaz, možný právě jen na sklonku noci – jen tu a tam se ozvaly kroky opozdilců, vracejících se domů z nedělních návštěv a různých vináren a barů. A tu náhle – kdesi nahoře u Muzea – zazněl do té pozdně noční prázdnoty a ticha smích.

„Karle, Karlíčku,“ smála se tam na chodníku jakási dívka s hlavou obrácenou k nebi a v rytmu valčíku zakroužila kolem chlapce, „čí je svatý Václav?“ Mladík pohlédl k dlažbě na její střevíčky, krásná lýtka, krátkou nadýchanou sukýnku a i on se zasmál: „To víš, že je náš.“ Dívka se rozeběhla dolů po liduprázdném chodníku, levou rukou, v níž neměla kabelku, zamávala jako tančící pták křídlem a zvolala: „A čí je Dům módy?“ Mladík ji doběhl a řekl: „To víš, že taky náš…“ a s pohledem na výkladní skříně dodal: „Ale těch peněz.“ Dívka propukla ve smích, objala mladíka a pak ho políbila, jak líbá muže žena, když myslí na nový klobouk. Zavěšeni vesele šli dál po náměstí, a když se blížili k podchodu, mladík se otřásl a řekl: „A není ti zima? Je docela chladno!“ Dívka se k němu silněji přitiskla a zasmála se do třetice. A pak ukázala před sebe a zvolala: „A když je všechno naše a my jsme tu úplně sami, čípak je asi tenhle podchod?“ Se smíchem se mládenci vytrhla, běžela k podchodu, volala: „I podchod je náš…“ a když ji mladík opět doběhl a chytil v pase, zase se mu vytrhla, doběhla ke vchodu do podchodu, přehnula se s kabelkou v ruce přes zábradlí, jež odděluje žulové schody od pohyblivých, a s veselým smíchem se po něm sklouzla dolů. A pak se z jejích veselých rtů ozval strašný výkřik.

V podchodu pod schody ležel jakýsi muž.

Ležel na břiše s tváří na dlaždicích, s rukama rozhozenýma nad hlavou, s nohama od sebe a pokrčenýma v kolenou. Byl v elegantním tmavém plášti, černých lesklých polobotkách a na pravé ruce měl zlatý prsten.

Mladík vyvedl chvějící se a rozrušenou dívku po schodech zpátky nahoru na chodník a přemýšlel, co dělat. Náměstí bylo stále liduprázdné, tiché, byli tu jen oni dva a to tělo dole v podchodu. Vzpomněl si, že kousek dál, v Krakovské ulici, je stanice VB. „Pojďme tam,“ řekl dívce, „čeho se bojíš? Copak my za něco můžeme? Provedli jsme něco?“ Vedl chvějící se a rozrušenou dívku vzhůru kolem Melantrichu, a když míjeli pasáž Hvězdy, spatřili dva uniformované muže, kteří vyšli ze Štěpánské ulice. Rozeběhli se k nim.

„Co je?“ zeptal se jeden z členů hlídky, strážmistr.

„Dole v podchodu,“ řekl mladík, „leží nějaký muž.“

„Nějakej opilec, co?“ řekl strážmistr.

„Vypadá, že je mrtvej,“ řekl mladík.

„No no no no,“ řekl strážmistr skoro jako žertem, „ták pojďte, kouknem se na to.“

Když sestupovali po schodech do podchodu a spatřili dole mužovo tělo, viděli něco, co tu dříve nebylo. Nad tělem se skláněla jakási postava. „Nedotýkejte se ho,“ zvolal strážmistr přísně na postavu, která se teď jasně potácela a házela rukama a hlavou, a pak přistoupil k tělu muže a nadzdvihl mu ruku. Bylo jasné, že muž je mrtev.

Bylo pondělí, ke čtvrté hodině ranní.

2

Pondělí – 6 hodin ráno

Kancelář č. 27 v druhém patře hlavní budovy se od ostatních skoro nelišila. Stejný světlý kancelářský nábytek, přes kout u okna psací stůl s telefonem a vzorně srovnanými spisy, u dveří skříň na šaty. Registratura, knihovna se Sbírkou zákonů a nařízení, stoleček s psacím strojem. Dvě židle, na okně trochu zažloutlá záclona a dveře k sousední místnosti vyšetřovatelů. Ve světle žárovky, smíšeném s kalným světlem rána, mohla ta kancelář vypadat ještě šedivěji, kdyby tu nebylo něco, co tu šeď oživovalo, ba zcela potíralo.

V rohu u skříně viselo zrcadlo v tepaném rámu, kousek skoro umělecký, a pod ním galerka s hřebeny, kelímky, lahvičkami a dózou, tedy věci, jež právě v kancelářích nebývají, ale spíše v budoárech. Ve dveřích skříně další zrcadlo a v tom se člověk viděl od hlavy k patě, to mohlo připomínat krejčovský salón, a u zdi kulatý stoleček a dvě pohodlná křesla. A pak to hlavní: za okny květiny, u křesel veliký kořenáč, z něhož vyrůstal rozložitý fíkus, jehož větve a listy obepínaly část zdi až ke stropu, a v tom koutě za psacím stolem květinový stolek se sbírkou kaktusů. Jeden z nich právě dnes – prý na sklonku noci – začal kvést jemným růžovým květem.

Byla to kancelář Evy Renčové.

Kancelář plná zeleně a lehké vůně mýdla, delikventům a stranám nepřístupná.

V šest hodin ráno tu seděl pod fíkusem vyšetřovatel Drozd a čekal. Čekal, zíval a kouřil. Byl silný kuřák. Kouření – říkával – mu vnuká ty nejlepší myšlenky, na něž kdy v životě přišel. Neměl rád jen cigarety s filtrem, neboť podle jeho názoru je třeba ve všem zachovávat přirozenost a nekazit si dobrý požitek umělým omezením.

Jeho touha po přirozenosti však jedno omezení měla, i když jeho přátelé říkali, že naopak je tím právě dovršena – vyšetřovatel Drozd, vysoký štíhlý čtyřicátník, zůstával svobodný. Ne však proto, že by byl nepřítelem žen. Pokud mu to čas dovolil, nevyhýbal se jim, dokonce je i vyhledával, jeho mládenectví byl prostě jeho životní postoj. Zato byl vyhlášený milovník jídla a amatérský „šéfkuchař“, který s dětskou radostí rozdával recepty všem, kteří dychtili vyzkoušet jeho kuchařský kumšt. V šest ráno tedy pod fíkusem Evy Renčové jako v nějaké zahradě čekal, zíval a kouřil a začal právě myslit na to, že za chvíli půjde po nudné noční službě domů, udělá si malcao a lehne si, když se náhle otevřely dveře z chodby a vešel Bříza.

Bříza byl mladý, usměvavý blonďáček. Na jeho tváři a v modrých očích nebylo stínku rozmrzení z toho, že ho tak časně ráno telefonicky zavolali, ač měl být ještě dvě hodiny doma. Řekl „Dobrýtro“ vesele, jak zdraví člověk, který se dobře vyspal, mávl před sebou rukou, jako by rozháněl kouř, který tu byl z Drozdových cigaret, a zeptal se, co se děje…

„Co se děje,“ řekl Drozd nedbale pod fíkusem, „že se chystám domů, že Eva je už dvacet minut u šéfa a že furt nejde. Má prý pro ni případ. V podchodu na Václavským náměstí našli kolem čtvrté hodiny ráno mrtvýho člověka. Prý vražda.“

„Tak se tedy konečně dočkala,“ usmál se Bříza a šel si, svléci plášť do vedlejší místnosti, to jest do své a Drozdovy vyšetřovny, „zatím měla jen samý vloupačky a teď konečně vražda. Tohle tedy bude její první…“

„Tvoje taky,“ zvolal Drozd do dveří vedlejší místnosti a zívl, „pane bože, už aby tu byla a já se odporoučel.“

„Ty v tom nejedeš?“ zeptal se Bříza s úsměvem na široké tváři, když se vrátil zpět do ženské zahradní kanceláře.

„To víš, že jo,“ řekl Drozd, „ale druhotně. Teď půjdu domů, uvařím si malcao a lehnu si. V noci jsem tu pod tímhle stromem skoro nezamhouřil oka. Tebe čeká noční pozítří…“

Drozd vstal ze židle pod fíkusem, pohlédl na kaktusy za psacím stolem, zvláště na ten, který právě začínal kvést něžným růžovým květem, a pomalu odcházel do vedlejší kanceláře, aby si vzal kabát a vůbec se připravil k odchodu. Ale nedošel ani na práh. Na chodbě zazněly křepké kroky, dveře z chodby se rozlétly a Eva Renčová byla zde.

„Bože, to je kouře,“ vzdychla a mávla jakýmisi lejstry, „proč nekouříte ve své kobce? To musíte právě tady u mě…“

„Když tu máš tak krásný květiny,“ usmál se Drozd u dveří a i na Břízově tváři se objevil úsměv.

„Já tu holt nemůžu mít nic,“ řekla Renčová a dala na stůl spisy, „kdepak. Protože mi tu všechno zničíte. Ale jestli vezme za svý i tenhle kaktus…“ ukázala na kaktus za psacím stolem, který začal růžově kvést…

„Ještě ti tu, co vím, nic nezašlo,“ řekl Drozd u dveří, „u zahradníka ve skleníku by se tomu líp nevedlo.“ A vešel do vedlejší kanceláře.

„Tak…“ pohlédla za nim Renčová, „a teď vám, hoši, předvedu něco jako vyšitýho z řádný detektivky. Když má v řádný detektivce inspektor po práci a těší se, že si půjde domů lehnout, přijde další případ, třeba vražda, a musí zůstat.“

„Ještě štěstí, že se mě to netýká,“ zasmál se Drozd vedle, ale to se už smáli všichni, i Renčová a Bříza, a Drozd vedle zaláteřil.

„Chtěl si vařit malcao,“ zasmál se Bříza a Drozd z vedlejška odsekl: „Měl jsem být v posteli už dávno. To taky mohlo přijít v noci a ne teď, když mám jít. Kdo vůbec ví, že je to vražda. Tuším, že jedem úplně zbytečně.“ A pak ještě dodal: „A ve třech. Kdo to jakživ viděl?“

Renčová už neodpověděla. Navlékla si kabát, mrkla očkem do zrcadla vedle skříně a přihladila si vlasy. Věděla, že Drozd moc dobře tuší, že je to vražda a že se sveze rád, i když měl jít domů a ulehnout. Vrátila se k psacímu stolu – spis, který tam před chvílí položila, si dala volně do kapsy a vyšla na chodbu. „Všechno se dovíte cestou,“ řekla. „Nedá se vyloučit, že obrazíme několik míst najednou.“

Zadním schodištěm sestoupili na dvůr, usedli do volhy a šofér Čeněk se okamžitě rozjel.

Ve voze bylo ticho, rušené jen chodem motoru. Ulice už nebyly liduprázdné. Bylo ráno, lidé začínali chodit do práce. Renčová vedle šoféra Čeňka se otočila, podala dozadu Drozdovi a Břízovi spis a zatímco oni při malých kapesních lampičkách četli, oddala se přemýšlení. Renčová nebyla žádná zvláštní krasavice, nýbrž prostě hezká žena. Navzdor své zahradní kanceláři – zrcadlům a galerce s kelímky a krémy – se přepjatě nestarala o svůj zevnějšek. Pečovala o něj jen tak přirozeně jako žena, která má moc práce a chce být jen hezká a dobře upravená. Měla světlejší vlasy a hnědé vnímavé oči, lehce namalované rty, béžový rolák, světlý balónový plášť – chodila lehce a křepče, zpravidla s rukama v kapsách pláště… lidem se mohla jevit jako tělocvikářka nebo sportovní instruktorka. Její věk? Byla rozhodně mladší než Drozd, ale rozhodně starší než Bříza, byla věkem asi tak mezi nimi, snad pětatřicet. Byla vdaná, bezdětná, a její muž byl právě mimo republiku. Šofér Čeněk vedle ní šlápl na brzdu, octli se na křižovatce a měli červenou. Renčová se ohlédla dozadu, Drozd a Bříza při lampičkách stále ještě četli ten spis, Bříza mlčel. Drozd chvílemi vzdychal a mručel a nakonec si zapálil cigaretu. Část spisu se týkala záznamu o nalezení mrtvoly a obsahovala tyto údaje:

„V pondělí … září… ve 4 hodiny ráno při služební pochůzce, kterou jsem konal společně se strážmistrem V. Holým, oznámil nám na rohu Václavského náměstí a Štěpánské ulice Karel Pecháček a Věra Sehnoutková… že před chvílí – asi před třemi minutami – narazili v podchodu na ležícího muže, který nejeví známky života… Společně s V. Holým jsme provedli první ohledání na místě a zjistili jsme, že muž je mrtev. V okamžiku, kdy jsme k němu docházeli, skláněl se nad jeho tělem Ivan Zezula, narozený… 1936, bytem… bez řádného pracovního poměru. Podle výpovědi K. Pecháčka a V. Sehnoutkové ve chvíli, kdy objevili mrtvého, se Zezula u něho nenacházel…“ Záznam pak končil: „Protože muž v podchodu byl prokazatelně mrtev, nechali jsme tělo v původní poloze, přivolali hlídkový vůz č. 5 a případ předali. Nadstrážmistr Jan Kolář, strážmistr Václav Holý.“

Druhý dokument zněl:

„Mrtvola neznámého muže, asi padesátiletého, střední silnější postavy, černých hustších vlasů, oválného obličeje, oblečeného v tmavý plášť, tmavé večerní šaty, bílou košili, tmavou kravatu, bez pokrývky hlavy… byla ohledána… ve 4 hodiny 15 minut. Ležela v podchodu na Václavském náměstí pod schodištěm jihozápadního vchodu… Podle polohy těla se dalo soudit, že nešlo o nešťastnou náhodu, o uklouznutí na schodech apod., nýbrž o zásah vnější síly. Mrtvý ležel obličejem… v jeho kapsách nebyly nalezeny žádné doklady ani jiné osobní věci, našel se jen jeden patentní klíč a vizitka se zlatou ořízkou a textem: Silvestr Kropáček, iluzionista – komik, Na bělidlech 8, Praha-Nusle. Oba tyto předměty se nacházely v malé vnitřní kapsičce saka, která mohla ve spěchu ujít pozornosti pachatele, jestliže měl úmysl odstranit z kapes oběti osobní doklady a jestliže to – zřejmě už po její smrti – udělal. Na prsteníku pravé ruky měla oběť zlatý prsten se zeleným matným kamenem (bez iniciál a jiného označení).

Při prvním běžném ohledání nebyly na těle mrtvého nalezeny žádné zjevné stopy násilí. Jen na rukávech pláště, na pravém koleně kalhot a na kůži obličeje oděrky, které zřejmě vznikly při dopadu na dlaždice podchodu. Po ofotografování a dalších běžných náležitostech… byla mrtvola převezena na… k pitvě, která určí dobu smrti a její příčinu… MUDr. K. Válek.“

Renčová přemýšlela o poloze mrtvého muže, o jeho prázdných kapsách, o klíči, který byl snad od bytu, a o vizitce kouzelníka. Ta vizitka byl jediný předmět, který mohl přispět k rychlému zjištění totožnosti mrtvého: vizitka, zapomenutá vrahem v kapse jeho oběti anebo vizitka samotného mrtvého. Kdyby se to napsalo do detektivky, mohlo by to připadat jako schválnost nebo příliš šťastná náhoda. Ale Renčová nemyslila na to, že náhoda při zjišťování zločinu hraje dodnes roli, spíš na to, co jí nebylo jasné. Zda teď, když jedou k tomu Kropáčkovi, jedou do bytu mrtvé oběti anebo do bytu živého svědka, a pak myslila i na to, co se zločinem ani nesouviselo: proč si ten kouzelník na vizitce dává přídomek „komik“. Každý kouzelník, či vznešeněji řečeno „iluzionista“, jí ve století měsíčních raket a mimozemských družic připadal komický. Zjistila, že vyšetřovatelé vzadu zhasli lampičky, že skončili čtení, a tak se k nim trochu natočila, vzala od nich spis a řekla;

„Zdá se, že mrtvý byl pachatelem nadzdvižen, prohledán a pak nechán přibližně v původní poloze. A dále, že ten Zezula nemá s případem nic společného. Chvíli předtím, než se v podchodu objevil, vyhodili ho z vinárny Budapest a na místě činu se nachomejtl náhodou. A dále, že mrtvý šel asi z nějakého nočního podniku nebo lepší návštěvy. Ten černý večerní oblek a plášť, co měl na sobě, byl z prvotřídní látky a šitý u Adama. Zatím se nedá vyloučit loupežné přepadení, i když mi podchod na Václavském náměstí nepřipadá k tomu dost vhodný – tam se může co chvíli někdo objevit i v době tak opuštěné, a pak je podezřelé to, že bylo pečlivě odstraněno vše, co by mohlo určit totožnost mrtvého. Lupiči tohle nedělají, ti obvykle shrábnou cenné věci a k přepadení si najdou místo vhodnější.“

Bříza poslouchal dost napjatě, vždyť to byl i jeho první případ vraždy, ale Drozd ledabyle odklepával cigaretu a klidně mlčel. Ale už nezíval. A Renčová řekla:

„Tak se mi zdá, že je důležité, co píše Válek. Že klíč a vizitka byly ve vedlejší kapsičce saka, která mohla pachateli ve spěchu ujít. Mysleme si, že měl pachatel zájem zahladit totožnost oběti. Jestli byl chytrý, musilo mu dojít, že její totožnost stejně objevíme, ale pak tedy usiloval o to, abychom se tím zjišťováním zdrželi. Chtěl mít náskok k zahlazení stop. Mám dojem, že tohle je významný. A tady…“

Renčová vytáhla z kapsy pláště pár kartonků a opět se obrátila dozadu, „a tady se koukněte na snímky.“

„Jsem na toho kouzelníka zvědav,“ řekl Bříza, když si s Drozdem prohlédl snímky mrtvého muže, „jsem na něho zvědav, jestli je živ a není to sám ten mrtvý,“ a Drozd dodal: „Což se dozvíš za chvíli.“

Auto zastavilo v jedné klidné ulici v Nuslích před pětipatrovým činžákem. Na ulici bylo v té době už dost jasno, slunce bylo už půl hodiny nad zamračeným obzorem. Renčová koukla skrz okénko auta na číslo domu a řekla:

„Jsme tu. Na bělidlech 8.“

Činžák byl starý. S okny, ještě sem tam rozsvícenými, vypadal teď zrána jako poloslepé zvíře s mnoha očima. Kromě vchodu měl ještě široká vrata do průjezdu a na nich bylo křídou napsáno: „Cyzým věst zakázán“. Byl to zřejmě vtip.

Už otevřeli dvířka volhy a chtěli vystoupit, když náhle Renčová řekla:

„Poslyšte, tak mi napadá… Tonda má pravdu. Nač bychom tam chodili ve třech. Bříza… by tu mohl zůstat.“ A řekla: „Milane, radši tu zůstaň, my půjdeme sami. Kdoví, kdy se to bude hodit, když tam nepůjdeš.“ A tak Bříza, který se těšil na kouzelníka, chtě nechtě zůstal ve voze. „To je zajímavé,“ řekl Drozd a naschvál zívl. A když vystoupili na chodník, řekl:

„Doufám, že ten Kropáček nebydlí ve třetím nebo čtvrtém patře.“

V tmavé domovní chodbě zjistili, že skutečně nebydlí ve třetím ani ve čtvrtém patře, ale v podkroví.

Stoupali po schodech, bídně osvětlených špinavými žárovkami. Schodiště bylo zatuchlé, byl tu cítit přepálený tuk, kyselé zelí a mydlinky. Svěže v té dusné atmosféře působila jen vůně kávy, která se tu teď zřejmě někde vařila před odchodem do práce. V polovici cesty, ve třetím patře, na chvilku zpomalili krok. Seshora se proti nim řítil nějaký mladík. Prolétl kolem nich jako dělová koule. Zřejmě zaspal a teď letěl do práce jako splašený.

3

Pondělí – 6.35 hodin ráno

Stanuli v podkroví přede dveřmi, na nichž vizitka oznamovala: Silvestr Kropáček. Renčová stiskla zvonek. Jeho ostrý hlas se rozlehl chodbou, ale uvnitř v bytě se nic nehnulo. Teprve po třetím zazvonění zaskřípala za dveřmi postel. Pak se ozvaly pleskavé kroky v trepkách, v zámku zarachotil klíč a úzkou štěrbinou přes zavěšený řetízek zamžourala očka, vsazená hluboko do drobné tváře.

„Co je? Co se děje?“ ozval se rozespalý vysoký hlásek.

„Bezpečnost,“ řekla Renčová, „chceme s vámi mluvit.“

Řetízek zarachotil, dveře se otevřely a na prahu stála postava v noční košili a chvěla se chladem.

„Jste pan Kropáček?“ řekla Renčová a ve chvíli, kdy postava kývla, pochopila iluzionistův přívětek „komik“.

Silvestr Kropáček byl drobný mužíček, na tenkých nožkách hubené tílko a hlavička jako makovička. Pod černými rozcuchanými vlasy, které si zřejmě česal na ježka, bylo nízké čelo a hluboká pichlavá očka. Kropáček byl komický, i když si narychlo přes sebe hodil župan, což učinil vzápětí, když zdvořile řekl:

„Prosím, račte dál.“

Renčová s Drozdem vstoupila do místnosti, v níž na stropě – už v denním světle – hořela žárovka a byl dokonalý nepořádek.

V rohu u okna stála kovová postel, na ní pruhovaná peřina neurčité barvy, na stole, přikrytém zašmudlaným vikslajvantem, stály sklenky, hrnečky od kávy, lžičky, krabička s čajem, pytlík s cukrem, dva kastrůlky s přischlými zbytky jídla, mezi tím noviny a nějaká knížka – bůhví, jak se to tam všechno vešlo a nepřepadlo na zem. Vedle skříně kanapátko s jakýmisi krabičkami, u dveří plynový sporák a na něm staré nádobí a zubní pasta. Na druhé straně bachratá kamna a příborníček. Židle se rozutekly po pokoji, asi tu nikdy neměly své stálé místo, jako ho zřejmě nemělo v bytě kouzelníka nic. Byly na nich šaty, košile, deky, kravaty, ponožky, také jakási čepice a jedna bota a pak skleněné tlačítko na citróny, láhev terpentýnu s nálepkou, mýdlo a pár hrušek.

„Snad tu nemám právě ani uklizeno,“ řekl Kropáček omluvně, nejisté, „ale to jen proto, že jsem po ránu nečekal návštěvu. Stalo se něco?“ zeptal se rychle a vyklízel kanapátko, aby si měli kam sednout… a v té chvíli si Renčová všimla, že tu pořádek byl přece: na jednom zcela určitém místě. Vedle skříně stála vysoká hnědá police a v ní byly pečlivě uloženy kouzelnické rekvizity. Byly to zřejmě kouzelnické rekvizity, neboť k čemu by jinak člověku byly pestrobarevné cylindry, barevné šátky, papírové květiny, hůlky s různým kováním, šavle a meče? „Prosím,“ pobídl Kropáček návštěvu a ukázal na vyklizené kanapátko, „někoho přejeli? Anebo snad nějaká krádež? Snad ne králíci madam Dubary?“ Stoupl si v županu a trepkách doprostřed pokojíku, zamžikal očkama a spustil:

„To bych se musil tak trochu smát, když byste prominuli. Madam Dubary se totiž… že ji někdo okrade… bojí už dvacet let, a ještě se jí to nestalo, ač se to stalo skoro nám všem aspoň jednou v životě. Mně jednou ukradli králíka, ale to bylo dávno, když jsem ještě vystupoval na poutích… nu co, já se za to nestydím, hlavu bych za to dal, že ho ten cikán sněd, k ozdobě si ho jistě nedržel. Taky jsem jednou ztratil boty, to bylo, když jsem jel v noci ve vlaku a zul se a spal, představte si, ráno jsem musil na nádraží v Přerově jít bos do dopravní kanceláře, aby mi něco půjčili na nohy, abych vůbec mohl po ulici do toho svýho hotelu. Ten nepořádek…“ přerušil sám sebe a opakoval, „račte prominout. To víte, když je člověk sám. Obvykle to však tady takhle nevypadá ani po ránu. Uklízeči den mám zítra, v úterý, a to například srovnám všechny tyhle věci ze židlí do skříně, zametu tady, i nádobí umyju, támhle mi teče voda…“ ukázal do rohu k vodovodu, „a vytřu podlahu i pod postelí. Hlavně však utírám zrcadlo, co visí na vnitřku skříně. Někdo se může divit, k čemu já, takový člověk, potřebuju tak velký zrcadlo, jestli to není snad z nějaký marnivosti. Ale kdepak…“ Kropáček v županu a trepkách uprostřed pokojíku se usmál, „to není. Já zrcadlo potřebuju k cvičení. K tréninku, abych se v něm viděl. Kdybyste věděli, kolik hodin denně musím cvičit, abych si udržel kondici, víte, to je něco podobnýho jako u sportovců nebo muzikantů. Když se párkrát vysadí, může být nezdar. Ne že úplný, to zas ne, ale třeba mírný zaškobrtnutí, prostě že to nevyjde tak bezprostředně, ladně. A to nejde. Já mám teď před sebou i mezinárodní kouzelnický festival v Karlových Varech.“ A pak dal ruce do kapes župánku a řekl: „A to si ke všemu musím ještě vařit. Někdy se stravuju i v hospodě…“

Kropáček už zřejmě dávno přemohl ospalost a ukázal se človíčkem nejen komickým, ale i značně řečným. Slova se z jeho úst řinula nezadržitelně jako vodopád, který Renčovou a Drozda překvapil tak, že ho nestačili zadržet, jeho vysoký hlásek šveholil a třepetal se, jako by ho návštěva policie nijak zvlášť nepřekvapila, snad dokonce jako by ji byl čekal, i když ne tak časně ráno – a to Renčovou trochu zarazilo. Ve své dosavadní praxi se setkala s různými projevy svědků, ale s takovýmhle řečněním, tak hbitým a plynulým, ještě nikdy. Odhadovala, zda to řečnění není jen maskou, kterou chce Kropáček něco zastřít. Avšak čím déle ho pozorovala, tím jí bylo zřejmější, že jeho řečnický projev vyvěrá z podstaty jeho nitra. Musil prostě mluvit a mluvit, musil se snad předvést… Avšak Drozd, který seděl na kanapátku vedle Renčové, se už netrpělivě zavrtěl a ve chvíli, kdy kouzelník řekl, že se někdy stravuje i v hospodě, se už nezdržel a přerušil ho.

„Nepřišli jsme kvůli králíkům paní Dubary ani nějakému přejetí, pane Kropáček,“ – řekl – a Renčová nemohla potlačit úsměv – „rádi bychom se vás na něco zeptali. Nebo spíš na někoho.“

„Ó prosím,“ uklonil se Kropáček, snad se takhle klaněl na pódiu a byl ještě komičtější než před chvílí, „jen se ptejte. Ale jen jestli to budu vědět.“

„Tuhle vizitku…“ Renčová vytáhla z kapsy kabátu vizitku… „tu znáte?“

„Ovšem,“ přisvědčil Kropáček a ani ji nevzal do ruky, „to je přece má vizitka. Mám jich tu celou krabičku. Moment,“ řekl a přistoupil k polici, kde jedině byl pořádek, otevřel jednu krabici a ukázal štůsky srovnaných vizitek, které tvořily lesklou plošku od zlatých ořízek, „to jsou ony. Dávám je tu a tam lidem… – nedávám…“ opravil se s úsměvem, „spíš podstrkuji, když dovolíte, tajně, to je takový můj trik, to je zároveň jakási reklama. Smím se zeptat, odkud tuhle vizitku máte? Nevzpomínám si, že bych vám ji byl někdy dával…“

„Nám jste ji nedal,“ řekla Renčová, „nýbrž někomu jinému. Nás by zajímalo, kde své vizitky dáváte a komu.“

„Ale bože, paní inspektorko,“ usmál se Kropáček a opět dal ruce do kapes župánku, stále v trepkách uprostřed pokojíku, „to můžu váš zájem rychle uspokojit. Víte, na ulici v chůzi si to dovolit nemůžu a taky ne v obchodech a obchodních domech. Přitočit se tam k někomu a něco mu někam vsunout… to kdyby mě náhodou někdo viděl, mohl by mě ještě podezřívat. Z ledačehos, například z pokusu o kapesní krádež. To je tak, paní inspektorko, u našeho fochu. Šikovné prsty, které umí něco někomu nepozorovaně dát, dovedou taky… to se lehko domyslí… stejně šikovně něco někomu uzmout. Jenže v našem fochu jsou v tomhle všichni poctiví. Tohle u nás nikdo nedělá. Já dávám vizitky jen v uzavřený společnosti a při představení, to je, jak jsem už řekl, taková reklama.“

„A kde jste, pane Kropáček, dával vizitky v posledních dnech,“ zeptala se Renčová, „například v noci ze včerejška na dnešek.“

„O tom vůbec nemusím přemýšlet,“ pískl Kropáček hbitě, „to vám můžu říci hned a tak přesně, jako že je dnes pondělí. Včera dopoledne jsem jich pár dal v divadélku Sluníčko na dětském představení, víte, to jsou ty nedělní představení pro děti, ale chodí tam s nimi i rodiče, no a večer jsem je dával – v baru Satyr.“

Renčová v té chvíli lehce stiskla rty a v pokoji nastalo na okamžik ticho. To ticho snad nikdo nepostřehl. Kropáček jistě ne, možná, že ani Drozd. To ticho postřehla jen Renčová a snad spíš jen ve vlastním nitru. Neboť bar Satyr se náhle dotkl její mysli jako kamínek, vhozený na hladinu rybníka. Drozd sáhl do kapsy a vyňal cigarety.

„Pane Kropáček,“ zeptal se Drozd a zapálil si, „můžete nám říci, komu všemu jste včera večer a v noci na dnešek v baru Satyr dával do kapsy vizitku?“

Kouzelník trochu sehnul hlavu a poprvé – za celou tu dobu, co tu před nimi stál a hbitě mluvil – řekl pomalu a přemýšlivě:

„Tohle žel bohu přesně neřeknu. Nebo řeknu přesně, ale ne úplně. V baru jsou i cizí hosti, které neznám, vidím poprvé v životě. Asi čtyřem takovým jsem včera vizitku dal, to byli ti, u kterých jsem aspoň chvilku seděl, víte, buď u nich v boxu nebo na židličce u baru. A pak pro legraci jsem ji dal pár známým, kteří to znají, ale nikdy, když to dělám, to nepostřehnou.“

„A kdo byli tito vaši známí…“ zeptala se Renčová.

„To vám řeknu zas úplně bezpečně,“ Kropáček opět promluvil svým hbitým pisklavým hláskem, „byl to číšník Pavel, říká se mu Šavel, tedy obráceně než je to v bibli, protože Šavel uvěřil v boha a změnil se na Pavla, kdežto tenhle naopak…“

„A kdo ještě,“ přerušila ho vlídně Renčová.

„Paní Drobná, šatnářka, ta v baru i uklízí, to jsem se, když jsem si od ní bral z šatny kabát, jen tak málo nahnul přes ten její pult a už měla vizitku pod klopou. Pod klopou, ona totiž nosí v šatně tmavý plášť. Když však uklízí, tak nosí…“

„A kdo ještě,“ řekl Drozd a trochu se s cigaretou v ruce rozhlédl, jakoby po popelníku, a teď se Kropáček usmál a řekl:

„No ještě panu Šenfeldovi, mistru. Houslistovi, smím-li říct. Výborný. Já nevím, jak znáte hudbu, ale on úžasně. On zná kde co. Ovšem hlavně z hudby lehčí, náladový, z tý, co se tak hraje v baru. Ale zahraje vám brilantně i Cikánské melodie Pabla de Sarasate, on říká, že tahle hudba, to je totiž Španělsko, přenáší lidi do jiného světa. Hraje v baru denně, někdy vynechá, ale to předem hlásí, anebo nehraje hned od začátku představení, někdy přijde později a pak zatím hraje jen klavírista. Klavírista mě mrzí. Mrzí mě, že u něho jsem včera neměl žádnou možnost. Seděl u klavíru celou dobu jako zařezaný, ani se nehnul, jen prsty mu lítaly po klávesách, ten je taky dobrý, no a když se v přestávkách zvedal, hned odcházel ven, s nikým ani chvilku nepostál, neposeděl, a tak jsem nemohl. Ale pan Šenfeld… ten hraje pozdějc hostům do ouška, tak obvykle po půlnoci, a když se včera skláněl nad paní Modřanskou a já náhodou byl v té chvíli u toho stolu… tak jak hrál, jsem mu dal vizitku semhle do kapsy…“ Kropáček ukázal na pravou kapsu svého župánku. „Paní Modřanská, ta herečka, tenhle můj trik zná dávno, pan Šenfeld taky, ale mě tak napadlo…“ Kropáček se na chvíli odmlčel a pak řekl uctivým hlasem: „Mě tak napadlo, když byste dovolili… pan Šenfeld si ještě nevybral celou dovolenou, hrál vlastně v baru celé léto a má jet brzy na týden do Vídně. Mě tak napadlo, kdybyste dovolili… jestli by nešlo, aby mi tam sjednal, když tam bude… nějaký pohostinský vystoupení…“

Renčová se usmála, také Drozd se teď musil usmát a přitom mu spadl popel z cigarety na zem. A Renčová řekla:

„A ještě někomu ze známých jste dával v baru vizitku, pane Kropáček, vzpomeňte si,“ a Kropáček si vzpomněl.

„Ovšem,“ pískl, „taky panu Knopovi. Ten se se mnou jednou dokonce vsadil, že když si dá pozor, tak mu tu vizitku do kapsy nestrčím, kdybych se rozkrájel… tak to tenkrát řekl, ale to je už dávno. Sázku tenkrát prohrál a zaplatil žebírko s křenem. Jo a ještě něco…“ Kropáček se usmál, „ještě taky zaplatil banán v čokoládě. Ten on jí. Ale smažený věci ne. On totiž… on totiž, abyste rozuměli…“

Renčová sáhla do kapsy kabátu a podala Kropáčkovi fotografii. Byla to hlava mrtvého muže z podchodu, pořízená na místě činu.

„Nepamatujete se,“ řekla, „že jste dal vizitku i tomuhle muži?“

Kropáček koukl na snímek, vzal jej dokonce do ruky a pak se usmál. Ve chvíli, kdy se usmál, si Renčová i Drozd tajně oddychli. V té chvíli už totiž věděli, že sem nejeli zbytečně. Že jsou na stopě… A Kropáček skutečně vypískl:

„No ovšem, to je přece právě pan Knop, o kterým mluvím. To je přece on. Chodí do Satyru pravidelně a co jsme se s ním někdy zasmáli. Ale má tu nějaký divný výraz…“ řekl Kropáček náhle a lépe pohlédl na snímek, „takový ospalý, unavený…“

„Není unavený ani ospalý,“ řekla Renčová, „je mrtev. Ten snímek byl pořízen před chvíli na jednom místě v Praze, kde jsme ho našli mrtvého.“ Kropáček strnul. Rychle vrátil snímek Renčové a vyhrkl:

„Pan Knop mrtev?“ A když Renčová kývla, vyhrkl:

„Ale jak prosím… co jako já… proč já…“

Renčová se musila chtěj nechtěj usmát. A slova se ujal Drozd.

„My jsme nepřišli proto,“ řekl Drozd, „že vás viníme z toho, že zemřel. My jsme, pane Kropáček, přišli proto, abyste nám řekl o panu Knopovi všechno, co víte. Také to, jak strávil v baru tuto noc. Tak prosím vás, teď hezky pomalu a postupně…“

Silvestr Kropáček se trochu uklidnil, zbavil se ustrnutí a podal Drozdovi popelník. To mačkátko na citróny ze židle. Pak si sedl na židli, na níž ležely košile a ponožky. A pak vsedě na otázky Renčové a Drozda vypověděl:

„Pan Richard Knop, choreograf v důchodu, častý host Satyru, býval na mě po té prohrané sázce s vizitkou hodně opatrný, a tak jsem si vymýšlel různé úskoky, jak mu vizitku dát na nejméně očekávaná a nejtěžší místa. Včera jsem mu ji vsunul do vnitřní kapsičky saka, na tuhle příležitost jsem musil čekal hezkou chvíli, protože to v tom případě chce, aby bylo sako aspoň trochu rozepnutý, seděl jsem s ním a paní Modřanskou u stolu asi patnáct minut. Když jsem už držel tu vizitku nad tou kapsičkou, zjistil jsem, že v kapsičce má něco tvrdého a už jsem chtěl cuknout a vzdát se, ale pak jsem to riskoval a povedlo se to. Měl v kapsičce nějaký klíč. Když jsem to provedl, vzdálil jsem se k jinému stolu, já bohužel nikdy moc dlouho u stolu paní Modřanské nesedím… vzdálil jsem se právě ke dvěma z těch čtyř nových cizích hostí, o kterých jsem mluvil před chvílí.“ Dále Silvestr Kropáček vypověděl:

„Pan Knop chodíval do baru brzy po otevření, po osmé večerní, a čekával tam na paní Modřanskou, herečku z Městského divadla, však ji znáte, hraje i ve filmech, naposled ve filmu Mračna. Paní Modřanská zajde do baru po představení, s panem Knopem a ostatními tam posedí, někdy přivede i někoho z divadla a pak… vždycky po půlnoci… odchází. Odjíždí svým autem na chatu pana Knopa ke Štěchovicům a druhý den dopoledne se tam učí role, odpoledne se vrací autem zase do Prahy, někdy až k večeru a to pak snad rovnou do divadla, jinak snad k panu Knopovi do bytu někam do Holešovic. Dnes v noci to bylo stejné. Paní Modřanská přišla do baru v půl jedenácté a odešla z něho po půlnoci, asi v půl jedné. Pan Knop tam ještě zůstal, on tam zpravidla ještě sedí, když nejede na chatu s paní Modřanskou, až do zavření baru, do třech hodin. Ale prosím vás,“ Kropáček se náhle – ač seděl – na tenkých nožkách v tom svém župánku a trepkách zachvěl, jako by jím proběhl nějaký děs a hned nato vstal ze židle, „a jak to, že jste ho někde v Praze našli… mrtvého? Co to jako znamená? Kriste pane…“ vyhrkl a v té chvíli Renčové a Drozdovi došlo, s čím dosud ani nepočítali: že si totiž Kropáček teprve teď uvědomuje, že Knop mohl být zavražděn. Renčová i Drozd měli dojem, že to tak pochopil už před chvílí…

„Nikdo vás neviní z vraždy,“ řekl Drozd a hleděl na Kropáčka, který byl náhle velice vyděšen, „už jsme vám jednou řekli, že jsme k vám přijeli proto, že v kapse pana Knopa byla nalezena vaše vizitka. Mimochodem je to jediná stopa k zjištění totožnosti mrtvého a my jsme rádi, pane Kropáček, že se vám dnes v noci v tom Satyru ten trik povedl. Nebýt toho, že jste dokázal dát panu Knopovi vizitku na to obtížné místo, možná, že by ji byl u sebe už neměl, protože by ji byl vrah u něho objevil a vzal mu ji. Tak buďte klidný, a povídejte dál. Všechno, co nám řeknete, má cenu.“ Silvestr Kropáček se nakonec uklidnil a vypověděl:

„Po odchodu paní Modřanské z baru Satyr přišel do baru nějaký nový host, to byla snad jedna hodina v noci či půl druhé, seděl s panem Knopem u stolu sám asi půl hodiny. Pak odešel. A s panem Knopem měl nějakou debatu. Snad dost rušnou, chvílemi se zdálo, že se o něco přou nebo o něčem dohadují. Ale rozumět jim nebylo slovo. V baru je šum a hudba, zvlášť v pozdějších hodinách. To by musil člověk sedět přímo vedle nich a ještě dávat moc dobrý pozor, aby pochopil, o čem mluví.“

„Můžete nám toho hosta popsat,“ zeptala se Renčová, „tohohle co seděl s panem Knopem a měl s ním tu rušnější debatu?“

Silvestr Kropáček dal opět hlavu trochu stranou a pak řekl pomalu a nejisté: „Nevšiml jsem si ho moc. Nevím, jak bych ho vylíčil čí popsal. Byl spíš větší, štíhlý, jaké měl vlasy, pleť… takové neutrální, ani světlé ani tmavé, snad hnědé, pleť obyčejnou… jo a takový… větší ruce, a jak byl oblečen… tak normálně, něco tmavšího, košili, kravatu, snad by to spíš věděl někdo z personálu…“

„Mluvil tenhle muž v baru s někým jiným než s panem Knopem,“ zeptal se Drozd, když příliš neuspěli s popisem, a Kropáček kývl.

„Co vím, tak s číšníkem, když ho volal k placení. Víte, s tím Šavlem, on to vlastně není obyčejný číšník, on je vrchní. Jemu se platí. Ten člověk s ním mluvil, když platil.“

„Odcházel společně s panem Knopem?“ zeptala se Renčová a Kropáček zavrtěl hlavou.

„Odcházel dřív, asi ve dvě,“ řekl, „tak, jak jsem to už pověděl.“

„A kdy odcházel pan Knop?“ zeptala se ještě Renčová a Kropáček řekl:

„Pan Knop odcházel, až když se zavíralo. Ve tři.“

„A vy?“ zeptal se Drozd.

Kropáček v župánku a trepkách se náhle usmál. Bylo to zvláštní, že po tom rozrušení a strachu, že je snad podezřelý z vraždy, se tak náhle usmál. Řekl:

„Samozřejmě, pane inspektore, že jsem odešel taky tak. Jinak bych nevěděl, že pan Knop odcházel, až když se zavíralo.“ A nakonec ještě vypověděl: „Pan Knop odešel z baru ve tři, když se zavíralo. Vyšel přede mnou. Když jsem se octnul na ulici, už tam nebyl. Odcházel snad sám. Možná, že šel s nějakým hostem, to nemůžu sloužit, jestli se u šatny nebo na schodech s někým nestřetl, do baru vedou totiž z ulice točité schody. Ale když jsem vyšel já na chodník, už tam nikdo nebyl.“

Renčová a Drozd pomalu vstali z kanapátka a Drozd dokouřil cigaretu a uhasil ji v misce na citróny.

„Vy nekouříte, pane Kropáček?“ zeptal se a Kropáček zavrtěl hlavičkou. Popošli ke dveřím a Kropáček vyhrkl:

„Ale zato piju.“

Renčová a Drozd se otočili a pohlédli na mužíčka na tenkých nožkách s malou hlavičkou, v župánku a trepkách. Upíral na ně svá malá pichlavá očka, hluboko vsazená do drobné tváře, potřásal hlavičkou a Renčová řekla:

„Pijete, pijete, to chcete říci, že jste alkoholik?“

„To prosím ne,“ pískl Kropáček rozhodně, „napiju se jen málo. Obvykle jen víno, červený, to jde na krev. Tak asi litr… možná že o něco míň… týdně.“

„Pobyli jste tam požehnaně dlouho,“ řekl ve volze blonďák Bříza, když konečně Renčová a Drozd sešli před dum a nastoupili do vozu, „my tu zatím už se soudruhem Čeňkem probrali celou televizi v tomhle týdnu. Už jsem myslil, jestli vás snad nezastřelil.“ A pak se zeptal: „Bylo to aspoň zajímavý?“

„Milane,“ řekla Renčová, když se šofér Čeněk rozejel, „ty chodíš dost do kina. Viděl jsi Mračna?“

„Viděl,“ zasmál se Bříza, „hrál tam Sehnal, Voborský, Modřanská, Krátká…“

„Ten Satyr,“ řekl Drozd a Renčová kývla.

„Dám si hned vyhledat příslušné spisy,“ řekla, „mám dojem, že je to už pár let.“

„Co je se Satyrem?“ zeptal se Bříza, „myslíte ten bar?“

„Právě ten,“ řekla Renčová, „kdysi tam byl nějaký malér kvůli drogám. Tenkrát byl vyměněn vedoucí, změnil se tam snad trochu i ostatní personál, celkem se nikomu nic nedokázalo. Aspoň tomu baru…“

„Nebudou pracovat na místě už jednou podezřelém,“ podotkl Drozd a Renčová řekla:

„Kéž by bůh dal. V čem jsou drogy, to nikdy nestojí za nic. Může se sebrat pár narkomanů, ale hlavní viníci obvykle uniknou. Tak,“ řekla, „a teď zjistit adresu Richarda Knopa a hned k němu do bytu. Fotograf, daktyloskop, Vedral, a vy oba snad taky, ne?“ otočila se dozadu k mužům, „už tě, Tondo, ospalost přešla, viď.“

To platilo Drozdovi a ten jen mávl rukou…

4

Pondělí – 9 hodin ráno

Avšak Drozd a Bříza přijeli do bytu mrtvého Richarda Knopa mnohem dřív než jejich představená. Přijeli tam chvilku předtím, než se dostavil Vedral s fotografem a odborníkem v daktyloskopii, a když se tam objevila Renčová, byla už všechna běžná kriminalistická zjišťování skončena. Byt mrtvého Knopa byl vyfotografován – neboť se hned na začátku ukázalo, že to bude nutné – byly sejmuty otisky prstů, mnohé věci aspoň předběžně prohlédnuty a dokonce už byli vyslechnuti i manželé Beránkovi, správcovi, kteří bydlili v přízemí. Neboť byt Richarda Knopa byl ve vile a toho času v ní nebydlil nikdo jiný, než právě Knop a rodina Beránků.

Renčová prošla kovovou brankou u vily v devět hodin ráno. Ocitla se v jakési malé zahrádce s několika záhony neurčité zeleně a jedním zakrslým stromem. Stačilo pár kroků, aby došla k domovním dveřím, přivřeným, ale nezamčeným, a když překročila jejich práh, octla se v hale.

V hale, dost prostorné a tmavé, ji pozdravil Bříza a dva uniformovaní příslušníci VB. A pak z křesílek vstali dva lidé, muž a žena, správcovi Beránkovi. Povstali poslušně, jako by byli zvyklí celý život přijímat rozkazy. V očích paní Beránkové, menší tlustší šedesátileté ženy, se zračila zvědavost a trochu strachu, pan Beránek hleděl pokorně a odevzdaně, jako by čekal, co bude, a byl připraven k službám. Renčová pozdravila, a když jí Bříza ukázal nahoru na schody, které vedly z haly do patra, šla nejdříve tam.

„Zdržela jsem se,“ řekla Břízovi na schodech, „ale stálo to za to. Prohlédla jsem spisy o tom Satyru, řeknu vám to pak. No ale…“ trochu se zarazila, „snad to s tímhle případem nebude mít nic společného.“

Byt Richarda Knopa byl v levé části patra. Nejdřív byla předsíň a tam stál Drozd s cigaretou v ruce a Vedral. „Za jiných okolností bych si tu uvařil aspoň hrnek kafe,“ řekl Drozd, „od rána jsem se nezastavil. Ale je to tu hrozné.“

Kromě předsíně a příslušenství patřila k bytu kuchyňka, velký obývací pokoj a menší ložnice. Všechno bylo zařízeno s vybraným vkusem. Stěny byly vykládány dřevem a tmavými tapetami, na oknech visely světlé záclony, vroubené červenými závěsy, na zemi byly koberce, pod nimiž se leskly vzorně čisté parkety. Ložnice byla snad z celého bytu nejluxusnější. Veliké huňaté předložky ležely před dvěma manželskými postelemi, bílými a růžovými, na stěnách zrcadla a obrazy – akt, kytice, zátiší – u zdi bělorůžové skříně, stolky a křesílka. Ten pokoj připomínal spíše ložnici zhýčkané ženy než ložnici pánskou či manželskou, ale přesto i on svědčil o dobrém vkusu. Tím rušivěji působil nepořádek, který tu byl a nejen zde. Nepořádek byl i v obývacím pokoji, v kuchyni, předsíni, všude. V ložnici byly skříně dokořán otevřeny a v nich se válely šaty, spadlé z ramínek. Prošívané deky na postelích byly shrnuty, polštáře obráceny a rozházeny, prostěradla stažena a matrace odkryty. V obývacím pokoji byly zotvírány zásuvky stolů, na koberci ležely papíry, na židlích a křesílkách se válely různé drobnosti a z knihovny byla vyjmuta část knih. Na pohled bylo zjevné, že to není nepořádek, vzniklý používáním věcí či nedbalostí majitele, jako tomu bylo u kouzelníka Kropáčka, ale chaos, způsobený cizí rukou, která tu ve spěchu něco hledala. Stejné to bylo i v kuchyňce, kam Renčová s Drozdem, Břízou a Vedralem vešla naposled. Z police byly vyházeny piksly s kávou, čajem, solí, cukrem, kořením a zanechány rozházené po stole, lednička byla otevřena a zřejmě prohrabána a dokořán byla i dvířka u trouby elektrického vařiče. „Za těch okolností nebylo možný,“ řekl Drozd a mávl rukou po kuchyni, „abych si uvařil kafe,“ a Bříza, stále usměvavý a svěží u ledničky dodal: „Nebo malcao. To zde pan Knop stejně ani neměl.“

„Pan Knop si špatně nežil, soudíme-li podle bytu,“ řekla Renčová a Bříza dodal: „Na penzistu v invalidním důchodu ne. Byl choreografem Městského divadla. Vila mu však nepatří.“

„Nepatří ani Modřanské,“ přidal se teď Vedral, starý zkušený kriminolog, „Modřanská je tu hlášena přechodně, s Knopem není oddána. Majitelem vily je jakýsi doktor Holý, který žije s rodinou v cizině. Je velvyslaneckým radou někde v Jižní Americe. Přesné informace mají ti Beránkovi dole. Ale ještě jsme, soudružko kapitánko, neskončili s prohlídkou.“

„Povím vám v rychlosti,“ řekla Renčová a hleděla přitom na rozházené piksly na stole, „o tom Satyru. Bude dobře, když se to dozvíte hned teď, prohlídka tohohle bytu by se měla na to trochu zaměřit. Ale já chci stále doufat, že to nebude mít žádné souvislosti.“ A pak tiše řekla:

„Před třemi léty byl v baru Satyr zadržen jakýsi Francouz a jeho holandská družka, turisté, kteří přijeli na týden do Československa. Byli podezřelí, že dovezli morfium a heroin a v baru Satyr při třech návštěvách je předali či odprodali. Při vyšetřování všichni shodně tvrdili, že nešlo o drogy, ale o stříbrnou tašku na cigarety a dvě dózičky na šperky a že se o to podělili dva neznámí lidé, návštěvníci baru. Za deset dní, když už byl Francouz s Holanďankou za hranicemi, jsme našli dívku na nábřeží u Palackého mostu v podnapilém stavu, ale u Skály zjistili, že to není z alkoholu, ale z nějaké drogy. Při výslechu dívka uvedla, že si před týdnem koupila v baru Satyr marihuanu. Od cizince a jeho ženy… popis souhlasil s Francouzem a Holanďankou, vedoucí při tom podle ní nebyl a o ničem nevěděl, ačkoli toho jsme podezřívali nejvíce. Dívka byla pod lékařskou kontrolou a dostala se z toho, dnes je s ní všechno v pořádku. U vedoucího baru se přišlo na nějaké rozkrádání a na základě tohohle byl vyměněn, s ním i šatnářka a jeden číšník. To je vše. A teď,“ řekla Renčová, „se vrátím s Milanem dolů do té haly a sama se trochu pozeptám u Beránkových. Vy tu snad zatím,“ ukázala na Drozda a Vedrala, „pokračujte v prohlídce. V nejhorším tu pak zůstane sám soudruh Vedral a ty, Tondo,“ řekla Drozdovi, „pojedeš s námi dál. Bude třeba jet ještě někam začerstva, ale kam dřív, to si ještě rozmyslíme. V obývacím pokoji je telefon, jak jsem si všimla, kdyby někdo Knopa volal… a ještě něco. Ten klíč, co se našel v jeho kapse…“

„Ten klíč je od bytu. Od těch dveří u schodů,“ řekl Bříza.

Když sestupovala Renčová s Břízou zpátky do haly, dozvěděla se, že Beránkovi jsou dlouholetí domovníci dr. Holého. Žena se věnovala domácnosti, muž byl řezník a pracoval v městské tržnici. Před chvílí byli pozváni nahoru do Knopova bytu, aby se vyjádřili k tomu nepořádku. Shodně tvrdili, že tohle pan Knop udělat nemohl a ani paní Modřanská, a proč také? „Jsou přesvědčeni,“ řekl Bříza tiše své představené, „že tu v noci byl nějaký zloděj. Ale co z bytu ukradl, nemohou říci. Myslí si – podle toho, jak Knopův byt odjakživa znají – že neukradl nic anebo leda nějakou maličkost, o které nevědí…“ Když Renčová s Břízou došla do haly, Beránkovi opět povstali z křesílek jako poslušné děti ve třídě, když vejde pan učitel. Renčová je vybídla, aby si jen zas klidně sedli, dva příslušníci VB, kteří tu hlídkovali, poodstoupili a Renčová dala Beránkovým několik otázek.

„Jak dlouho známe pana Knopa?“ řekl řezník, který na své povolání příliš nevypadal, byl to docela průměrně velký a silný člověk, spíše jemnější než hrubší, „dlouho ho známe. Nastěhoval se sem, když se Holým narodila Irenka, a to je už deset let.“

„Byl už tehdy v důchodu?“ zeptala se Renčová.

„To ještě nebyl,“ řekl řezník, „nemoc na něho přišla až později. To může být tak pět šest let…“

„Když se sem pan Knop před těmi desíti léty nastěhoval, to už byl jeho byt tak zařízen…?“

„Kdepak,“ řekla teď paní Beránková, „to ještě ne. Tak zařízen je asi dva tři roky anebo rok. Zařizoval si ho postupně.“.

„A ta nemoc?“ zeptala se Renčová.

„Něco s játry,“ řekl řezník, „nikdy nepil alkohol anebo jen kapku, a žena mu vařila dietně.“

„A kolik vám za to platil?“ zeptala se Renčová a správcová uctivě řekla:

„Kolik platil… Z důchodu moc nemohl a já ani nechtěla. Byl to takový šarmantní člověk a Holých nám stejně dávali na údržbu, a táta si taky v tržnici vydělá… já mu spíš vařila sobě pro radost a kvůli jeho opuštěnosti.“

„Ale snad tak opuštěný nebyl, když měl paní Modřanskou,“ namítl teď lehce Bříza, ptal se opatrně, aby nenarušil otázky své představené, a pan Beránek řekl:

„Paní Modřanská není jeho žena, nebyli spolu oddáni a je tu teprv dva roky, Dýl se neznají. Já jí tenkrát nesl občanský průkaz na policii, když se tu přihlašovala k dočasnýmu pobytu.“

„Ale znali se dýl,“ přerušila muže paní Beránková, „znali se z divadla a celý léta. Ale tady u nás, u pana Knopa, bydlí paní Modřanská dva roky, tak to musíš říct.“

„A proč se nevzali?“ zeptala se Renčová.

„Jo, to nevím,“ řekla paní Beránková, „ale vím, že pan Knop jednou nadhodil, že jako důchodce si ženu nemůže dovolit. To však neřekl mně, ale paní Holé, když na čas přijeli z Kolumbie. Já si ještě v duchu myslila, copak paní Modřanská sama nemá slušnej příjem, kdyby to tak dali dohromady… Ale já si myslím, že pan Knop byl spíše hrdý, a kdyby se byli vzali, byl by to cítil, jako že ho paní Modřanská vydržuje.“

Renčová si v té chvíli v duchu položila otázku, kdo vlastně ten byt v posledních létech tak luxusně zařídil… ale zeptala se na něco jiného. „Kromě paní Modřanské se pan Knop s nikým nestýkal?“ zeptala se.

„Někdy někdo za ním přišel z divadla,“ odvětil pan Beránek, „sem tam i nějaké děvče, snad baletka, ale my to opravdu nesledovali, byl to jeho soukromý život,“ a Renčová kývla. A přikývla znovu, když se ozvala i paní Beránková. Řekla:

„To bych nedělala, abych hlídala, kdo k němu kdy přišel, k takovýmu milýmu člověku, to byla jeho soukromá věc a jeho právo. Jenže je fakt, že sem dohromady chodil málokdo. Pan Knop byl celou tu dobu, co jsme ho znali, vlastně samotář.“

„Řekl jste, pane Beránek, že pan Knop tu bydlil deset let a s paní Modřanskou tu žil nanejvýš dva roky,“ ozval se znovu Bříza, „měl pan Knop nějakou ženu předtím? Před paní Modřanskou?“ a řezník zavrtěl hlavou.

„Neměl,“ řekl.

„To nemůžem vědět,“ opravila ho žena, „nám se zdá, že neměl, protože sem k němu žádná stálá paní nechodila. Vždycky jen tu a tam někdo z divadla. To my vědět nemůžem, ale myslíme si, že nikoho neměl, tak to musíš říct. Jak říkám, pan Knop byl samotář.“

„A nějací příbuzní?“ zeptala se Renčová.

„Má jen bratra,“ odvětila paní Beránková, „ten ho navštěvoval zřídka. Objevoval se tak třikrát do roka. O velikonocích, o vánocích a 2. září, to měl pan Richard narozeniny. Přicházel za ním se ženou a někdy i se synem.“

„Z toho se dá soudit,“ řekla Renčová, „že jejich vzájemný vztah byl chladný…“ a řezník Beránek zavrtěl hlavou.

„Pokud já vím,“ řekl, „nemohl bych to tak říci. Spíš bych řekl, že se měli dost rádi,“ a paní Beránková přikývla. „Ano, tak,“ kývla, „spíš se měli rádi. Myslím si, že ho bratr – jako pana Richarda – tak trochu i podporoval.“

„A jak se bratr pana Knopa jmenuje a čím je,“ zeptala se Renčová a paní Beránková ochotně řekla:

„Bratr pana Knopa se jmenuje Hanuš Knop a je vedoucím hračkářství na Poříčí. Určitě to hračkářství znáte, je to snad největší hračkářství v Praze. Pan Hanuš Knop má ženu a syna, asi patnáct let, ale ten syn je nevlastní. Pan Hanuš Knop si vzal ženu s děckem. Dávno, moc dávno, ještě předtím, než se k nám jeho bratr nastěhoval. Asi před čtrnácti léty.“

Eva Renčová pohlédla na hodinky, trochu se rozhlédla a pak si v duchu řekla, že přejde k jádru věci.

„Vy jste jistě už zde vypověděli ledacos z toho, nač se vás teď zeptám,“ řekla Beránkovým, „ale nebude na škodu, když to povíte znovu. Měli jste klíče od bytu pana Knopa?“

„Měli jsme klíče,“ kývl pan Beránek ochotně, „pan Knop si to výslovně přál. Říkal, co kdyby je někdy zapomněl doma nebo ztratil a pak by se byl nedostal domů. Ale odevzdali jsme je policii, hned jak sem přijeli a řekli nám tu hrůzu. Tam těm dvěma pánům, co jsou nahoře,“ řekl a ukázal na strop.

„Paní Beránková panu Knopovi někdy uklízela,“ řekl Bříza, „tak asi jednou týdně, říkáte…“ a paní Beránková kývla:

„Jednou týdně, vždycky v pátek, důkladně, aby to měl na sobotu a neděli čisté. Ale pan Knop si uklízel i sám a někdy uklízela i paní Modřanská, vždycky si potrpěli na pořádek.“

„Povězte ještě jednou,“ vrátila se Renčová k jádru věci, „kdy jste pana Knopa viděli naposled. Vaše svědectví nám může velmi pomoci…“ a oba manželé ochotně kývli.

„Já viděla pana Knopa,“ řekla paní Beránková, „včera kolem osmý večer, když odsud odcházel. Řekla jsem tady pánovi,“ ukázala na Břízu, „že to vím dost přesně. Protože když odcházel, právě v televizi začínala hra. A hra v televizi začíná v osm.“

„A já viděl pana Knopa včera ráno,“ řekl pan Beránek, „šel asi do trafiky, protože nesl noviny. Byl jen tak nalehko a hned se vracel. Mluvili jsme spolu pár slov.“

„Naše trafika má totiž v neděli ráno otevřeno,“ řekla paní Beránková a pak dodala s pohledem k muži: „Jenže to paní nezajímá. Paní chce vědět, kdy někdo z nás viděl pana Knopa naposled. A to bylo včera, v neděli večer kolem tý osmý. Pan Knop odcházel.“ A dřív než se stačila Renčová zeptat, paní Beránková dodala:

„Do divadla nešel, to by byl odcházel dřív, protože divadlo hraje od půl osmé. Šel určitě do toho baru, kam vždycky asi v tuhle dobu chodil.“

„Když se pan Knop vracel z toho baru… to jste neviděla?“ zeptala se Renčová a paní Beránková po krátkém mlčení se náhle dala do pláče. Náhle se dala do pláče jako člověk, který se celou dlouhou dobu přemáhá, zapírá, ale pak náhle přijde chvíle, kdy už nemůže dál a povolí svým citům. Renčová na ni hleděla s uspokojením. Čekala na tuto chvíli. Dosud si v duchu říkala, že jsou Beránkovi vlastně dost klidní na to, co se stalo s nájemníkem z jejich vily, kterého znali deset let, vařili mu a zřejmě ho měli rádi, a teď se konečně paní Beránková rozplakala. Zřejmě ji dojala poslední otázka. Vylovila kapesník z kapsy a přerývaně řekla:

„Pana Knopa jsem už přijít neviděla. To když v těch osm odcházel, bylo naposled, co jsem ho viděla.“ A pan Beránek svěsil hlavu a mlčky hleděl do země.

„Paní Beránková,“ řekl teď opět Bříza, „říkala jste však, že jste měla dojem, že se pan Knop vrátil v noci domů. Řekněte nám to ještě jednou…“ a paní Beránková si trochu utřela oči a přerývaně řekla:

„To je tak. Já sice nespím tvrdě, ale když se pan

Knop vrací v noci domů, nikdy mě to neprobudí. Tentokrát mě to však vzbudilo. Slyšela jsem, že se nahoře v bytě otevřely dveře a někdo tam chodí a bylo mi to divný. Divný, že pan Knop přišel v noci domů. Jak jsme už tady řekli pánovi…“ správcová ukázala na Břízu, „pan Knop včera ráno, když se vracel z tý trafiky s novinama, řekl tátovi, pane Beránek, dnes večer až skončí paní divadlo, pojedu s ní do Hradištka.“

„Ano, to mi řekl,“ potvrdil pan Beránek. „Pan Knop jel někdy s paní Modřanskou po divadle do Hradiska na chatu. Ale obyčejně tam jezdila jen paní Modřanská a pan Knop tam jel třeba až druhý den ráno autobusem. Paní Modřanská se pak druhý den k večeru sama vracívala do Prahy, buď sem nebo rovnou do divadla. Ale včera tam měl jet pan Knop s ní a zatím nejel, ale vrátil se v noci domů.“

„Vrátil se v noci domů,“ zaštkala paní Beránková k muži, „to právě říkat nemůžeš. To je právě asi to, co není pravda a na co se tady paní ptá. Já myslila,“ otočila se k Renčové, „že když jsem slyšela v noci ty kroky nahoře, že si pan Knop něco doma zapomněl a vrátil se pro to anebo že si to rozmyslil a že na chatu v noci s paní Modřanskou nejel. Ale jak se ukázalo, to pan Knop nebyl, ale cizí člověk. Lupič, kterej to tam nahoře rozházel a něco tam hledal…“ A paní Beránková znovu zaštkala, ani mluvit dál nemohla.

„Co hledal, nevíte a ani nevíte, že bylo něco odcizeno?“ zeptala se Renčová a paní Beránková zavrtěla hlavou.

„Snad si, paní Beránková, vzpomenete,“ řekl teď opět Bříza, „kolik bylo hodin, když jste slyšela, že se nahoře otevřely dveře… a jak dlouho jste odtamtud slyšela kroky… kolik bylo hodin, když to tam přestalo.“ A tu paní Beránková potřásla hlavou, sklopila zoufalý zrak a slova se opět ujal její muž.

„Já ty kroky sám osobně neslyšel, ani otvírání dveří, já spal,“ řekl, „ale žena říká, že tam ty kroky chodily sem a tam a že pak zase usnula.“ A paní Beránková pozdvihla zrak ze země a řekla:

„Tak to je pravda. Kolik bylo hodin, když jsem se vzbudila, nevím, vím jenom, že byla ještě tma. Snad tři nebo čtyři hodiny. A jak dlouho tam ten člověk chodil, taky nevím. Vím jen, že chodil a že jsem pak zas usnula.“

„A neuvědomila jste si v noci, když jste to slyšela, že je to možná lupič?“ zeptala se Renčová a paní Beránková zavrtěla hlavou. •

„Myslila jsem opravdu,“ řekla, „že je to pan Knop, že se pro něco vrátil anebo na chatu prostě nejel, byla jsem klidná. A taky proto, že nikdo neměl od bytu klíč než on a my. To teprve až teď dopoledne, když…“

„Paní Modřanská tu včera odpoledne nebo večer byla?“ zeptala se Renčová.

„Nebyla,“ zavrtěl hlavou řezník. „Ani odpoledne, ani k večeru.“

„Nestálo tu její auto a my ji neviděli,“ potvrdila paní Beránková, „proto si myslíme, že tu v neděli vůbec nebyla. Myslíme si to, ale je to asi pravda.“

V té chvíli byl výslech Beránků přerušen. Na schodech haly se objevil Vedral a naznačil Renčové, aby se obtěžovala znovu nahoru.

Když Renčová došla po dřevěných schodech do patra a vešla do obývacího pokoje, ukázal Vedral na jednu přihrádku knihovny, z níž byly teď vyjmuty všechny knihy. Na jejím pozadí byl obnažen trezor. Menší zelený trezorek, takový sejf, vestavěný do zdi.

„Tady ve stole jsme našli nějaké klíče,“ řekl Drozd, „ale žádný se k sejfu nehodí. Už jsem volal pro zámečníka,“ ukázal na telefon.

„A ten trezor jste objevili vy?“ zeptala se Renčová a Drozd a Vedral kývli.

„Zdá se to napohled jasné,“ usmál se Vedral, „noční návštěvník tu mohl hledat právě tenhle sejf. A teď je otázka, kterou může zodpovědět jen podrobný průzkum, zda…“ ano, i Renčové to bylo jasné. Zda noční návštěvník sejf za knihami objevil, otevřel ho a po případě vybral, našel-li tam, co hledal, anebo zda ho nenašel a tudíž ani neotevřel a pak jeho vnitřek sliboval zajímavé věci. Jestliže ho našel, otevřel a vybral, pak ho opět pečlivě zamaskoval knihami, ač jinak si nedělal hlavu s úklidem věcí, které tu rozházel.

„Koupelnu, spíž jste prohlédli?“ zeptala se Renčová a Vedral kývl.

„Prohledali a nic zvláštního nenašli. V koupelně na hřebenu pár vlasů, světlých, asi Modřanské, a různé drobnosti. Láhev koňaku, asi pro hosty, dvě bonboniéry, asi dárky z divadla, samé běžné věci… tadyhle v knihovně ještě nějaká fotografická alba.“

Alba ležela na stole, byla tři, a Renčová si na chvilku sedla na židli a otevřela je. Chvíli si je prohlížela a pak zvedla hlavu a snad chtěla něco podotknout, ale viděla Drozda a Vedrala, jak prohlížejí dveře do ložnice, a mlčela. „Nikdo cizí nevolal?“ řekla místo toho a Vedral a Drozd ve dveřích zavrtěli hlavou.

Když se vrátila zpět do haly, Bříza se bavil s Beránkovými o tržnici.

„Táta,“ říkala paní Beránková – byla už zas dost klidná – „přinesl občas z tržnice maso, nosí ho odtamtud vždycky, panu Knopovi jsem dělávala obvykle jen vařený. Smažené věci nejedl vůbec, to kvůli těm játrům a alkohol opravdu skoro nepil, co víme. Ostatně na to moc není ani paní Modřanská.“

„Víte, že měl pan Knop nahoře v bytě sejf?“ zeptala se Renčová.

„Sejf?“ řekla paní Beránková a zavrtěla hlavou a řezník řekl: „Myslíte trezor?“ a když Renčová přikývla, rovněž zavrtěl hlavou.

„Když jste, paní Beránková, nahoře uklízela… uklízela jste i knihovnu?“

„Luxovala jsem hřbety knih a tam, kde je zasklená, jsem čistila sklo denaturovaným lihem.“

„Knihy z knihovny jste nikdy nevyjímala?“

„Ty jsem nikdy nevyjímala,“ odvětila paní Beránková. A snad chtěla ještě něco říci a také pan Beránek, když jejich výslech byl opět přerušen, tentokrát člověkem, který přišel zvenčí. Vstoupil do haly s aktovkou a sundal baret. Byl to zámečník.

„Nahoru,“ ukázala mu Renčová a pak se s Břízou pomalu – za tu chvíli už potřetí – dala za ním po schodech do horního bytu. Připadala si jako závodnice. A v hale opět zůstali manželé Beránkovi v křesílkách a opodál dva příslušníci VB.

5

Pondělí – 10 hodin dopoledne

Když Eva Renčová s Drozdem opouštěla vilu mrtvého Richarda Knopa, už věděla, co záhadný trezor v knihovně obsahuje, věděla to aspoň zpola… Když zámečník otevřel kovová dvířka trezoru, objevil se prostor jako klícka a v něm ležely čtyři vkladní knížky, z nichž každá zněla na 20 tisíc korun, celkem tedy 80 tisíc, Čtyři knížky na jméno Milada Modřanská… dále tam byla otevřená obálka, velká a z dobrého bílého papíru s ručně psanou závětí Richarda Knopa, datovanou před rokem a opatřenou dodatkem, že druhý ručně psaný exemplář je uložen na notářství Obvodního soudu v Praze 7, závěť, kterou Knop odkázal Modřanské veškerý svůj movitý i nemovitý majetek včetně bytového zařízení, chaty, a dále… Co obsahoval trezor dále, musila zjistit odborná expertíza stejně jako musila prozkoumat zámek a otisky prstů, ale Renčová z toho byla smutná, sotva to zahlédla. V trezoru byly nějaké stopy, stopy po něčem bílém, práškovitém, na pohled sotva znatelné, stopy, o nichž se nikdo z přítomných nemohl přesně vyjádřit ani čichem… jen ten mladý Bříza s čirýma modrýma očima a širokým úsměvem vtipně podotkl: „Proč by byl Knop schovával do trezoru cukr nebo sůl?“… a Renčová si znovu připomněla bar Satyr a vzdychla. Když pak s Drozdem seděla ve volze, neubránila se, aby si neulevila několika slovy. „Bojím se,“ řekla Drozdovi, „že tu přece jen nějaká souvislost s drogou bude. Už tam mě napadlo…“ a myslila Knopův byt a Beránkovy, „proč Knop tak často a pravidelně navštěvoval ten bar, když alkohol nepil… proč málokdy v noci jel s Modřanskou na chatu a přijížděl tam až ráno či dopoledne autobusem, ač mohl s Modřanskou autem, proč…“ ale pak mávla rukou, jako by zaháněla můry, a řekla: „Až tohle skončíme, dáme si, Tondo, někde kafe. Teď bych se nerada zpozdila.“ A Drozd taky mávl rukou a s povzdechem koukl na hodinky. Bylo za tři minuty deset.

Bylo přesně deset, když vstoupili do hračkářství na Poříčí, v němž byl vedoucím Hanuš Knop, bratr zavražděného Richarda Knopa.

Byl to velký obchod. Kromě regálů u stěn stály vitríny ještě i uprostřed místnosti a v těch vitrínách a regálech byly panenky, paňáci, medvědi, opice, kočky, psíci… loutky, divadélka, vlaky, autíčka, stavebnice, počítadla, všelijaké hry a pálky na ping-pong… dětem to tu mohlo připadat úžasné. Za pultem stály tři prodavačky a obsluhovaly asi deset lidí. Mladé hezké dívky v bílých pláštích a kupodivu všechny černovlasé. Jen u pokladny seděla starší paní s vlasy barvy neurčité, v pěkném silonovém svetříku a s červenými korály. U jedné vitríny ve středu krámu stál muž v bílém plášti. Mohlo mu být tak přes čtyřicet. Měl černé, hustší, trochu prošedlé vlasy, jemnou pleť, jakou mívají lékaři, herci nebo pracovníci v kosmetice, a nenápadné brýle. Hovořil s jakousi mladší paní.

„Pušky, tanky, kulomety, revolvery… to víte, to my moc nechceme zavádět,“ říkal jí, „dětem zbraně do rukou nepatří, i když jsou to jen hračky. V pozdějším věku sice stejně existuje předvojenská výchova, ale to jednak až v pozdějším věku a jednak tu neděláme my, ale Svazarm.“

Renčová tušila, že pán bude Hanuš Knop, a tak když skončil rozhovor se smějící se zákaznicí, rovnou k němu přistoupila.

„Prosím,“ usmál se muž, „jsem vedoucí.“

„Bezpečnost,“ řekla Renčová, „buďte tak laskav a pojďte někam stranou…“ Hanuš Knop se zarazil, uklonil se a vedl Renčovou a Drozda zadními dveřmi kamsi za obchod. Tam byla malá kancelář, v níž seděla u počítacího stroje černovlasá dívka.

„Slečno Vlasto,“ řekl vedoucí dívce, „buďte tak hodná a jděte vypomoci do krámu. Mám tu nějaké jednání.“

Dívka se poslušně zvedla, pohlédla na Renčovou, ještě více na Drozda a s jakýmsi papírem v ruce opustila kancelář.

„Prosím, přijměte místa,“ řekl Hanuš Knop a ukázal na židle, „slečna Vlasta je naše účetní. Co se prosím stalo?“ Byl stále dost zaražen.

„Váš bratr Richard Knop…“ řekla Renčová a usedla na židli.

„Co je s bratrem?“ vyhrkl hračkář. „Byl nalezen mrtev na ulici.“

„Kriste pane,“ vydechl Hanuš Knop. Chvíli stál nehnuté a pak skoro bázlivě řekl: „Srdce.“

„Pan bratr stonal se srdcem?“ zeptala se po chvíli Renčová, aniž dala najevo údiv.

„Nikdy,“ zavrtěl Hanuš Knop rozhodně hlavou, sejmul si brýle a dlaní si přetřel oči, „nikdy! Co živ byl, nestonal se srdcem. Měl jen něco s játry, ale co vím, ani to nebylo vážné. Tvrdil, že drží dietu a to že ho vyléčilo. V posledních dnech však cítil bolest u srdce, slabost, tlak, snad i závrať, a tak se na mne obrátil kvůli jednomu lékaři. Pane bože,“ Hanuš Knop si pomalu sedl na židli a Renčová si všimla, jako by na jeho jemném obličeji naskočily nepatrné vrásky, „že by to bylo tak vážné a náhlé, mi ani ve snu nenapadlo.“ Přetřel si znovu oči, nasadil brýle a pak s pohledem k zemi rozpačitě řekl:

„Děkuji, že mi to říkáte. Ale já jsem snad tomu opravdu nemohl zabránit. Neměl jsem nejmenší ponětí, že to může být tak rychlé. Kdybych to byl tušil, snad bych se byl pokusil o něco rychlejšího, snad o to, že bych byl sám volal doktora Lesníka, kde se to, prosím vás, bratrovi stalo?“

„Pane Knop,“ řekla vlídně Renčová, „my dobře nerozumíme výčitkám, které si děláte. Ono je to s vaším panem bratrem trochu jiné. Ono to zřejmě srdce nebylo.“

Hanuš Knop se znovu zarazil a nechápavě vzhlédl.

„Váš bratr,“ řekla Renčová, „byl dnes časně ráno nalezen mrtev v podchodu na Václavském náměstí. Byl… zavražděn.“

Hanuš Knop, ač v té chvíli seděl, se zapotácel.

„Zavražděn?“ vyhrkl, „zavražděn? Můj bratr zavražděn?“

Nechali ho půl minuty v klidu. A ta půlminuta stačila, aby se nejen vzpamatoval, ale úplně změnil. Náhle se jeho jemná tvář jakoby napnula, jeho oči se uklidnily a co pak řekl, Renčovou a Drozda ohromilo.

„Promiňte,“ řekl dost pevným hlasem, „možná že jsem vaše slova dobře nepochopil. Ale jestli rozumím správně… to je vyloučeno. Říkáte dnes časně ráno?“ A když Renčová a Drozd kývli, Hanuš Knop řekl:

„To je tedy opravdu vyloučeno. To musí být omyl. To nemůže být můj bratr, ale někdo jiný. Vždyť jsem s ním před chvilkou mluvil!“

Eva Renčová a Drozd na sebe pohlédli a v kanceláři nastalo ticho. A Hanuš Knop se teď už úplně uklidnil. Jeho tvář byla opět hladká, jasná, jeho oči klidné, přesvědčivé, hleděl na Renčovou a Drozda sice dost napjatě, ale byla v tom spíše zvědavost než obava, a protože zatím Renčová i Drozd stále mlčeli, opakoval: „To není Richard. To je omyl.“

„Mluvil jste s ním osobně?“ zeptal se konečně Drozd.

„Telefonicky,“ řekl hračkář, „ale to je úplně jedno. To je tak, jako bych s ním mluvil tváří v tvář. Přece znám jeho hlas, jeho mluvu… a o čem jsme mluvili, to přece nikdo nemohl vědět, aby ho napodobil a proč by to vlastně dělal? Proč by to dělal?“

„Počkejte, pane Knop,“ řekla Renčová, „hleďte si vzpomenout, v kolik hodin jste s ním mluvil…“

„Jestli před hodinkou, je to moc.“ Knop se teď dokonce trochu usmál a ten úsměv mu byl asi trapný, v takové chvíli, omluvil se za něj a řekl: „Zavolám Vlastu, ta to třeba odhadne líp, byla tady u toho. Z tohohle telefonu jsem mluvil…“ ukázal na telefon na stole, „Vlasta právě psala výkaz, když zvonil, vzala telefon a předala mi ho a když jsem mluvil, neťukala, aby mě nerušila. Zavolám ji.“ Hanuš Knop vstal, ale Renčová ho zarazila.

„Není třeba,“ řekla, „minuta teď nerozhoduje. Znamená to, že on volal vás a nikoli vy jeho?“

„Ano,“ kývl Knop a opět si sedl, „on volal mě.“

„A proč vás volal, pane Knop, co chtěl? O čem jste mluvili?“ zeptala se Renčová.

„Volal kvůli doktoru Lesníkovi, to je právě ten srdcař, o němž jsem se zmínil, můj dobrý známý. Jednou dávno jsem se o něm bratrovi zmínil, nevím už v jaké souvislosti, rozhodně to nebylo v souvislosti s žádnou mou nemocí, ani já nikdy nestonal se srdcem, a on si teď na to vzpomněl a volal mě, jak se ten lékař jmenuje a kde dělá, jestli by ho mohl vyhledat. Že má řadu dní potíže, ale dnes že se mu dost přitížilo, že ani včera nejel na chatu, kam se chystal, že je právě v kavárně Slávii, tak jsem mu všechno pověděl. Doktor Lesník je ve fakultní nemocnici na klinice profesora…“

„Říkal vám, proč má ty potíže, proč se mu přitížilo?“ zeptal se Drozd a Hanuš Knop poněkud zaváhal. Octnul se náhle v nějakých rozpacích.

Renčová sáhla do kapsy svého světlého pláště teprve teď, ač to stejně dobře mohla udělat už před chvílí, a podala hračkáři snímek mrtvého Richarda Knopa.

„Je tohle přece váš bratr?“ zeptala se.

„To je můj bratr,“ Knop se znovu zarazil nad snímkem, „tohle ovšem můj bratr je.“ A když vracel Renčové snímek, byl už opět dost rozrušen. „Ale to vůbec nechápu,“ opakoval znovu a Renčová a Drozd viděli, že je náhle zas úplně zmaten a neví si rady, co by řekl.

Po krátké přestávce Renčová řekla:

„Pane Knop, aby to bylo naprosto jisté, budete se musit obtěžovat kvůli identifikaci do ústavu pro soudní pitvu. Bude to ještě teď dopoledne, pošleme pro vás auto. Měl byste nějaké vysvětlení pro to, že vám někdo volal jménem vašeho bratra, když už byl mrtev? Nemáte tušení, co by v tom bylo? Každý váš údaj nám může pomoci.“

Hanuš Knop se poněkud uklidnil. Dovolil se, může-li kouřit, a nabídl Renčové a Drozdovi cigaretu. Renčová si nevzala – nekouřila – Drozd přijal a sám hračkáři zapálil. Hračkář posunul k jeho ruce popelník a řekl:

„Nemám nejmenší tušení. Pořád se mi to zdá tak fantastické, že tomu ani nemohu věřit. Richard bydlil v Holešovicích, u doktora Holého, v ulici…“

„To všechno souhlasí, pane Knop,“ kývla Renčová, „bohužel to váš bratr asi bude. Zeptali bychom se, když dovolíte, na pár věcí. Byl to váš bratr, znal jste jeho soukromý život, víte, kde byl v noci ze včerejška na dnešek?“.

„Nevím to jistě, ale mohu se to domýšlet,“ řekl Hanuš Knop. „Jestli nebyl doma, byl buď v divadle na představení… anebo v tom baru. Je tu ještě i možnost, že byl na chatě. Když mě volal, neříkal, kde byl, ale…“

„O jaký bar by šlo…“ zeptal Se Drozd a Knop řekl: „O bar Satyr. Chodil tam často, myslím, že dokonce pravidelně, chodil tam s herečkou Miladou Modřanskou. Paní Modřanská…“ řekl zastřeným hlasem a jeho jemná tvář se trochu stáhla, „asi ji znáte, je členkou Městského divadla. Žili spolu řadu let.“

„Kolik asi?“ zeptal se Drozd.

„Snad dva nebo tři, možná že i něco déle,“ řekl Hanuš Knop, „já ji viděl asi dvakrát či třikrát v jeho bytě. Mám za to, že u něho bydlila, ale svůj vlastní byt má snad někde v Nuslích.“

Dávali Knopovi otázky a Knop, už trochu klidnější, hleděl na ně odpovídat přesně. Vypověděl:

„Navštěvoval jsem bratra asi dvakrát, třikrát do roka v jeho bytě. Před vánoci, velikonocemi a na jeho narozeniny, ty byly nedávno, druhého září. To jsem byl u něho naposled, se ženou a synem. Druhého září pozdě odpoledne. Paní Modřanská byla přítomna. Vypili jsme kapku vína, napil se i on, ale spíš jen tak symbolicky, paní Modřanská si udělala vinný střik, říkala, že má večer představení a jede tam autem, tehdy si bratr na srdce ještě nestěžoval. Ukázal nám karafiáty ve váze, které dostal od Beránků, tu rodinu vždycky velmi chválil, mluvil o nich jako o nezištných obětavých lidech, což je dnes dost vzácné… Zval nás na chatu, někdy na sobotu či neděli, dokud je ještě hezké počasí, na chatě jsem byl za celá ta léta asi dvakrát se ženou a chlapcem a asi jednou sám, má ji tady u Štěchovic, v Hradištku. Dlouho jsme se u něho nezdrželi.“ Dále Hanuš Knop řekl: •

„Co vím, asi před dvěma roky udělal bratr poslední vůli a řekl mi to, bylo to v telefonu. Já se tomu smál a říkal jsem mu, prosím tě, co bys umíral, on se smál taky, ale podotkl, že člověk nikdy neví a že chce mít tyhle věci čisté. Všechno odkázal paní Modřanské. Byt, chatu, snad i nějakou vkladní knížku, jak jsem vyrozuměl, a asi před dvěma léty, možná že o něco dřív, koupil paní Modřanské auto. Mívali jsme se ženou dojem, že ho paní Modřanská dost…“ Hanuš Knop se trochu zarazil, jako by hledal vhodná slova a pak trochu omluvně a s nechutí řekl: „…že ho dost vyčerpávala.“

„Myslíte,“ upřesnil Drozd, „využívala…“ a Hanuš Knop nejisté kývl.

„Pan bratr byl tedy dost majetný,“ nadhodila Renčová a Hanuš Knop opět rozpačitě kývl…

„Nebylo tedy třeba, abyste ho nějak podporoval… i když byl v důchodu,“ řekla Renčová a Hanuš Knop pochopil a zavrtěl hlavou.

„Nebylo to třeba a také jsem ho nijak nepodporoval. I když byl v důchodu, nebyl na tom špatně. Před sedmi léty dědil, já ostatně též, po matčině sestře Hráškové z Brna, dědická daň byla velká, ale přece něco přišlo, a pak měl k důchodu sem tam nějaký vedlejší honorář, bratr byl totiž choreograf v Městském divadle a oni se na něho obraceli, i když byl v důchodu, ale abych se vrátil k té závěti. Tehdy mi řekl, že všechno odkazuje paní Modřanské a jestli se snad nezlobím, že Modřanská je jako jeho žena, že nemá právě na růžích ustláno, že je mladší než my a tak nás stejně přežije, my že nic nepotřebujeme… neřekl jsem tehdy na to ani slovo, tohle se mě naprosto nedotklo, na bratrův majetek jsem nikdy nemyslil, dokonce ani v souvislosti s naším synem, a mé ženě to bylo také zcela jedno, paní Modřanské jsem to přál, i když jsem ji nikdy v příliš velké lásce neměl a ona mě asi také ne.“

Pak se Renčová a Drozd vrátili k baru Satyr. „Kropáček, Kropáček,“ řekl Hanuš Knop, „snad o tom jsem někdy slyšel. Bratr se o něm zmínil. Že chodil do Satyru nevím, ale možné to je. Patřil zřejmě k bratrově společnosti. Jinak neznám odtamtud nikoho. V tom baru jsem v životě nebyl a mezi bratrovy přátele jsem nikdy nepřišel. Já ani moje žena. O bratrově soukromém životě vím málo, ale myslím, že ani není co vědět. Bratr byl spíš samotář, i když měl tu svou společnost a chodil do toho baru, člověk může někam chodit a mít pár přátel, a přesto může být v podstatě samotářem, ostatně měl k tomu už sklon od dětství. Jestli měl nepřátele, nevím, snad ano, každý člověk má nějakého nepřítele, ale že by to mohl být člověk, který by ho zabíjel… pane bože, co v tom mohlo být?“

„To právě chceme zjistit, pane Knop,“ řekla Renčová, „a kdo nám v tom může pomoci, jste právě vy. Dovolte mi ještě jednu otázku…“ řekla a vrátila se k tomu, co už tu jednou bylo naznačeno, ale nedořečeno… „zmínil jste se, že se panu bratrovi v posledních dnech přitížilo se srdcem. Máte snad pro to nějaké vysvětlení… pan bratr se v posledních dnech nějak znepokojil, zlobil se, rozčilil…“ řekla opatrně a viděla, že hračkář opět jaksi zaváhal. Měla dojem, že je mu ta otázka trapná. Pár vteřin seděl mlčky, pak si zas sundal brýle, ale hned si je opět nasadil a pokrčil rameny.

„To je těžko říci,“ odvětil nejisté.

„Pane Knop,“ ujal se slova Drozd, „měl byste nám v zájmu věci říci všechno. Nemá cenu něco zapírat, když nám to může pomoci, jde o vašeho bratra, o jeho smrt, to není maličkost, a my bychom měli vědět všechno. Prosím vás, jestli něco máte…“

„Když si nejsem jist,“ řekl Knop, „srdeční obtíž může být z ledačehos, třeba z nějaké starosti, o které nevím, nemohu přísahat, že je to ono… no prostě, bratr mi nevolal jen dnes, což je tedy nepochopitelné… bratr mi volal také předevčírem, myslím, že to bylo v sobotu… řekl, že je trochu nesvůj… že měl s Miladou nějaké nedorozumění… po mnoha létech snad poprvé, či já nevím… asi v tom smyslu,“ a hračkář zmlkl a bylo znát, že už dál nechce mluvit.

„Čeho se to nedorozumění týkalo,“ zeptala se Renčová a Knop teď dost rozhodně zavrtěl hlavou.

„Opravdu nevím,“ řekl, „opravdu ne. Naznačil jen, že měl nějaké nedorozumění a že se trochu zlobil, že mu pak nebylo dobře. To je všechno, co vím, víc vám bohužel říci nemohu, snad jestli paní Modřanská…“ pokrčil v rozpacích rameny a zmlkl. A Renčová se pak ještě vrátila k tomu telefonu.

„Pane Knop,“ řekla, „neměl jste dojem, když jste mluvil před chvílí s bratrem, že je to hlas z nějakého magnetofonového pásku?“

„To je vyloučeno z jednoho důvodu,“ zavrtěl Hanuš Knop rozhodně hlavou, „ten hlas mi odpovídal na otázky. Je sice pravda, že jsme kromě o doktoru Lesníkovi nemluvili o ničem mimořádném, nýbrž jen o dost všedních věcech a že jsme mluvili jen pár minut, nicméně přece jen přesně reagoval na má slova stejně jako já na jeho, to přece snad nejde předem namluvit.“

„Je možné,“ řekl Drozd, „že jste si třeba vsugeroval, že vám přesně odpovídal na otázky anebo jste prostě nepostřehl nějakou divnou pauzu v jeho řeči…“ ale Hanuš Knop opět zavrtěl hlavou. „Pochybuji o tom,“ řekl.

„A že by hlas vašeho pana bratra někdo napodobil…“ nadhodila Renčová a Hanuš Knop po chvilce ticha i tentokrát zavrtěl hlavou. Sice už ne tak rozhodně jako před chvílí, nicméně přece. „Nezdá se mi to,“ řekl, „vždyť to bych snad, proboha, poznal. Co mám teď dělat,“ zeptal se pak, „mám zařídit pohřeb? Nebo ho zařídí paní Modřanská? Mám to hlásit na pohřebním ústavě? Já tomu stále nemohu věřit.“

Renčová a Drozd se zvedli asi za půl hodiny, když se předtím ještě hračkáře zeptali, zda nezná či někde neviděl v přítomnosti bratra nějakého vyššího štíhlého muže s většíma rukama… hračkář nevěděl, nevzpomněl si, neznal. Podali mu ruce a Renčová ještě podotkla:

„Kdybyste si na něco dodatečně vzpomněl, co by mohlo mít pro nás cenu, zavolejte. Každý údaj, který by mohl trochu objasnit poslední dny života vašeho bratra nebo jeho soukromý život, má pro nás význam. Zde máte telefonní číslo,…“ A ještě dodala:

„Za chvíli pro vás přijede to auto a někdo z nás vás doveze do toho ústavu kvůli identifikaci. Dovezou vás zase zpátky nebo kam si budete přát. Dost jsme vás zdrželi.“

Hanuš Knop vyvedl Renčovou a Drozda druhým východem, který ústil do domovní chodby. Když odešli, vběhl do obchodu, zavolal na účetní Vlastu a přistoupil k pokladně. Pokladní, Vlasta a prodavačky za pultem si všimly, že je velmi rozrušen. „Co se stalo?“ řekla pokladní a Hanuš Knop jim sdělil tu tragickou zprávu.

„Tak snad teď hlavně klid, pane vedoucí,“ řekla Vlasta, když Hanuš Knop seděl opět v kanceláři, „já vám teď uvařím kávu.“

„A kdybyste byla tak hodná a zavolala domů,“ požádal Knop.

Vlasta dala na vařič vodu, přichystala hrnek a kávu a volala do bytu svého šéfa.

„Je obsazeno,“ prohlásila, „zavolám za chvilku.“

„Zavražděn!“ potřásl Knop hlavou, „kdyby mi byli řekli, že dostal infarkt, kdyby mi byli řekli nevímco… ale zavražděn! A k tomu tohle šílenství s tím telefonem, přece jste sama ten telefon brala, přece jsem si to nevycucal z prstu. Přece jsem se nezbláznil, abych si myslil, že volá Ríša, zatímco by nevolal, že mluvím s ním, zatímco by to byl někdo jiný, kdo by ho tak napodobil? Přece jsem neztratil rozum.“

Vlasta znovu volala do bytu svého šéfa, ale opět bylo obsazeno. Dala kávu do hrnku a nalila na ni vařící vodu. A znovu volala do bytu Knopově ženě a telefon opět nešel. „Mám dojem, pane vedoucí, že máte doma poruchu,“ podotkla pak, „nemůžu se vůbec dovolat.“

Když pil Knop kávu, volala znovu a pak ještě jednou. „Tak a teď je váš telefon úplně hluchý, je to porucha,“ oznámila.

„Tak to tedy nechte,“ povzdychl Knop a řekl si, zda by neměl zavolat na poruchy. A Vlasta si sedla k počítacímu stroji a řekla:

„Až to v tom ústavě zjistíte, ať vás zavezou domů.

Jeďte domů a odpočiňte si. Nemohu vám v něčem pomoci?“

Hanuš Knop na ni vděčně pohlédl a mlčel. Pil kávu, kouřil a čekal na auto, které ho mělo zavést do ústavu pro soudní pitvu.

6

Pondělí – 11.30 hodin

Hanuš Knop ještě pil kávu, kouřil a čekal v kanceláři svého hračkářství na auto, které ho mělo zavést na prosekturu, když volha s Evou Renčovou, Antonínem Drozdem a Milanem Břízou se tiše hnala po silnici na levém břehu Vltavy, projela Davlí a mířila ke Štěchovicům. Renčová zamyšleně pozorovala řeku v paprscích zářijového slunce, které jako by chtělo vynahradit deštivé léto, příjemně hřálo a lákalo výletníky. V sobotu a v neděli se stále ještě usazovali na protějším břehu, ale z podrostů a lesíků tam už netrčely špičky stanů a v řece se už nikdo nekoupal. Dnes bylo pondělí – pondělí k polednímu, a tak lidé byli v práci a protější břeh byl pustý a prázdný.

„S tím telefonem je to divný,“ vytrhl Drozd Renčovou ze zamyšlení, „jak si to vykládáš?“

„Myslím, že na vysvětlení je ještě čas,“ odvětila Renčová, „každé vysvětlení toho telefonu by nás teď spíš zmátlo než aby pomohlo, zatím na to zapomeňme. Já teď myslím na něco jiného.“

Ve Štěchovicích zahnula volha nalevo na most a za ním stoupala úzkou silničkou, na níž se klikatila zatáčka za zatáčkou. Šofér Čeněk to zvládal levou rukou. Patřil mezi nejzkušenější řidiče Bezpečnosti a to, že dnes od rána jezdil s Renčovou, byl pro něho vlastně odpočinek. Používali ho zpravidla pro situace mnohem vypjatější a rušnější, kdy bylo třeba bezpečně dojet na místo a přitom rozhodovala každá minuta. Při vyšetřování svědků v Knopově případě hrál sice čas také svou roli – bylo vhodné vyslechnout lidi z Knopova okolí ještě dřív, než se dozvědí o nehodě odjinud – ale rozhodně nešlo o minuty jako při automobilových honičkách, v nichž Čeněk vynikal. V jedné zatáčce za mostem Renčová řekla: „Jsem zvědava, zda Modřanská už o té vraždě ví. Telefon do chaty nemá, to jsem zjistila, ale mohli ji volat někam, kde telefon je, třeba do nějaké tamní hospody.“

„Myslíš ten Kropáček?“ zeptal se Bříza a Renčová kývla.

„Buď ten, ten človíček asi těžko umí mlčet, anebo třeba i ti Beránkovi, po našem odchodu. Je možné, že až tam přijedem, bude Modřanská o vraždě vědět. Nicméně je i tak její výslech důležitý.“ Volha se blížila k prvním domkům Hradištka, když se v autě ozval krátkovlnný vysílač. Po úvodním hlášení sděloval Renčové a vyšetřovatelům údaje, získané po jejich odjezdu z Prahy.

„Za prvé,“ hlásil vysílač, „Hanuš Knop na prosektuře identifikoval svého mrtvého bratra. Jde skutečně o Richarda Knopa, narozeného… bytem… Za druhé pitva prokázala, že jde skutečné o vraždu a to úderem karate do krčních obratlů. Pachatel karate ovládal a smrt nastala okamžitě. Za třetí: sejf v bytě oběti obsahoval kromě vkladních knížek a závěti stopy po droze khai, velmi nebezpečném derivátu heroinu. Sejf byl předtím násilně otevřen a pak byl opět zavřen, aniž se příliš poškodil zámek.“

„A je to tady,“ vydechla Renčová, když vysílač skončil. „Přece jen drogy.“

„Blahopřeji,“ řekl Drozd a mínil to upřímně.

„Byla bych radši, kdybych se byla nestrefila,“ řekla Renčová. „Budeme musit přizvat odborníka a zapojit mezinárodní ústřednu. Jak holt to vypadá,“ povzdychla, „už to pomalu začíná i u nás. To budou mít na ministerstvu radost.“

„A co to karate,“ podotkl Bříza, „to je snad první případ u nás vůbec.“

„První zrovna ne,“ řekl Drozd, „ale rozhodně jich od konce války moc nebylo. Snad dva a co vím, byla v tom vždycky špionáž. Tohle je první případ, který se týká nás.“

Vjížděli do Hradištka a Čeněk řekl: „Tak kam to bude…“

Drozd kromě toho, že byl kuřák a výtečný kuchař, byl i dobrý turista, který znal v Povltaví každý kámen, a tak řekl:

„Jeď k hospodě Na Pervidle!“

Zastavili u hospody, vystoupili a Drozd je vedl do výčepu. Bylo poledne, čas obědů, a mohlo se předpokládat, že hospoda bude plná. Nicméně našli stolek, k němuž si přidali jednu židli, Drozd objednal u pultu piva pro sebe a Břízu a kávy pro Renčovou a Čeňka, a pak si s chutí zapálil cigaretu.

Od vedlejšího stolu k nim doléhala vzrušená debata. Sedělo tam několik dělníků z blízké tiskárny a rozebírali události včerejší ligové neděle.

„Nic mi neříkej, Pepo,“ ozýval se odtamtud sytý bas, „schytali jste to a na to nemůžeš ani mňouknout.“

„Ale až vy pojedete s lazarama do Trnavy, chci vidět, jak vám zbydou voči pro pláč,“ popíchl Pepa.

„Ho ho, voči pro pláč,“ ozval se hlas od nálevního pultu, za nímž stál oválný hostinský a na zdi za ním jako svatozář visely vlajky fotbalových klubů, mezi nimiž se vyjímala vlajka Sparty – na Pervidle se odjakživa přálo Sparťanům a milovník Slávie tam prý mohl lehko dojít úhony, přinejmenším té, která zazněla z úst hostinského:

„Pepo, jestli chceš, aby ti v tomhle podniku ještě někdy někdo nalil, tak těch řečí nech.“

Renčová se bezděky usmála, také Čeněk a Bříza, jen Drozd byl k tomu nevšímavý. Ale zásahem hostinského se ovzduší v lokále uklidnilo. Pepa buď nechtěl bojovat proti přesile nebo si uvědomil, že žízeň, kterou cítil, není úměrná boji za barvy klubu, prostě přestal a vzdal se za sklenici nazlátlého piva, které mu hostinský – ke své cti – okamžitě donesl.

Když hostinský donesl nápoje ke stolu Renčové, Drozd se ho zeptal:

„Kudy se dostaneme k chatě pana Knopa?“

„Furt tady doleva nahoru,“ ukázal hostinský masitou rukou za okno, „na rozcestí ulice doprava. Ale pan Knop tam dnes není. To by byl přišel na oběd.“

„On k vám chodí na obědy?“ zeptala se Renčová.

„Když je tady, tak jo,“ řekl hostinský, „když je tady v poledne.“

„A paní Modřanská?“ zeptal se Bříza a jeho modré bezelstné oči spočinuly na masité tváři hostinského. A hostinský teď jaksi shlédl dolů na tváře všech čtyř a najednou řekl:

„A proč se vlastně ptáte? Nebýt té dámy,“ ukazoval na Renčovou, „řek bych, že se ptáte skoro jako policie.“

„To jsme,“ usmál se Drozd a ukázal hostinskému průkaz a hostinský lapl po dechu a zavrtěl hlavou.

„Tak pardon,“ řekl, „a copak. Nevloupal se někdo ke Knopovi? To snad není možný, to bych vo tom už věděl. Je poledne.“

„Doufáme, že to nebude tak vážné,“ řekla Renčová neurčitě, „snad tam bude paní Modřanská. Nevolali ji z Prahy?“

„Nikdo ji nevolal,“ řekl hostinský, „byla sice tady, ale pro kofoly. A chatu lehko najdete. Vincek jim tam dnes opravuje střechu.“ A ještě se smíchem dodal: „Až uvidíte za tím rozcestím chatu a na její střeše takovýho zajíce, tak to je vona. Ledaže by právě slezl a obědval.“

Hospodský se stáhl za pult a v rozpacích začal leštit jeho desku a pípy, které se leskly tak, že to v žádném případě nepotřebovaly. Zřejmě to byl navzdor své tloušťce a výhrůžkám proti Slávii mírumilovný člověk. A ač ve výčepu bylo hlučno a přicházeli stále noví lidé, kteří tudy procházeli do zadní místnosti na oběd, přece dělníci u sousedního stolu postřehli, že tihle čtyři jsou ©d Bezpečnosti a trochu umlkli, jak to obvykle bývá v lokálech, když vejde policie.

Renčová pobídla své muže, aby si pospíšili s pitím, a Drozd pak u pultu zaplatil útratu. Vyšli z hospody do slunného poledne a Renčová řekla:

„Dá se tedy předpokládat, že paní Modřanská ještě o ničem neví.“ A když už zas seděli v autě a Čeněk se rozejel ulicí vlevo nahoru, podotkla:

„O karate a droze nic. O tom sejfu… to uvidíme. Sejf nechte na mně. Ty, Milane, chodíš do kina a tak můžeš mluvit o umění.“

Knopova chata byl jednopatrový srub se zahrádkou, za nímž stoupal do mírného návrší lesní porost. Za porostem byl větší lesík a zřejmě už žádná chata. Do srubu se vcházelo zasklenou verandou. V pravé části přízemí byla pootevřená garáž, v níž stál šedý volkswagen. A na střeše se činil nějaký mladík, zřejmě ten Vincek. Takže to byla skutečně Knopova chata.

„Vlastně už chata paní Modřanské,“ podotkl Bříza, když vystupovali z volhy.

Renčová znala Miladu Modřanskou jen z televizní obrazovky. Bříza – a koneckonců tak trochu i Drozd – ji znali lépe, i z filmů, Bříza například i z toho posledního, který se nazýval „Mračna“. Když jim Modřanská přišla otevřít do zasklené verandy, se zájmem a zvědavostí si ji Renčová prohlédla. Teď ji měla před sebou bez líčidla a reflektorů, bez kostýmů a předepsaných vět, v její pravé lidské podobě. Okolo hlavy jí zářila záplava slámově světlých vlasů, které volně padaly k ramenům. Pleť obličeje nesla lehké stopy stálého líčení a odličování, lehký tah tužek zdůrazňoval obočí, řasy nepatrně mandlovitých očí a jemné vykrojení rtů.

U očních koutků se usazovaly mírné vějířky vrásek. Měla na sobě letní plátěné šaty s modrotiskem, velkými průramky a zapínáním vpředu po celé délce. Dělalo ji to štíhlejší a zdůrazňovalo vláčné linie boků. Na svůj věk měla postavu obdivuhodně mladou a z celého jejího zevnějšku vyzařovala čistota, svěžest a zvláštní přitažlivé kouzlo. Byla něžná jako pohlazení po sametu a něčím, co se dalo sotva zachytit – mateřská. Pod těmito vlastnostmi se mohl skrývat žár milenky, plné příslibů. Mnozí muži ji zbožňovali na dálku i zblízka, ale vždycky dost beznadějně. Obdivným pohledům se Modřanská bránila očima, v nichž se chvěl stín jakési zdrženlivosti a snad i kapky smutku, jenž se možná tajil v hloubce jejího nitra. Tak se jevila lidem, s nimiž přicházela do styku, a tak se projevila i teď, například Renčové, která ji osobně a zblízka viděla poprvé a zatím jen chvilku, na prahu dveří. Drozdovi se teď u dveří jevila mnohem jednodušeji: prostě jako nádherná žena.

Nejpůsobivější byl však její hlas. Jemný, melodický, kultivovaný hereckou praxí – zněl jako hra na neznámý nástroj, který si podmaňuje od prvních tónů, ať se na něj hraje vznešená symfonie či obyčejná píseň. Měl nepřeberný rejstřík polotónů, něco sliboval a zároveň jemně odmítal, jeho melodie byla decentně vemlouvavá. Posluchač si snad ani neuvědomoval, jak je jím vtahován do vnitřních prostor její bytosti, a když hlas ztichl, zůstávalo ve vzduchu cosi nedořečeného. Avšak to zjistila Renčová a vyšetřovatelé až za chvíli. Teď, na prahu dveří, se Modřanská jen překvapeně zeptala:

„Přejete si?“

„Rádi bychom s vámi pohovořili, paní Modřanská,“ odpověděla Renčová, „jsme Veřejná bezpečnost.“

Herečka se zarazila, očima zatékala z jednoho na druhého a řekla:

„Bezpečnost?“

S pohledem ke střeše, na níž se už dávno přestal

Vincek lopotit a se zájmem shlížel dolů, řekla Renčová: „Snad bychom měli jít dovnitř.“

„Ano, pojďte dál,“ pokynula herečka, „musíte mi prominout. Nečekala jsem návštěvu, studuji novou roli a tak jsem trochu v jiném světě. Neumím se z něho hned vymanit.“

„O prominutí bychom měli požádat my,“ řekla Renčová, to už procházeli zasklenou verandou, „ale věřte, naše návštěva je nutná.“ Pak zmlkla pod tázavým pohledem. V hlavě jí vířilo, jak vyslovit to, kvůli čemu přišli. Pocítila smutek jako vždy, když se setkala s nutností říkat lidem kruté pravdy života. Smrt je vždycky krutá a ta, s níž se setkává pracovník bezpečnosti, je ještě krutější, protože je nepřirozená a náhlá. Jedním okamžikem přerve předivo života a současně rozvíjí klubko, v němž jsou v nepřehledné směsici zamotány lidské vášně, lásky, nenávisti, ctižádosti, závisti, komplexy, ukřivdění, ambice a prohrané zápasy… to klubko rozvíjet často bolí. Policista se někdy u některých postižených ocitá v rozporu mezi povinností a chápavým soucitem. Renčová dosud měla případy, v nichž nešlo o život a smrt, její delikventi měli zpravidla ještě možnost vrátit se k normálnímu životu a ti, kteří byli v jejích případech postiženými, nebyli postiženi beznadějně. Ale i tak se ten rozpor mezi povinností a soucitem, pokud se vyskytl, nepozorovaně vkládal v jemných vrstvách do jejího nitra. Teď měla dojem, že tento případ přidá vrstvu obzvlášť těžkou a hořkou.

Místnost, do níž vstoupili, byla útulná a prozářená sluncem. Otevřeným oknem do ní pronikal svěží pozdně zářijový vzduch, vonící lesem. Záclony se v tom vzduchu lehce vzdouvaly a klesaly. Zařízení mělo budit dojem biblické prostoty. U stěny dubová skříň a dvě válendy a vedle nich stará malovaná truhlice, na níž ležela jakási šedá, zpola otevřená krabice. Pak tam byl ještě dubový stůl s vyřezávanými židlemi a kostelní klekátko. Na stěnách malované talíře a obrazy, ryté ve dřevu. Na poličkách stálo pár dřevěných sošek a cínové nádobí. Dojem prostoty umocňovaly bílé stěny, natřené vápnem. Prostě to byla jizba, jakou si s menším či větším vkusem s oblibou zařizují lidé, chtějící z městského ruchu do klidu venkova.

„Tak to je ta bývalá Knopova chata,“ pomyslil si nejmladší Bříza a připomněl si Knopův pražský byt. A měl matný dojem, že něco podobného napadlo i Renčovou a Drozda.

Usedli k dubovému stolu a Renčová bezděčně koukla na válendu, na níž hřbetem vzhůru ležela otevřená kniha. Byla to zřejmě ta nová divadelní hra, kterou herečka studovala, a Renčová si na dálku přečetla její název. Zněl otřesně: „Dnes všechno skončí.“ Všimla si, že i Drozd a Bříza si přečetli ten název a teď zas ona měla dojem, že všichni pomyslili na totéž. Byli vážní a Renčová si chystala slova, jak nejvhodněji začít. Ale ticho přerušila Milada Modřanská.

„Uvařím kávu,“ řekla.

„Ne, děkujeme,“ odvětila Renčová, „teď jsme se právě stavěli na Pervidle. Mají tam dojem, že se sem k vám na chatu někdo vloupal. Při tom je můžete nechat, paní Modřanská.“

„A proč jste tedy, prosím, přijeli?“ řekla Modřanská a v jejím pohledu i hlasu se obrazila úzkost, „nemějte mi za zlé, jsem zvyklá na různé, i nepředvídané návštěvy, ale Bezpečnost u nás ještě nikdy nebyla…“

„Byli bychom rádi, kdybyste toho byla ušetřena,“ odvětila Renčová, „ale jak jsme už řekli, je to bohužel nutné.“ A když viděla na hereččině tváři další zneklidnění, rychle pokračovala: „Nejste, paní Modřanská, znepokojena, že dosud sem za vámi nepřijel váš…“ v duchu rychle hledala správný výraz a pak řekla: „váš druh? Pan Knop?“

„Zatím jsem nebyla,“ odvětila Modřanská, „stává se, že přijíždí jindy, než si ujednáme, zvlášť když studuji novou úlohu a on mě nechce rušit. Včera po divadle jsme sem měli rovněž odjet společně, ale rozmyslil si to v poslední chvíli a řekl, že musí zůstat doma. Možná, že sem zajede k večeru a v tom případě bych se s ním vrátila do Prahy. Jinak tu zůstanu do pozítří, protože dnes ani zítra nemám představení. Ale…“ a s pohledem na tváře vyšetřovatelů a Renčové řekla: „Ale teď jsem vskutku zneklidněna, když se takto ptáte. Stalo se mu snad něco?“

Renčová cítila, že každý další průtah by jen zvyšoval napětí v této jizbě a že bude nejlepší, říci v jedné větě celou holou, byť tvrdou pravdu. Řekla:

„Paní Modřanská, přijměte to statečně. Nic se na tom už nedá měnit, takový je bohužel život. Pan Knop byl dnes časně ráno v Praze zavražděn.“

Hrůza, vtěsnaná do jednoho okamžiku, dopadla jako dutý úder na dubovou desku stolu.

„Za-vraž-děn?“ zašeptala Modřanská a její oči byly rozšířeny, jako by hleděla na přízrak, „zavražděn? To snad… nemíníte vážně…“ a pak, jako by se vzepjala, vykřikla: „ne, ne ne…“ a rukama zatápala po okraji stolu. Pak se jí ty ruce roztřásly a sesula se k zemi.

Drozd ji s pomocí Břízy nadzdvihl a odnesl na válendu. V té chvíli to už nebyla osobnost, oslňující diváky, ale skoro uzlíček masa, ubohá zhroucená žena.

„Paní Modřanská, vzpamatujte se,“ Renčová k ní přistoupila a vzala ji za ruku, a Modřanská tu ruku v polovičních mrákotách uchopila, jako se chytá tonoucí stébla, a přimkla se k ní tváří. „Ale proč? Proč?“ vyrazila pak a další slova přerušil výbuch pláče.

Dlouho nebyla Milada Modřanská schopna odpovídat na otázky a Renčová a Drozd se jí také na nic neptali.

Bříza vyhledal kuchyňku, vzal tam sněhobílý ručník, namočil jej do vody a do sklenky nalil minerálku, která tam stála vedle kofol v otevřené láhvi, a donesl to herečce do jizby. Trochu se vzpamatovala. Sedla si na válendu, ruku položila na truhlici, k té šedé pootevřené krabici, ale výraz hrůzy z její tváře nezmizel.

První otázky, které jí Renčová dala, se týkaly hlavně toho, kdy pana Knopa viděla naposled. Modřanská svou výpovědí potvrdila do slova a do písmene vše, co nezávisle na ní říkal časně ráno Silvestr Kropáček v Nuslích. Její výpověď souhlasila i s tím, co řekli dopoledne Beránkovi. Když se později v pražské kanceláři Evy Renčové poblíž fíkusu a růžově kvetoucího kaktusu dělal záznam této výpovědi, stálo v něm zhruba podle smyslu toto:

„Milada Modřanská vypověděla, že včera večer – v neděli dne… přišla do baru Satyr jak obvykle po skončení svého představení v Městském divadle, kde hrála ve hře „Modrý koš fialek“. Bylo to asi v půl jedenácté. Přijela tam svým vozem. Poseděla tam, jako obvykle, s panem Richardem Knopem, snědla šunku, vypila džus, nepila alkohol, ani pan Knop. U jejich stolu byl asi deset minut přítomen Silvestr Kropáček, eskamotér. Kolem půlnoci ke stolu přistoupil i barový houslista Jaromír Šenfeld a za doprovodu klavíru hrál jí – pí Modřanské „do ouška“ Harlekýnovy milióny, které má ráda. Modřanské je známo, že se kdysi vsadil Kropáček s Knopem, že mu vsune do kapsy vizitku a že Knop tenkrát sázku prohrál. Naprosto nepozorovala, že v noci v baru Kropáček svůj žert opakoval. Odcházela z baru asi v půl jedné – jela autem na chatu do Hradištka. Původně měl jet Knop na chatu s ní, ale rozmyslil si to už předtím, než přišla po divadle do baru – proč si náhle cestu rozmyslil, neví. Modřanská přijela na chatu do Hradištka asi v půl druhé v noci, možná že o něco dřív. Muže, který podle Kropáčkovy výpovědi seděl v baru s jejím druhem po jejím odchodu a vedl s ním rušnější debatu, Modřanská nezná. Je však možné, že jde o jakéhosi pana Vlka, který byl – pokud si nepřesně pamatuje – větší, štíhlejší, snad měl vlasy hnědé, o velikosti rukou se však vyjádřit nemůže. S tímto mužem se v minulých létech asi dvakrát střetla u Knopa v jeho bytě v Holešovicích, ale nikdy s ním kromě pár zdvořilostních slov nemluvila, byl vždycky na odchodu. Když byla sama v bytě, nikdy tam za Knopem nepřišel a bar Satyr nenavštěvoval. Zcela jistě nepatřil k okruhu jejich společných přátel. Pokud si vzpomíná, Knop jí řekl, když se s Vlkem potkala v jeho bytě, že je to jeden jeho dávný známý, který hrával v jakési estrádní skupině. Modřanská na něho zapomněla a matně se jí vybavil až teď, pod vlivem otázky.“

Na otázku, kdo patřil k přátelům Richarda Knopa, odpověděla:

„Těch lidí bylo málo, Ríša byl samotář. Byli to lidé, s nimiž se téměř denně stýkal v Satyru – jeho zaměstnanci, pan Kropáček, pak se občas stýkal s někým z divadla, s bývalými spolupracovníky z baletu. Se svým bratrem Hanušem a jeho rodinou se vídal jednou, dvakrát do roka, když ho jeho bratr navštívil, zpravidla o svátcích a asi dvakrát v minulých létech na chatě. Stýkal se ještě s Beránkovými, které měl rád.“

„Víte o tom, že měl pan Knop v obývacím pokoji za knihovnou sejf?“ zeptala se v jednu chvíli Renčová, zřejmě měla přece jen za nutné se toho dotknout a Modřanská kývla.

„Vím o tom,“ kývla, „Richard si ho tam dal zbudovat ještě dřív… než jsem k němu přišla.“

„Měla jste od sejfu klíče?“

„Neměla,“ řekla Modřanská sklesle, „Ríša mi je dával, ale já je nechtěla, protože jsem věděla, co v něm je, a bylo mi to trapné. Byly v něm vkladní knížky na mé jméno.“

„A co ještě?“ nadhodil Drozd velmi opatrně, když už jeho představená dala otázku o sejfu, a Modřanská odvětila:

„Snad i nějaký šperk.“

„V sejfu jsme našli závěť pana Knopa,“ řekla Renčová a přitom hleděla vlídně na Modřanskou. Herečka neprojevila údiv, jen smutně kývla a mlčela. A Renčová dodala: „Pan Knop vám odkázal veškerý majetek.“

Modřanská sklopila zrak a mlčela. Renčové a vyšetřovatelům se zdálo, že je jí ta poznámka v souvislosti s Knopovou smrtí trapná, rozhodně však poznali, že herečka o závěti ví. A pak se Renčová otázala, zda se smí zeptat na něco důvěrného. „Nepokládejte to za indiskreci,“ řekla, „pochopte, paní Modřanská, že se na to zeptat musíme v zájmu věci. Není to kvůli vám, ale kvůli panu Knopovi. Vy jste se s panem Knopem nevzali…“

„Ríša tvrdil,“ kývla Modřanská, „že pro mne jako herečku je lepší, když nejsme oddáni.“

„To chápu,“ řekla Renčová, „ale nechtěl se snad pan Knop ženit proto, aby to nevypadalo, promiňte, paní Modřanská, ten výraz, že ho hmotně zabezpečujete! Víte, že jako invalidní důchodce…“

„Že si ho vydržuji,“ kývla Modřanská sklesle a rukou se opět dotkla krabičky na truhle, „to snad ne. Vždyť by to byl nesmysl. Ríša přece mou gáži nepotřeboval. Byl by býval živ i bez ní. Vždyť měl majetek,“ řekla Modřanská skoro vyčítavě, „tahle chata je například také jeho… sami víte, že udělal závěť, kterou mi odkazuje majetek.“

Co herečka řekla, bylo naprosto logické, ale rozcházelo se to s výpovědí Beránků, kteří spatřovali v Knopovi spíše chudáka, kterého Modřanská živí a on to nechce přiznat. Naproti tomu výpověď Modřanské nebyla v rozporu s poznámkou Hanuše Knopa, že Modřanská z bratra tyla. Tyto vztahy nebyly jasné, a Renčová se jich teď nechtěla dotýkat. Nicméně na jednu věc se přece jen zeptala. Šlo o věc, na kterou se dopoledne ptala Hanuše Knopa.

„Pan Knop byl tedy zámožný,“ řekla opatrně, „jeho majetek je dost značný. Když však byl v posledních létech v invalidním důchodu…“

„Ano,“ přerušila jemně herečka Renčovou, „asi tuším, na co se ptáte. Ríša ještě externě pracoval. Dělal choreografii k řadě her, i pro naše divadlo, občas působil i v televizi a ve filmu, ale hlavně před několika léty dědil po své tetě z Brna, nikdy jsem se samozřejmě na podrobnosti neptala, ale mám dojem, že to bylo dost, byla v tom i nějaká vilka, kterou s bratrem prodali a o peníze se rozdělili, takže…“ a Renčová kývla a převedla řeč na něco jiného. Na nemoc pana Knopa. Když se později v její kanceláři udělal záznam této výpovědi, stálo v něm toto:

„Modřanská sdělila, že Richard Knop prodělal asi před šesti léty těžkou žloutenku. Velmi přísnou dietu držel skoro dva roky. Později se obnovily jeho potíže s játry, opět držel dietu a na základě lékařských nálezů byl dán nakonec do invalidního důchodu. Dietu dodržoval stále, alkohol v podstatě nepil a byl pod stálým lékařským dozorem.“

„Paní Modřanská,“ zeptal se v souvislosti s játry Drozd, „je vám známo, že pan Knop trpěl v posledních dnech srdečními potížemi?“ Herečka udiveně vzhlédla a zavrtěla hlavou.

„Nic takového neříkal,“ udiveně odvětila.

„Myslíte, že by to byl mohl před vámi zatajit? Aby vás nepolekal?“ zeptala se Renčová, a Modřanská pohlédla k zemi a pokrčila rameny. „Vy máte nějaké podezření, že neměl zdravé srdce?“ zeptala se sklesle a Drozd řekl:

„Neměl pan Knop v posledních dnech nějakou starost, nepřišlo něco, co by ho bylo nějak rozčililo, nepotkala ho nějaká nepříjemnost…“

„Nedošlo, paní Modřanská, mezi vámi…“ navázala Renčová, „k nějakému nedorozumění, k nějaké neshodě, k nějaké kontroverzi… odpusťte, že kladem takovou otázku, a věřte, že ji nedáváme rádi, ale jde opět o věc, vás se to již netýká a nedotkne se vás ani vaše odpověď. Ostatně v manželství… k neshodám dochází, to je přece zákonité, nebyla byste první ani poslední, tak nám to, prosím vás, promiňte.“ A Modřanská se smutně a chápavě usmála a řekla:

„Rozumím vám a ráda vám vše povím. Nikdy jsme neměli s Ríšou nedorozumění, nikdy nedocházelo k roztržkám. Jestli však myslíte… asi před týdnem jsme se domlouvali, zda pojedeme letos b vánocích na hory…“ hereččin hlas se zachvěl a její zrak přelétl stín smutku, „to však nebyla žádná rozepře, byla to jen docela normální výměna názorů, já chtěla jen na pár dní do Vysokých Tater, Ríša říkal, že by byl radši doma… tohle tedy snad nemyslíte…“

„Pan Knop se přitom rozčílil?“ řekla znovu Renčová a herečka rozhodně zavrtěla hlavou.

„Ne, vůbec ne,“ řekla, „to přece nebyl žádný konflikt. Ani bych se byla o tom nezmínila… rozhodně se tím Ríša nijak nemohl rozrušit, rozčilit, to je zhola nemožné…“

„Paní Modřanská,“ přerušila herečku Renčová, „mluvili jste s někým o této vaší výměně názorů…“ a Modřanská nejisté zavrtěla hlavou. „Já o tom nemluvila s nikým,“ řekla, „a jestli Ríša… nezdá se mi to pravděpodobné, proč by o tom mluvil? Nestálo to za řeč… no prosím,“ náhle se trochu opravila, „možná, že se o tom zmínil svému bratrovi, to by snad bylo možné, mluvil s ním snad v posledních dnech v telefonu, ale stejně pochybuji,“ a pak těžce vzdychla, jakoby únavou a Renčová pohlédla na Drozda a Břízu, který dosud nepromluvil, jen seděl a rozhlížel se jizbou, a vstala ze židle.

„Budu musit hned do Prahy,“ vzdychla Modřanská a vstala z válendy, na níž dosud seděla, „bože, to je neštěstí. Složím to tady a pojedu. Nemohu tu déle zůstat.“

„Najdete byt v Holešovicích v nepořádku, paní Modřanská,“ řekl Drozd, „je to tam dost rozházené. Dělali jsme tam prohlídku.“

„Ach ano, uklidím to,“ vzdychla Modřanská omluvně a chápavě a Drozd pochopil a dodal:

„Ten nepořádek jsme neudělali my, ale nějaký cizí host, který v noci na dnešek navštívil byt pana Knopa.“

Modřanská znovu udiveně vzhlédla.

„Nějaký lupič?“ vydechla s obavou v hlase.

„Zřejmě tam někdo něco hledal,“ řekla Renčová, „nevíte, kdo tam mohl něco hledat?“

„Myslíte snad – vrah?“ zvolala herečka a její hezké mandlovité oči se opět rozšířily hrůzou… pak znovu klesla na židli. Zdálo se, že je opět otřesena.

„Třeba to byl vrah,“ kývla Renčová, „nám jde o to, kdo to byl a co tam hledal. Bylo to zřejmě v době, kdy se pan Knop vracel z baru nebo spíše až pak, když už byl mrtev.“

Když se Modřanská opět trochu probrala, řekla: „Mohl tam tedy hledat ten trezor. Ale pak asi o něm musil vědět. Anebo věděl, že má Richard šperky. Ty vkladní knížky na mé jméno ho přece zajímat nemohly.“

Co řekla, bylo opět logické. Vkladní knížky, ale ani závěť snad nemohla pachatele zajímat. A pokud šlo o šperky? Renčová od chvíle, kdy se v autě ozval vysílač, předpokládala, že pachatel hledal u Knopa drogu. Nemohla to zatím zdůvodnit, byl to jen její dojem, ale byl silný a ani ten nebyl nelogický.

„Nic jiného v trezoru hledat nemohl…?“ nadhodila opatrně a herečka užasle řekla:

„O ničem jiném nevím.“ A pak zdvihla smutné, užaslé oči a snad se chtěla sama na něco zeptat, neboť zřejmě pochopila, že jí otázku o obsahu sejfu kladou už podruhé, ale Renčová ji přerušila. •

„Z toho sejfu nebyly vkladní knížky odcizeny, ani závěť, všechno tam zůstalo, jak to tam bylo… Kdo ještě věděl o trezoru kromě vás? Beránkovi?“

„Myslím, že ne,“ řekla Modřanská s pohledem k zemi, „ledaže by byla paní Beránková na ten sejf přišla při úklidu knihovny.“

„Tvrdí, že ne,“ řekla Renčová, „a co bratr pana Knopa?“

„Není mi známo, že by o sejfu věděl,“ zavrtěla herečka hlavou, „pochybuji. Aspoň přede mnou mu Ríša o něm nikdy neříkal. Stýkali se minimálně, jak jsem již podotkla, dvakrát do roka, nanejvýš třikrát, a vždycky jsem byla při tom.“

„Ale mluvili spolu telefonem,“ nadhodil Drozd, „říkala jste, že naposled asi před týdnem…“

„Ano,“ kývla herečka, „ale o sejfu mu Ríša jistě neříkal. Možná ovšem…“ připustila teď přece, „že mu o něm říkal kdysi dávno, když si ho pořizoval. Ale opravdu to najisto nevím.“

„Neříkal pan Knop, o čem s bratrem v tom posledním telefonu mluvil, kdo koho volal…“ zeptala se Renčová a herečka opět zavrtěla hlavou. „Řekl mi jen, že si s bratrem volali, že mu Hanuš říkal, jak syn pokračuje ve škole, je totiž prvním rokem na gymnasiu a že jeho žena trochu marodila, nastydla se, když od nás odešli, byli totiž u nás druhého září na Ríšovy narozeniny.“

„No tak, paní Modřanská,“ řekla teď Renčová a bezděčně znovu pohlédla na válendu na tu knížku, na jejímž hřbetě byl nápis „Dnes všechno skončí“ a pak její zrak znovu zabloudil na tu pootevřenou šedou krabici na truhle. Protože teď stála, lépe viděla pod její víko a měla dojem, že se tam něco leskne. „Tak paní Modřanská,“ opakovala, „my už vás nebudeme zdržovat. Ale dovolte nakonec ještě jednu otázku. Otázku… abychom tak řekli – hlavní.“

Modřanská vstala ze židle, sepnula ruce před hrudí a nejistě pohlédla na Renčovou a vyšetřovatele. „Prosím,“ řekla.

„Máte nějaké podezření? Máte podezření, kdo to mohl spáchat… a máte podezření – proč?“

Milada Modřanská, členka Městského divadla, nevěděla.

Renčová, Drozd a Bříza opustili chatu v Hradištku k jedné hodině odpolední. Vincek na střeše nebyl, ale u cestičky k brance ležely dvě prázdné láhve od piva.

„Paní Modřanská je krásná, moudrá žena,“ řekla Renčová v autě, když už šofér Čeněk sjížděl cestu, aby se dostal k hospodě a na silnici, „umí i rychle a logicky myslit. Po tom prvním šoku se vlastně celou dobu držela statečně. Umí se ovládat a zapírat. Stále nejasný zůstává ten jejich hmotný vztah. Kdo z koho žil, jestli vůbec někdo žil z někoho. Podle toho, co se našlo v trezoru, to nevypadá, že by si ho byla Modřanská vydržovala, nýbrž spíš naopak. Bohužel však… bohužel, myslím, že klíč k celému případu bude v těch nešťastných drogách.“

„Myslíš, že je bere i ona?“ zeptal se Bříza a Renčová zavrtěla hlavou. „Možná, že o nich vskutku ani neví.“

„V krabici na tý truhle měla sadu nožů,“ podotkl Bříza a Renčová a Drozd kývli.

„Myslím, že je důležité vědět,“ podotkla Renčová, „že noční návštěvník Knopova bytu něco hledal v sejfu, ale rozhodně ne peníze ani šperky, nýbrž drogu, kterou jsme tam nenašli, ale zato tam po ní zůstaly stopy. Takže hoši, ať to obracíte tak nebo tak, pořád z toho kouká droga, to je tedy malér a musí se to hlásit Interpolu. Jestli ten noční host šel v Knopově bytě pouze po drogách, pak se zdá, že o existenci sejfu nevěděl, jinak by byl nehrabal jinde a šel nejdřív a rovnou na ten sejf. Zkrátka…“ Renčová se pootočila dozadu k vyšetřovatelům, „pro dnešek nám zbývá už to poslední…“ a Drozd a Bříza vzadu kývli. Věděli, co jejich představená myslí. Výslech v baru Satyr.

„Doufám,“ řekl Drozd a zapálil si cigaretu, „že tam nechcete jít navečer, až se bar otevře. Anebo že nechcete, abych tam šel s váma, abych to řekl líp. Ach…“ vzdychl a pohlédl z okénka ven, sjížděli už zatáčky ke štěchovickému mostu, „půjdu si dnes lehnout asi v pět nebo v šest hodin.“ Bříza vedle něho se zasmál a řekl:

„A uděláš si malcao.“

„Copak to,“ Drozd vydechl kouř s pohledem na pozdně zářijové slunce nad krajem, „udělám si papriky plněné tvarohovým krémem, jestli se mi nezkazila smetana.“

Když se blížili k Davli, Renčová podotkla: „Ten Satyr musíme zhlédnout vskutku ještě dnes, snad nám tam něco poví o tom člověku, co se s Knopem přel, o tom Vlkovi, jestli to byl on, ale budeš moci jít, Tondo, domů. Tohle vyřídíme s Milanem sami, po případě pozveme Vedrala.“

7

Pondělí – 14 hodin

Hanuš Knop si musil přede dveřmi bytu trochu oddychnout. Byl sice na svých pětačtyřicet let obdivuhodně svěží, ale teď si musil přede dveřmi oddychnout. Snad proto, že ta čtyři patra vyběhl takřka jedním dechem. Pak vyňal z kapsy klíč, odemkl a vstoupil do předsíně. A sotva vstoupil, slyšel z pokoje hlasy a hned poznal, o koho jde. Než si svlékl kabát a mohl si přičísnout své černé, lehce prošedlé vlasy, otevřely se dveře pokoje a v nich se objevil mladší muž ve vojenské uniformě. Kapitán.

„Buď zdráv, Hanuši,“ podával mu vesele ruku, „přišli jsme k vám s Věrou na skok v dost nevhodnou dobu. Myslili jsme, že už jste po obědě.“

„Nepřišli jsme na oběd,“ ozval se veselý ženský hlas z pokoje.

„Ale co by ne,“ ozval se druhý ženský hlas z pokoje a ten patřil Knopově ženě, „už se vaří hovězí. Aspoň s křenem a polívku.“

Knop Hanuš se přivítal s kapitánem Rádlem a pak v pokoji s jeho ženou Věrou, mladší sestrou své manželky. Přivítal se s nimi srdečně a vlídně a ani stínkem neprozradil, že právě teď není moc nadšen jejich návštěvou. Manželčina sestra Věra seděla u stolu, před sebou měla sklenici červeného vína a smála se, jako by vyhrála na los. Její muž kapitán měl na stole láhev kofoly. Knop nedal na sobě nic znát, ale veselost v tak pohnuté chvíli předstírat nedokázal. Sundal si brýle a v té chvíli Věra řekla:

„Prosím té, není ti něco?“ A teď se zarazil i kapitán. A zarazila se i paní Knopová: Byla to tlustší nevýrazná žena, už na pohled spíše málomluvná a zřejmě ne příliš bystrá, čímž se značně lišila od své mladší sestry. Řekla: „Jsi nějakej přepadlej. Stálo se něco v krámě?“

Knop si sedl za stůl, nasadil si brýle a rozhlédl se pokojem.

„Jarka ještě nepřišel,“ zeptal se.

„Má dnes školu do dvou,“ řekla paní Knopová, „je pondělí.“

Knop si bezděčně přejel dlaní čelo a řekl:

„Stala se hrozná věc. Richard je mrtev.“

„Ježíši Kriste,“ zvolala paní Knopová.

„Kriste pane,“ vydechla Věra.

Kapitán stál u stolu a jeho tvář ztuhla.

„Prosím tě,“ řekl, „to snad není možný. Kdy?“

Knop pohlédl do kouta pokoje a řekl:

„Dnes Časně ráno ho našli na Václavském náměstí v podchodu. Byla to – vražda!“

V pokoji zavládlo strašlivé ticho.

Ženy zíraly na Knopa vyjeveně a nechápavě, jako by nevěřily sluchu, a i sám kapitán, muž napohled pevný a ostřílený, hleděl na hračkáře chvíli zcela strnule. A Knop se v tom strašném tichu vzmohl na to, že zavrtěl hlavou a dříve než vůbec byl někdo schopen slova, řekl:

„Jsem z toho úplně pryč. Policie mi řekla, že ho našli v podchodu ve čtyři hodiny ráno, ve čtyři ráno, prosím, a přitom já s ním v devět hodin dopoledne mluvil. Tak to je hrůza.“

Kapitán si sedl na židli a usedla i paní Knopova, usedla jako v transu a její pohled stále svědčil o tom, že dobře nechápe. Na rozdíl od svého muže nebyla ani moc hezká ani elegantní a upravená a ten rozdíl ještě vynikl, když teď seděla vedle své sestry. Věra byla první, kdo promluvil.

„Pane bože,“ řekla, „tak to je pak snad omyl. Tak to přece nemůže být Ríša. Co se to děje…“ pohlédla na sestru a svého muže, „máme zdravej rozum?“

„To jsem si myslil taky,“ řekl Knop s hlavou v dlaních, „řekl jsem, to není možné, to je omyl. Vždyť jsem s bratrem před chvilkou mluvil, no ovšem, v telefonu, ale pane bože, přece poznám vlastního bratra, nejsem přece blázen. Volal mě do krámu kvůli doktoru Lesníkovi, protože si stěžoval, že mu není dobře od srdce. Ukázali mi jeho fotografii z toho podchodu a byl to on! Přijeli pro mě autem a zavezli mě do pitevny či kam, sejmuli mu roušku z hlavy, byl to on zas!“

„Ježíši Kriste,“ opakovala paní Knopova.

„A jak se mu to stalo?“ dal teď jasnější a klidnější otázku kapitán a jeho tvář byla napjatá a vážná, a Knop dal hlavu z dlaní a řekl:

„To zatím nikdo neví. Řekli mi jen, že jde o vraždu. Snad ještě neměli výsledek pitvy anebo mi to zamlčeli. Stalo se to v podchodu na Václavském náměstí,“ opakoval.

„Ale proč, proč?“ vyhrkla Věra, „kdo by ho vraždil? Za co?“

„To jsem říkal také,“ odvětil Knop, „to je to, co nevím. Kdybych to věděl, věděla by to už i policie. Jsem z toho zatím úplně blázen a nemám v hlavě jasno.“ Knop vstal ze židle, vstal teď dost těžce a kapitán a jeho žena viděli, že mu není dobře. Na jeho jemném obličeji byly vrásky. Šel ke dveřím do kuchyně. Vtom se z předsíně ozvalo odemykání dveří, Knop se zastavil a jeho žena řekla: „Jarka jde!“

„O vraždě před ním nemluvte,“ řekl kapitán tiše, ale rozhodně, „jen to, že strýček zemřel.“

Otevřely se dveře a v nich se objevil větší hoch s taškou v ruce. Chtěl se v první chvíli zasmát, když tu viděl strýčka kapitána a tetu Věru, ale radost jako by mu na tváři ztuhla ještě dřív, než vznikla. Pohlédl na svou nehybnou, tlustší nevýraznou matku a na rozpačitého otce u kuchyňských dveří a zarazil se.

„No pojď,“ řekl kapitán povzbudivě, „neboj se. Stala se zlá věc. Strýček Ríša zemřel.“

Chlapec položil tašku na koberec a vyjeveně řekl:

„Strýček Ríša? A kdy?“

„Dnes ráno,“ řekl Knop.

„Pojď si sednout,“ vybídla chlapce Věra a hoch si mlčky přisedl ke stolu. A Hanuš Knop odešel do kuchyně a v pokoji opět zavládlo ticho.

Za deset minut se na stole octlo vařené hovězí maso, housky a křen. Bylo to zvláštní, ale na polévku, silnou hovězí, která vzpružuje, neměl nikdo ani pomyšlení. Jedli skoro mlčky a všichni cítili, že to dělají jen s ohledem na chlapce. Ale Hanuš Knop, ač otec, se přece jen neudržel a řekl: „Policii napadlo, že ten Ríšův hlas v telefonu mohl být z magnetofonového pásku. Ovšem, proč by to…“ snad chtěl říci „vrah“, tak to aspoň u stolu cítili, ale zavčas se zarazil a řekl: „Proč by to kdo dělal? To zatím nevědí ani oni. Já tvrdil, že to není možné, aby to bylo z magnetofonu. Vždyť mi odpovídal na otázky. Vždyť reagoval na to, co jsem řekl, jak by tohle mohl někdo předem natočit? Uznali to, jen namítli, zda jsem se nemýlil. Zda skutečně odpovídal na mé otázky a reagoval na má slova. Zda jsem si to nějak nevsugeroval. Myslím, že je to vyloučeno.“

„Pak ho tedy někdo napodobil,“ vyhrkla Věra.

„Ale kdo?“ řekl Knop úporně, „kdo a proč?“ Hoch byl užaslý a přestal jist. Zachránil to opět kapitán.

„Tatínek totiž tvrdí, že s ním dnes dopoledne strýček Richard mluvil v telefonu a to již měl být strýček mrtev, abys věděl, oč jde. Proto byl ten dotaz policie, to je všechno. Tak jezme,“ řekl.

Maso nedojedli a paní Knopova řekla:

„Dám pivo.“

Donesla tři láhve piva a sklenky, donesla to dost nemotorně, ale zato všechno najednou. Kapitán Rádi pivo nechtěl, protože tu byli vozem, a Knop náhle řekl synovi: „Heleď, odpoledne půjdeme k Ríšovi do bytu. Já dnes do krámu už nejdu. Vem si tašku a jdi si vedle dělat věci do školy. Běž.“

Hoch se mlčky zvedl, byl stále užaslý a zaražený, sebral tašku, která ležela opodál na koberci, a odešel do vedlejšího pokojíku. Když za ním zapadly dveře, Knop řekl:

„Nejde mi to na rozum a mám pořád dojem, že se mi to všechno jen zdá. Copak smrt! Umřít může každý, třeba i náhle, nějaká mrtvice, infarkt, ale prosím vás – vražda? Vražda v naší rodině? To je přece něco tak strašnýho…“ Knop zavrtěl hlavou a opět si ji položil do dlaně.

„Já je neznám,“ řekl teď kapitán, mínil Bezpečnost, „ale nevíš, kdo to vyšetřuje? Kdo to má?“

„Tady v Bartolomějské nebo v Konviktské,“ odvětil Hanuš Knop, „dali mi telefonní číslo, kdybych si na něco vzpomněl, abych zavolal. A vede to žena. Považte… kam jsem ten lístek dal…“ Hanuš Knop sáhl do kapsy saka a pak vyňal lístek… „nějaká Renčová. Kapitánka.“

„To jsou novinky,“ podotkla paní Knopova, „ženy.“

„To je už dlouho,“ odvětil kapitán Rádi, „jenže zpravidla sloužily u mravnostních, případně u vloupaček – u vražd je to asi dost vzácné.“

„A prosím tě,“ řekla Věra, „a máš nějaké podezření?“

V pokoji opět zavládlo ticho. Nebyla to jen otázka Věry. Na odpověď byl zřejmě zvědav i kapitán a snad i paní Knopova, aspoň tak se to zdálo, když její bezvýrazný zrak utkvěl na muži. Hanuš Knop zdvihl hlavu a řekl:

„Ne. Nemám.“

„Ptali se mě na paní Modřanskou,“ řekl pak, když se řeč opět trochu rozproudila a hlas se mu při tom jménu trochu zachvěl, „to je samozřejmé. Byla s ním prý v noci v tom baru, kam chodívali, pak měla odjet do Hradištka, ona tam snad často jezdívala na noc, dělala to už před rokem a on měl jít údajně sám domů. Ptali se mě na nějakého Kropáčka, kouzelníka, neznáme ho, ale mám dojem, že se jednou Richard o někom takovém zmínil, nezdá se ti?“ pohlédl na ženu a ta kývla a řekla: „Myslím, že se jednou o nějakým kouzelníkovi zmínil, ale při tom mluvil o tvém obchodě.“ A Knop přisvědčil. „Taky se mi zdá. O nějakých hračkách, jestli je náhodou nemám na skladě. Hlavně se mě však vyptávali, zda neznám nějakého muže, asi čtyřicátníka, většího, štíhlejšího, hnědých vlasů, snad s trochu většíma rukama… říkali, že nemají jeho přesný popis. Jestli se bratr někdy nezmiňoval o někom, s nímž by býval mohl mít nějaký konflikt nebo při… no, bohužel nevím. Já do jeho společnosti v životě nepřišel. Jestli jsme za celá dlouhá léta byli dvakrát u něho na chatě, to je všechno, v tom baru jsem pak nebyl nikdy a možná, že je to chyba. Teď toho skoro lituji,“ řekl a jeho pohled náhle jako by trochu ztvrdl.

„Ale poslyš,“ zavrtěla se náhle paní Knopova na židli, „takovej člověk s většíma rukama, vyšší, nezdá se ti, že když jsme jednou byli u Říši, tam nějakej takovej člověk byl?“

Hanuš Knop stáhl čelo a na chvíli se zamyslil. „Kdy myslíš,“ zeptal se.

„To už je strašně dávno,“ odvětila tlustší nevýrazná žena, „to už je nejmíň dva roky, pamatuješ, jak jsme tam jednou byli na Bílou sobotu a že tam někoho měl. Pamatuješ se na toho člověka, tenkrát o velikonocích, seděl tam přece… a mně se zdá, že měl nějaký zvířecí jméno. Jako Srnec nebo Kos…“ říkala paní Knopová naléhavě a Knop si náhle vzpomněl.

„To máš tedy pravdu,“ řekl pomalu, „vzpomínám si. Jednou o velikonocích tam někoho měl. Ale to je opravdu už asi dva roky, ne-li dýl. To myslím bylo ještě předtím, než začal chodit s paní Modřanskou…“ Knop se opět neubránil, aby se jeho hlas při tom jménu jaksi podivně nezachvěl a snad si to uvědomil a bylo mu to trapné, protože vzápětí rychle nadechl, jako by chtěl něco setřást, a pokračoval běžným hlasem:

„Ale ten člověk, co tenkrát u Richarda seděl, to zdaleka nemusil být tenhle, na kterého se policie ptá. To mohl být někdo úplně jiný. Tenhle člověk, kterého by policie – jak jsem vyrozuměl – ráda poznala, seděl prý s Ríšou v noci na dnešek v tom baru a o něčem se s ním přel. K tomu by se tedy mohla vyjádřit paní Modřanská.“

„Anebo zaměstnanci toho baru,“ podotkl kapitán.

„Snad už je vyslechli,“ pokýval Knop. A pak se kapitán Rádi zeptal švagra:

„Prosím tě, Hanuši, jaký motiv by byl vrah měl? Co říkají motivaci?“

„Zatím nevědí stejně jako já. Možná, že si myslí, že to byla vražda loupežná, protože ú něho v tom podchodu nic nenašli, měl úplně prázdné kapsy. Je možné, že ho někdo přepadl, když se v noci vracel domů, protože byl hezky oblečen, a mohl si myslit, že má u sebe dost peněz. Ale já nevím. Mně se to nezdá a možná, že se to nezdá ani policii. Ani té Renčové. Já prostě zatím nevím, ale nezdá se mi to.“ A pak dodal:

„Dnes půjdeme do Holešovic. Stavíme se u správců. Hrozně rád bych si taky pár slov vyměnil s paní Modřanskou, snad o té vraždě už ví a bude doma. Měli bychom jí zavolat, že přijdem.“ A pak si náhle na něco vzpomněl a zeptal se ženy:

„Prosím tě, jde nám vůbec telefon? Volal jsem dopoledne z krámu snad desetkrát a měli jsme poruchu.“

Paní Knopová se zvedla ze židle a popošla k telefonu, který byl na stolku u okna. Zvedla sluchátko a kývla. „Už jde.“

Věra a její muž kapitán pak rovněž vstali a pomalu se chystali odejít.

• „Takové neštěstí a tak divné,“ podotkla ještě Věra ve dveřích v předsíni, ale její muž jí pokynul, aby mlčela, z vedlejšího pokojíku vyšel Jarka. Rozloučili se a kapitán řekl:

„Kdybyste něco potřebovali, zavolejte. Já vás zavolám zítra…“

Když se Knop vrátil z předsíně do pokoje, zapálil si cigaretu a řekl ženě:

„Ani jsi neudělala kávu, máš na to pamatovat. Já na tyhle věci teď myslit nemůžu. Prosím tě, uvař ji.“ A šel k oknu a s cigaretou v ruce zamyšleně hleděl ven, kamsi přes ulici na fasádu protějšího domu, zatímco jeho žena šla vařit kávu a jeho syn lelkoval po pokoji.

8

Pondělí – 15 hodin

Noční bary vypadají ve dne zpravidla jinak. Všechno je v nich sice totéž jako v noci, a přece je to tam v té době k nepoznání. Tyto bary totiž nežijí jen z umělého nepřímého osvětlení, které je v nich nutné i ve dne, protože jsou pod zemí, ale i z ovzduší, které jim dává jen noc a hosté. A tak když kapitánka Renčová s Břízou vkročila ve tři hodiny odpoledne do menších elegantních dvířek baru Satyr, která jim po zazvonění otevřela uklízečka, našla tu pramálo z toho, co tenhle noční podnik dělalo místem tak intimním a oblíbeným. Na točitých schodech, vedoucích dolů pod Zem, stálo oprýskané vědro s vodou a koště. Vědro stálo i dole v šatně. Na chodbičce u šatny byl srolovaný běhoun a o kus dál na chodbě k toaletám dlaždice, posypané bílým práškem.

Z chodby u šatny se vcházelo do vlastního baru, dvou šálků, přepažených dvěma sloupy. Stěny byly obloženy tmavými brokátovými tapetami a zrcadly. U jedné zdi byl pult s osmi vysokými židličkami a skleněnou vitrínou s láhvemi, u druhé zdi byl klavír. Sedělo se v boxech na hnědozelených pohovkách a u volných stolků s červenými a černými křesílky. Žlutá tlumená světla se linula z horních okrajů stěn a z růžových lamp na sloupech. Barevná stolní lampa stála na klavíru. V rozích stropu byly maskované větráky.

Když Renčová s Břízou vešla do baru, byly tam stoly přisunuty ke stěnám a boxům a na nich narovnaná křesla, ze zásuvek se táhly tlusté černé elektrické šňůry k vysavačům a vysavače hučely. Mezi tím pobíhaly dvě uklízečky. U stolku v koutě seděl silnější, dobromyslně vypadající člověk, který se představil jako vrátný Veverka, a vedoucí baru, menší tlustší muž s větším ostrým nosem, zpola holohlavý, zčervenalý a upocený. Vypadal nepříjemně a lstivě. Měl před sebou na stole nějaká lejstra a v ruce tužku. Renčová a Bříza se ani představovat nemusili. O vraždě Richarda Knopa tu už věděl kdekdo.

„Telefonoval mi to dopoledne do bytu pan Kropáček, to hrozný neštěstí,“ řekl vedoucí baru s křivým úsměvem, „prosím, posaďte se. Počkejte s tím chvíli,“ houkl na uklízečky u vysavačů a uklízečky ihned vypnuly přístroje a v baru se rozhostilo ticho. „Kdo by byl řek, že ho potká taková tragédie, až půjde od nás. Kdo mu to moh udělat. To jsou dnes zločinci. Zabijou člověka na Václaváku,“ mlel vedoucí uspěchaně, jako by mu hořelo v patách, „pan Knop byl choreograf v penzi, chodil k nám pravidelně dvakrát třikrát týdně, někdy se tu zdržel jen na skromné večeři, něčem vařeném, marodil s játry, málokdy se napil alkoholu, pil minerální vody. Jindy tu pobyl až do zavření podniku, to jest do tří hodin.“

Renčová si zatím sedla, ale Bříza zůstal stát a rozhlížel se místností. Pak vyšel do chodbičky k šatně. Viděl teď na točitých schodech, jimiž se sem sestupovalo z ulice, uklízečku s kartáčem a hadrem a na té chodbě k toaletám jinou uklízečku, klečela na dlaždicích a roztírala na nich ten bílý prášek. Byla to jedna z těch dvou, které přestaly luxovat v baru. Renčová v baru u stolku si sedla a vedoucí jí nabídl, aby si sundala plášť.

„To uklízíte každý den tak důkladně?“ zeptala se s pohledem na odstavené stoly a křesla a vypnuté vysavače, a vedoucí kývl.

„To víte, na to já dbám,“ mlel, „tady musí být čisto, však se sem taky nanese, tady se musí uklízet od rána do večera. Jsme první cenová skupina, nebo druhá, podle toho, jak se to vezme, chodí k nám i cizinci, my tu reprezentujeme pražské pohostinství. Ale máme potíže s místem. Máme malou kuchyň, ani skladiště moc nevyhovuje, nedávno jsem tam zlepšil větrání. Sám bych potřeboval větší kancelář, mám tu jen takovej kumbál, slouží zároveň za převlíkárnu pro personál, zkrátka, my tu nemáme zázemí. Přitom musíme mít například teplý večeře, to je náročný na prostor, ale to víte, co se dá dělat, musíme se s tím nějak vyrovnávat, někdy to člověka už…“

„Vy máte děti?“ zeptala se Renčová, to už v přítomnosti Břízy a vedoucí zamlel: „Jednoho, je číšník. Pracuje v taneční kavárně Atlas. Ten je na tom nejlíp. Žádná starost po práci, padla, jde domů, já tu musím být furt a ještě si nosit práci domů, tohle…“ ukázal na lejstra na stole, „jsou měsíční výkazy, nákup zboží, výdej, všechno musí souhlasit na korunu, když se nám tu něco zkazí, nedá nám nikdo ani halíř…“

„Abychom přešli k věci,“ přerušila ho Renčová, „víte tedy, co se stalo. Pan Knop k vám chodil pravidelně, znal jste ho, byl tu ze včerejška na dnešek, co byste tak řekl o tom jeho posledním večeru u vás. Například, v kolik hodin sem pan Knop přišel a s kým tu seděl…“

„Přišel asi v půl devátý večer, že ano,“ obrátil se vedoucí k vrátnému, který zatím mlčel, „to byla ta jeho doba, sedával támhle v tom boxu nedaleko klavíru, dal si vařené hovězí maso s křenem a pak moučník, vypil k tomu džus, zprvu seděl sám, pak s nějakými lidmi, myslím, že to byl někdo z filmu, ti odešli asi v deset. Co se týče paní Modřanské,“ vedoucí se křivě usmál, „ta tu také pravidelně bývá, ale také ne každý den, jen když je tu pan Knop… přijíždí asi v půl jedenácté, když má po divadle. Když právě nehraje, je tu dřív anebo sem vůbec nejde. Ani ona nepije alkohol,“ vedoucí mlel rychle, „zůstává obvykle u toniku nebo u sody a kávy. Včera sem přišla jako obvykle, kolem půl jedenácté, dala si šunku nebo uherák, to už nevím, a asi v půl jedné odjela. To taky dělá pravidelně. Po půlnoci se sebere a jede na chatu pana Knopa, kde spí. To dělá zvlášť tenkrát, když cvičí novou roli, k tomu má na chatě druhý den dopoledne a odpoledne klid. Když musí být dopoledne v Praze kvůli různým jednáním či zkoušce, na chatu v noci nejede, ale buď k panu Knopovi nebo do svého bytu v Nuslích. Ani nevím, kde bydlí. No a s kým tu ještě včera pan Knop seděl… s panem Kropáčkem. Pan Silvestr Kropáček je eskamotér, chystá se právě na festival kouzelníků do Karlových Varů…“ vedoucí se opět zasmál a pak mlel dál:

„I ten bývá u nás dost pravidelně a často. Není to náš zaměstnanec a jestli tu někdy předvede kouzlo, pak za to nic nemá. Obvykle to bývá tak, že mu některý host poručí večeři nebo víno, nebo mu něco dáme my sami.

Jeho útrata bývá minimální. S panem Knopem se znal dobře, zná se i s paní Modřanskou, ale s nimi u stolu obvykle nesedává. Sedává porůznu, jak to vyjde. Paní Modřanskou obdivuje, ale to je taky…“ vedoucí se pokusil o další úsměv, který vyzněl opět velmi křivě, „všechno. Svou postavičkou není právě stvořen pro milovníky hereček…“

„Pan Kropáček je mistr svého oboru,“ ozval se teď Bříza, „co umí s těmi vizitkami, je přece kumšt.“

„To tedy ano,“ rychle kývl vedoucí, „to ano, to umí, no možná, že mu to taky někdy nevyjde, ale obvykle ano. On má tak hbité prsty, že dokáže dát vizitku návštěvníkovi kamkoli, třeba i do kabelky nebo za klobouk. Volal mi, že prej ji včera dal panu Knopovi a vy jste ji u něho našli. To je vlastně štěstí, že ano…“ vedoucí se zase usmál a pohlédl na vrátného, který stále mlčel, „kdo ví, kdo ten zločin udělal. Asi ho někdo zabil, že ho chtěl okrást.“ Vedoucí pak dále vypověděl:

„Během provozu nebývám zde v baru. Dohlížím v kuchyni na přípravu jídel, na správné porce, na jakost, sedím v kanceláři a úřaduju, zdejší provoz není maličkost, mám toho nad hlavu, jsem i v šatně nebo ve skladišti, musím tam pořád všechno počítat a hlídat. Sem do baru zajdu za večer jen výjimečně, jednou, dvakrát, na chvilku, jen abych se přesvědčil, že tu všechno klape a je tady pořádek, míváme tu pořád plno. Někteří hosté do půlnoci odejdou, ale přijdou zase jiní, takže je stále obsazeno, tady pan Veverka to musí stále sledovat, aby nepouštěl lidi, když by si neměli kam sednout.“ A dále:

„Obsluhují tu dva číšníci a peníze inkasuje vrchní Pavel. Tuhle omylem účtoval hostu o padesát korun míň, zjistil to, až když host odešel, no my ho honit nemůžeme, nevíme ani, kdo to byl, to pak musíme zaplatit sami. Naše platy jsou malé a práce je tu strašně. Tohle může dělat jen člověk, který má k tomu lásku, to nikdo nezaplatí. Kdyby to člověk neměl rád, tak by musil odsud dávno utéct. Jsme živi z devíti set měsíčně,“ řekl vedoucí s křivým úsměvem a Renčová i Bříza věděli teď zcela jasně, že lže. Pak se zas slova chopila Renčová. Vrátila se k dnešní noci a Richardu Knopovi.

„Pan Knop dnes v noci odcházel ve tři, když se zavíralo,“ mlel vedoucí, „viďte, pane Veverka. Odcházel sám, za ním šel pan Kropáček, asi za pár minut, taky sám. Paní Modřanská odjela odsud asi v půl jedné, sama, tedy dvě a půl hodiny před panem Knopem. Pan Šenfeld jí zahrál Harlekýnovy milióny… pan Šenfeld je náš houslista, hraje tu s klavírem, to je také hrozné. Ještě si nevybral dovolenou, ještě má asi týden a chce si to vybrat co nejdříve, takže budem týden bez houslisty, musíme si na tu dobu sehnat náhradu, to znamená zase platit, na to nám nikdo nic nedá. Pan Knop tu seděl s paní Modřanskou docela normálně jako vždycky, nahlédl jsem k jejich stolu jednou za ten večer, nic zvláštního tu nebylo. Kdo mohl tušit, že tu sedí naposled.“

„Pan Knop si váš podnik zamiloval,“ řekla Renčová, „trávil tu večery. Míval tu svou stálou společnost, nějaká jednání?“

„Cítil se tu dobře,“ usmál se vedoucí, „byl to jeho zvyk, sem chodit. Každý má svou restauraci nebo kavárnu, on měl nás. Poseděl tu občas se svými známými z divadla či filmu, svou stálou každodenní společnost tu neměl, ale obvykle vždycky někdo přišel, s kým se pobavil, nic tu nevyřizoval, myslíte nějaký kšeft pro divadlo, či tak? O tom ani nevím, ale možné to je, pan Knop ještě pořád pracoval, i když byl v důchodu, to by vám nejlépe řekla paní Modřanská. On ovšem pracovat musil, jeho důchod jistě nebyl velký, dobrá je každá koruna.“

„Pan Knop měl nějaké příbuzné?“ zeptal se Bříza a vedoucí se usmál a zavrtěl hlavou. „Jednou jsem slyšel, že měl bratra, ale co dělá, nevím, ten sem nikdy nevkročil. Jednou jsem taky slyšel, že měl tetu, vdovu po řediteli továrny, která ho měla moc ráda, ta tu taky nikdy nebyla, žila někde na Moravě.“

„Pan Knop tedy moc majetný nebyl?“ zeptala se Renčová a vedoucí s křivým úsměvem pokrčil rameny. „Asi moc ne, ale zase tak špatně na tom jistě nebyl. Chodil vždycky elegantně oblečen, nosil zlatý prsten, nějaký ten honorář, co dostal z divadla či televize, taky nebyl k zahození, on tedy tanci rozuměl, ovšem sám už netančil, bylo mu rozhodně přes padesát, on dělal jen nějaké inscenace. Ale uměl to. Uměl být i veselý, viďte, pane Veverka, vyprávěl i anekdoty, ale zase ne tak příliš často, on byl vlastně moc střízlivý člověk. A řeknu vám, on byl v podstatě samotář. Třeba se to na pohled ani nezdálo, ale byl. Paní Modřanská by vám to asi řekla nejlépe.“

„Poslyšte, pane vedoucí,“ řekla teď Renčová, „včera po odchodu paní Modřanské tu seděl pan Knop s nějakým cizím mužem. Můžete nám k tomu něco říci?“

„Pan Kropáček se mi už o tom zmínil,“ usmál se vedoucí spokojeně, „skutečně tu pan Knop s někým seděl. Já jsem to viděl, když jsem sem nahlédl, ale nezajímalo mě to a nevím, kdo to byl. Ten host tu snad nikdy předtím nebyl. Popsat ho nemůžu. Mohl by ho spíš popsat vrchní Pavel, protože tomu jistě platil. Ale vrchní tu ještě není,“ usmál se vedoucí, „je odpoledne a on přichází až hodinu před otevřením, to jest v sedm hodin večer. Chcete si ho večer vyslechnout?“ ’ „Já asi vím, koho myslíte,“ promluvil teď vrátný Veverka, měl přívětivé oči a bodrý výraz u úst, „všiml jsem si toho muže však jen letmo…“ a Renčová s Břízou se k němu obrátili a také vedoucí. „Byl to vyšší štíhlejší člověk,“ řekl Veverka, „neměl ani klobouk ani svrchník, takže si v šatně neodkládal, vypadal, jako kdyby byl přijel autem a nechal svršky ve voze. Přešel kolem mne, ani se na mě nepodíval, přešel nevšímavě a tak nějak stroze, napadlo mě, jestli to není nějaký oficír.“ A na dotaz Renčové vrátný ještě vypověděl:

„Snad měl hnědé vlasy, sčesané nazad, nic zvláštního, snad jen očí jsem se trochu všiml, ale můžu se mýlit, měl jsem dojem, že má oči dost přísné a chladné, jinak nic, pleť… to je těžko říci, v umělém osvětlení na schodech to klame, snad normální, možná že spíš bledší, věk… asi čtyřicet.“

„Nemluvil jste s ním tedy?“ zeptala se Renčová a vrátný nejdřív jen zavrtěl hlavou. Pak řekl: „S politováním ne. Ale to je pravda – kdo by vám o něm mohl něco říci, by byl vrchní Pavel. Ten s ním musil vyměnit aspoň pár vět při placení. Možná, že by si vrchní na něho vzpomněl.“

„A předtím jste ho tady nikdy neviděl?“ řekl Bříza a vrátný opět zavrtěl hlavou. „Nepamatuji se, že bych ho tu byl někdy viděl. Ale je možný, že tu někdy už byl. Člověk si těžko pamatuje náhodné hosty, kteří se stále mění.“

„Viděl jste ho, když přicházel nebo když odcházel?“ zeptal se Bříza a vrátný řekl: „Když přicházel i když odcházel. Ale pozornost jsem mu nevěnoval. Odcházel asi po druhé hodině a sám.“

Renčová poděkovala vrátnému a znovu pohlédla na vedoucího.

„Pane vedoucí,“ řekla, „před léty byl v tomto podniku malér s drogami. Víte o tom…“

„Vím,“ vpadl vedoucí upoceně, „však toho vedoucího odsud vyhodili. Já nastoupil po něm. Když jsem to tady přejímal, slyšel jsem, že se tu odprodala marihuana či morfium, ale že v tom snad měli prsty nějací cizinci. Ten vedoucí musil odsud pro nepořádek a nějaké podvůdky,“ vedoucí se opět křivě usmál.

„A jak je to zde dnes,“ řekla Renčová, „dnes se tu nikdo nepokouší něco odprodat? Nevíte o ničem?“

„Pane bože, kdepak,“ zamlel vedoucí, „dnes ani nápad, kdepak drogy. To bych netrpěl. Od tý doby, co jsem tu já, by se tu nic podobného stát nemohlo. Já musím dbát na pověst podniku, to je mi nade vše. Kdybych měl jen sebemenší podezření, hned bych to vyšetřil a hlásil.“

„Ale nemusil byste snad taky ani o tom vědět,“ nadhodila Renčová, „říkáte, že sem během provozu skoro nevkročíte, dohlížíte v kuchyni, pracujete v kanceláři, můžete si být jist, že sem nikdy nikdo za tu dobu, co tu jste, nevkročil…“

„No to nemůžu, to máte pravdu,“ řekl vedoucí rychle, udýchaně, „ale to by snad věděl můj personál, šatnářka, číšníci, nebo i tuhle pan Veverka. Ale já bych to netrpěl,“ řekl a Renčová a Bříza si v duchu pomyslili své.

„Ten člověk se mi vůbec nelíbil,“ prohlásil Bříza, když se opět octli nahoře na ulici, „zdá se mi zákeřný a lstivý. Nemám z něho ani trochu dobrý dojem.“

„Já také ne,“ přisvědčila Renčová, „jenže na dojmy nesmíme příliš dát. Osobní dojmy a antipatie je jedna věc a podezření a protizákonná činnost je věc druhá. Pravda je, že jsme se v tomhle baru nic nového nedozvěděli. Ten vedoucí jen potvrdil výpověď Kropáčka a Beránků. Vlastně i výpověď Hanuše Knopa a vlastně i Modřanské. Zajímavý byl jen vrátný s popisem toho neznámého muže. Souhlasil by s popisem, jak jej udal Kropáček a Modřanská, která ho nazvala Vlkem, a to je tedy přínos. Ale jinak nic.“

„Jestli je to jeden a tentýž,“ podotkl Bříza, „je to přínos, ale Kropáček se snad o jeho očích nezmiňoval. Nemám sem ještě večer zajít k tomu vrchnímu?“

„To bych ráda,“ kývla Renčová, „zajdi sem večer, docela služebně, nemusíš v šatně ani odkládat, uvidíš, jestli ti ho vrchní popíše blíž. Zeptej se na něho třeba ještě druhého číšníka, šatnářky, případně i těch hudebníků, ten člověk může mít pro nás význam.“

A pak řekla: „Budou čtyři hodiny a my teď pojedeme k nám. Myslím, že už dnes sotva něco zjistíme. Copak asi Tonda,“ podotkla a myslila Drozda, „ten asi spí, jako když ho do vody hodí,“ a Bříza se vesele zasmál a řekl: „Možná, že pije malcao nebo si dělá papriky, plněné tvarohovým krémem. Támhle jede elektrika,“ ukázal.

Dojeli do budovy a vešli do zahradní kanceláře. Renčová si svlékla plášť, pohlédla na sebe do zrcadla nad galerkou kelímků a šla se kouknout na kaktus za psacím stolem, který kvetl krásným růžovým květem. Měla dojem, že se ten květ od rána nějak zvětšil.

„Jakpak dlouho asi pokvete,“ podotkl Bříza, „co jsem slyšel, tak tyhle kaktusy snad kvetou jen den nebo dokonce jen několik hodin.“

„Tenhle má kvést několik dní,“ zavrtěla Renčová hlavou, „současně může vyrazit květ nový a mně se zdá, že vyrazí. Jestli ho Tonda nezničí, může kvést třeba i čtrnáct dní, dva týdny. Nemá chytnout průvan a má se řádně zalívat. Tak jak se, Milane, cítíš při své první vraždě, a k tomu karatem a navíc ještě drogy?“

Na Břízově široké tváři se opět objevil úsměv, i v jeho modrých, veselých očích, ale na otázku své představené už nestačil odpovědět. Na stole zazvonil telefon. Renčová vzala sluchátko a usedla na židli. Když to sluchátko za třicet vteřin opět položila do vidlic, pohlédla na Břízu zkoumavě jako člověk, který se chystá k velké věci, a řekla:

„Chodíš do kina, znáš Modřanskou, viděl jsi ,Mračna‘. Nic zajímavého nevíš?“ a když se Bříza trochu nechápavě zahleděl na tvář své představené, Renčová řekla:

„Tak si sedni. Třeba támhle pod ten fíkus, ať neupadneš. Právě mi oznámili, co zjistili… Že Modřanská Milada zná karate.“ A pak užaslému Břízovi ještě řekla:

„Učila se ho pro film ’Kdo zabil Kovalského‘. V tom filmu ho použila na obchodníku před jakýmsi výletním hostincem a obchodník byl okamžitě mrtev.“

9

Pondělí – odpoledne a k večeru

Dům číslo 6 v Klíčové ulici na Starém Městě byl velmi starý. Římsy nad okénky byly zurážené, okenní rámy odřené a zšedlé a omítka padala, dům se měl brzy opravovat. Domovní chodba byla temná i ve dne, schody byly dřevěné, prošlapané, a když se po nich šlo, na mnoha místech skřípaly. V každém patře na chodbě byl zrezivělý vodovod, z něhož, jak se zdálo, už léta netekla voda.

Až úplně nahoře, ve třetím patře vedle půdy, byl malý byt o kuchyni a jednom pokojíku. V kuchyni seděli tři lidé.

Na polámaném kanapi u okna seděl shrben jakýsi stařec v tmavém ošumělém kabátku a s rukama na kolenou bezduše hleděl před sebe na ubohý kredenc, v němž chybělo sklo. Byl sice shrben, ošumělý a bezduchý, ale nebyl vetchý. Na to své stáří byl dost hřmotný a silný. V rohu u dveří u kulatých železných kamínek, v nichž se netopilo, seděla na stoličce stařena v široké barevné sukni a bílé jupce, ta byla titěrná, její ruce byly kostnaté a upracované, ale zdálo se, že na to stáří a celkovou titěrnost jsou to ruce ještě dost silné. Jejich příbytek byl na celkovou chudobu a ošumělost upraven a čistý. Dřevěná podlaha byla vzorně vydrhnutá, sklo v okně se lesklo, jako by bylo právě umyto, a záclonka na něm byla sněhobílá a jako nadýchaná. U stolu uprostřed kuchyňky na bílé odřené, ale čisté židli seděl člověk a ten jako by byl úplně z jiného světa.

Byl mladý – snad neměl ani pětadvacet – měl jemnou snědou pleť, tmavé hluboké oči a husté černé vlasy. Když se usmál, objevily se nádherné bílé zuby. Na sobě měl krásný světlý oblek, vzorně ušitý a vyžehlený, v kapsičce saka růžový kapesníček. Jeho rozhalená košile byla sněhobílá a voněla jakýmsi jemným nevtíravým parfémem, připomínajícím Orient

„Koncem měsíce,“ řekl elegantní mladík chudým starcům nápadným cizím přízvukem, „přinesou kolegové prádlo. Budou to chtít mít brzy vyprané a vyžehlené. Ale budete spokojena, paní,“ obrátil se ke stařeně u kamen a snědou ruku položil na čtverhranný, pečlivě zavázaný uzlík prádla, který ležel před ním na stole. Stařec na kanapi pokýval hlavou a dál bezduše hleděl před sebe na kredenc bez skla a stařena na stoličce u kamen si na klíně zamnula kostnaté ruce a tiše a uctivě – jako by mluvila s králem – řekla:

„Děkuji, pane, ráda vyperu.“

Snědý elegantní mladík za stolem se spokojeně usmál, dlaní si pohladil husté černé vlasy. Pak sáhl do saka a vyňal tři malé obálky. Dvě byly bílé a jedna růžová jako kapesníček v jeho saku.

„Tuhle jednu obálku,“ řekl, „dáte panu Šenfeldovi z České filharmonie, až sem dneska přijde s prádlem, zamlouvám si dva lístky na koncert na druhého října, na obálce je jeho jméno. A tuhle druhou dáte panu Vlkovi, který také dneska přijde s prádlem, i na ní je jeho jméno, takže se to nesplete. Pan Vlk mi musí co nejdřív opravit mikrofon.“

Stařec na kanapi opět kývl a stařena u kamínek vstala a • popošla ke stolu, Vzala obálky do kostnaté ruky, zblízka pohlédla na jména, jež na nich byla napsána psacím strojem, a zdvořile se usmála.

„Dám je pánům,“ řekla s úctou v hlase, jako by mluvila o knížatech.

„A pak je tu ještě tato obálka,“ snědý elegantní mladík uchopil mezi prsty růžovou obálku, „to je záležitost starce. Tuhle obálku odevzdáš dnes do šesti hodin slečně Kamilce Malé do manikúry,“ otočil se ke starci na kanapi, a bylo to zvláštní, že jemu tykal, bylo to zcela tak, jako by mluvil s orientálním sluhou, ač stařec byl Čech. „Tumáš,“ podal starci obálku a stařec kývl a mlčky ji zasunul do svého kabátku. „No a teď věc poslední,“ řekl snědý elegantní mladík, sáhl do kapsy a vyňal krabičku bulharských cigaret BT. „Až budeš dnes prodávat Večerní Prahu v Alfě, uděláš to, co posledně. Pamatuješ, cos udělal v Alfě před čtvrt rokem, nebo jsi to už zapomněl?“ A stařec na kanapi poprvé za tu dobu promluvil.

„Pamatuju,“ řekl poslušně, i když ne tak uctivě jako jeho žena a dál bezduše seděl.

„Dobrá,“ kývl mladík, „a já ti to pro jistotu ještě zopakuji. Až odevzdáš dopis v manikúře, půjdeš do té Alfy, obejdeš ji s novinami a nakonec zajdeš na toaletu. Tam vyčkáš, až za tebou přijde mládenec a ten řekne… pověz co!“ A stařec bez vzrušení řekl: „Dědo, Vlastu nemáte? A já řeknu: Kdepak Vlastu, tu má jen stánek. A on řekne: Tak mi dejte aspoň Prahu a dobrý cigarety. A já mu dám…“

„Dáš mu noviny a tuhle krabičku,“ elegantní mladík podal starci krabičku BT a stařec si ji okamžitě schoval do kapsy, okamžitě a rychle, jako by tušil, že v ní nejsou cigarety, ale něco mnohem vzácnějšího, co nesmí spatřit světlo světa, a mladík u stolu dodal: „Ten mládenec ti za to dá zapečetěný balíček.“ Stařec podotkl: „Peníze,“ a mladík hlasitě opakoval: „Balíček. Balíček, rozumíš. Přijdu si pro něj zítra. Pečlivě ho schováš a všechno v pořádku provedeš!“ Mladík ještě naposled sáhl do saka a položil na stůl zelenou stokorunu. „To se budete mít,“ poznamenal, „kup si banány a pomeranče.“

Stařec z kanape pohlédl na tu bankovku nevýrazně, skoro lhostejné, ale v jeho hlase byl přesto jakýsi zájem, když řekl:

„U nás se nikdy nic nespletlo. Vždycky každý dostal svoje prádlo a nikdy mu nic nechybělo. Taky dobře vyčistíme, když se poskvrní šaty. Nosí nám fraky a smokingy i páni z orchestru a divadel. Oni ví, že my látku nepoškodíme, že pak kabátky pěkně vyžehlíme a že budou zas jako nový. Páni jdou v nich třeba rovnou odsud na koncert, protože se můžou na nás spolehnout.“ Stařec na tu svou bezduchost mluvil teď dost dlouho a rozumně. Ještě dodal: „Jde k nám třeba i pan vrchní z cukrárny nebo mistr kouzelník, který se musí převlékat do fialových a černých šatů.“ A ještě dodal: „Žena má vedle v pokoji lavory a žehlící prkna. Teče nám tu voda v kuchyni, támhle…“ ukázal na vodovod u kamen, „už ani nemusíme chodit pro vodu na chodbu, to je velké dobro.“

Mladík vstal ze židle, dvěma prsty si upravil kapesníček v saku a uchopil uzlík prádla. Stařena vstala ze stoličky, přitiskla kostnaté ruce k široké barevné sukni a uklonila se mu jako vládci, stařec na kanapi se trochu víc nahrbil a také se uklonil. Mladík se spokojeně usmál a vyšel z kuchyně na temnou chodbu. –

Když vyšel z temných schodů a chodby domu na staroměstskou ulici, nasadil si brýle proti slunci. Bylo pondělní odpoledne, druhá polovice září, ale nebe nad městem bylo jasné a slunce ještě dost hřálo. Šel pomalu malými staroměstskými uličkami s uzlíkem, který se jaksi moc nehodil k jeho elegantním světlým šatům, šel s pohledem k chodníku, jako by na něco soustředěně myslil. Na Národní třídě si počkal na tramvaj.

Za půl hodiny vystoupil v nové čtvrti na obvodu města. Pomalu a klidně s uzlíkem pečlivě vypraného prádla se dal cestou mezi zelenými trávníky, které se rozkládaly mezi moderními panelovými domy, došel k několika rozložitým dvoupatrovým budovám uprostřed další nové zeleně. Zde bydlil. Byla to vysokoškolská kolej, jejíž část sloužila cizincům.

Snědý elegantní student s hustými černými vlasy a tmavým hlubokým zrakem bydlil na pokoji ještě s jedním vysokoškolákem, to byl Ital. Ital byl teď odpoledne doma. Seděl u stolku a učil se.

„Buď zdráv, Quido,“ řekl snědý elegantní student, když vešel do pokoje a hodil na své lůžko uzlík prádla, „nebudu tě rušit. Nesu si čisté prádlo od pradleny ze Starého Města, od paní Režné. Za dvanáct korun tohle všechno…“ spokojeně ukázal na uzlík na lůžku, „vyprala a vyžehlila. A teď začnu také něco dělat.“

„Zpíváš dnes,“ řekl Quido neohrabaně a snědý elegantní student kývl. „Dnes zpívám, i když je pondělí. Musíš taky někdy přijít, Quido. Když mi řekneš, kdy přijdeš, dám ti volný lístek, abys nemusil platit vstup.“ Snědý elegantní student mluvil s Italem česky, protože nebylo jiné řeči mezi nimi, kterou by oba bezpečně znali. Snědý elegantní student neuměl italsky, nýbrž anglicky a Ital Quido kromě své mateřštiny uměl francouzsky, ale naprosto neznal rodný jazyk svého kolegy – afghánštinu.

Když se pak toho dne chýlilo k večeru, zaklepal na kuchyň staré pradleny Režné na Starém městě v Klíčové ulici 6 první ze dvou ohlášených zákazníků.

Vešel do kuchyně tak samozřejmě, jako by tu byl doma, sotva pozdravil. Než došel ode dveří ke stolu a tam hodil balík prádla na židli, stařena y široké barevné sukni a čisté bílé jupce vstala ze stoličky u kamen a s tváří plnou strachu se stáhla do kouta. Stařec dál klidně seděl na rozbitém kanapi a bezduše hleděl na protější kredenc. Dělal, že příchozího nevnímá.

„Kdy to bude hotový, co?“ řekl muž a pánovitě ukázal na prádlo.

„Pozítří, pane Vlk,“ šeptla stařena bázlivě v koutě, „ve středu odpoledne, prosím.“

„To to trvá,“ řekl muž, „to je pomalu už jako v prádelnách. Kdybych já se takhle dlouho páral s mikrofony, tak v Praze nezazpívá jeden jedinej člověk. Nějak vám to vázne, ženská.“

„Musí to, pane, uschnout,“ šeptla stařena, „kdyby to byl nylon nebo silon, tak by to bylo hned. Ale takhle to chvilku trvá.“

„Přijdu tedy ve středu odpoledne,“ řekl muž, „a co dál? Co dál?“ Mluvil úsečně a stroze, jako generál.

„Mám vám odevzdat toto, prosím,“ řekla stařena uctivě a teď vystoupila z kouta, sáhla si kostnatou rukou do kapsy sukně a vyňala dvě obálky. Zblízka pohlédla na jejich adresy a jednu z nich podala muži.

Vlk ji jedním pohybem roztrhl a vysunul z ní papír.

„Středa. Bratislava 16.05, Břeclav – předat Beskydy. Tentokrát zatím naposled,“ četl.

„Pro prádlo nepřijdu ve středu, ale až v pátek ráno, jasné,“ řekl stroze a strčil obálku do kapsy. „To je všechno?“

Chladným zrakem přejel kuchyň, jako by tu byl doma, na chvíli utkvěl na starci na kanapi, který se ani nehnul, chvilku zíral na stařenu, která se očividně chvěla, a pak bez řečí šel. Když byl na chodbě, stařena se pokřižovala. „To snad není ani člověk,“ zašeptala, „z toho mám strach. Toho se bojím. S tím bych tu nemohla sedět a mluvit, pane bože, s tím ne. Jen aby tu u nás někdy na někoho nečekal.“ Stařec na kanapi mlčel dál a ani se nehnul a stařena usedla na svou stoličku. Muž, který právě opustil kuchyň a byl nazván Vlkem, byl štíhlý, vyšší, s hladkými, dozadu česanými hnědými vlasy a tvrdýma šedýma očima – s očima a vlasy, jejichž barvy nešly dohromady – as velkýma masitýma rukama, které nešly zase k jeho štíhlé výšce. Měl tmavozelené šaty a modrý velurový klobouk, jaký se zrovna často nenosí. Přišel a odešel jako blesk a stařena na stoličce si pořádně oddychla teprve za chvíli, když už předpokládala, že vyšel dole z domu na ulici. Za půl hodiny po jeho odchodu přišel druhý ohlášený zákazník. Jaromír Šenfeld, houslista.

Na rozdíl od Vlka Šenfeld dal pečlivě prádlo na stůl a sedl si na židli. A na rozdíl od Vlka stařena před ním neustoupila do kouta a také stařec na kanapi nemlčel, ale dal se do řeči.

„Mám vám odevzdat, pane Šenfeld, obálku,“ řekla stařena uctivě a kostnatou rukou hrábla do kapsy barevné sukně. Šenfeld kývl a přijal obálku se spokojeným úsměvem. „Středa, Bratislava 16.03…“ četl, „neděle odpoledne Národní muzeum Praha předat při prohlídce, příjemce se přihlásí. Tentokrát až na další naposled.“

„Až na další,“ pomyslil si houslista Šenfeld, „to není obrat řeči, který cizinec hned zná, sotva se začne učit česky. Až na další naposled,“ pomyslil si, „pán se zřejmě – jestli je to vskutku Afgánec a ne nějaký gangster ze Žižkova – dobře učí jazykům. Ach jo,“ vzdychl nahlas, „lístky na koncert filharmonie…“

Jaromír Šenfeld byl středně vysoký, spíš mladší, skoro holohlavý, měl větší rty a neklidné těkavé oči. Snažil se vypadat dobrácky a žoviálně – úslužně a vlídně, ale bystrý znalec povah mohl časem poznat, že to může být maska. Byl oblečen v tmavé všední šaty a modrý baloňák.

„Kdy chcete mít prádlo, pane Šenfeld…“ zeptala se stařena zdvořile, „ve středu odpoledne?“

„Stačí v pátek, paní Režná,“ usmál se Šenfeld blahosklonně, „bohatě stačí v pátek. Ve středu mám celý den zkoušku, připravujeme třetí Beethovenovu symfonii, Eroicu…“ řekl a náhle ho přepadl jakýsi dobrý pocit. „Až na další, naposled,“ opakoval si v duchu, co četl na lístku, ale další myšlenku mu přetrhl stařec.

„Dni se krátí, nastává podzim,“ řekl na kanapi a ještě trochu shrbil svá dost široká záda, „ještě před dvěma tejdny jsme v tyhle době nesvítili, bylo ještě vidět. A teď vidíte, už je tu tma. Za chvíli budou Dušičky a vánoce.“

„Za chvíli budou Dušičky a vánoce,“ kývl Šenfeld.

„Chvíli si přeci jen ještě počkáme,“ podotkla stařena a usedla na stoličku u železných kamen…

„Když jsem byl mladej,“ řekl stařec a jeho matný zrak na chvilku utkvěl na žárovce na stropě, „taky jsem hrál na housle. Učil jsem se rok u kmotra, pak jsem se učil sám. Když jsem byl bez práce, hrával jsem po dvorech. Jednou v zimě mi omrzly prsty. Teď už dlouho jsem neměl housle v ruce. Teď už jen prodávám noviny.“

„Ale zle se vám nevede, pane Režný,“ řekl konejšivě Šenfeld a stařena podotkla: „Nevede, protože máme hodné zákazníky. Ale až mi vypoví ruce jako jemu a nebudu už moci prát, bude to horší, pane. Vždyť už mi bude pětasedmdesát.“

„Pro vás se vždycky něco najde,“ řekl houslista Šenfeld blahosklonně, aniž tomu věřil, „nikdo vás nenechá bez přivýdělku. Jste poctiví, pořádní a spolehliví a toho si člověk váží,“ usmál se masitými rty. A pak vstal a řekl, že půjde. Dobrácky se rozloučil se starci a šel.

Procházel staroměstskými uličkami, v nichž se už šeřilo, bylo k večeru, ale pouliční lampy ještě nesvítily, a měl stále ten velmi dobrý pocit. „Nechat si u sebe do neděle odpoledne. Tentokrát až na další… naposled,“ opakoval si v duchu, „ovšem, samozřejmě. Knopovi se už nic nepředává, když je mrtev, pokud je to pravda, a tak je tedy změna. Změna…“ když docházel na Národní třídu, blesklo mu hlavou, jak dlouho asi potrvá, než se opět obnoví dosavadní cesta. Rok? Nebo dva, tři? Nebo snad pět? Nevěděl. Bylo však naprosto jisté, že to teď skončí. Že skončí všechny akce a středeční a nedělní bude poslední. „Možná, že uplyne jedno celé desetiletí, než opět použijí československé cesty pro západní Evropu a možná, že dvacet, třicet let a já už se toho asi nedočkám,“ říkal si, když kráčel po Národní třídě k Vltavě, ale velmi dobrý pocit ho stále neopouštěl. Jako by se byl zrodil kdesi na dně jeho mozku jakýsi líbezný plán, který čím dál víc rostl; sílil, barvil se… za pár minut došel ke květinářství, obloženému mramorem a zrcadly, a na chvíli se před ním zastavil. Měli ještě otevřeno. Hleděl na karafiáty a růže a na mžik se zahleděl i na sebe, neboť jedno zrcadlo za výkladem u květin obráželo jeho hlavu. Byl ještě dost mlád, středně veliký, skoro holohlavý a měl větší tlustší rty a neklidné těkavé oči. Pak šel dál. Za chvíli se zastavil podruhé. Před luxusním pánským salónem. Chvíli těkal jeho zrak po nádherných anglických látkách a pak ustrnul na barevné reklamě, oválu ve zlatém rámu, který stál decentně podepřen mezi pestrými módními doplňky a sděloval obrazem i písmem slávu atlasových kravat. Londýn, Paříž, Řím, Vídeň. Vídeň… Pootočil se od výkladu k Vltavě, za níž čněl setmělý Petřín, a v duchu se usmál. Jaromír Šenfeld, houslista z baru Satyr, se rozhodl…

10

Pondělí – k večeru a večer

Když Šenfeld opustil byt pradleny Režné, stařec pomalu vstal z kanape a začal se strojit. Vlastně si jen poupravil košili u krku, obul si staré velké boty a zapnul si ošumělý kabátek. Teď, když stál, vypadal jako vysloužilý zápasník nebo patriarcha. Byl na svůj věk opravdu statný. Záda trochu shrbená zvětšovala objem jeho hrudi a velké boty budily dojem, že má sílu i v nohách. Hmatem se přesvědčil, že má v kapse růžový dopis, krabičku BT a nějaké drobné, které potřeboval k prodeji novin. Stařena zatím vyňala z kredence velkou koženou tašku s řemenem, zavěsila ji starci přes plece a řekla: „Provázej tě pánbůh.“ Stařec kývl a bez řeči vyšel z bytu.

Nejprve šel do Spálené ulice do jakési rozdělovny pro svůj dnešní příděl novin. Vložil jej do tašky a pak – s taškou u pasu – se vydal Národní třídou na Václavské náměstí. Šel pomalu a těžce a jeho zrak byl už zas skoro bezduchý. Jen tu a tam se koukl na chodce a zvolal: „Večerní Praha“… Než došel na náměstí, prodal pět výtisků.

Na Václavském náměstí nejprve vkročil do jedné pasáže, v níž bylo kino a také kadeřnictví, holičství, manikúra a pedikúra. Bylo půl šesté, ale zákazníků bylo všude ještě dost. V manikúře před kabinami, zakrytými květovanými závěsy, čekali v křesílkách tři zákazníci. Stařec se postavil u dveří, zakašlal a čekal. Tři lidé na něho mlčky pohlédli a snad se v duchu divili, že tenhle ošumělý, i když čistý stařec jde na manikúru. S taškou na řemenu u pasu ve starých velkých botách vypadal spíš jako posel boží než zákazník. Ale pak pochopili, že je to opravdu posel. Z jednoho závěsu se vynořila manikýrka a s úsměvem přistoupila k starci.

Byla to asi dvacetiletá dívka v čistém bílém plášti, s upravenými vlasy, podmalovanýma očima a jen velmi lehce a nenápadně zdůrazněnými rty. Na malé jemné pěstěné ruce se skvěl prstýnek s temně modrým kamínkem, zasazeným do zlaté obroučky. Ten temně modrý kámen na okamžik zazářil pod stropní lampou, když s ruměncem ve tváři přijímala od starce růžovou obálku. „Prosím vás, okamžik,“ vydechla plaše a sáhla rychle do kapsičky pláště, vyndala pár mincí a podala je starci. Stařec poděkoval a šel.

Dívka zmizela opět za závěsem, sedla si za stoleček proti zákazníkovi a omluvně řekla: „Promiňte.“ Zákazník, asi padesátiletý muž, viděl v její malé ručce růžovou obálku a na její tváři ruměnec, a chápavě kývl. „Jen si to přečtěte,“ kývl, „jestli chcete…“ a stáhl ruku od misky a nůžek. Kdyby byl nezačal v té chvíli myslit na nějaké své vlastní věci, byl by si jistě všiml, s jakým nervózním chvatem roztrhly útlé prsty jeho manikýrky obálku a vyňaly dopisní papír. Stálo na něm: „Kamilko, čekám, že dnes přijdeš. Lístek si kupovat nemusíš, pokladní řekni, že jsem Tě pozval, místo máš u stolu vlevo od pódia. Bude tam i Katka, Anděla a Petr.“ Dopis byl psán na stroji a byl bez podpisu, ale Kamilka věděla, od koho je a kam má večer přijít, a v její tváři se mihla neskrývaná radost a toho si už zas zákazník všiml, i když myslil na své osobní věci. „Psal vám milý, viďte,“ řekl chápavě a červenající se dívka schovala dopis do kapsičky pláště a rukou, na níž temnou modří zářil prsten, sáhla po malinkých nůžkách. „Mám dnes schůzku,“ sdělila šťastně. A s pohledem na ruku zákazníka dodala: „Se zpěvákem.“

Stařec šel dál po Václavském náměstí, pomalu, těžce a skoro bezduše, náměstí bylo přeplněno lidmi, a prodal asi dvacet výtisků novin. Pak vešel do pasáže Alfa a po jednom tamním schodišti vystoupil do kavárny.

Procházel mezi stoly, v této časné podvečerní době zpola obsazenými, v levici držel výtisk novin, pravicí si přidržoval tašku u pasu a tiše volal: „Večerní Praha, Večerní Praha.“ Přistupoval k jednotlivým stolům pomalu a shrbeně a prodával, v tašce mu přibývalo drobných. U jednoho stolu poblíž tanečního parketu, který byl dosud prázdný a za nímž ještě neseděli hudebníci, se rozvaloval jakýsi bledý vychrtlý mladík s modrou mašlí na červené atlasové košili a vedle něho seděla dívka. Byla malá, slabá, ale dost živá. Když k nim stařec přistoupil, mladík na něho ani nepohlédl, jen si pořádně sedl, odmítavě zavrtěl hlavou a noviny nevzal. Dál se bavil s dívkou.

„No, co se dá dělat,“ řekl jí lhostejně, „je to holt škoda. Ale zůstat tu dnes nemůžu. Prostě to nejde.“

„A kolik že je matce let,“ vypískla dívka.

„Pětačtyřicet,“ odvětil mladík.

„To je datum, co se slaví,“ připustila hbitě dívka, „ale taky by se nemusilo. Co když Mářa nepřijde! Abych tu dlouho sama neseděla, to ne! Aby si sem nesed nějakej protivnej cápek.“

„Pak snad řekneš, že je obsazeno, ne, to snad říct umíš,“ prohodil bledý vychrtlý mladík stroze, a zakrývaje netrpělivost, koukl na hodinky. Přitom nepřestával tajně sledovat starce s novinami. Stařec už obešel všechny zpola obsazené stoly, mizel v chodbičce ochozu, který vede k toaletám, a mladík náhle řekl: • „Měl jsem přece ty noviny vzít, sakra, co jestli si někdo doma vzpomene a bude chtít večer do kina? Otec a bratr ne, ale sestra. Ta tyhle rodinný oslavy nesnáší a kouká za pět minut prchnout. Já je přece koupím,“ řekl a vstal a šel za starcem.

Dohnal ho na konci ochozu, když právě u jednoho stolu přijímal korunu. Přešel ho bez mrknutí oka a vešel na pánskou toaletu. Stařec tam pomalu a těžce vstoupil za chvilku. Bledý vychrtlý mladík se otočil od vykachlíkované zdi a jedním pohledem přehlédl místnost. Dva lidé stáli u umyvadel, jeden z nich už odcházel. Ten druhý vypadal zcela neškodně, takový běžný mladý zajíc, a za pár vteřin měl zřejmě už jít také.

„Dědo,“ řekl bledý vychrtlý mladík s modrou mašlí na červené atlasové košili, „Vlastu nemáte?“ A potají sáhl do kapsy, v níž měl jakýsi zalepený štůček… „Kdepak Vlastu,“ řekl stařec odmítavě a bezduše hleděl na mladíka, ale to už v jedné ruce držel bílou krabičku BT, „tu má jen stánek.“ – „Tak mi dejte aspoň Prahu,“ prohodil mladík… a v té chvíli si zajíc u umývadla upravil kravatu, v zrcadle pohlédl na mladíka a starce a opustil místnost, „dejte aspoň Prahu a dobrý cigára…“ Stařec rychle strčil mladíkovi noviny a krabičku BT, mladík vyňal z kapsy štůsek a dal jej starci. Stařec jej bleskurychle strčil do své novinové brašny, a když se pak zakrátko otevřely dveře a nový příchozí vstoupil do místnosti, bylo už všechno hotovo. Proběhlo to rychle a hladce jako ve filmu. Bledý vychrtlý mladík pak vyšel z místnosti s novinami v rukou a o starce se už nestaral. Došel ke stolu u parketu, k malé slabé dívce, a stroze řekl:

„Tak já půjdu. Je už nejvyšší čas, doma čekají. Mářa přijde co nevidět, tak ji ode mne pozdrav.“

„Jen jestli jdeš vopravdu domů,“ pískla teď dívka, jako by jí bylo zatím došlo, že se mladík vymlouvá, „možná, že jdeš na nějaký zálety.“

„Poslyš,“ mladík se zamračil a pánovitě shlédl na dívku, „takhle se mnou nemluv. Tohle si říkej jiným, ale ne mně. Aby ses nespletla,“ řekl znechuceně, „v adrese.“

„Prosím tě, co se hned zlobíš,“ řekla rychle dívka, ale bledý vychrtlý mladík v červené atlasové košili s modrou mašlí u krku už na ni ani nepohlédl. Sáhl do kapsy, hodil na stůl desetikorunu a řekl:

„Tuhle… zaplať ty kafe.“

„To nemuselo být, prosím tě,“ bránila se dívka, „prosím tě, na to snad ještě mám,“ ale mladík ji už neposlouchal. Nedbale kývl a zamířil k východu.

Stařec, ošumělý, ale dost silný ve velkých botách vyšel z kavárny až za pár minut. Kdyby mu byl někdo nahlédl do jeho novinové tašky u pasu, byl by tam kromě těch novin viděl ten zalepený štůsek a kdyby ho byl rozbalil, byl by býval v něm spatřil neuvěřitelný obnos. Neuvěřitelný pro takového chudého starce, ale neuvěřitelný i pro bledého vychrtlého mladíka, kterému mohlo být něco přes dvacet. Sto zelených stokorunových bankovek…

V půl deváté večer vešla Kamilka s růžovým psaním v kabelce do kavárny Atlas. Kavárna byla poblíž Vltavy a ač jinak neměla s řekou nic společného, v hale u šatny visela velká kovová loď a obraz námořníka. Kamilka se zastavila u pokladní, která seděla u malého stolku a prodávala vstupenky.

„Je všechno obsazený, slečno,“ řekla, „nevím, jestli byste někde našla místo.“

„Já jdu za panem Chalavim,“ řekla nesměle dívka, „jsem Kamila, pan Samir mě pozval.“

„To je něco jinýho,“ kývla pokladní, „tak jděte.“ A Kamilka poděkovala a zamířila k šatně. Svlékla si modrý kabát a pak v tmavých šatečkách, s prstýnkem na ruce a s kabelkou plaše vešla do sálu.

Bylo tam vskutku plno a bylo tam hlučno. Atlas přitahoval hlavně mládež – i když netančila, chodili tam kvůli poslechu. Kvůli výtečnému orchestru a hlavně – kvůli Samiru Chalavimu. Chalavi stál na pódiu v černých šatech s bílým fiží a perlou na krku, v ruce si pohazoval mikrofonem, právě velmi hlasitě zpíval rychlou píseň a orchestr ho ještě hlučněji doprovázel. Na tanečním parketu pod pódiem byl shluk lehce, mírně a pomalu se pohybujících dvojic, nebylo tam k hnutí. Bylo to trochu zvláštní, že se tancující pohybovali tak pomalu, když Chalavi zpíval tak rychle, ale kupodivu to šlo do rytmu a to bylo hlavní. Kamilka prošla kolem zdi sálu k pódiu a tam našla svůj stůl. Seděla tam Anděla, robustní děva v křiklavě červených šatech, kouřila cigaretu, pila víno a lelkovala. Pila víno a lelkovala, a když spatřila Kamilu, mávla na ni a hlučně se zasmála.

„Už tě zmerčil,“ zasmála se a myslila zpěváka na pódiu; „prosím tě, že jdeš tak pozdě.“

„Měla jsem do šesti,“ usmála se Kamilka a přisedla ke štolu, „musila jsem z práce domů převlíknout se. Vždyť ještě ani není devět.“ Když Samir Chalavi na pódiu dozpíval a na parketu se dotančilo, objevil se u stolu Petr a Katka.

„Ani jsem nevěřil, že přijdeš,“ řekl Petr, dvacetiletý, slušně vypadající hoch, „kam to furt chodíš, že je tě tak málo vidět…“ a Kamilka s pohledem k pódiu, z něhož odcházeli hudebníci, řekla:

„A kam mám chodit, když Samir o mne nestojí.“ Ale řekla to tak plaše a křehce, že Petr, Katka i Anděla poznali, že věří v opak. Za chvíli přišel mladý ošklivý nazrzlý číšník a s drzým gestem dal na stůl láhev bílého vína a nové sklenky. A vzápětí přišel afgánský student, zpěvák Samir Chalavi.

Snědý elegantní student s tmavým hlubokým zrakem a hustými černými vlasy. S krásnými bílými zuby a vonící jemným nevtíravým parfémem. Růžový kapesníček v kapsičce saka tentokrát neměl, když byl oděn černě a u krku měl to fiží.

„Je to zlé,“ usmál se, když nalil víno do prázdných sklenek, „dost zlé, že ti člověk musí posílat dopisy po poslech.“

„Ale můžeš přece zavolat do práce,“ namítla Kamilka s uzarděním, „to by snad bylo jednodušší a rychlejší.“

„Samozřejmý,“ prohodila robustní Anděla, „volejte ji do manikúry a máte to. Jakýpak posílání lístků. Na to jí doma můžou přijít taky, ledaže to spálí.“

„To bych nespálila,“ řekla Kamilka tiše a přitom hleděla k zemi. Samir se záhadně usmál a řekl:

„Já holt mám tady v Praze smůlu. Rodiče českých dívek neradi vidí, když se o ně uchází cizinec jako já.“

„Prosím vás,“ vyprskla Anděla, „o kolik těch dívek se tu vlastně ucházíte? Jestli o hodně, tak se nedivte. My tu nemáme mnohoženství.“

Anděla byla hubatá, ale byli na to zvyklí, měla dobré srdce. Zasmáli se a ťukli si skleničkami. Pak Anděla řekla:

„Já jsem vám měla sen, viděla jsem koně. Na takový vysoký hoře tančili čtverylku.“

„To budeš tanečnicí,“ řekl Petr, „a pojedeš do Afganistanu.“

„Takhle do Pardubic,“ zasmála se Anděla. „Já bych do Afganistanu jela hned,“ přiznala Kamilka.

Byla stále přestávka. Náhle přistoupil ke stolu nějaký cizí mladík a zamlouval si u robustní Anděly tanec. Pošilhával přitom po Samirovi a cítil se zřejmě velmi důležitě. Anděla mrkla na přátele, kývla a pomalu se zvedla. V té chvíli už totiž opět na pódium přicházeli hudebníci.

„Vy taky půjdete tančit,“ řekl Samir Petrovi a Katce, a když přikývli, vstal ze židle a rukou dal jakési znamení jednomu na pódiu. „Říkám mu,“ vysvětlil, „aby jeden kousek hráli beze mě. Jděte tančit,“ zasmál se na Petra a Katku, a ti šli. Když pak orchestr spustil ryčnou hlučnou skladbu, Samir a Kamilka u stolu osaměli.

„Tak a teď můžeme spolu chvíli mluvit,“ usmál se Afgánec klidně a sladce a pohlédl tmavým hlubokým zrakem do Kamilčiných očí, „co je tam nového?“

Kamilka sklopila zrak a pokrčila rameny. Pak zdvihla hlavu a plaše a mlčky hleděla na zpěvákovo bílé fiží u krku, v němž trčela velká bílá perla. Byla zasazena do stříbrné spony.

„No neboj se a pověz,“ usmál se znovu Afgánec, „mně to přece klidně můžeš říct. Já to nikomu nepovím. Já vím, že se to koná někde tady v tyhle budově, co je Atlas, to já vím…“ a Kamilka potřásla hlavou a řekla:

„Tady ne. Vedle v domě. Ve dvoře…“

„Vedle v domě ve dvoře,“ spokojeně kývl zpěvák, „tak vidíš. A jsi tam pečená vařená.“

„To není pravda,“ plaše namítla Kamilka, „byla jsem tam jen párkrát. Jen třikrát.“

„Tak přidej,“ řekl zpěvák, „šestkrát…“

„Tak pětkrát, více ne,“ řekla Kamilka.

„A kolik vás tam chodí?“

„Podle toho,“ pokrčila rameny, „někdy je jich tam jen osm, ale někdy i víc.“

„Děvčata a chlapci,“ zeptal se Afgánec a Kamilka přikývla.

„K žádným hlučným scénám nedochází?“

„Ne, ne,“ zatřásla Kamilka hlavou a hleděla na zpěvákovy oči a jemné osmahlé tváře, „z počátku se baví všichni dohromady a také trochu zpívají nebo tančí, ale pak si každý lehne na zem a je pro sebe. A když se tam hraje, není to nikam slyšet. Je to v hlubokým sklepě mezi samými skladišti.“

Samir Chalavi se tajemně usmál a zavrtěl hlavou. „Ale to jste tam pak přinejmenším celou noc,“ nadhodil.

„Celou noc,“ kývla Kamilka, „někdo zůstane i druhý den dopoledne. Já tam jdu, jen když nejdu druhý den do práce, aspoň když nejdu na dopolední směnu. Stejně jsem už jednou vynechala…“

„A doma ti matka neřekne nic,“, zasmál se Chalavi, „tak vidíš. Ale kdybys šla se mnou, tak by to bylo zle.“

„Nebylo,“ zavrtěla Kamilka rozhodně hlavou, „ale že mi nic neřekne, to je jen proto, že sama není doma. Když doma je, zeptá se, kde jsem celou noc byla, a já se pak musím vymlouvat, že jsem byla s nějakým hochem. To je pořád lepší, než kdyby věděla tohle…“

„Poslyš, Kamilko,“ řekl teď Samir Chalavi tišším hlasem, ale bylo to zbytečné, protože orchestr hrál silně a hlučně a k sousedním stolům neproniklo ani slovo, „poslyš, ale ta droga stojí přece dost peněz. Já si myslím, že musí být dost drahá. Kolik za to vlastně platíte…“

Kamilka se zarděla. U jejích úst se objevil nesmělý úsměv a její hezké podmalované oči zabloudily kamsi stranou k zemi. Řekla: „Sto korun.“

„Sto korun za co? Za nějakou krabičku či injekci?“

„To není v krabičce ani v injekci, to je v takových bílých kapslích jako prášky z lékárny. V té kapsli je toho pár zrnek. Ani ne na špetku nože. Dávají do toho ještě kapku práškového cukru, aby se to líp bralo a bylo to sladší. Ale může se dostat i zboží lacinější, třeba na dno sklenky s koňakem za dvacet korun. A pak jsou ještě injekce, ale ty si každý hned dovolit nemůže. Ty jsou velký, pro ty se chodí za takový květovaný závěs a stojí třeba až dvě stě.“

„Ty jsi už píchala?“ zeptal se Afgánec Chalavi a tmavým hlubokým zrakem hleděl do Kamilčiných očí a Kamilka nesměle kývla.

„Jen jednou,“ vydechla.

„A uměla jsi to?“

„Píchl mi to Andy…“ řekla a když viděla tázavý pohled Afgáncův a jeho sladký nedůvěřivý úsměv, dodala: „Andy. To je král. Ten nám tam vládne. Ten to tam řídí a vede. Je úžasně zkušený a moudrý.“

Orchestr na pódiu – to bylo poznat – dohrával rychlou hlučnou skladbu a Samir Chalavi se napil vína a rychle a důrazně řekl:

„Víš, co bys z toho měla, kdyby se to prozradilo? Víš to? Na to jsou tresty. Mohli by tě dát do nějakého ústavu a přišla bys i o místo. S tím si nehraj. Nikomu ani slovo. Znáte se tam navzájem?“

„Moc ne,“ zavrtěla Kamilka bázlivě hlavou, „známe se pod přezdívkama. To jen já vím, že Andy se jmenuje Veselý, ale ani to nemusí být jeho pravé jméno, mně říkají manikérka…“ a pak ještě dodala: „To se nikdo nedozví, to není možný a nikdo cizí se tam taky nedostane. Andy král si ho napřed prověří a to trvá. Mě taky prověřoval, měsíc, snad i déle, scházel se se mnou v Alfě…“

Orchestr dohrál, sálem se ozval potlesk, ale lidé na parketu stáli dál, neboť čekali další kousek. Samir vstal ze židle, dlaní si pohladil své husté černé vlasy a kývl na hudebníky. „Musím na pódium, Kamilko,“ řekl, „něco ti zazpívám.“ A otočil se, šel a na pódium vyběhl lehce a křepče, když už orchestr hrál. Chytil mikrofon právě v pravou chvíli, kdy začínal jeho zpěv. A sálem zazněl jeho teplý hlas.

Když přišla další přestávka a všichni zas seděli u stolu – Petr, Katka, robustní Anděla – Samir Chalavi pozdvihl dolité sklenky, vlídně a sladce se usmál, nakonec na Kamilku, a když se pak napili, řekl:

„Víno je ten pravý božský nápoj. Je to dar přírody a je neškodný, arciť když se to nepřetáhne.“

„Já obdivuju tvou češtinu,“ vpadl teď Petr, který na rozdíl od Anděly Samiru Chalavimu tykal, „Už jsem si vícekrát všiml, že užíváš takové zvláštní obraty, které nepoužíváme ani my. Před chvílí jsi řekl „holt“ a teď jsi řekl „Arciť“. A zpíváš anglicky, ty jsi na řeči génius. Jak dlouho tu vlastně ještě budeš studovat?“

„Samir je vůbec génius,“ řekla Katka a Afgánec se zase usmál a pokračoval v tom, co nakousl.

„Také občas neškodí trochu koňaku či whisky, ba ani vodka neškodí. A ani cigareta,“ kývl na Petra a Andělu, kteří si právě zapalovali cigarety, „ale nějaká narkotika, drogy, fetování…“ Samirova tvář náhle zvážněla, na jeho tváři pohasl úsměv a Kamilce se v té chvíli rozbušilo srdce. Nervózně si otevřela kabelku a něco v ní začala hledat.

„Prosím tě, jestli chceš cigaretu, tak tady jsou,“ řekl Petr a přistrčil jí k ruce krabičku, která ležela na stole. Kamilka poděkovala, vzala si a Samir Chalavi jí zapálil a pokračoval, aniž na ni koukl.

„U nás na východě drogy vždycky kvetly a odtamtud • se šířily do ostatního světa. Dnes se to tam potírá, ale bohužel ne vždy dost účinně. Zatím se nepřišlo na absolutní způsob, jak vývoz a prodej drog likvidovat. Ale je to strašná zhouba.“ A afgánský zpěvák opět zmlkl.

„A viděl jste někdy nějakou drogu?“ zeptala se Anděla prostoduše.

„Ani bych nechtěl,“ odvětil Samir.

„Ale dělá se to třeba z máku,“ ozval se Petr.

„Z máku,“ kývl Samir, „také z konopí, podle toho, o co jde. Jsou různé suroviny, z nichž se úpravou získávají drogy. Ale já nejsem chemik a nerozumím tomu. Já jsem bohemista,“ usmál se.

„A myslíš, že jsou všechny nebezpečné?“ zeptala se Katka.

„Některé víc, jiné míň,“ pokrčil Samir rameny, „ale nedobré jsou všechny. Tělo si na ně zvykne a nemůže bez nich být, v tom je jejich záludnost. Dávky se musí neustále zvyšovat a to je konec. Já bych to velmi potíral.“

Petr, Katka a Anděla nevěděli, proč se Samir Chalavi tak náhle rozhovořil o drogách a jejich potírání, ale měli dojem, že snad předtím o tom mluvil s Kamilkou, když s ní byl sám u stolu, a tohle je jen pokračování.

Viděli, že Samir je velmi vážný, což u něho v Atlasu nebývalo, a že Kamilka je nesvá. Její oči byly plné neklidu a bázně a dostávaly jakýsi nezvyklý lesk. Její malá jemná pěstěná ruka s prstenem si nervózně hrála se Samirovým zapalovačem, který ležel na stole. Nakonec uhasila zpola vykouřenou cigaretu a zahleděla se na pódium, jako by tu u stolu nikdo nebyl, jako by tu seděla sama. Pódium bylo stále ještě prázdné a Samir Chalavi vážným klidným hlasem pokračoval:

„Od všech těchhle věcí radši dál. U nás v některých východních zemích jsou na to velmi přísné tresty. Ale není vyhnutí. Musí to tak být, aby se to nešířilo a nezachvátilo to lidstvo. Přísný trest je zatím snad jediná obrana. Víte, že je na to leckde i trest smrti?“

„Na to, kdo to rozprodává a šíří?“ vpadl Petr a Samir kývl. „I na ty, kteří to kupujou a užívají,“ řekl. Pak se usmál a pohodil hlavou.

„Nemluvme už o tom,“ řekl, „za chvíli jedem dál. Podívejte,“ ukázal na pódium, kam se teď už zas trousili hudebníci, „ty Kamilo, vůbec netančíš. Tebe tančit jsem tu vůbec ještě neviděl.“ V té chvíli jako by se Kamilka probrala ze snu a vrátila se ke stolu. Odvrátila hlavu od pódia a řekla:

„Já už asi půjdu.“

Všichni na ni překvapeně pohlédli.

„Prosím tě, co tě to bere, že tak brzo odcházíš,“ vyprskla Anděla, „tohle není dnes poprvé, že chceš tak brzo letět. Nemáš horečku?“

„Co bys chodila,“ kývla Katka, „vždyť jsi teprv přišla.“

„Vždyť máš půl desátý,“ dodal Petr. A Samir Chalavi nedůvěřivě pohlédl do jejích plachých očí a zeptal se:

„Prosím tě, kam bys šla? To chceš jít domů?“

Samir Chalavi pomalu vstal ze židle, vyšel na pódium a lehce se uklonil. Podal si mikrofon a ohlásil písně, které teď zazpívá. První se jmenovala „Tanečnice Lili“, druhá „Koník“ a třetí „Čarovná zahrada“.

„Ty máš skutečně horečku,“ řekla robustní Anděla u stolu, když Afgánec zpíval „Tanečnici“.

„Až se tu kmitne ten číšník,“ řekl Petr Anděle a myslil mladého ošklivého drzého číšníka, který tu byl pořád někde, jen ne tam, kde být měl, „zavolej ho, snad ještě jednu sedmičku vypijem.“

Na začátku „Koníka“ se Petr zvedl a řekl Katce:

„Ještě jednou si zatančíme, ne?“

„Půjdu,“ řekla Kamilka, dříve než se Katka zvedla, „ne, opravdu půjdu. Není mi dobře. A zítra musím brzo vstávat, dělám od osmi. Řekněte Samirovi, že jsem šla.“ A otevřela kabelku, vyňala z ní lísteček od šatny, modrý, jako byl její plášť, a se sklopeným zrakem se rozloučila.

Když odcházela ze sálu podél zdi, na jednom místě se ještě na chvilku zastavila a obrátila k pódiu. Samir v černých šatech s bílým fižím a perlou zpíval „Koníka“, byl samý pohyb a úsměv, ale snad viděl, že odchází. Aspoň ten dojem měla. Zpíval, tančil a usmíval se na celý sál, jako by právě udělal ten nejlepší skutek.

11

Úterý – 16 hodin

Když se Milada Modřanská v pondělí odpoledne vrátila z chaty do Prahy, jela rovnou do holešovické vily. Beránkovi tušili, že přijede, a čekali ji. V hale už nehlídkovali příslušníci VB, kriminalistická zjišťování tu byla definitivně skončena a Beránkovi doprovodili herečku nahoru do bytu.

„Je to tu po tom nočním lupiči ve strašném nepořádku, paní Modřanská,“ štkala paní Beránková nahoře v bytě, „ale já se ještě ničeho nedotkla, nesáhla jsem na jedinou věc, čekala jsem až na vás. Uklidit se to už smí a já vám pomůžu. Nebo to tu uklidím sama, vy byste si snad měla jít lehnout a odpočinout si.“

„Na odpočinek nemám nejmenší pomyšlení,“ vzdychla herečka, „vezmu si nějaký prášek a uklidím to tu sama. Prosím vás, jen mě tady nechte, když budu něco potřebovat, zavolám.“

Její hlas zněl jemně, melodicky, jako vždy, ale byl plný skleslosti a smutku. A Beránkovi, poslušní a zvyklí přijímat rozkazy, pochopili a odešli dolů do svého bytu. •;

Srovnala v ložnici šaty, spadlé na dno skříní, vykartáčovala je a pověsila na ramínka. Vyměnila ložní prádlo, ustlala postele a vyluxovala. V obývacím pokoji uklidila papíry, rozházené po koberci, srovnala a uložila drobnosti a sebrala knihy, které se válely po zemi. Sejf v knihovně ve zdi našla ve stavu, v němž ho zanechala Bezpečnost: byl otevřen a v něm ležely vkladní knížky a obálka z dobrého bílého papíru s ručně psanou závětí Richarda Knopa. Jen drobné bílé stopy drogy byly pečlivě odstraněny a spočívaly na dně zkumavek v kriminalistické laboratoři, o tom však herečka neměla zdání. Zběžně nahlédla do závěti a pak ji dala zpátky do sejfu ke vkladním knížkám. Přivřela jeho dvířka a postavila před ně na regál naučný slovník, který před sejfem stával vždycky, protože to byly samé velké knihy. Pak si všimla, že na psacím stole jejího nešťastného druha vedle čistého popelníčku leží album s fotografiemi a bezděčně je otevřela. Znala to album dost dobře, i když si je naposled prohlížela před rokem. Zjistila, že na jedné stránce jsou vytrženy tři snímky. Na silném šedém papíru zbyly po nich ztvrdlé kulaté stopy jakoby po lepidle… nevěnovala tomu pozornost. Mnoho práce měla i v kuchyni. Posbírala tam se stolu různé piksly s cukrem, solí, kořením, smetla rozsypané zbytky, uložila nádobí do kredence. Uklízela byt po svém zavražděném druhu a noční návštěvě… uklízela bez pomoci paní Beránkové, protože chtěla být sama a mít klid a uklízela ještě v úterý odpoledne.

Ještě v úterý odpoledne a klid měla, protože si opět vzala utišující prášek, a přitom věděla, že za chvíli ji zde navštíví Hanuš Knop.

Neboť Hanuš Knop se sem včera – jak původně chtěl – nedostal. Včera odpoledne po odchodu švagra kapitána Rádla a švagrové Věry přiznal ženě a synovi, že je unaven, a navrhl, aby se k Modřanské do bratrova bytu zajelo až dnes. „Přešla mi všechna chuť i síla ji právě dnes vidět,“ řekl včera po odchodu kapitána a jeho ženy, „půjdem tam až zítra,“ a tak to také Modřanské telefonem ohlásil.

Před čtvrtou hodinou odpolední si Modřanská v kuchyni uvařila kávu. Odnesla si šálek do obývacího pokoje a sedla si ke kulatému stolku. A zamyslila se nad návštěvou hračkáře, která se blížila. Jak se bude tvářit, co bude říkat? Přijde ji urážet nebo projevit soustrast? Projeví soustrast ona jemu, bratru svého druha? Přijde proto, aby mluvil o bratrově pozůstalosti? Bude si dělat nárok na dědictví? Bude mluvit o zařizování pohřbu? A bude pátrat, jak mohlo dojít k bratrově smrti? Modřanská vstala od kávy a šla k psacímu stolu, kde leželo album a čistý popelník. Otevřela jednu zásuvku a vzala si ještě jeden uklidňující prášek. Pak se ozval zvonek.

Hanuš Knop přišel se ženou a synem Jaroslavem.

„S celou rodinou,“ řekla si v duchu Modřanská u dveří a odstoupila, aby mohli vejít do předsíně. Teprve pak řekla „Dobrý den“ a oni rovněž řekli „Dobrý den“ a vešli. Zavřela za nimi dveře. Pověsili si kabáty na věšák a vstoupili do obývacího pokoje. „Přijměte místo,“ řekla Modřanská a ukázala na židle u kulatého stolku, na němž stál její šálek s kávou.

Hračkářova žena, tlustší nevýrazná s kabelkou v ruce, si sedla a vzdychla. Také syn Jaroslav si sedl, byl zaražený, těkal zrakem po otci, matce a pokoji a co chvíli zabloudil i k herečce. Hračkář si nesedl.

S rukou v kapse popošel k oknu, k červenému sametovému závěsu, který vroubil záclonu, a chvíli mlčky hleděl ven. Teprve teď si Modřanská uvědomila, že je v černém, že má i černou kravatu a že i jeho žena a syn mají černé šaty, ovšem, byli pozůstalí, a řekla: „Uvařím kávu.“ A pomalu odešla do kuchyně. Hanuš Knop se odvrátil od okna a přejel zrakem pokoj. Pak přistoupil k bratrovu psacímu stolu, chvíli nad ním nehybně postál a pak otevřel album, které tam leželo.

„Co to je?“ zeptala se jeho žena.

„Ríšovo album,“ řekl hračkář a zase je zavřel. Sáhl do kapsy, vyňal cigaretu, zapalovač a zapálil si. Pak pohlédl na knihovnu, zavrtěl hlavou a šel si sednout k ženě a synovi ke kulatému stolku.

Chvilku seděli a mlčeli. Pak Hanuš Knop viděl, že bude musit sklepnout popel z cigarety, a tak znovu vstal a šel k psacímu stolu, kde stál u alba popelník. Když se s ním vracel ke kulatému stolku, vešla Modřanská s kávou na podnosu. Stála na něm i jedna láhev kofoly. Konečně těžké mlčení a ticho ukončil hračkář.

„Nikdy bych byl neuvěřil,“ řekl, „nikdy by mi nebylo přišlo na mysl, že můj bratr bude zavražděn. Že se někdo z naší rodiny stane obětí vraždy. Zatím si neumím vysvětlit, jak k tomu došlo a proč. Kdo mohl mít zájem na tom, aby bratra zabil. Když se o tom logicky uvažuje, musí se chtěj nechtěj přijít k závěru, že někdo musil mít zájem na bratrově smrti. Kdo to byl a proč ten zájem měl, to je asi ta hlavní otázka, kolem které se všechno točí.“

„Ty to nerozřešíš,“ řekla paní Knopová a obrátila se na syna, který seděl vedle ní a ani se nehnul, „to je práce policie. Od toho je vona, aby to zjistila.“

„Jistě je to práce policie,“ řekla tiše Modřanská a pohlédla na hocha. Hanuš Knop sklepl cigaretu do popelníku, zdvihl šálek s kávou a jeho zrak za nenápadnými brýlemi na chvíli utkvěl na hereččině tváři. Viděl její pleť s lehkými stopami po líčení, obočí, zdůrazněné lehkým tahem tužky, jemné vykrojení úst. V mírně mandlovitých očích pod řasami spatřil stín zdrženlivosti a smutku, a bezděčně stiskl rty.

„Jarka ví, co se stalo,“ řekl a postavil šálek na stůl, „nemá cenu něco před ním skrývat. Je už dost velký, aby chápal tragédie života a jednou by se pravdu dozvěděl stejně. Ano, je to práce policie a asi sotva bude v naší moci vraha vypátrat a zjistit, proč bratra připravil o život. Ale snad jev naší moci aspoň k jeho vypátrání přispět. Všechno, co by k tomu mohlo napomoci, se musí vypovědět. Leckdy si udělají obrázek i z nepatrných drobností. Takové údaje, jako je třeba, co Ríša dělal těsně před smrtí, s kým byl, co s kým mluvil, s kým z toho baru odcházel, to jistě maličkosti nejsou. To je možná to hlavní. A to právě vy, paní Modřanská, víte…“

Milada Modřanská se náhle musila odvrátit k oknu a hračkář měl dojem, že čím dál víc ji jeho přítomnost tíží, i když je klidná, či aspoň klid mistrně předstírá. A herečka cítila, že musí něco odpovědět, a tak řekla:

„Všechno, co jsem věděla, jsem, pane Knop, policii řekla.“ A dodala k hračkářovu nevlastnímu synu: „Tady je kofola, napij se. Ta je pro tebe.“

„Byli tady za vámi?“ zeptal se hračkář.

„Byli za mnou na chatě,“ odvětila Modřanská, „přijeli tam včera v poledne. Tam jsem se o neštěstí dozvěděla. Tady dělali dopoledne prohlídku.“

„Vrah mohl včera v noci sedět s bratrem v baru,“ řekl Hanuš Knop a sundal si brýle, „vy víte, s kým tam byl.“

„Nevím,“ řekla Modřanská s pohledem k zemi, „odjela jsem v půl jedné jako vždycky, na chatu. Do té doby jsme tam seděli se známými. Nikdo cizí s námi neseděl, s nikým cizím jsme nemluvili. Jsou to všichni naši známí, které ovšem vy asi neznáte.“

„O jednom snad trochu vím,“ řekl Hanuš Knop a opět si nasadil brýle, „o tom kouzelníku.“

„Ano, ten tam byl také. Patří ke společnosti, i když s námi u stolu nesedával.“ Na tváři herečky se objevil smutný úsměv a Hanuš Knop se znovu napil kávy.

„Policie, paní Modřanská,“ řekl hračkář a sklepl popel z cigarety, „se mě ptala na jakéhosi muže, s nímž bratr mluvil v baru po vašem odchodu. Přišel tam prý asi po půlnoci a měl s Ríšou nějakou rušnější debatu. Toho neznáte?“

„Ptali se mě na něho také,“ odvětila Modřanská, „nevím, kdo to je.“

„Větší, štíhlejší…“ nadhodil Knop a pátravě hleděl na herečku.

„Opravdu nevím,“ zavrtěla Modřanská hlavou, „nikdo takový mezi nás nechodil. Možná, že jsem někoho takového jednou či dvakrát viděla zde, ale nikdy jsem s ním nemluvila a nemohu vědět, zda je to ten, o něhož má policie zájem. Tenhle muž působil při nějakých estrádách a jmenoval se Vlk.“

„Vlk,“ zvolala teď paní Knopová a prudce se zavrtěla na židli, „vidíš, Vlk. Toho jsem myslila, s tím zvířecím jménem, co tu jednou byl na Bílou sobotu. A to může bejt vrah,“ dodala prostomyslně.

„To není jisté,“ odvětil Hanuš Knop, „ba je to dokonce nepravděpodobné, že by ho… kdyby ho chtěl za chvíli zavraždit, navštívil v baru, ve veřejné místnosti a měl s ním nějakou rozepři, kterou mohli všichni pozorovat… vždyť to by byla učiněná hloupost. Tomu nevěřím.“

„Ale řek jsi,“ namítla paní Knopová, „že vrah moh s Ríšou v noci sedět v baru.“

„Ovšem,“ kývl Knop, „vrah s ním sedět mohl, ale pak to byl jeden z těch známých, o kterých mluví paní Modřanská, jeden z těch, kteří byli v baru denními hosty a ne cizí člověk, který tam nechodil nebo tam přišel jen jednou za čas.“ Pak řekl:

„Mně nejde na rozum jedno. Bratr měl být podle policie mrtev od časného rána, asi od tři nebo čtyř hodin, a přitom mě volal včera dopoledne před devátou hodinou.“

Herečce Modřanské se rozšířily oči.

„No ovšem,“ usmál se smutně hračkář a zahleděl se do její užaslé tváře, „volal. Ptal se mě na jednoho lékaře. Musil jsem pak jet bratra identifikovat do ústavu pro soudní pitvu, ovšem, že to byl on, že jsem ho poznal, ale co ten telefon? Někdo se musil za bratra vydávat. Někdo, kdo uměl tak dokonale napodobit jeho hlas a řeč, že oklamal i mě. A někdo, kdo věděl o doktoru Lesníkovi a jeho náhlé srdeční obtíži. Ale proč to dělal? Proč?“ Hanuš Knop náhle opět vstal ze židle as cigaretou v ruce, která už dohořívala, šel k oknu. Modřanská seděla strnule, ještě se neprohrála z údivu anebo se to aspoň tak zdálo. Hleděla na hračkářovu postavu u okna, na jeho černé husté prošedlé vlasy, chvílemi i na jeho ženu u stolku, jejíž bezvýrazný zrak spočíval na šálku s kávou, a na jejich nehybného syna, a mlčela. A pak Knop, aniž se odvrátil od okna, řekl:

„Policie tedy v tomhle bytě dělala domovní prohlídku. To pak tu mohla najít otisky prstů. A u vás na chatě?“ otočil se a Modřanská cítila, že na ni velmi pozorně hledí.

„Na chatě prohlídku nedělali,“ řekla, „jen za mnou přijeli k jakémusi…“ hledala slovo a pak vydechla: „výslechu. Proč by měli dělat prohlídku tam, pane Knop?“

„No, paní Modřanská,“ Knop se vrátil od okna ke stolku, „vy musíte všechno vědět nejlíp. Vaše svědectví a výpovědi lidí z baru je, jak se mi zdá, to nejdůležitější. Neměla byste nic zamlčovat.“

„Já přece nic nezamlčuji,“ řekla herečka a Hanuš Knop měl dojem, jako by jí trochu selhal hlas. A pak řekl:

„Pokud jde o pozůstalost, abychom se dotkli i této věci…“

Herečka Modřanská byla klidná. Prášek, který vzala před příchodem Knopů, zřejmě zabral a působil. Pohlédla na hračkáře a jeho ženu, která mlčky seděla na židli s kabelkou v ruce, a řekla:

„Pane Knop, pokud jde o pozůstalost vašeho bratra…“

„Já vím,“ přerušil ji Knop a dal oharek cigarety do popelníku, „vím, že Ríša dělal kdysi závěť a že vám všechno odkázal. I chatu a celý tenhle byt, kde jste snad úředně hlášená. Nepřišel jsem proto, abych to popíral. Bratrova závěť je bezesporu platná a já nemám nejmenší úmysl protestovat. To by byl omyl, kdybyste si to myslila…“

„Já vám však chtěla říci,“ odvětila Modřanská, „že ani já nemíním klást překážky, chcete-li si vzít po Ríšovi něco… na památku, či podobně… byl to váš bratr, také na chatě je pro vás místo, pro Jarku…“ a snad chtěla ještě pokračovat, ale Hanuš Knop ji opět přerušil.

„Není třeba,“ řekl, „nepotřebujeme nic, o chatu zájem nemáme, nejezdili jsme tam za Ríšova života, nebudeme tam jezdit ani teď, pár věcí na památku, jak říkáte, ty bych si časem vzal, nějakou fotografii. Máte tu něco?“

„Jen část,“ řekla herečka, vstala a přistoupila k psacímu stolu, „větší část fotografií je na chatě. Ríša říkal, že tam jsou použitelnější.“

Vzala album, které leželo na psacím stole, a donesla je na kulatý stolek. Hanuš Knop si poupravil své nenápadné brýle a album otevřel. Trochu v něm zalistoval, našel stránku, na které byly ztvrdlé stopy po lepidle vytržených snímků, přehlédl to, pak zas album zavřel. Pak si všiml, že z něho vykukují dva odlepené snímky. Byl na nich jeho bratr. Jen on sám. „Aspoň tohle,“ řekl, „později,“ a snímky zastrčil do alba. „Měli bychom se však domluvit, jak to zařídit s pohřbem. Myslím, že o tom, kdy bude pohřeb, rozhodne Bezpečnost. Musí se napřed dokončit pitva.“

„Zařídím pohřeb,“ zašeptala Modřanská, a Hanuš Knop řekl: „Dobrá, o tom si ještě promluvíme. Dají nám napřed vědět. A teď půjdeme…“

V předsíni si vzali kabáty z věšáku a oblékli se. Na rozdíl od příchodu si teď podali ruce, ale naopak nikdo z nich neřekl slovo. Modřanská stála za zavřenými dveřmi v předsíni, dokud neutichly jejich kroky na dřevěných schodech, vedoucích do haly. Vrátila se do pokoje s pocitem, že se hračkář zcela jistě staví dole u Beránků. A Hanuš Knop se ženou a synem došel do haly a skutečně se u správců zastavil.

Paní Beránková jen vzdychla, když otevřela dveře bytu a viděla Knopovy. „Nemám uklizeno,“ vzdychla, „ale pojďte dál, ať nestojíme tady v hale.“ A ustoupila ode dveří.

„Nepůjdeme dál, paní správcová, nebudeme zdržovat,“ řekl hračkář, „když, tak jen do předsíně. Byli jsme nahoře a chtěl jsem se jen stavět na pár slov. To víte…“

Správcová potřásla hlavou a přes zdráhání vedla hosty do pokojíku.

„Já se z toho ještě nevzpamatovala,“ řekla, „já jsem z toho blázen. Já nemám pro to slov. V tomhle domě, co tu bydlím – a to je už dobrých dvacet let – jsem něco podobného nezažila. Pan Knop byl tak slušnej člověk, já vůbec nemohu pochopit, že ho mohl někdo zabít. Policie tu byla hned včera ráno, zvonili na mě, já nejdřív myslila, že pana Knopa někde přejelo auto. Ale oni mi řekli, že je to vražda, že mě jdou vyslechnout a prohlédnout si nahoře byt. Ještě štěstí, že táta byl doma…“ A pak, jako by si vzpomněla a probrala se, řekla:

„Přijměte, pane Knop, mou hlubokou soustrast. Vy taky, paní Knopová.“

„Víte, paní správcová,“ řekl hračkář a hleděl k zemi na prošlapaný kobereček, „já nevím… mě to všechno zaráží. Vy nevíte, jestli tu někdo u bratra byl během neděle nebo krátce předtím, a v neděli jste s bratrem mluvila?“

Paní Beránková sdělila hračkáři všechno, co řekla Bezpečnosti.

„A v neděli,“ řekla, „tu u pana bratra nebyl nikdo. Aspoň já ani táta o tom nevíme. Ani paní Modřanská tu y neděli nebyla, snad měla odpolední představení nebo byla na chatě, aspoň auto před domem nestálo. Pan Richard odcházel v osm večer a šel zřejmě do toho baru.“

„Paní Beránková,“ řekl Hanuš Knop nejisté a tiše, „o tom, že bratr měl s paní Modřanskou nějakou rozepři… pár dní před smrtí, o tom víte…“

„O tom nevím,“ užasla paní Beránková, „pane bože, já myslila, že tam nikdy žádný konflikty nebyly. Pan Knop býval vždycky k paní Modřanské tak pozorný, dobrotivý, nebyl by jí řekl jedno špatné slůvko, a vždycky byl tak skromný, jistě přízeň paní Modřanské v nejmenším nevyužíval…“

„Ovšem, on ne,“ kývl hračkář a pohlédl na svou ženu, „to máte, paní Beránková, pravdu. On to neměl zapotřebí. Ale obráceně…“

„Obráceně…“ paní Beránková polkla slinu a nejisté se zahleděla na hračkáře, „pane bože, obráceně.“ A náhlé nevěděla, co říci.

„Tak radši o tom nemluvme,“ řekl Hanuš Knop, „to je stará bolest naší rodiny. Já se jen chtěl zeptat, zda nevíte o nějakém konfliktu. Bratr mi něco před smrtí naznačil. Stěžoval si na srdeční slabost. Ale tak toho už nechrne,“ opakoval a paní Beránková vycítila, že je mu trapně.

„Jak vás lituju, pane Knop,“ řekla dojatě. A po chvíli ticha se zeptala:

„Už má paní Modřanská uklizeno?“

„Má uklizeno,“ kývl Hanuš Knop.

„Chtěla jsem jí pomoci,“ řekla paní Beránková, „i táta by jí byl pomohl, ale nechtěla. Chtěla mít klid, řekla, že to udělá sama. Musilo jí to dát velkou práci…“

„A co, vlastně…“ zeptala se teď paní Knopová, „úklid?“

„Úklid,“ přikývla správcová, „vždyť tam bylo boží dopuštění. To bylo hrozný…“

„A kde, paní Beránková?“ zeptal se hračkář a sejmul si brýle s očí, „co máte na mysli? Snad byt…?“

„No ovšem, byt pana Richarda,“ řekla správcová, „přece po tom nočním vloupání. Hotová spoušť, policie to fotografovala.“

Hanuš Knop se užasle podíval na svou ženu, i syna, který v tomhle smutném domě vlastně vůbec nepromluvil, a zavrtěl hlavou.

„Sem se někdo vloupal?“ řekl á správcová si všimla, že na jeho hladké pleti naskočily vrásky. Trpce vzdychla a řekla, co ví. „Jen to nevím, kolik bylo hodin, když jsem slyšela ty kroky v bytě,“ podotkla rozrušeně, „na to se mě ptala i ta Bezpečnost. Ach bože…“

„Kdybych si byla pomyslila, že jste tu naposled, když jste přišli na jeho narozeniny,“ paní Beránková ještě naposled zalkala u dveří, když Hanuši Knopovi a jeho rodině otvírala, a hračkář, jeho žena a syn jí poděkovali, podali jí ruce a šli.

„Už jsem to tam nevydržel,“ řekl Hanuš Knop, když vyšli na chodník, „tak tohle o té noční návštěvě nám paní Modřanská neřekla. Je to všechno velmi, velmi divné.“

„Měl by ses poradit s Věrou a Jendou,“ řekla paní Knopová a myslila kapitána Rádla a Hanuš Knop se suše zasmál.

„Prosím tě, proč. Co by mi k tomu řekli. Co o tom vědí? Tohle je věc policie. Ale je to zvláštní.“ Zahnuli za roh ulice a hračkář poznamenal: •

„Ať si ta Modřanská vezme všechno. Já se s ní soudit nebudu. Má platnou závěť a po Richardově majetku netoužím. Vyberu si jen pár fotografií a to bude všechno. Ale ona se mi nelíbí.“

„Nelíbila se nám nikdy moc,“ řekla paní Knopova, „bože, ty myslíš, že by v tý hrozný smrti… mohla mít prsty?“

Hanuš Knop si v chůzi sejmul brýle a přetřel si dlaní čelo. Pak si opět brýle nasadil a neřekl jediné slovo. Šel se zrakem upřeným k chodníku a mlčel celou dobu, než přišli na stanici tramvaje.

12

Úterý – 16 hodin

V úterý dopoledne byl doručen kapitánce Evě Renčové souhlas k prohlídce chaty zavražděného Richarda Knopa v Hradištku, která měla být podle závěti zesnulého převedena do majetku herečky Modřanské, a tentýž den odpoledne ve čtyři hodiny se Renčová podruhé ocitla na této líbezné chatě. Tentokrát ji neprovázel Drozd ani Bříza, nýbrž Vedral, jeden úředník a daktyloskop, který byl zároveň vybaven výtečným fotoaparátem. V hospodě „Na Pervidle“ už zastavovat nemusili, protože cestu na Knopovu chatu znali. Opět je vezl Čeněk.

Zastavili poblíž chaty, téměř u pozemku souseda a Renčová na dálku poznala, že chata je zamčená a prázdná. Ovšem, Vincek na střeše nepracoval a Modřanská byla v Praze v holešovickém bytě a snad právě v této chvíli přijímala návštěvu Hanuše Knopa a jeho rodiny… Chata byla zamčená, odemkli ji rychle a bez dlouhých průtahů přikročili k prohlídce. Ta prohlídka měla jeden jediný účel: možnost odkrýt nějakou dodatečnou stopu, která by vedla k vypátrání vraha, a zjistit, zda v chatě nejsou ukryty drogy. Neboť bylo už jisté, že Richard Knop měl s nimi co dělat. Bezpečnost pochybovala, že by je byl sám užíval – ostatně tomu nenasvědčovala ani pitva – stejně pochybovala i o Modřanské, která navíc budila dojem, že nemá o drogách v sejfu v knihovně pražského bytu nejmenší ponětí – ale Knop byl mimo pochybnost. Renčová předpokládala, že mohl být přechovavatelem anebo prostě cleném nějaké tajné organizace.

Začali prohlídku chaty zasklenou verandou. Všímali si nábytku, zdí, podlahy i stropu. Po prohlídce verandy, rychlé a jednoduché, odešel Vedral pod chatu do malého sklípku, úředník si vzal na starost garáž se šoférem Čeňkem, který nechtěl nečinně čekat v autě, a Renčová na chvíli osaměla v hlavní jizbě.

Všechno tu bylo jako včera, když sem poprvé přijeli. Jen okna byla zavřena a nepronikal sem svěží, pozdně zářijový vzduch, vonící lesem, bylo tu mrtvo a dusno a záclony se nevzdouvaly, nýbrž visely nehybně a na válendě neležela otevřená divadelní hra a dubový stůl, obklopený vyřezávanými židlemi, byl prázdný a holý. A hlavně tu bylo neuvěřitelné ticho, přerušované jen klepáním a přemisťováním věcí ze sklípku a z garáže. Renčová prohlédla poličky, dřevěné sošky a cínové nádobí, které na nich stálo, svěsila s bílých stěn malované talíře a obrazy, ryté ve dřevě, důkladně prozkoumala dubovou skříň a nevynechala ani klekátko. Válendy prohlédla jen zběžně, umínila si, že ty přenechá soudruhům. Pak přistoupila ke staré malované truhle. Šedá, zpola otevřená krabice s noži na ní neležela, byla v truhle. Obsahovala sadu ostrých ocelových nožů a rydel. Renčová se jich příliš nedotýkala. Chtěla je dát prohlédnout odborníkem, ač si od toho příliš neslibovala, vždyť to přece vražedné nástroje nebyly. Odborník v daktyloskopii v té chvíli sejímal otisky na klikách a vypínačích v sousedních prostorách, ač si sám od toho také mnoho nesliboval, vždyť zde přece k vraždě nedošlo. Renčová dala krabici s noži a rydly stranou a prohlížela truhlu. Byla v ní spousta různých drobností – staré zrcadlo, brožurky, balík záclon, provazy, pár kousku očištěných dřev jakoby uchystaných k řezbářskému dílu a byly tam i fotografie.

Renčová nikdy rodinné fotografie nepodceňovala. Dosud neměla možnost s nimi samostatně pracovat, protože zatím ještě nikdy nevyšetřovala případy, při nichž mohly hrát významnější roli, v nichž mohly přispět k zjištění podezřelých osob nebo osvětlit kousek minulosti, zahalené v nepřehledné šero. Ale teď měla na starosti vraždu a snímky z okolí oběti vítala. Fotografie, které našla v truhle, byly jednak v krabici, jednak ve dvou albech. Renčová je začala pozorně, ale rychle prohlížet, zda by snad náhodou na některé z nich nenašla někoho, kdo by připomínal „Vlka“ – neznámého muže z baru Satyr. Dala stranou pár snímků z jakýchsi estrád a ty si chtěla vypůjčit, vzít do Prahy a ukázat Modřanské. Našla snímky Richarda Knopa i Modřanské, snímky z hereččiných představení z divadla i z filmu, našla i pár snímků Hanuše Knopa, například jeho portrét svatební a konečně i snímky, které zřejmě pocházely z doby dávné, na nichž byli Richard Knop a jeho mladší bratr – mezi nimi i pár snímků ze sportovního prostředí. Nechala je v krabici.

Když byla hotova s jizbou, poodešla do kuchyňky. Prohlédla tam vše, co se prohlédnout dalo. Odsypala do malých sáčků z různých piksel vše, co bylo bílým práškem, a načrtla si o tom pár poznámek na papír. Pak jí napadlo, aby zavolala pracovníka v daktyloskopii, který měl fotografický aparát, a aby se ho zeptala, zda by se dal pořídit dost jasný snímek některých fotografií z truhlice. Vrátila se s ním do jizby, otevřela truhlu a ukázala mu snímky. Odborník v daktyloskopii si je zběžně prohlédl a řekl, že to možné je. A pár těch snímků vyfotografoval. „Možná, že by bylo jednodušší,“ řekl Renčové, „kdybyste to všechno sbalila, jak to tu leží a odvezla do Prahy,“ a Renčová řekla: „Nechci toho odsud tolik brát. Něco si odvezu stejně a to stačí.“

Když se vrátil Vedral ze sklepa a úředník s Čeňkem z garáže, odtáhli v jizbě válendy a prohlédli podlahu. Byla dřevěná. Na jednom místě v rohu byla značně poškozena, prkno se dalo vyjmout, ale pod ním nebylo nic než holý zaprášený beton. Pak se všichni odebrali nahoru do patra, kde byla malá ložnička, ještě jedna malinká místnost a malá půda. Na jednom trámu byla přibita čerstvá laťka, zřejmě místo na střeše, které včera opravoval Vincek. Když skončili s chatou, rozešli se ještě po zahrádce, která vzadu přecházela v nízký lesní porost. Skončili domovní prohlídku už za tmy a výsledek byl záporný. Nic podezřelého se nenašlo. Nenašla se ani sebemenší stopa po droze, ledaže ji obsahoval některý z těch malých sáčků, které si pořídila Renčová v kuchyňce a brala si do Prahy.

„A přece si myslím,“ řekla Renčová, když opustili chatu a šli k autu, „že jsme sem marně nejeli. Nemohu si pomoci, ale mám dojem, že to nějaký smysl mělo. Možná, že něco poví například i ty fotografie.“

Auto stálo téměř až u pozemku souseda a soused – ač už byla tma – stál venku u plotu. Byl to starý muž v jakémsi slamáku, asi dědeček v rodině, které sousední srub patřil, a když viděl vyšetřovatele, pozdravil, aniž snad věděl, o koho jde. Poděkovali mu a nasedli do vozu. Renčová na něho ještě chvilku hleděla okénkem, ale pak Čeněk zapnul motor a vyjel.

Vraceli se zpátky do Prahy velmi rychle. Když projížděli Zbraslaví, Čeněk snížil rychlost stejně jako předtím v Davli, nicméně však na konci obce zastavili jejich tmavou nenápadnou volhu dva uniformovaní příslušníci VB. Čeněk ukázal průkaz a Renčová se vyklonila z okénka a řekla:

„Snad nás nestavíte kvůli rychlosti.“

Příslušníci se zasmáli a řekli, že tu namátkou kontrolují stav vozidel. Čeněk se rozjel, a když byli za Zbraslaví, Vedral jemně zaklel. „Sakra,“ řekl, „mohli jsme se tam stavět aspoň na pivo.“

13

Středa – 14 hodin

Alžběta Šenfeldová seděla v ušáku, mluvila a co chvíli házela rukou ke stolu, na němž stály konvičky a talíře a také váza. Mluvila česky, neboť ač bydlila v Bratislavě, byla Češka stejně jako její bratr. Měla černé sametové šaty s krajkou u krku a na tmavších vlasech síťku. Ta síťka vzbuzovala dojem, že má místo vlasů paruku, dojem mylný, Alžběta Šenfeldová měla své vlastní vlasy. Byla starší než její bratr, starší snad o dost, mohlo jí být padesát. Na jejích rukou bylo pět prstenů, ale ani jeden nebyl snubní.

„Pořádný kuře si nevybereš,“ říkala a házela rukou ke stolu, „všechny jsou prevíti stejný.“

„Záleží na tom, jak se připraví,“ namítl její bratr Jaromír Šenfeld, skoro holohlavý houslista z pražského Satyru s většími rty a neklidným těkavým zrakem, „dobrý kuchař udělá něco i z bídnýho kuřete. Měla bys vidět, co umí kuchař v našem baru.“

„To je profesionál,“ ušklíbla se Alžběta Šenfeldová, „to je jeho chleba. Kdyby to neuměl, tak ho vyhodí. Kdo by to pak uměl, když ne on? Snad já? Copak jsem vařila? Já přece nejsem kuchařka.“

„Ale šlo to,“ mávl Šenfeld rukou a zatékal na nádobí na stole, „jsem syt a do Prahy už nesním ani sousto. No co,“ řekl a vstal ze židle, na níž dosud seděl, „no co. Brzy se dobrých kuřat přejíme, až nás to bude mrzet. Ve Wienerwaldech ve Vídni…“ A tím dal Jaromír Šenfeld řeči nový směr.

Sestra si nejprve podepřela hlavu o dlaň a pak ji zvrátila na opěradlo ušáku. Pak přejela zrakem nádobí na stole a řekla:

„Zatím ještě nejsem přesvědčena.“

„Tak heleď,“ řekl houslista Šenfeld a začal pomalu přecházet pokojem, „jakýpak dlouhý teorie a plány. Přemýšlej o něčem měsíc a pak zjistíš, že je to všechno k ničemu. Tady platí nápad a znalost praxe. Tu znám a nápad mám. Zboží, co za chvíli převezmu…“ Šenfeldův zrak utkvěl na hodinkách, „je poslední. To je naprosto jistý. Další může přijít třeba až po létech, přijde-li ještě vůbec, Knopův případ se jim zdá nebezpečný a nechají toho. Aspoň přes nás. Přes Československo.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak toho Knopa oddělali oni,“ řekla Alžběta Šenfeldová.

„Samozřejmě,“ přikývl její bratr, „a já ti můžu říct proč. Protože se chtěl trhnout. Chtěl se…“ Šenfeld se zasmál vlastním slovům, „trhnout a trh se. Odmítl další spolupráci a přerušil spojení. Najednou dostal strach a zbláznil se.“

„Prosím tě,“ užasla Alžběta Šenfeldová, „a jen proto ho zavraždili? To snad za to nestálo. To nebylo úměrný.“

„Úměrný?“ řekl Šenfeld, „to se tedy mejlíš. Knop byl rozhodnut jít na policii a udat to. Nic jinýho jim nezbývalo. Tak a prostě…“ řekl a na chvíli se zastavil u dveří pokoje, „dneska je poslední zboží a tím i má poslední možnost. A já nebudu hloupej.“

Alžběta Šenfeldová v ušáku se ušklíbla a přes dolní víčka shlédla na své nehty. V jejím gestu bylo ještě mnoho pochybností a Šenfeld to věděl.

„Nebudem hloupí,“ pokračoval a opět začal chodit, „až dosud procházelo mýma rukama bohatství, o kterým nemáš zdání. Statisíce dolarů. A co jsem z toho měl? Pár tisícovek. Československých…“ dodal.

„No a tedy co,“ zeptala se věcně Šenfeldová.

„Co,“ zasmál se zpola holohlavý houslista a neklidně zatékal po pokoji, „to je jasný. Zboží převezmu a nepředám. Mám ho předat v neděli odpoledne v Praze v Národním muzeu, ale nepředám a stopím ho. Je to poslední možnost,“ opakoval, „a člověk má chytnout štěstí za vlasy. Zejtra se to už opakoval nebude. Teď jde jen o to, abysme se koukli na ty naše pasy, na výjezdní doložky do Rakouska a nějak si to načasovali. Víš, jaký je to štěstí, že to máme? Že to vyšlo akorát na tu mou dovolenou? To je jako by vyzývalo samotný nebe. Načasovat,“ zvolal, „a pak sbohem. Sbohem Praho, Bratislavo, Satyre, víckrát mě tu nikdo neuvidí.“

„Do neděle to nestihnu,“ řekla Alžběta v ušáku rozhodně, „nemůžu vocuď jen tak vylítnout jako splašený kuře. Musím tu přece trochu po sobě zamýst.“

„Nikdo neříká, že odjedem do neděle,“ odsekl Šenfeld, „stačí, když odjedem po neděli. Vezmu si dovolenou vod pondělka.“

Alžběta Šenfeldová se vzepřela rukama v ušáku a vstala. Popošla ke stolu, na němž bylo špinavé nádobí a váza, stůl obešla a otevřela skříň. Zřejmě bezúčelně. Protože ji vzápětí zas zavřela, aniž pohlédla dovnitř.

„Jakou cenu myslíš,“ zeptala se bratra, aniž na něho koukla, „jakou cenu bude mít to dnešní zboží?“

„Podle váhy,“ usmál se houslista, „to se lehko zjisti. Může to být dvacet deka, ale taky padesát či celý kilo. Myslím, že toho bude hodně, když je to naposled. No a…“ Šenfeld se přestal procházet pokojem, zastavil se a s neklidným úsměvem pohlédl na sestru u stolu, „no a kilo heroinu stojí milión dolarů.“ Na chvíli se odmlčel, aby viděl na sestřině tváři účinek svých slov. Alžběta Šenfeldová se skutečně zarazila.

„O takový sumě jsi ještě nikdy nemluvil,“ podotkla.

„Nemluvil, protože nebyl důvod,“ řekl Šenfeld, „teď důvod je, protože jim zboží nedám a proto vo tom mluvím. Bude-li to kilo,“ opakoval důrazně, „máme milión dolarů. Dolarů…“ opakoval znovu s důrazem na každou hlásku, „ne korun! Dolarů! S tím mužem být živi do nejdelší smrti. S tím mužem jezdit každoročně třeba na Floridu.“

Alžběta Šenfeldová se vrátila k ušáku a sedla si. Levou rukou si posunula síťku na hlavě a na pravé ruce roztáhla prsty s prsteny. Šenfeld si sedl na židli za nepořádný stůl.

„Myslíš,“ řekla za chvíli, „že to do toho Rakouska provezem a že to tam rozprodáme…“ a Šenfeld se jen usmál.

„Provezem, protože jsme mimo jakýkoli podezření a nebudou dělat osobní prohlídku. A ve Vídni… ve Vídni se okamžitě spojím s Reném a Schillerem a už to pojede jak na másle. Samozřejmě, že budou chtít něco trhnout, ale bez toho to nejde. S tím se musí počítat.“

„Dobrá,“ řekla Alžběta Šenfeldová, „ale něco v tom muzeu v neděli předat musíš. Nebo ty tam snad vůbec nepůjdeš?“

„Chraň bůh,“ odvětil bratr, „půjdu tam a předám. To by bylo nebezpečný, nejít tam a nic nepředat, to by zbytečně předčasně prasklo. Ale předám místo heroinu sůl. Kdybys chtěla místo soli cukr, předám cukr,“ houslista se zasmál a mlaskl, „kilo za osm korun či za kolik.“

„Okamžitě to zjistí a půjdou po tobě,“ namítla sestra, ale v jejím hlase bylo znát, že netouží po ničem více než po tom, aby jí bratr vyvrátil její námitku. A ten ji skutečně vyvrátil.

„Za prvé,“ řekl a vstal od stolu, „zjistit to nemusí hned. Můžou to zjistit, až to přepašujou, za hranicemi v Německu. To je pravdě nejpodobnější. Nebudou tu rozbalovat zapečetěný balíček, aby ho musili pečetit znovu. Až to převezou za hranice a zjisti, bude už pozdě. Ale kdyby to přece jen zjistili hned, tak se taky nic nestane. Kdo mi dokáže, že jsem nepředal, co jsem dostal? Co jsem vyfasoval, to jsem předal, řeknu prostě, co jsem dostal, to jsem dal. Podvod se mohl stát v Afganistanu nebo cestou, ať pátrají. No a konečně…“ Šenfeld se samolibě usmál, „kde stojí psáno, že vlastně vůbec vím, co přechovávám? Já přece údajně vůbec nevím, co přijímám a předávám. Copak vím, že je to nějakej heroin? a vidíš…“ usmál se na sestru v ušáku, „já jim můžu klidně říct, že jestli mě chtějí vinit z podvodu, můžu toho klidně nechat, těch pár stovek, co mi za to dávají, nestojí za to. Můžu klidně říct, že vlastně vůbec nevím, co předávám…“

„No dovol,“ vpadla teď prudce sestra do řeči, „vždyť jsi před chvilkou říkal, že tohle chtěl udělat Knop a proto ho zabili…“ ale houslista jen zavrtěl holou hlavou a vzdychl.

„Bože, holka,“ vzdychl samolibě, „já myslil, že jsi chytřejší. Kdo byl Knop a kdo jsem já? Vždyť Knop byl hlavní aktér, jeho rukama procházelo všechno, on všechno řídil, dirigoval, to mi časem došlo, on dokonce znal všechny nitky i samotnýho šéfa, proto byl tak nebezpečnej a musel zmizet. Ale já? Já jsem to poslední kolečko. Já ani nevím, co přebírám, a koho jedině znám, je Vlk… Vlk, kterej je stejnej chudák nevědomej jako já, ledaže se mejlím, ale na tom vůbec nezáleží. To s náma nemá co dělat, jestli Vlk zná organizaci a šéfa nebo nezná, hlavně že to neznám já a že oni neví, že vím o drogách. V tom je celá naše přednost a síla.“

Alžběta Šenfeldová v ušáku se usmála a nehtem si pohladila tvář. Byla to tvář padesátileté ženy, dosti nalíčená a úsměv, který se na ni rozprostřel, byl úsměv dost tvrdý.

„Prosím tě,“ řekla za chvíli, „tak ještě něco.“ A pak se na chvíli zamyslila, potřásla hlavou a řekla:

„Když ti podvod dokážou, tím, že budem ve Vídni, nebezpečí nepomine. Vždyť je to mezinárodní banda. Půjdou tam za tebou a budou tě hledat tak dlouho, až tě chytnou. A pak tě zabijou jako Knopa.“

Šenfeld mlaskl masitými rty, zamlaskal… a co teď řekl, bylo tak otřesné, že sama jeho sestra na něho pohlédla strnule a s nějakou hrůzou. Řekl:

„Co by mě tam chytli, nemáme za sebou Reného a Schillera? Pak si taky mužem změnit jméno a já budu navíc nosit paruku. Nacistický zločinci z doby Hitlera se taky skrývají leckde ve světě a ještě nikdo je nechytil.“

Alžběta Šenfeldová vstala z ušáku a odešla do sousední místnosti. Byla to kuchyňka jak klícka. Na elektrický sporák dala vodu a připravila šálky na kávu. A pak, když byla káva uvařena a postavena v pokoji na stůl mezi talíře od kuřete, konvičky a vázu, houslista řekl:

„Je dobrý promyslit to, nejít na to slepě. To ano. Ale jen ne žádný dlouhý teorie a fantastický plány, musíme být realisté. Jen ne žádný hlouposti.“

„A kdo toho Knopa zabil, Járo?“ zeptala se náhle Alžběta Šenfeldová, „ty?“

„Ty ses zbláznila,“ vyprskl houslista poděšeně, „ty jsi snad ztratila rozum. Copak by si mě vybrali? Kdo ho zabil, nevím a neví to ani policie. Neví a sotva kdy se doví, to buď klidná. Taková banda pracuje chytře… Tak hele…“ Šenfeld vypil kávu a neklidně pohlédl na hodinky, „já se musím pomalu zvednout a jít.“

„A jak to tedy provedeme,“ zeptala se Alžběta.

„Připrav si všechno, abysme odjeli v pondělí,“ řekl Šenfeld, „v pondělí, to máš na zametení čtyři dni čas. Já sem k tobě během pondělka přijedu, ty tu budeš na mě čekat, tady v bytě, a pak nejbližším vlakem do Vidně, jeden jede odpoledne, jeden k večeru. Hlavně ať máš pas, celní prohlášení a hraniční propustku. Kdyby došlo k změně, že bysme jeli o den dřív či pozdějc, pošlu telegram. Můžu ti taky zavolat. Z bytu nebo z baru. Ale k žádný změně nedojde,“ řekl samolibě, „vypadnem v pondělí.“ A ještě řekl:. .

„Máš to tu sice pěkný, ale nic z bytu neprodávej. Kvůli pár korunám bys ještě vzbudila podezření. Já taky nic neprodám.“

„Co aspoň tuhle vázu…“ ukázala Alžběta na stůl a neklidný těkavý zrak houslisty na chvilku zesmutněl.

„Ale ani tu ne,“ řekl, „nech ji tady. Hlavně vem prsteny. A ten klíč, co máš vod mýho bytu v Praze, ten před hranicema vyhodíme z vlaku. Až pak ke mně za pár tejdnů půjdou, budou musit dveře vyrazit.“ A nakonec se ještě rozhlédl pokojem a řekl:

„A teď mi dej do aktovky přece jen ještě kus toho kuřete, co zbylo, abych v ní něco měl a nevezl jen ten poklad.“ A Alžběta Šenfeldová šla do kuchyňky a ve dveřích se ušklíbla a podotkla:

„Ale ať se to nepromastí. Abys tu drogu nevez s kuřecím tukem.“

Ve čtvrt na čtyři odpoledne opouštěl houslista Šenfeld bratislavský příbytek své sestry. Měl aktovku a neklidné planoucí oči. Sestra ho na nádraží nedoprovázela. Nerozloučila se s ním dokonce ani v otevřených dveřích bytu. Řekli si poslední věty ještě za zavřenými dveřmi v předsíni.

14

Středa – 16 hodin

Nástupiště bratislavského nádraží se zpočátku hemžilo lidmi. Ale brzy potom, co tam vjel Balt-Orient z Bukurešti a z dálek ještě větších, se vyprázdnilo. Lidé rychle nastoupili a na nádraží zbyli jen ti, kteří někoho provázeli, jeden roznašeč piva a průvodčí. Houslista Šenfeld s dobrým pocitem v duši a s aktovkou s kouskem kuřete nastoupil do vlaku za minutu po Vlkovi, vyšším štíhlém muži s hnědými vlasy, chladnýma šedýma očima a velkýma rukama, v nichž držel velurový klobouk, kufřík a plášť. Nastoupil do jiného vozu než Vlk a tam si našel kupé, v němž byli dva lidé. Nějaká starší žena a mladík. Seděli proti sobě u okénka, ale zřejmě k sobě nepatřili. Žena byla zasmušilá, mladík vypadal vztekle. Šenfeld si sedl do rohu ke dveřím, k uličce, aktovku položil vedle sebe a z kapsy vytáhl noviny. Předstíral, že čte, a přemýšlel. Přemýšlel a bylo mu dobře.

Vlak měl vyjet z Bratislavy v 16.03 hodin, vyjel téměř na čas. Na to, z jakých dálek jel a jak se perón před jeho příjezdem hemžil lidmi, byl poměrně prázdný. Ale to bylo houslistovi lhostejné. Nezáleželo na tom, zda je vlak poloprázdný nebo přeplněn, když šlo o předávku zboží – obojí mělo výhody i nevýhody, jak už tomu tak v životě bývá. V přeplněném vlaku je více očí, ale předání je méně nápadné. V poloprázdném vlaku je méně očí, ale předání může být naopak nápadnější. Šenfeld odložil noviny brzy za Bratislavou. Vstal a teprve teď si svlékl kabát, pověsil ho na věšáček a aktovku s kuřetem si dal nad hlavu. A snad právě tento jeho pohyb podnítil u okénka zasmušilou ženu, aby promluvila. „Nevíte, jestli ten vlak staví v Pardubicích,“ zeptala se a houslista nevěděl, zda se ptá jeho nebo mladíka, který seděl naproti ní… pro jistotu se ozval sám. „Staví v Pardubicích,“ řekl vlídně, jak býval zvyklý mluvit s hosty v baru, „v Pardubicích staví každý rychlík.“ Žena mu poděkovala, dál zasmušile seděla a Šenfeld chvíli pozoroval ze svého místa v koutě u chodbičky okénkem na dálku krajinu, z níž viděl jen horní část, to jest hlavně nebe… Po půl hodině jízdy, když vlak projel Zohorem, opět vzal noviny, chvilku dělal, že čte, a pak se s novinami v rukou zvedl a vyšel z kupé.

Vůz první třídy, který pro předávku zboží přicházel v úvahu, byl druhým vozem od Šenfeldová po směru jízdy. Když se houslista dopotácel do jeho chodbičky, která byla pustá a prázdná, vycházel tam právě z jednoho kupé Vlk. Ani na sebe nekývli. Vlk se otočil, pevným pomalým krokem zmizel v dalším voze ve směru jízdy a Šenfeld na chodbičce si zapálil cigaretu. Nebyl velký kuřák, ale teď si zapálil. Pak jeho neklidný zrak zatékal po prázdné chodbě a pak popošel ke dveřím kupé, z něhož vyšel Vlk. Rukou, v níž držel noviny, si otevřel dveře a vstoupil.

V kupé byl jediný pasažér. Byl snědý, černovlasý, zřejmě to byl Bulhar. Kouřil doutníček a Šenfelda si nevšímal. Šenfeld si sedl proti němu a mlčel. Za chvíli Bulhar zhasil doutníček, vstal a přistoupil ke dveřím kupé. Vyhlédl do liduprázdné chodby, sáhl do kapsy saka… a pak se otočil zpět do kupé k Šenfeldovi a podal mu balíček.

Když jej Šenfeld s cigaretou v ústech a novinami v ruce přijímal, trochu se mu ruka zachvěla. Bylo to snad poprvé, co se mu zachvěla ruka, když přijímal od Bulhara v rychlíku balíček. Zachvěla se mu proto, že tentokrát soustředil veškerý cit v prstech a dlani na jeho váhu. Když jej měl pevně v ruce, zjistil, že to může být přes půl kila. Půl miliónu dolarů, a na jeho holé hlavě vyrazil pot.

Bulhar odstoupil ode dveří, bez řeči si opět sedl a houslista spokojeně kývl. Balíček v silnějším igelitovém obalu, sepnutý nenápadným drátkem a tvarovaný do plochy, aby se v případě nutnosti vešel do kapsy saka, vložil do novin a vyšel z kupé. Vrátil se přes dva vozy zpět do svého kupé s ženou a mladíkem, sedl si na své místo do kouta ke dveřím, uhasil cigaretu… a chvíli držel noviny s balíčkem v ruce. Za pár minut vstal, podal si aktovku a noviny s balíčkem tam vložil ke kuřeti. S dobrým pocitem v duši se zahleděl na zasmušilou ženu, která se teď hrabala v nějakých dokladech, jež měla rozloženy na klíně.

Když se vlak blížil k Břeclavi, venku se stmívalo a ve vagónech rozsvítili světla. Pak přišla průvodčí. Pak přišla Břeclav a rychlík zastavil.

Šenfeld vyšel z kupé na chodbičku, otevřel si tam okno a hleděl na nástupiště. Břeclavský perón u Balt Orientu byl osvětlen lampami a byl téměř prázdný. Nikdo nenastupoval. Vystoupili jen dva lidé. Nějaká paní v černých šatech a klobouku, která dělala dojem, že jede na pohřeb, a pak – ob tři vozy – Vlk. S kufříkem a pláštěm přes ruku – bylo stále dost teplo, ač už byl večer – jen velurák měl na hlavě. Pomalu, ale jaksi pevně šel po nástupišti směrem k hale, ani se neohlédl a houslista ho sledoval zrakem neklidným, ale veselým a chápajícím. Na třetí koleji byl připraven k odjezdu jiný vlak, jediný, který tu právě kromě Balt-Orientu stál, a Šenfeld věděl, že Vlk má namířeno právě k němu. Byl to vlak jedoucí kamsi vzhůru Moravou do Beskyd. „Kolik toho asi nese on,“ řekl si houslista, „jestlipak taky půl kila, asi sotva, jeho balíček bývával vždycky menší.“ Sledoval Vlka, dokud mu nezmizel v hale. Pak spokojeně mlaskl masitými rty a řekl si: „Půl kila heroinu, půl miliónu dolarů. Blažena se zblázní, až jí to v pondělí ukážu.“ Z příjemné myšlenky vytrhla Šenfelda píšťalka výpravčího. Zapískal před jídelním vozem, zdvihl výpravku… ozvalo se bouchnutí dvířek a vlak se rozjel. Šenfeld zavřel okénko a vrátil se do kupé.

Ač vlak jel jistě dost rychle, cesta Šenfeldovi ubíhala pomalu. Zavřel oči a představoval si budoucí štěstí. Chvílemi ho také napadlo, že až teď večer přijede do Prahy a schová balíček do skříně, půjde ještě hrát do Satyru, a napadlo ho, zda by si neměl obstarat nějaké váhy a balíček zvážit, každé deko bylo důležité, každé deko mělo cenu zlata, a napadlo ho také, jak to vlastně dělají, když to vzácné zboží prodávají zákazníkům, vždyť by nikdo z nich nemohl zaplatit ani půl gramu. Otevřel oči, když po velmi dlouhé době opět promluvila žena u okénka. „Nevíte, kde je v Pardubicích Pernerova ulice?“ zeptala se a teď poprvé za celou tu dobu, co jeli, se ozval i ten mladík, co seděl naproti ní.

„V životě jsem v Pardubicích nebyl,“ řekl, „já vím jen to, že tam dělají dobrý perník. Řekne vám to tam nádražák.“

„Anebo strážník,“ usmál se houslista a pak znovu zavřel oči a přemýšlel. Než přišly Pardubice a zasmušilá žena vystoupila, promyslil si svůj pondělní útěk.

„V pondělí tedy vyrazíme,“ uvažoval, „v pondělí ráno odjedu do Bratislavy. V pondělí časně ráno, jakmile se vrátím z baru, a to by chtělo auto. První ranní rychlík vyjíždí z Prahy v pět hodin šestnáct minut, v Bratislavě je až k jedenácté a to už bychom odpolední vlak do Vídně nemusili stihnout. Ledaže bysme jeli až tím večerním.“ Šenfeld v duchu pátral, kdo z jeho přátel má auto a do Bratislavy by ho dovezl, napadla ho i Modřanská a musil se v duchu usmát, rozhodl se, že pojede taxíkem. „V neděli si objednám taxík na pondělek, časnou hodinu ranní,“ řekl si, „peněz to bude stát dost, ale co naplat. V takovým případě se holt nedá nic dělat.“

Balt-Orient přijel do Prahy se čtyřminutovým zpožděním, přesně v deset hodin večer.

„A jsem tady,“ řekl si Šenfeld spokojeně, „tohle mám za sebou.“ S aktovkou v ruce rychle prošel nádražním podchodem. Před nádražím chytil desítku. Nastoupil a jel domů. Ani si nevšiml, že když z vlaku vystupoval Bulhar, někdo na něho na peróně čekal.

Čekala tam asi dvacetiletá dívka, jemná, hezky upravená, s podmalovanýma očima a se rty lehce zdůrazněnými nenápadnou tužkou, měla modrý kabátek, v ruce kabelku a na prstě zlatý prsten s temně modrým kamenem.

„Ach, vy jste tady?“ podivil se Bulhar lámanou češtinou, když ho zastavila téměř před vozem, v němž přijel, „vy tu čekáte? Jak jste se dozvěděla, že dnes přijedu?“ zeptal se a snažil se, aby nebyl v hlase ani v pohybu nápadný. A Kamilka se plaše usmála a řekla: „Nevěděla jsem jistě, jestli přijedete. Ptala jsem se ve vašem hotelu a tam mi řekli, že máte ode dneška zamluvený pokoj.“

„Tak pojďte, pojedem do hotelu, já se převlíknu a umyju a vy si zatím sednete v restauraci. Pak uvidíme, co podnikneme.“

Šli po schodech dolů do podchodu, a ještě než vyšli do nádražní haly, Kamilka se otočila k Bulharovi a tiše, nesměle a s uzarděním řekla:

„Přivezl jste mi něco?“

Bulhar se k ní otočil, usmál se a řekl:

„Jistě. Byl bych vám donesl meloun. U nás je ještě sezóna. Ale to víte, brát takový meloun na tak dlouhou cestu nemá cenu. Přivezl jsem vám čokoládu.“

„Ale já myslila něco jiného,“ zčervenala Kamilka, a když se Bulhar tvářil nechápavě, řekla:

„No víte co…“ A když se Bulhar dál tvářil nechápavě, zašeptala:

„Nějaký prášek.“

„Tak to ne, Kamilko,“ zavrtěl Bulhar rozhodně a energicky hlavou, „to nevozím. Ani vám ani nikomu jinému. To se nesmí.“

Cítil, jak se zarazila, jak poklesla na duchu i těle, jak je zklamána, ale zároveň měl dojem, že ji drží naděje, naděje, že to zatím před ní tají. Že až vyjdou před nádraží, řekne: „Přivezl,“ anebo že to řekne v hotelu. Byla zklamaná a skleslá a Bulhar řekl:

„Jak jste vůbec na to přišla, že bych vám mohl něco takového přivézt? To vám posledně jen tak napadlo, ale proč? Protože sem občas jezdím a jsem z Bulharska? Snad kdybych byl Turek nebo Peršan, prosím, můžete mít představy různé. Ale já? Já však vím, jak to asi vzniklo,“ poznamenal. „Vy jste posledně byla tak trochu opilá. Pod vlivem vína vás tohle napadlo, ale neměla jste k tomu důvod. Tak to, Kamilko, ne.“

Byla zklamaná a skleslá, ale šla vedle něho poslušně a tiše, jak chodí ovce vedle silného pastýře.

15

V noci ze středy na čtvrtek

Přibližně v době, kdy Jaromír Šenfeld ve svém pražském bytě schoval bílý poklad na dno jedné skříně, v níž měl různé harampádí, a převlékal se, aby ještě teď – značně opožděně – šel hrát do baru Satyr, zaklepal pár set kilometrů na východ – v nádherném beskydském kraji s kopci a lesy – u jedné chalupy na okraji jedné tamní vísky na tmavé okénko vyšší štíhlý muž s hnědými Vlasy, chladným šedým zrakem a velkýma rukama – s kloboukem na hlavě a s kabátem a kufříkem v ruce. Byla noc a u chalupy i na zahrádce byla tma. Jen část dvorku byla osvětlena proužkem světla, které tam dopadalo korunami stromů ze vzdálené lampy u cesty. V beskydské chaloupce už spali.

Vlk zaklepal znovu a čekal. Teprve když zaklepal potřetí, za oknem ve světnici se rozsvítilo světlo. V okně za záclonkou se objevila silueta ženy.

Vlk ťukl velkou rukou ještě jednou do skla a žena pootevřela okno.4 Pak šla pomalu ke dveřím chalupy a Vlk za dveřmi poznal, že zřejmě vstala i její dcera. Když pak za chvíli vešel do světnice, skutečně tam byla i selčina dcera, asi pětadvacetileté děvče. Měla na sobě kabátek, upnutý ke krku a na její tváři, očích a vlasech bylo znát, že spala. Selka byla v županu. Byla to větší statná žena, ale vrásky a prošedlý vlas svědčily, že střední věk má už za sebou. Mlčky ukázala Vlkovi na lavici u zdi, Vlk si tam odložil kufřík a kabát a sedl si.

Mlčky a pomalu vyňal z kufříku malý igelitový balíček a položil ho na stůl. Přitom jedním okem sledoval jedno ze čtyř okének světnice, jímž mohlo být zvenčí na něho na lavici a na stůl nejspíš vidět. Ale byl klidný a mlčel.

„Udělej kávu,“ řekla selka dceři a byla nápadně chladná.

„Není třeba,“ řekl Vlk, „spíš jestli máte láhev piva.“

Selka se otočila, šla do chodbičky a přinesla láhev piva. Z kredence vzala sklenku a ze stolu otvírák. Když se Vlk napil, pohlédla na dceru, která mlčky seděla v koutě, usedla na židli naproti Vlkovi a řekla:

„Pane Beneš, chci s várna mluvit. Mně se to nelíbí a už to nechci dělat.“ Řekla to místním dialektem a hlasem rozhodným a chladným, jakým se odmítají věci i lidé.

Vlk zvedl chladný šedý zrak a pohlédl na selku. Pak pohlédl na dceru, která nehnuté seděla v koutě a u krku si držela kabát. Pak se pokusil o úsměv a zavrtěl hlavou.

„Co je to za nápad,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas nezněl tvrdě ani příkře, „co vás to, Ondřejova, chytlo? To je hloupost“

„Hloupost je, co dělám,“ řekla selka, aniž hnula svalem v tváři. „Dáváte mi balíčky, který si tu pak vyzdvihne neznámej člověk, dáváte mi za to sto korun a já ani nevím, co v těch balíčkách je a proč to tomu člověku předávám.“

Vlk se znovu pokusil o úsměv a potřesení hlavou jako člověk, který se diví a žasne. „Co vás to chytlo,“ opakoval, „vždyť přece víte, co to je. Víte to rok, ne-li dýl. Je to lék pro mou tetu v Krakově.“

„Lék pro tetu v Krakově,“ opáčila selka, „tak jí ho posílejte poštou. Ušetříte na mně sto korun a sobě tuhle štrapáci sem do Beskyd.“

„Prosím vás, Ondřejova,“ řekl Vlk, jak nejmírněji uměl a hleděl, aby vypadal jak beránek, „přece víte, co znamená posílat léky od nás do Polska. Přece víte, jaký je za to clo a že by z toho polovinu musili dát nemocnicím. Přece víte, že je teta chorá a že se jí snažím pomoct, jak můžu. Takhle přes vás to hračkář dostane rychleji a bezpečně a dostane všechno.“ A pak Vlk vstal z lavice, trochu se protáhl a řekl:

„Kdo ví, jak by to s ní dnes bylo, kdyby neměla tenhle lék. Doktor tvrdí, že jen tohle jí opravdu pomáhá a že se po třech dávkách uzdraví. Tohle je, Ondřejova, třetí dávka, takže je poslední a vy děláte dobrej skutek.“ Vlk mrknul k oknům, opět si sedl na lavici a hleděl vypadat spokojeně a rozšafně.

„Stejně se mi to nezdá,“ zavrtěla selka chladně hlavou a dodala: „Žádnej lék v tom balíčku nemusí být. Kdo ví, co v něm je a co vlastně komu předávám. Kdo ví, jaký riziko…“ řekla, „podstupuju za sto korun.“

Vlk měl náhle dojem, zda s ním selka nejedná o penězích. Bylo to už potřetí, kdy mluvila o stokoruně, a Vlk měl dojem, zda si neříká o zvýšení mzdy. Musil se tomu v duchu usmát. Kdyby tomu tak bylo, nebylo by nic lehčího než jí něco přidat. Mohl jí přidat druhou stokorunu, mohl jí přidat dvě stě či tři sta, šéf by byl s tím souhlasil bez mrknutí oka, o peníze tu přece vůbec nešlo. Spíše šlo o to, aby ta částka nebyla nápadně velká. Vlk si řekl, že nabídne selce o dvacet korun víc… Ale napřed řekl:

„Máte nějaký špatný představy, Ondřejova. Skoro jako byste četla nějakej špionážní román. Snad si proboha nemyslíte, že něco pašujete? Že v tomhle směšným balíčku do Polska předáváte nějakej protistátní materiál?“

Selka mlčela a nehnula brvou. Uraženě hleděla kamsi k dřevěnému stropu, k břevnu, z něhož visely barevné pentle. Její dcera v koutě na židli s rukou u krku ani nepípla.

„Tak heleďte, Ondřejova,“ usmál se Vlk ještě jednou, a důvěrně, s rukama na klíně, se na lavici předklonil, jak mu to dovoloval stůl, „přece si nebudem vyvracet hlouposti. Jestli si myslíte, že děláte nějakou ilegální práci, tak to pusťte z hlavy a radši pátrejte, jak jste na takovou pošetilost přišla. My z Československa,“ řekl důrazně a zasmál se, „my vodsuď budem akorát předávat tajnej politickej materiál do Polska, my tedy zrovna a ausgerechnet tam. Kdybyste bydlila u západoněmeckejch nebo rakouskejch hranic, ještě bych připustil, že vás ten nesmysl nápad, ale tady? Tohle pusťte z hlavy. Nebo snad chcete, abych vám na to přísahal? Před křížem… támhle ho vidím na zdi? Udělám to a budu mít úplně čistý svědomí. O žádnej takovej materiál nejde, to mě nezajímá. Na to kašlu. Tohle…“ vzal balíček ze stolu do své velké dlaně, „to je lék a slouží mý tetě Bronowský v Krakově. Šedesátiletý tetě, která má dnu a revmatismus těchhle kloubů…“ Vlk si ukázal na rameno. A pak – už trochu rozzlobeně – řekl:

„Prosím vás, tak si na ten balíček hmátněte. Vždyť vám dá rozum už po hmatu, že je to čaj. Máte fantazii z četby. To je furt samá špionáž a vohrožení a pak se z toho takhle blázní, to by měli zakázat. Koukněte,“ řekl už dost příkře, „pro mě je tohle výhodný. Vás to nic nestojí než to vzít a dát tomu člověku, co sem chodí, a mý tetě to pomáhá. Dám vám tuhle – abyste neřekla, že jsem škrob – sto dvacet korun, ať se zničím…“ Vlk sáhl do kapsy a položil na stůl k balíčku sto dvacet korun a hned pokračoval dál, hlasem, který čím dál tím víc dostával chladný strohý přízvuk, „sto dvacet korun… nebo chcete sto padesát? A abyste měla klidný svědomí, tak vám opakuju, že je to dnes naposled. Prostě teta potřebovala tři dávky, dvě jste jí předala a tohle je třetí. Tak co, Kriste pane, chcete. Nejsme malý děti,“ dodal a pohlédl na selčinu dceru v koutě.

Někomu méně zkušenému se mohlo v té chvíli zdát, že věc je vyřízena. Selka sice seděla dál bez hnutí, ale její tvář byla jaksi méně chladná a ticho, které ve světnici zavládlo, bylo tichem, v němž zrají věci podle přání silnějšího. Ale Vlk nebyl dnešní. Věděl, že mohl selku přesvědčit jen na chvíli. Že za chvíli mohla začít znovu.

„Je to hloupá tvrdohlavá ženská,“ myslil si v duchu, „a přitom jí skoro nelžu. O nic politickýho nejde a je to dneska naposled.“ Zamnul si velkou dlani obličej a trochu zívl, jak to před někým může udělat jen ten, kdo má čisté svědomí a žádnou starost, a pak ještě vzdychl jako po těžké nesmyslné práci. A teď zívla a vzdychla i selka. Pohlédla na dceru do kouta a mlčela dál. Pak se rozhlédla světnicí, pohlédla na žárovku na dřevěném stropě, pohlédla ke čtyřem oknům, za nimiž byla noční tma a kdesi v dálce šuměly beskydské lesy a pak se trochu – Vlkovi se to aspoň zdálo – zachvěla. Snad přemýšlela o tom, co má dělat. Snad si uvědomila, že je noc, že je v opuštěné chalupě na kraji vsi úplně sama s dcerou a že kdyby ji chtěl tenhle člověk napadnout, sotva by se ubránila. Snad dostala strach. Ale přemohla se. Byla na své stáří velká, silná. Nikdy nebyla bázlivá. Nebála se na horách v lese ani za bouřky. Byla zvyklá na tvrdou práci, vítr, sněhové vánice. V létě prala prádlo v potoku a nosívala těžkou nůši. Náhle vstala ze židle a Vlk vzápětí poznal, že měl pravdu, když pochyboval, že je všechno vyřízeno. Vstala a řekla: „Ne!“

„Ne,“ řekla a kývla na dceru do kouta, „ne, já už to nevezmu. Já mám podezření, že je v tom něco jinýho. Já se nechci vystavovat žádným nepříjemnostem. Vemte si, pane Beneš, peníze i balíček, a buď si najděte někoho jinýho, nebo to pošlete poštou. Já už to neudělám.“

Vlk, zkušený znalec situací, v nichž jde o získání jiných lidí, viděl, že se selkou nehne. Že ani nemá cenu ji dál přemlouvat. Bylo by to jiné, řekl si v duchu, kdyby před ním stála nějaká městská číšnice nebo zhrzená krasavice. Ale tahle ženská byla Moravanka z Beskyd a nemělo smyslu se o ni dál zajímat. Vlk pohlédl z lavice, na níž seděl, k nejbližšímu oknu, za jehož záclonkou byla noční tma, konec vsi, zahrada, za ní kus lesa a pak údolí a vysoké kopce a řekl si, jak se asi bude tvářit šéf v Praze. Poslední zásilka; na Polsko a sever nedojde. Nedojde včas. Bude třeba najít jiný způsob a bude to zdržení. „Kvůli tyhle pitomý negramotný hlupačce,“ řekl si Vlk v duchu a upřel na ni chladný šedý zrak, „trhla se docela stejně jako Knop, který ji tu před půldruhým rokem vyčenichal. Knop však kromě toho, že se trhnul, začal být i velmi nebezpečný… a tahle venkovská děvka? Nebude i ona nebezpečná?“ Stála teď u dveří vedoucích do chodby a ani se nepohnula. Hleděla chladně a uraženě. Její dcera v koutě si držela kabát u krku a ani nepípla. Vlk pohlédl na hodinky. Blížila se půlnoc. Pohlédl znovu k oknu, za nímž byla tma a ticho, a vstal.

„Dobrá,“ řekl selce a opět se snažil ztlumit příkrost a chlad svého hlasu, „dobrá…“ řekl a vzal se stolu peníze a balíček a z lavice kabát a kufřík, „dobrá! Nebudu vás k ničemu nutit. Nechcete, nechcete…“ hodil kufřík na stůl a navlékl si kabát, „pošlu to poštou. Doprošovat se vás nebudu.“ Ještě jednou se rozhlédl světnicí, pánovi tě přejel tmavé trámy, barevné pentle, kříž, obrázky na stěnách a na chvilku ustrnul na selčině dceři v koutě. Pak vzal se stolu kufřík, obešel selku u dveří a sáhl po klice. A pak beze slova vyšel na chodbu. Na prahu venkovních dveří zůstal chvilku stát, jako by zjišťoval, zda není někdo na dvorku či cestě, a pak šel…

Selka Ondřejova a její pětadvacetiletá dcera, dělnice v místním mlékařském družstvu, spaly tu noc málo. Seděly ve světnici při žárovce a dohadovaly se o tom, co dělat. Dcera trochu pochybovala. Říkala, že v balíčku mohl být doopravdy lék, který teta v Krakově bere. Selka stále tvrdila, že v balíčcích nikdy žádný lék nebyl, ale něco docela jiného, a ne-li zrovna nějaký tajný materiál, pak aspoň nějaká vzácnost a že šlo o docela obyčejné pašeráctví. Že žádná nemocná teta v Krakově není a to všechno byla jen rouška. Nešlo jí na rozum jen to, že tohohle Beneše a jeho domnělou tetu doporučil tehdy ten pán z Prahy, který tu byl s herečkou Modřanskou. „To přece byli takoví slušný lidi,“ řekla selka, „Modřanská taky není žádná temná existence, ale řádná známá herečka. Jen tohle jediný mi neštymuje,“ řekla selka.

„Možná,“ podotkla dcera, „že ten Beneš oklamal i je. Že ani oni netušili, oč jde. Že i oni k tomu přišli jako slepí k houslím,“ a obě ženy se dál dohadovaly o tom, co dělat. Šly si lehnout velmi pozdě, aby se vyspaly aspoň trochu. A druhý den ráno, po nových dohadech a úvahách, když dcera odešla do mlékárny, selka se sebrala a vypravila se na místní národní výbor.

Předseda národního výboru, v malém kumbálku s několika kusy nábytku, třemi obrazy na zdi a telefonem, byl silný osmahlý muž s bodrou tváří, jeden z těch, k nimž je důvěra tak říkajíc na první pohled. Vyslechl selku pozorně, občas se usmál, občas kývl, nakonec mávl rukou.

„To vemem krátce,“ řekl selce, „ale dobře, žes přišla. Možná, že je to hloupost, možná, že jsou to pašeráci. To my nerozhodnem. Já si myslím, že bys to mohla říct Vašákovi.“

Vašák byl strážmistr SNB. Stanice byla pod národním výborem. Předseda vzal telefon a zavolal tam. „Jsi tam,“ řekl do sluchátka, „je tu Ondřejová. Má něco na srdci, nějakou pochybnost, snad kvůli tomu v noci ani nespala. Může se stavět?“

„Tak co vás trápí, Ondřejova,“ řekl strážmistr Vašák selce, když vešla do jeho kanceláře a sedla si, „nějaký pašeráctví?“

Když se za půl hodiny selka zdvihla ze židle a chystala se k odchodu od strážmistra Vašáka, měla pocit, že udělala dobře, když sem přišla. Z její výpovědi pořídil Vašák záznam, jakýsi protokol, jehož význam se zatím nedal odhadnout. „Nemusí v tom, co jste řekla, být nic světobornýho,“ řekl Vašák selce u dveří, „může to být obyčejný pašeráctví, je holt škoda, že jste to vod toho člověka nevzala, byli bysme to tady rozbalili a koukli se na to. Možná ale, že jste vodhalila větší pašeráckou bandu.“ Záznam selčiny výpovědi, učiněný na stanici VB, který strážmistr Vašák patřičně upravil, zněl:

„… asi před půldruhým rokem v létě… přijel ke Kateřině Ondřejové, narozené… bytem… host z Prahy, údajně hudebník či tanečník, jeho jméno svědkyně nezná a popsat ho dnes může už jen velmi nepřesně… Přijel autem* s herečkou Miladou Modřanskou. Hledali tu nocleh na dva dni a svědkyně jim ho poskytla. Dělali vyjížďky do kraje autem… Svědkyně na ně vzpomíná jako na velmi slušné, vděčné lidi, zvláště na M. Modřanskou. Se svědkyní se domluvili, že ji zase někdy navštíví a ubytují se u ní případně i na více dní, až opět navštíví Beskydy. Za čtrnáct dní přijel zmíněný muž, údajně hudebník či tanečník, znovu ke svědkyni Ondřejové, tentokrát však přijel sám, bez M. Modřanské a svědkyni vysvětlil, že jeden jeho přítel v Praze má v Krakově nemocnou, asi šedesátiletou tetu, které musí občas poslat lék, který se v Polsku nesežene a je dost vzácný i u nás a šetrně se s ním hospodaří. Kdyby se posílal normální poštou, musilo by se platit vysoké clo, ale hlavně by polské orgány část léku odebraly a předaly nemocnicím. Pražský host apeloval dlouho a přesvědčivě na svědkyni, aby pomohla jeho příteli, údajně Karlu Benešovi, aby několik zásilek léku během času – podle potřeb pacientky v Krakově – sama převzala a předala blíže neurčenému občanu, který si pro ně přijde. Dovolával se jejího soucitu se starou nemocnou ženou v Krakově, která by bez této pomoci zemřela… a svědkyně vzhledem k tomu, že šlo o přítele zmíněného pražského hudebníka, který na ni dělal nejlepší dojem a byl u ní před čtrnácti dny v doprovodu slavné a uznávané herečky M. Modřanské, slíbila pomoc, aniž si byla vědoma možných závad nebo následků… Přibližně za dva měsíce po této návštěvě pražského hudebníka – někdy v srpnu či na začátku září minulého roku… dostavil se ke svědkyni muž s balíčkem, zalepeným a sepnutým drátky v několikerém igelitovém obalu a vážícím asi čtvrt kila. Muž se představil jako Karel Beneš z Prahy… asi čtyřicetiletý, 185 cm vysoký, štíhlejší, hnědých, dozadu sčesaných vlasů, šedých výrazných očí, větších rukou, drsnějšího hlasu… Podruhé přišel koncem července tohoto roku, tj. přibližně za necelý rok po své první návštěvě, s podobným balíčkem, přišel asi k desáté hodině večerní do chalupy svědkyně a zdržel se tam asi patnáct minut. Potřetí přišel včera, dne… asi o půl dvanácté noční s obdobným balíčkem. Oblečen byl v tmavší šaty, bílou košili s kravatou, tmavším svrchníku, na hlavě měl velurový klobouk neurčité barvy, nesl černý menší kufřík. Svědkyně tentokrát odmítla přijmout zásilku, protože zatím dostala podezření, že může jít o… Muž, údajně Karel Beneš, nabízel svědkyni za předání 120 korun, které svědkyně odmítla a po úvaze se dnes sama dostavila na stanici VB…“

„Jestli jsem snad překazila pašeráctví,“ řekla selka Ondřejova strážmistru Vašákovi, když už vyšla ze dveří jeho kanceláře na chodbu, „aby se mi nepomstili. Aby mě ještě nezabili…“ a strážmistr Vašák se smál – i selka to zřejmě myslila jako žert – a mávl rukou. „My už si poradíme,“ řekl a ukázal na okno v chodbě, „koukněte, jak je venku hezky. To je podzim, co…“

16

Sobota – večer

Eva Renčová v tmavých večerních šatech přijala od šatnářky lístek a pomalu šla halou plnou lidí k bufetu. Zatím měla plnou hlavu zprávy z Beskyd, která jí přišla na stůl včera odpoledne. Zpráva, podepsaná strážmistrem Vašákem, obsahovala tři závažné body: popis záhadných balíčků, předávaných selce Ondřejové, z nichž poslední selka už nepřijala. Popis předavatele, údajně Karla Beneše, který odpovídal popisu hledaného muže Vlka ze Satyru – Knopova známého. A konečně zpráva o návštěvě Knopa a Modřanské před dvěma léty v Beskydech u Ondřejové a pozdější Knopovo doporučení Vlka – Beneše té prosté venkovance… Renčová si byla jista, že šlo o pašování drog. S myslí plnou této beskydské zprávy si připravila vstupenku a vešla do hlediště. Koupila si program a biletářka ji dovedla k páté řadě. Když si pak sedla na své místo mezi mladší ženu a středně starého muže, program otevřela. Věděla, na co jde. Na hru Ernsta Salettiho „Modrý koš fialek“, v níž Milada Modřanská hrála… jak nahlédnutím do programu zjistila… jakousi hodinářku Zevelu, nájemnici luxusního krámku, jehož majitelkou byla stará zámožná dáma, Zevelina ochránkyně. Byl konec září, začátek sezóny, ale tahle hra se už dlouho hrát neměla, byla na repertoáru už přes rok. V tištěném programu bylo pár snímků Milady Modřanské a na poslední stránce poznámky o nové sezóně. Premiéra nové hry „Dnes všechno skončí“, kterou herečka právě studovala, měla být v říjnu. Když Renčová zahlédla tu hru na válendě v hradištské chatě, myslila, že je to nějaká kriminální historka nebo tragédie, ale teď se v programu dočetla, že je to bohapustá komedie, plná nečekaných zvratů, která skončí tím nejlepším happyendem. Než začalo první jednání, Renčovou napadlo, že by měla po představení zajít k Modřanské do šatny. Pak se tak trochu rozhlédla po okolních vyprodaných řadách a tu zjistila úžasnou věc. V druhé řadě vpravo spatřila Silvestra Kropáčka. Seděla tam menší postavička s malou hlavou na útlém krčku, s krátkými černými vlasy, nemohl to být nikdo jiný. Nicméně byl zakryt mnoha lidmi a Renčová si řekla, že se může mýlit. Pak zhasla světla a první dějství začalo…

Modřanská se na scéně Evě Renčové líbila.

Byla to skutečně vzácná umělkyně. Od prvního slova, které vyřkla, si podmanila obecenstvo. Její hlas se dovedl obdivuhodně přizpůsobit tomu, co měla podle scénáře představovat, a co cítila, dovedla fantasticky vyjádřit právě hlasem. Na téhle scéně jí však chyběl onen půvab, kterým okouzlovala v civilu: byla silně nalíčená a to trochu měnilo její čistou svěží tvář. Neměla ani své slámově světlé vlasy, splývající k ramenům, nýbrž světle hnědou paruku. Na dně jejích mandlovitých očí se teď nechvěl stín zdrženlivosti a smutku jako v civilním životě. Dlouhé umělé řasy a jejich výrazné podmalování způsobily, že hleděla jaksi ostřeji a navíc trochu rozpustile. Byl to jiný půvab, než když ji Renčová viděla na chatě, ale ač jiný, nebyl o nic menší a slabší, a Renčová sledovala každý její výraz tváře a pohyb soustředěně a napjatě, jako by na tom závisela bezmála budoucnost lidstva. Ano, Renčová se snažila z hereckého projevu Milady Modřanské odkrýt nějaký její povahový rys a zjistila, jak je to těžké, ne-li zcela nemožné. Přišla během toho dějství k názoru, že čím lepší herec, tím hůř se asi dá zjistit jeho pravá povaha z jeho výkonu, protože čím lepší herec, tím výrazněji si podmaní a zvládne novou roli a tím hlouběji zakryje svou podobu vlastní… Byla Modřanská lakomá a chamtivá? Bratr zabitého Hanuš Knop ji rád neměl, ostatně to sám přiznal, a ona jeho také ne. V té nelásce mohly být příbuzenské příčiny, ale zatím se nedalo bezpečně říci, že v tom hrál významnou roli majetek, který Knop odkázal své družce. Aspoň podle všech dosavadních náznaků a zjištění byla Hanuši Knopovi bratrova poslední vůle lhostejná. Využívala, zneužívala Modřanská svého druha, jak Hanuš Knop nejisté a nerad přiznal? Byla opravdu vypočítavá? A vskutku neměla o drogách svého druha nejmenší zdání? Renčová zatím nevěděla. Měla jen dojem, že se jí herečka líbí. Když skončilo první dějství a herečka se šla klanět, měla obrovský potlesk.

Renčová využila přestávky jako většina návštěvníků: šla se projít do haly. Měla dojem, že by se neměla Silvestru Kropáčkovi příliš ukazovat, jestliže to v té druhé řadě byl skutečně on… zjistila, že je to skutečně on, už v první minutě. Viděla, jak se začíná motat mezi lidmi u bufetu, a napadlo jí, zda snad i tady nechce někomu podstrkávat vizitky. Jeho malá pichlavá očka, zasazená do drobné tváře, chvíli hleděla na prodavačku limonády, prodavačka měla plné ruce práce a ani si ho nevšimla. Pak se propletl stranou k jedné zasklené stěně, kde visely snímky herců, a prohlížel si je. Byl v divadle zřejmě sám, přišel se kouknout na Modřanskou, ač jistě tu hru už viděl, snad už mnohokrát, vždyť se hrála rok, ani program si už nekoupil, alespoň jej nedržel v ruce. Potvrzovalo to jen jeho vlastní slova a výpověď nepříjemného vedoucího Satyru, že Modřanskou obdivuje a tak trochu se jí koří. Renčová se snažila, aby ji zbytečně neviděl, což bylo v přeplněné hale možno, ale aby ho sama, pokud to šlo, neztratila z očí. Zajímalo ji, zda nepůjde za Modřanskou do šatny anebo zda se zde, v divadle, o přestávce s někým zajímavým nesetká.

Nikam nešel a s nikým se nesetkal.

Zato se tu však zcela nečekaně s někým setkala ona sama – Renčová.

„Paní kapitánko,“ ozval se náhle za jejími zády hlas, a když se ohlédla, spatřila jemnou hladkou upravenou tvář s nenápadnými brýlemi a hustými černými vlasy trochu prošedlými – byl to Hanuš Knop. Vedle něho stála jakási menší obtloustlá žena s kabelkou a vedle ní hoch.

„Nebyl bych si pomyslil, že se tu setkáme,“ usmál se trochu smutně hračkář, „dovolte, abych vám představil svou ženu a syna.“

Odstoupili stranou a Renčová byla ráda, že ho tu vidí.

„Málokdy přijdu do divadla,“ řekla Renčová s pohledem na paní Knopovou a syna, „tak jsem použila příležitosti a šla jsem. Docela se mi to líbí,“ přiznala.

„Snad se vám to nebude zdát vhodné,“ řekl Hanuš Knop poněkud omluvně, „že jdeme do divadla, když máme v rodině úmrtí a ještě ani nebyl pohřeb. Za jiných okolností bychom byli nešli, ale… já nějak musil.“

„Ale jistě jste ten kus už viděl, pane Knop,“ usmála se Renčová a hračkář i jeho žena zavrtěli hlavami. „Nejen že jsem tohle neviděl,“ řekl Knop, „ale já jsem ještě vůbec nikdy neviděl na scéně paní Modřanskou, ba ani ve filmu. Já ji dnes na scéně vidím vůbec poprvé v životě.“

Hanuš Knop byl vlastně elegantní člověk. Ta jeho jemná hladká tvář a černé, mírně prošedlé vlasy, i nenápadné brýle působily teď, když byl v tmavých, dobře ušitých šatech, skoro vznešeně. Málokdo by byl v něm hledal vedoucího pražského hračkářství. I jeho žena a syn byli hezky oblečení, ale žena se mu zjevem nemohla rovnat. Vypadala, jako by k němu nepatřila.

„Už je známo něco o tom mém telefonátu?“ zeptal se hračkář a Renčová řekla: „Stejně jsem se chtěla zeptat já vás. Ještě nevíte, kdo to byl?“

„Nemám nejmenší zdání,“ zavrtěl Hanuš Knop hlavou, ale příliš přesvědčivě to nevyřkl. Renčová měla dojem, že mnohem přesvědčivěji se vyjádřil před pěti dny, v pondělí dopoledne, když ho navštívila v krámě. Tehdy se zdálo, že opravdu netuší, kdo ho mohl před chvílí volat, zatímco jeho bratr byl už pár hodin mrtev. Teď byl trochu nejistý.

„Máte-li nějaké vysvětlení,“ podotkla Renčová a úmyslně se slovu „podezření“ vyhnula, „tak je sdělte,“ ale hračkář zas zavrtěl hlavou. „Mně se to stále zdá neuvěřitelné, že by někdo mohl předem jeho hlas nahrát na magnetofon nebo že by ho někdo dokázal tak perfektně napodobit. Stále na to myslím,“ stáhl čelo, „a jestli na nic nepřijdu, pak se vzdám. Pak j sem se musil mýlit a jen si vsugerovat, že je to bratrův hlas. V každém případě se mi však jako Richard představil, bez toho by snad ani ta sugesce nebyla možná, takže… Takže,“ řekl, „jestli tomu dobře rozumím, ten fakt s telefonem tu zůstává stále a s ním i otázka, proč to někdo dělal. Moc bych si přál vědět…“

„Tím se ale už nic nenapraví,“ ozvala se teď paní Knopova dost prostoduše, „to ti bude k ničemu. Ríšu nevzkřísíš.“

„Nevzkřísím,“ řekl Hanuš Knop poněkud nevrle, „ale mohl to být vrah. A já bych jen rád věděl, jestli to byl vrah, proč to dělal. Nic víc nechci než to.“

„Máte mé telefonní číslo, pane Knop,“ řekla Renčová zamyšleně a Knop kývl a odvětil:

„Vím, a kdybych něco věděl, ozvu se. Ale nemám ty možnosti jako policie…“ dodal, a Renčová – ač to vyřkl jemně, nedůrazné – v tom cítila osten. Ale usmála se, usmál se i hračkář a ukázal na syna…

Když se chýlila přestávka ke konci, Renčová se s Knopovými rozloučila. Rozešli se a kráčeli do hlediště každý jiným vchodem. Renčové se v té chvíli povedlo na pár vteřin sledovat Kropáčka a tato jedna jediná chvilka, kterou přinesla shoda náhod, byla velmi poučná. Kropáček se totiž míjel s Knopovými ve vzdálenosti přibližně dvou metrů, a ač v hale bylo dost lidí, kteří odcházeli do hlediště, byli by si určitě jeden druhého všimli, kdyby se byli znalí. Ale přešli kolem sebe bez nejmenšího povšimnutí jako zcela cizí lidé a Renčová usoudila, že se skutečně osobně neznají.

Zhasla světla a začalo druhé dějství.

Když se sem Renčová rozhodla jít a spatřit Miladu Modřanskou na scéně, věděla sice, že hrají „Modrý koš fialek“ od Salettiho, ale obsah hry neznala. Kdyby bývala měla zájem předem poznat, o čem hra jedná, byla by se to snadno dozvěděla. Ale Renčová po tom nepátrala. Chtěla hru zažít jako normální divák, který jde do divadla za zábavou. A proto tedy teď – v druhém dějství – došlo u ní k překvapení, které vyvolalo jednu skoro bezesnou noc…

Mezi prvním a druhým dějstvím uběhlo několik let a Modřanská se na scéně trochu změnila. Měla vlastně zestárnout, ale to se nestalo. Její maska byla táž jako v prvním dějství, ani paruku neměla šedivější. Jen její oděv byl jiný, takový, jaký nosí ženy o něco starší, a její chování se teď kupodivu více podobalo jejímu chování v civilu. Byla něžnější než před oněmi léty v luxusním hodinářském krámku, její pohled už nebyl tak ostrý, rozpustilý, nýbrž byl spíše tragičtější a v jejím výrazu bylo cosi – mateřského. Tohle už skoro byla Modřanská z chaty. A navíc její nynější šaty ji dělaly útlejší a štíhlejší – což se mohlo zdát proti logice, neboť starší ženy spíše tloustnou než hubnou. Na scéně se objevil Harold, brutální Angličan, kterého hrál Bohdan Wencl, byl v bílém obleku a v klopě měl růži, a Modřanská – starší hodinářka – se náhle zachvěla. Zachvěla se tak přesvědčivě, že její postava se zdála ještě útlejší, křehčí a slabší… a Renčová v hledišti si v duchu vybavila karate. Modřanská zná výtečně karate! Naučila se mu pro film „Kdo zabil Kovalského“. Karatem může člověk sebeslabší a křehčí zabít třeba obra. Při něm nezáleží na tělesné síle a váze. Renčová si řekla, že by měla požádat státní film, aby jí ten film o Kovalském promítli, nebo aspoň tu scénu s karatem, a pak se ptala sama sebe: „Ovšem, zná Modřanská karate vskutku tak dobře? To se vlastně neví. Možná, že zná něco z tohoto způsobu jen povrchně a kuse, jen nějaký pohyb, který jí předepsal scénář a nic víc…“ a Renčová si řekla, že s tímhle zjišťováním ještě chvilku počká…

Modřanská se na scéně zachvěla jako slabá bezmocná žena, drsný Harold v bílých šatech s růží v klopě třískl dveřmi a zmizel a pak přišlo to, co Renčové té noci skoro vzalo spánek.

Když před pěti dny – v pondělí v poledne – oznamovala s Drozdem a Břízou Modřanské na chatě smrt Richarda Knopa, Modřanská se nesmírně vyděsila. Později se sice dost ovládla, ale v této chvíli se vyděsila moc. „Zavražděn?“ zašeptala tenkrát v jizbě a její zrak se rozšířil, jako by viděla přízrak, a pak se vzepjala, několikrát vykřikla: „Ne, ne, ne!“ a rukama zatápala po okraji dubového stolu, který stál uprostřed jizby. Pak se jí ruce roztřásly a klesla v poloviční mdlobě k zemi. Renčová si tenhle pohnutý okamžik z hradiské chaty vryla v paměť. A teď jí vyvstal před užaslým zrakem znovu jako něco, co se opakuje. Na scéně došlo k tomu, že do pokoje vkročil mladší muž, advokát, a hodinářce Zevele oznámil otřesnou zvěst. Že její ochránkyně, ta stará bohatá dáma, majitelka obchodu, zemřela. Nebyla sice zavražděna jako Richard Knop, pouze skonala v jedné římské nemocnici v pokoji a míru, ale… Modřanská právě v té chvíli, když jí to advokát sděloval, stála u malého kulatého stolku uprostřed pokoje a zvolala: „Ne, ne, ne, to není možné,“ a se zrakem rozšířeným hrůzou a s třesoucíma se rukama zatápala po okraji stolku. A pak se sesula k zemi.

Byl to jakoby ten nejpřesnější odlitek skutečného života.

Anebo hereččina reakce z pondělka z chaty byla jako přesný odlitek její role v této hře…

Hra skončila po desáté hodině večerní.

Renčová s hlavou plnou podivných myšlenek se v davu lidí ubírala k šatně.

Na dálku zahlédla tmavou, lehce prošedlou hlavu Hanuše Knopa v nenápadných brýlích, byl pohroužen v sebe, zamlklý, snad i bledý… trpně ustupoval lidem, kteří se tlačili u šatny, jeho žena a syn stáli asi někde opodál. Na chvilku se jí v davu zakmitla i malá tenká postavička kouzelníka Kropáčka, jeho drobná tvář se zdála být nadšená a veselá, hned se ztratil, a Renčová se rozhodla. Že si vyzdvihne plášť a opravdu zajde za Modřanskou do šatny. Cítila, že to nebude nápadné. Navštívila její představení a teď za ní na skok zašla, aby jí řekla pár vlídných slov o úterní prohlídce chaty. Byla připravena na to, že se jí herečka zeptá, proč se tam dělala domovní prohlídka, a předem našla odpověď – odpověď pravdivou, i když nutně neúplnou: dělali prohlídku chaty proto, že nevylučovali možnost, najít tam nějakou stopu, vedoucí k pachateli zločinu. Renčová si vyzdvihla plášť a oblékla se, aniž ji Kropáček spatřil. Byla si tím jista. A Knopovi již z haly odešli. Přistoupila k bufetu, kde teď prodavačka sklízela z pultu zboží, a zeptala se, kudy se dostane do hereckých šaten. Prodavačka se na ni koukla mrzutě, nevlídně, a hlavou ukázala, jak má jít. A Renčová se propletla mezi lidmi, kterých bylo v hale stále ještě dost, a přistoupila k malým nenápadným dvířkům s cedulí: „Nezaměstnaným vstup zakázán“.

Octla se v úzké dlouhé chodbě. Prošla kolem zákulisí a octla se na křižovatce tří dalších chodbiček. Stál tam požárník v modré uniformě a jeden muž v bílých šatech s růží v klopě, byl to brutální Harold, Bohdan Wencl. „Paní Modřanská?“ opakoval, „támhle…“ a ukázal na jedny tapetované dveře.

Když Renčová zaklepala a vstoupila, Modřanská seděla před objemným zrcadlem zády ke dveřím a velkým chomáčem vaty si sušila obličej. Byla už bez paruky, ve svých slámově světlých vlasech splývajících k ramenům, a v dlouhém lesklém županu. Když spatřila v zrcadle Renčovou, otočila se, odložila vatu a vstala.

„Dobrý večer,“ usmála se, ale její mandlovité oči byly neklidné a smutné, „skoro jsem vás čekala. Něco mi našeptávalo, že přijdete.“

„Byla jsem na vašem představení a napadlo mě, že bych vás mohla na chvilku vyhledat,“ řekla Renčová. „Sice vás zdržuji, ale zato vám ušetřím cestu tam nahoře…“ ukázala na strop, neboť divadlo a šatny byly pod zemí. „Dá se tu chvilku nerušeně mluvit?“ rozhlédla se šatnou a herečka kývla a nabídla židli.

„Jsem ještě pod dojmem té hry a vašeho skvělého výkonu,“ přiznala Renčová upřímně, „zřejmě nejen hercům, ale i divákům je zatěžko se naráz vymanit z dojmů a vrátit se do reálné skutečnosti. Dovolte aspoň, abych vám blahopřála.“

Modřanská byla očividně potěšena. Poděkovala, ale lehký neklid ji neopouštěl.

„Asi jste, paní Modřanská, slyšela o tom,“ řekla Renčová tiše, „že jsme v úterý vykonali prohlídku na vaší chatě. Neoznamovalo se vám to písemně, protože chata ještě nebyla na vás převedena. Snad vás to rozrušilo?“ Modřanská byla velmi rozpačitá a vůbec se to nesnažila zakrýt.

„K prohlídce jsme přikročili v naději, že nám může poskytnout nějakou stopu na pachatele.“

„A přinesla?“ zeptala se herečka napjatě.

„Zatím těžko říci,“ odvětila Renčová.

Před zrcadlem Modřanské stálo množství různých kelímků, lahviček a sprejů, ležely tam pudry v krabičkách a tuby, opodál na stolku hnědá paruka, a Renčová se usmála. Připomněla si svou vlastní kancelář s galerkou pod zrcadlem, v tepaném rámu. V otevřené skříni visely hereččiny tmavé civilní šaty a černý plášť, na židli ležely černé nylonové punčochy. Modřanská chodila ve smutku.

„Paní Modřanská, měla bych jeden dotaz,“ řekla Renčová, „hleďte si vzpomenout, jak to bylo, možná že váš údaj by nám vnesl do případu trochu světla. Vy a pan Knop jste kdysi navštívili Beskydy?“

„No,“ kývla Modřanská a její oči, zbavené již dlouhých černých umělých řas a ostrého podbarvení nechápavě vzhlédly, „byli jsme tam jednou v létě s Ríšou autem.“

A pak Modřanská vypověděla:

„Bylo to asi před půldruhým rokem, v červnu. Za deset dní jsme projeli celý kraj a kousek Slovenska. Byli jsme na Radhošti, Lysé hoře, Vysoké, Tanečnici, projeli jsme povodí Kysuci a Bečvy, byli jsme v Jeseníku, v Lipové, Karlově Studánce… spali jsme v hotelích a jednou i u soukromníka. Ano, dvě noci jsme spali u paní Ondřejové. Pamatuji se na ni i na její dceru dobře. Dcera pracovala v mlékárně a ona byla vdova. Udělala nám dobrou domácí večeři. Chtěli jsme k ní opět někdy zajet, snad na více dní, ale už k tomu nedošlo. Podruhé jsme se tam už nedostali. Nedostali jsme se do Beskyd vůbec. Že by tam někdy byl Ríša sám beze mne, moc pochybuji. To by mi býval byl řekl.“

„Paní Modřanská,“ zeptala se dále Renčová, „víte o tom, že tam jezdil některý z vašich přátel… nebo z přátel pana Knopa, například ten, kterého jste nazvala Vlkem a snad to byl on, kdo té nešťastné noci po vašem odjezdu z baru s panem Knopem seděl a hovořil… vyšší, štíhlejší, hnědé vlasy, šedé oči, víte o tom, že tam k té paní Ondřejové jezdil?“

„Naprosto nevím,“ zavrtěla herečka rozhodně hlavou, „opravdu nemám zdání. Ráda bych vám pomohla, ale skutečně nevím. Ríša mi nikdy neříkal o tom, že by tam pan Vlk jezdil. Nemluvil o něm vůbec, s jednou dvěma výjimkami, ono to má nějakou souvislost…?“

Renčová se zdržela každé zmínky o karate a o drogách. Pokud šlo o drogy, Modřanská už mohla být o tomto zájmu bezpečnosti zpravena, mohl jí to říci některý zaměstnanec Satyru, v němž o tom padlo slovo, ale ani ona sama se toho v nejmenším nedotkla. Renčová nedala na sobě znát ani to, že zaznamenala otřesnou podobnost scény z „Modrého koše fialek“ s tím, co se stalo v pondělí v poledne v chatě u dubového stolu, jen se v duchu ptala, zda je si toho vůbec herečka vědoma. Pomlčela i o fotografiích, které si odnesla z prohlídky chaty, i o těch, které si dala ofotografovat na místě, ostatně ty snímky ji zatím dost zklamaly. Asi sotva byl na některém zachycen hledaný Vlk-Beneš z baru a Beskyd. Pohlédla na hodiny a zjistila, že je půl jedenácté a pět minut, doba, kdy Modřanská zpravidla přijížděla z tohoto divadla do Satyru.

„Zdržela jsem vás,“ řekla Renčová a vstala, „je už půl jedenácté a máte být už pryč. A máte se ještě oblékat. Jen mi ještě, paní Modřanská, povězte, zda jste někdy neslyšela jméno Karel Beneš.“

„Karel Beneš… Beneš, to jsem nikdy neslyšela,“ řekla herečka, „kdo to má být, prosím? Někdo, kdo souvisí s tím neštěstím?“ Ale Renčová přeslechla otázku a podotkla:

„Máte na chatě hezké dřevěné sošky.“

Podotkla to lehce, vlídně a myslila přitom na krabici rydel a nožů, která v pondělí ležela na víku truhly a v úterý při domovní prohlídce byla v truhle. Modřanská se smutně usmála, pohlédla na své jemné ruce a řekla:

„Ty sošky… jsem dělala sama. To je můj koníček – vyřezávat. Bohužel se k tomu málokdy dostanu. Teď, co chystáme tu novou hru a navíc po tom neštěstí… není na to ovšem ani pomyšlení.“

Renčová se s Modřanskou rozloučila a šla. Prošla křižovatkou chodeb, kde už nestál herec ani požárník, a dlouhou úzkou chodbou vyšla do haly. Uklízečky tam luxovaly, ještě teď, pozdě večer, asi to tady tak bylo zavedeno, že se úklid dělal hned po představení. Renčová kolem nich prošla rychle a schodištěm vystoupila do přízemí. Hlavou jí vířila scéna u stolku, kdy se hodinářka dovídá od advokáta o smrti své staré ochránkyně a pak se hroutí. A také to, že herečka s jemnýma rukama se zabývá řezbářstvím, a opět si připomněla karate. A znovu si dala otázku, zda Modřanská ví o drogách a zda tuší, že majetek jejího druha mohl být rozmnožen tímto neblahým způsobem… ano, to byla myšlenka dost nová, ještě přesně nezvládnutá, ale myšlenka významná. „Měla bych zjistit,“ řekla si Renčová náhle, když vycházela skleněnými dveřmi z divadla do pasáže, „měla bych zjistit, kolik vlastně Richard Knop po té brněnské tetě před těmi léty dědil…“ a v té chvíli – ač byla zvyklá ze své dosavadní kriminalistické praxe na různé napjaté a překvapivé věci – ji trochu zamrazilo. Jako člověku, když v knize obrátí list a najde tam něco, co naprosto nečekal… Když vyšla z pasáže na noční chodník, spatřila opodál v přítmí pouliční lampy drobnou útlou postavičku s malou hlavičkou v tmavém kabátku. Silvestr Kropáček tam okouněl a pozoroval, kdo z průchodu vychází, zřejmě čekal na herečku… Renčová měla dojem, že ji v tom přítmí lampy nepoznal. Otočila se a šla na druhou stranu.

„Měla bych zjistit, kolik vlastně po té tetě dědil…“ opakovala si znovu důrazně a úporně, jako by na tom náhle závisela její spása… ale to, co jí pak – když přišla domů a ulehla na lůžko – nedalo spát, byla ta scéna hereččina zhroucení u kulatého stolku před tím advokátem…

17

Neděle – do 19.00 hodin

Ten obrovský poklad v zalepeném igelitovém sáčku, v němž byl skryt smutný neodvratný ortel lidského těla i duše, ležel na dně Šenfeldovy skříně v harampádí v noci ze středy na čtvrtek. Ve čtvrtek k ránu, když se houslista vrátil z nočního vyhrávání v baru, jej ze dna své skříně vydrápl a prohlížel si ho ze všech stran, znovu potěžkával v dlani a mazlil se s ním jako dítě s nejkrásněji hračkou. Za pár hodin nato jej zvážil na váhách.

Byl by jej zvážil už to časné ráno, když se vrátil z baru, ale svou dychtivou zvědavost musil chtěj nechtěj potlačit: neměl doma váhy. Ráno si je mohl vypůjčit od sousedů. Ale nebyl si jist, zda vůbec váhy mají a pak – houslista chtěl být opatrný. „Čert nikdy nespí,“ řekl si, „půjdu si teď půjčit váhy a ještě se to někdy objeví v nějakém protokolu, i když se mne to už nedotkne.“ A tak k sousedům pro váhy nešel, ale když se za pár hodin otevřel obchod domácími potřebami poblíž jeho bydliště, hnal se tam ty váhy koupit. Koupil ty nejlevnější, co tam byly. Stály šedesát korun, byly jednoduché, ze žluté umělé hmoty, dala se na nich vážit mouka, cukr, sůl, ty běžné věci, které potřebují ženy, když doma vaří podle kuchařek a odměřují deka. Houslista obětoval šedesát korun na jedno jediné zvážení. Zjistil, že jeho poklad má pětasedmdesát deka! Odpočetl-li pět deka na obal, zbývalo sedmdesát deka čistého heroinu a Šenfeldovi se štěstím a blahem zatočila jeho skoro holá hlava. Okamžitě a s nadšením se vrhl na zhotovování podvodné makety.

V neděli odpoledne ležel už klidně jeho balíček heroinu v prádle na dně jednoho ze dvou kufrů, které měl připraveny v pokoji na zítřejší útěk, a v kapse jeho svrchníku vězel navlas stejný, do plochy tvarovaný igelitový sáček soli. Sáček soli, protože sůl byla přece jen levnější než cukr… as touto solí v kapse a s pocitem šťastného netrpělivého napětí v duši před druhou hodinou odpolední sedl na desítku. V tramvaji v duchu oceňoval moudrost muže, který přišel na to, že tyhle sáčky musí mít vhodný tvar, aby se daly přenášet i v kapsách a přitom nebudily pozornost. Neboť se nemohly předávat vždy jen v místech, kde bylo možno držet v ruce aktovku či kufřík. Musily se předávat i v divadle o představení, v kavárně u stolu, na různých toaletách a musily mizet v pouhých kapsách oděvů. Národní muzeum v Praze bylo jedním z těch nenápadných míst, do jehož sbírek se s aktovkami či kufry nesmělo vkročit. Houslista vystoupil z desítky u Muzea a zjistil, že je čtvrt na tři a na konec září nápadně teplé odpoledne…

Šenfeld byl v Národním muzeu jednou v životě. Bylo to v době jeho mládí, když ještě chodil do školy. Matně si pamatoval monumentální schodiště z mramoru, pokryté měkkými běhouny a ono zvláštní nažloutlé přítmí, které naň dopadalo seshora skleněným stropem. Když se tam teď po dlouhých létech ocitl podruhé, měl pocit, že je školákem. Zaplatil dvě koruny vstupného a pak už s rukou v kapse svrchníku stoupal po schodišti do patra. Teď – v neděli odpoledne – bylo v muzeu snad více lidí než ve všední den, nicméně to žádné davy nebyly. Šenfeld měl dojem, že je jich tu tak akorát, něco podobného jako ve středečním Balt-Orientu. A všude byl naprostý klid. Zvláštní důstojné tajemné ticho, jaké se kromě chrámů rozprostírá právě jen v muzeích. Houslista věděl, že má sledovat lidi, jež se octnou při prohlídce v jeho blízkosti, ale stejně dobře věděl, že nemusí pospíchat ani být rozrušen, ukvapen a nervózní… že tíha předání spočívá na příjemci, který se nenápadně v nejvhodnější chvíli a na místě bezpečném ozve. A tak si houslista začal prohlížet vitríny.

Prohlížel si vitríny se zvěří a i když byly jeho oči neklidné a těkavé, v duši byl dost klidný a hlavně – šťastný. Viděl skříně, plné nejrůznějších ptáků a lesní zvěře, viděl medvěda, lišku, hyenu, gorilu a myslil na to, že má doma sedmdesát deka heroinu. V dalším sále spatřil exponáty obrovských zvířat a kostru pověstné velryby, zavěšenou po celé délce stropu a myslil na to, jak budou s Alžbětou trávit léta u nejkrásnějších moří světa. V tomto sále se zřejmě velmi líbilo dětem. Odbíhaly tu od rodičů, přebíhaly od skříně ke skříni, žvatlaly a povídaly, v tomto sále byl přece jen šum… a bylo tu i pár mužů bez žen a dětí, houslista je nenápadně merčil a měl dojem, že neznámý příjemce mezi nimi není. Vešel do dalšího sálu s novým ptactvem, rybami a polními tvory, byl tu cítit nějaký líh či éter a houslista si řekl, zda by si s Alžbětou neměli někde v jižní Americe koupit nějakou plantáž. „Plantáž s černochy, kde se pěstují banány či káva a já bych byl plantážníkem,“ řekl si, „místo smyčce bych mohl mít v ruce takovou nějakou hůlku.“ A pomalu, v pocitu napjaté pohody a štěstí a s rukou, jež se co chvíli dotkla kapsy jeho pláště, procházel dalšími sály, merčil vycpané tvory za skly skříní a zároveň i návštěvníky, ale jeho muž se stále nezjevoval…

Teprve v sále s minerály, v němž bylo nejméně zájemců, se zjevil…

Vitríny v tomto sále stojí v příčných řadách a jsou tak vysoké, že téměř zakryjí návštěvníky, kteří stojí před nimi v uličce a prohlížejí si jejich obsah. Starý dozorce, který sedí na židličce u okna, pak vidí jen do jedné z těch uliček, ledaže vstane a trochu se podél oken projde. Šenfeld pochopil, sotva sem vstoupil, že není nic lehčího, než aby v jedné z těch uliček, do nichž právě dozorce nevidí, se u jedné z vitrín potkali dva návštěvníci, aby chvilku vedle sebe postáli skloněni nad sklem jako praví obdivovatelé minerálů a předali si z ruky do ruky, co je libo, třeba hroudu zlata. Šenfeld to pochopil, sotva sem vešel a zároveň – téměř současně si všiml, že sem do toho sálu z druhé strany vešel jakýsi muž. Osamělý, slušně oděný muž vešel z druhé strany do tohoto sálu a Šenfeld viděl, jak pomalu a se zájmem prochází uličkami mezi vitrínami v opačném směru, prochází a dobře ho vidí… i dozorce na židličce u okna, i těch pár lidí, kteří tu lelkovali… a že se k němu – Šenfeldovi – pomalu, ale nevyhnutelně blíží. Že se za chvíli v jedné uličce na jednom místě sejdou a že to musí být v okamžiku, kdy v jejich uličce nikdo nebude… to se vskutku dalo snadno provést. A tak se stalo a sešli se. Nad vitrínou s nejpestřejšími opály…

Houslista už svíral balíček v kapse, když k němu muž došel a sklonil se vedle něho nad opály, a když pak mužova ruka ukázala na ty polodrahokamy a jeho ústa zašeptala: „Cest moi,“ Šenfeld mu balíček předal. Teprve teď se mu roztlouklo srdce a zkrátil dech, ale ruka se mu nezachvěla. Proběhlo to tak rychle, že ani nepostřehl, když balíček zmizel v mužově kapse. Muž pak Šenfelda u vitríny obešel, jako se obchází člověk, který stojí v cestě, a Šenfeld by se byl radostí a blahem nejradši rozběhl, sklouzl se po parketách a prchal pryč. To ovšem nešlo. Přemáhaje netrpělivost a vzrušení z dobře vykonaného činu pokračoval v prohlídce kamenů ve svém směru. Dozorce vstal ze stoličky a pomalu zamířil k němu podél oken sálu, pak se zas vrátil. Když přišel Šenfeld na konec sálu, viděl, jak jeho muž pomalu opouští sál druhými dveřmi a tam kdesi za nimi mizí za rohem. Usmál se masitými rty a mlaskl, jako by spolkl sousto dobrého kuřete, a vstoupil do mramorové haly s bustami slavných lidí, dokonce se u jedné zastavil a dělal, že si pod ní čte jméno. Pak pomalu sestoupil po schodišti do přízemí, už si nepřipadal jako školák, ale jako hrdina a pak se už neovládl a dost rychle vyběhl ven, na muzejní rampu. Po muži nebylo nikde ani stopy.

„A je to,“ řekl si Šenfeld s pohledem dolů na Václavské náměstí a měl dobrý šťastný pocit. „Jestli přijdou na sůl teď, stane se právě tak málo, jako když na ni přijdou až v Německu.“ A řekl si, že teď bude pomalu čas, aby si objednal taxíka do Bratislavy na zítřejší časné ráno. Než sešel s rampy, řekl si, že to raději udělá telefonem večer, předtím než se naposled odebere do baru. U muzea chytil desítku a jel domů, aby znovu přehlédl svůj starý byt a věci, připravené k odjezdu. K odjezdu za hranice, odkud se už nemínil vrátit Věděl, že tu zanechá celý svůj majetek, a to bylo jediné, z čeho mu trochu krvácelo srdce. I když ten jeho majetek kromě cennějších houslí spočíval jen ve starém bídném zařízení bytu, za které by nedal vetešník snad ani zlámanou grešli, v různých skoro bezcenných drobnostech a nových žlutých váhách za šedesát korun. V kufru v prádle měl přes půl miliónů dolarů…

A zatímco k večeru té blahé neděle Šenfeld dělal doma s jazykem vyplazeným poslední přípravy k zítřejší daleké cestě, objednával telefonem na dispečinku taxík na zítřek čtvrtou hodinu ranní a zároveň se chystal jít do baru Satyr, aby tam ještě naposled zahrál hostům… na Starém Městě v Klíčové ulici 6 ve třetím patře vedle půdy v kuchyni staré chudé pradleny Režné seděl u stolu afgánský student, zpěvák Samir Chalavi, zahalen v tmavý plášť, který zakrýval jeho černý přepychový oblek s bílým fiží a perlou u krku a naproti němu tři další muži: Bulhar ze středečního Balt-Orientu, dobře oděný příjemce zboží z Národního muzea a konečně Vlk, jinak Karel Beneš. Ač všichni hleděli být klidní, jejich oči byly plné nenávisti a jejich rty svírala zlost. Stará pradlena seděla v rohu u kamen na stoličce v široké barevné sukni a bílé čisté jupce, kostnaté ruce měla pokorně sepnuty na klíně a ani nedýchala. Bělovlasý stařec se hrbil na rozbitém kanapi a bezduše hleděl na protější kredenc bez skla, tentokrát však zalétl i kousek dál – na dveře do sousedního pokojíku, které byly otevřeny a za nimi stály necky, lavory, žehlící prkno a na šňůře na ramínku tam visely nějaké šaty. A ač on i jeho stará žena mlčeli a mužům u stolu nerozuměli slovo, přece jen tušili, že se tu dnes děje něco strašlivého.

„Omyl je úplně vyloučen,“ řekl Bulhar tvrdě, „přivezl jsem pravé zboží a řádně je předal v Balt-Orientu ve středu odpoledne houslistovi. Sůl jsem nevezl. Ostatně,“ řekl energicky, „zásilka na Polsko, kterou ve čtvrtek vrátil tady pan Vlk, byla v naprostém pořádku. Nepošlou jednu zásilku dobrou a druhou podvodnou. Podvod vznikl zde…“ Bulhar zaklepal prstem o stůl, „zde v Praze a viník není nikdo jiný než ten mizerný slimák.“

. „Jsem rovněž jist,“ řekl dobře oděný muž z muzea, „že zásilku vyměnil houslista a teď se ji pokusí zpeněžit.“

„Zde se mu to nepovede,“ odvětil Bulhar, „to je sedmdesát deka. Půl miliónu dolarů má v téhle zemi leda Státní banka.“

„Ale já,“ řekl muž z muzea, „já měl dojem, že z něho, když jsem mu to odpoledne předával, cítím nějakou úlisnost. Chápete, to byl pouhý dojem, vždyť jsem se přitom na něj ani nepodíval, ba ani se vlastně nedotkl jeho ruky. Byla to intuice.“

„Úlisný byl vždycky,“ řekl Bulhar, „měl jsem k němu výhrady už poprvé, co jsem ho viděl.“ A suše pohlédl na afgánského studenta, pěvce.

Afgánec; který dosud skoro mlčel, stiskl rty a sevřel pěst, jako by chtěl rozmáčknout sklo či hlavu hada. Pak vyzval své druhy, aby byli chvíli zticha. Hleděl na starce ha kanapi, na pohled bezduchého, shrbeného, ale nikoli vetchého a na stařenu pradlenu na stoličce u kamen, pak chvíli pozoroval to, co bylo za otevřenými dveřmi sousedního pokojíku, ty necky, lavory, prkno a černé šaty na šňůře… pak se zrakem dotkl chladných šedých očí Vlka a jeho velkých rukou, položených na stole… a pak promluvil. Chladně, tvrdě, přesně, ale klidně. Nejprve česky k Vlkovi:

„Za chvíli vám dám instrukce. Teď to zatím vysvětlím pánům.“ A sáhl si na černé husté vlasy a pokračoval v cizí řeči:

„Až se rozejdeme, Vlk zmáčkne rošťáka a vyřídí mu mé ultimátum. Do půlnoci vrátí ten bídný hudlař zboží sem do tohoto bytu. Vlk tu bude do té doby hlídat a po půlnoci mi dá zprávu do Atlasu. Nevrátí-li to, pak se všechno zdrží o den,“ řekl muži z muzea, „a to bude zároveň značit, že to tu zlikviduji dřív, než jsem původně chtěl. Ale to se vás už netýká.“

„Rozumím,“ řekl muž z muzea, „tak ale kde a kdy převezmu pravé zboží?“

„V každém případě si je vyzvednete osobně zde,“ Afgánec ukázal na podlahu kuchyně, „a to zítra večer. Odjedete pak hned nočním vlakem.“

„Myslíte,“ zeptal se muž z muzea, „že to tu do zítřejška bude?“ a Afgánec chladně přisvědčil. „Ať tak či onak,“ řekl, „ať dobrovolně dnes do půlnoci anebo násilně zítra dopoledne… ale zde to do zítřejška bude, za to ručím. Vám…“ obrátil se k Bulharovi, „to tady také končí. Můžete odjet, kdy je vám libo.“

„Chtěl jsem vám sdělit,“ řekl Bulhar, „že to děvče bylo za mnou dvakrát v hotelu a předtím se shánělo v recepci, kdy přijedu, čekalo mě na nádraží. Vysloveně se nabízí a chce nějaký dárek. Samozřejmě, že nedostala ode mne nic. Čokoládu,“ dodal.

„Nedávno jsem ji trochu vyzpovídal,“ řekl Afgánec znechuceně, „ať si to kupuje jako dosud. Jestli nemá peníze, je to její věc, nejsme žádný dobročinný spolek. Kdyby vás ještě obtěžovala, pohrozte jí, že to někde oznámíte a že se bude musit léčit. Doporučuji, abyste odsud odjel zítra, jste tu už od středy. A teď dám instrukce tady Vlkovi. Můžete být klidný,“ řekl s pohledem na muže z muzea, „ti starci zde tohle nechápou.“ A Afgánec se obrátil k Vlkovi a začal mluvit česky:

„Bude půl sedmé. Máte čas, abyste vyhledal Šenfelda, ne v jeho bytě ani v baru, tam nesmíte vkročit. Musíte ho sledovat, až vyjde z domu a půjde do Satyru. Cestou se k němu připojíte, kdyby jel tramvají, počkáte, až vystoupí, a řeknete mu, že jsme na podvod přišli… že mu dávám ultimátum. Do půlnoci vrátit sem, do Klíčové ulice, a neusypat z toho ani deko. Až mu tohle sdělíte, vrátíte se sem a tady budete na něho do půlnoci čekat. Jestli to sem vrátí, necháte to zde a z budky mne zavoláte do Atlasu, stačí, když řeknete: ’V pořádku‘. Čekám váš telefon i v záporném případě asi ve čtvrt na jednu. No a jestli to sem vskutku do půlnoci nedá…“ Afgánec sevřel pěst a v jeho tmavých hlubokých očích se zlověstně zablesklo, už nedořekl.

„A co pak zboží?“ zeptal se Vlk stroze…

„O předání se postaráte úplně tak, jako u té zrůdy posledně. Zítra ráno v půl osmé v bufetu. Zásilka se dopraví opět sem k Režným. To je všechno.“

Afgánec domluvil a v kuchyni zavládlo ticho.

Stařec neduživě hleděl na kredenc a otevřené dveře do sousedního pokojíku a pradlena v široké barevné sukni a čisté jupce na stoličce u kamen si mnula na klíně kostnaté ruce a zdvořile hleděla ke stolu. Afgánec se k nim obrátil a s úsměvem – s úsměvem nečekaným a náhlým, který se podivně vyjímal na jeho snědé chladné rozezlené tváři, řekl:

„Musíte být dnes v noci déle vzhůru, vy, paní Režná, i ty, starce. Večer po osmé hodině k vám znovu přijde zde pan Vlk a bude tu sedět s vámi. Můžete společně poslouchat rádio nebo si zpívat, to je jedno…“ Afgánec se zasmál. „Do půlnoci vás navštíví pan Šenfeld a přinese nějakou věc, kterou tu schováte jako posledně. Zítra k večeru si ji od vás vyzdvihne tento pán,“ Afgánec ukázal na muže z muzea. „Kdyby pan Šenfeld dnes v noci nepřišel, pak pan Vlk po půlnoci od vás odejde, ale přijde zítra dopoledne znovu a tu věc k vám přinese on. A tento pán,“ Afgánec znovu ukázal na muže z muzea, „si ji k večeru vyzdvihne stejně. Rozuměli jste?“

Stařena na stoličce u kamen pohlédla na muže z muzea a pak na Vlka a bezděčně se zachvěla. Vlk jí naháněl strach a teď si uvědomovala, že tu má s nimi trávit kus noci. Ale řekla zdvořile, jako by mluvila s králem:

„Uděláme, pane, jak si přejete.“

Stařec na kanapi jen zdvihl hlavu a mlčky kývl.

„A co tedy uděláte?“ zeptal se Afgánec a stařena řekla: „Budeme čekat s panem Vlkem do půlnoci na pana Šenfelda a zítra na tohoto pána, až si přijde pro věc.“

„Až si přijde pro zboží,“ řekl stařec na kanapi… a Afgánec řekl: „Pro věc! Je to obyčejný dárek pro ženu pána ze Sofie. A pan Vlk se k vám dostaví za chvíli, asi po osmé, a bude tu s vámi tak dlouho, dokud nepřijde pan Šenfeld, nejdéle do půlnoci. Co vám to támhle visí…“ Afgánec ukázal za otevřené dveře sousedního pokojíku, kde u necek, lavorů a žehlícího prkna visel na ramínku na šňůře nějaký černý oděv, který mu teď, když ho viděl, připadal neobyčejně malý, „to je na nějaké dítě? Vy perete i pro nemluvňata?“

„To je oděv, který jsem čistila jednomu zákazníku,“ řekla zdvořile stařena, „to je oděv jednoho kouzelníka.“

„Iluzionisty,“ promluvil stařec.

První se od stolu zvedl muž z muzea a Bulhar. Vyšli ze dveří kuchyně tiše a staré dřevěné schody, po nichž z toho třetího patra sestupovali, kupodivu skoro ani neskřípaly, jako by ti dva po nich ani nešli, ale nějak se nad nimi vznášeli.

„Jsou naprosto spolehliví a čestní,“ řekl Afgánec, „u nich je podvod opravdu vyloučen.“

Vlkovy velké ruce se na stole neznatelně pohnuly a jeho chladný šedý zrak se vpil do Afgáncovy tváře.

„Rozumím,“ řekl Vlk, „a mám pro vás jeden návrh. Malou změnu v provedení oproti posledku. Dáte-li ovšem souhlas. Nic se tím nezdrží, nezkomplikuje a je to bez rizika, naopak se tím může jen získat.“ Vlk se suše zasmál a Afgánec pokrčil rameny.

„Mluvte stručně,“ kývl.

Vlk to řekl jednou jedinou větou a Afgánec pochopil. Souhlasil.

Za chvilku se Vlk zvedl a šel. Šel, aniž pohlédl na starce. Byl strohý a tvrdý jako člověk, který všechno ví a odchází do boje s nepřítelem. Pod ním staré schody vrzaly.

Nakonec dal Samir Chalavi na chudý čistý stůl starců jednu stokorunovou bankovku a zvedl se i on…

Ještě na chodbě a na dřevěných schodech, slabě osvícených žárovkou, svíral pěsti a přemáhal nesmírný vztek. Než vyšel z domu, poupravil si u krku svůj tmavý plášť, který mu zakrýval bílé fiží s perlou.

Prošel několika ulicemi a na Národní třídě si vzal taxi a jel zpívat do Atlasu. Ač měl ještě dost času – bylo teprv k sedmé hodině večerní – a Atlas byl nedaleko…

18

Neděle – 19.00-20.00 hodin

Odpoledne bylo na ten konec září neobvykle teplo a to se udrželo až do večera. Vzduch byl svěží, jako by ani nešlo o Prahu a nehlásil se podzim, nýbrž jaro, a ulice byly plné lidí. Spěchali do divadel a kin, jiní do vináren a restaurací, ostatní se jen procházeli. Jaromír Šenfeld nepospíchal. Nejel tramvají, ale šel pěšky. Šel po Příkopech a Václavským náměstím vzhůru, bez klobouku na holé hlavě a s rukama v kapsách bez houslí, neboť ty odjakživa nechával v baru a nikdy je netahal domů, a v baru se také převlékal do svého večerního smokingu. Nevšímal si osvětlených výkladů ani neonů, ostatně jich tu nikde nebylo tolik, aby ho vzrušovaly, všímal si spíše lidí, které potkával, a myslil na svou zítřejší cestu. Na čtvrtou hodinu ranní si objednal taxík před dům. Dopoledne měl být v Bratislavě a večer – večer touto dobou – měl už být se sestrou ve Vídni s půl miliónem dolarů v malém bílém sáčku.

„Je to naposled, co tu jdu,“ říkal si v duchu, když míjel pasáž kavárny Alfy a v proudu lidí vstupoval po širokých schodech do podchodu uprostřed náměstí, „už nikdy tu takhle nepůjdu. A je to naposled, co hraju v tom zatraceným baru. Už nikdy nevkročím. Dnes naposled a sbohem.“ Procházel zalidněným podchodem a uvědomil si, že tady někde pod některými schody byl před týdnem zavražděn Knop. „Musili se zbavit nebezpečnýho svědka, který moc věděl, trhnul se a chtěl to shodit,“ říkal si, aniž hnul brvou či tlustým rtem, „dobře mu tak. Zrádci se trestají všude. I v armádách. U mne je to jiný, se mnou nehnou. Mně nemůžou nic dokázat. Protože nejsem hloupej.“ Na jeho tlustých rtech se objevil samolibý úsměv a před očima se mu vynořil René a Schiller, s nimiž si už zítra v tuhle dobu porozpráví při koňaku v nejlepší vídeňské restauraci. Přešel podchod a byl pár kroků od pohyblivých schodů, když náhle cítil vedle sebe nějakého člověka. Jednou se mu to už tady v podchodu stalo, že cítil vedle sebe nějakého člověka, byl to prodavač Večerní Prahy, ale dnes byla neděle a nebylo novin. Bezděčně pohlédl vpravo a na chvilku se zarazil. Ale jen na chvilku. Vedle něho kráčel Vlk.

„Půjdu kousek s várna,“ řekl Vlk nenápadně, jako by tu byli měli schůzku a teď prostě spolu někam jdou a Šenfeldovi ihned blesklo, že ho posílá banda. Jako ho poslala tenkrát před týdnem do Satyru za Knopem. Že asi přišli na podvod.

Když vyjížděli z podchodu po schodech nahoru na ulici, Šenfeld byl už zcela jist, že objevili podvod. „Brzy,“ řekl si, „vzápětí, přece jen už tady a ne za hranicema, ale to je jedno…“ ta myšlenka v něm nevyvolala strach, nýbrž něco zcela opačného. Jako člověk, který je vytržen z krásného snu mouchou nebo vyrušen z představy štěstí, pocítil zášť. Šenfeld pocítil k Vlkovi nenávist. Nedal na sobě nic znát a vyčkával, co bude. Měl to promyšlené a znal takřka nazpaměť, co bude říkat. Když vyběhli z pojízdných schodů na chodník a šli nahoru k Melantrichu, Vlk stroze řekl:

„Váš podvod byl objeven. Předal jste odpoledne v muzeu místo zboží sůl.“

„Jakou sůl,“ užasl Šenfeld, „co to znamená? Předal jsem, co jsem dostal. Nevím, co bylo v sáčku… Předal jsem ho tak, jak byl.“

„Nežvaňte, předal jste tuzemskou sůl,“ opakoval Vlk, „jste podvodník,“

„Říkám, že je to nesmysl,“ trval na svém Šenfeld a jeho nenávist k Vlkovi neslábla, ač za jiných okolností by byl už dostával strach, „nesmysl nebo omyl. Nebudu předávat sůl, když jsem ji nedostal. Co jsem dostal ve vlaku, jsem předal.“

Vlk se neznatelně ušklíbl, ale jeho šedé oči byly chladné jako led.

„Nebudem se spolu dohadovat,“ řekl tiše, tvrdě, „zboží jste ukrad a schoval. Šéf vás vyzývá, abyste ho neprodleně vrátil. Dává vám ultimátum do půlnoci. Vrátíte to do Klíčové ulice. Vrátíte to všechno, šéf to zváží, nevezmete z toho ani miligram. Do půlnoci do Klíčové k Režným.“ Vlk se odmlčel. Aniž se k Šenfeldovi otočil, vycítil výraz jeho tváře. Byla nehybná.

„Nevím, co chcete,“ řekl Šenfeld trochu mírněji, „nerozumím vám a nechápu. Opakuji, že jsem předal, co jsem dostal. Ve středu ve vlaku stejně jako vy. Jestli jde o sůl a v sáčku mělo být něco jinýho, pak to začachroval někdo jiný. Asi není nic lehčího, než si zde koupit sůl, převézt ji za hranice a tam to vyměnit. Je zajímavý, že šéf podezírá právě mne a ne Bulhara nebo toho, co jsem mu to dal dnes v muzeu. Nebo vůbec někoho na východě. Nebudu přece riskovat…“ houslistovi se znenáhla vracela nejlepší nálada, „riskovat ztrátu tak dobrýho výdělku za něco nekalýho, pochybnýho. Co bych dělal s takovým sáčkem, copak vůbec vím, co v něm je, abych to kradl?“

„Nedělejte ze sebe většího blbce než jste,“ řekl Vlk chladně, „a hlavně nedělejte voly z nás. S kým myslíte, že jednáte, že mluvíte jak blázen? Kdo myslíte, že jsme? Podřekl jste se za tu chvilku, co s várna jdu, aspoň stokrát…“

Šenfeld náhle cítil, že nemluvil, jak si předsevzal, nýbrž mluvil snad i dost hloupě. Že se prozrazoval v každé větě, že ví, co v sáčku mělo být či bylo a náhle – jak tomu leckdy bývá u zbabělců při ohrožení jejich štěstí – ho přepadla smířlivější nálada.

„Povězte, pane Vlk, panu šéfovi,“ řekl mírně, vemlouvavě, „že jsem žádnej podvod nespáchal. Že se netrhám a nic neudávám, jako ten mizernej Knop, že ani nevím, o co kráčí, ať je bez obav. Ať si to ještě dobře prověří a pozná, že jsem bez viny; Kdybych šéfa znal, sám bych mu to osobně vysvětlil. Opravdu, pane Vlk.“

Vlk na něho v chůzi pohlédl, na jeho skoro holou hlavu a masité rty a bylo mu z něho špatně. A náhle mu bleskla hlavou ďábelská myšlenka. Myšlenka, která může v takové chvíli napadnout skutečně jen ďábla: už prostě Šenfelda nepřemlouval. Už na něj nenaléhal, aby zboží vrátil, už na něj nenaléhal, nepřemlouval ho, ale mlčel. Mlčel – bezmála tak, jako by byl o houslistově nevině přesvědčen. A když se ocitli na rohu Štěpánské ulice, řekl dokonce – a mírně jako ovce – „No tak tedy dobrá, vyřídím to.“ A kývl rukou, jako by se loučil s dobrým známým, a zahnul doleva, na přechod na druhou stranu náměstí…

Než došel Šenfeld do Satyru, docela se uklidnil. Dokonce zmizela i jeho nenávist k Vlkovi. Smířlivým závěrem své řeči byl navýsost spokojen. Byl jist, že Vlka zviklal. „Lest se zdařila,“ myslil si v duchu, „šéf, ať je to kdokoliv, se přece jen zarazí, zamyslí… a zítra, ať si mě tu honí. Vždyť já mám vlastně už to hlavní za sebou!“ Šenfeld by si byl náhle nejraději výsknul, houslista Jaromír Šenfeld byl v podstatě hloupý člověk. Když se však blížil k Satyru a viděl drobný neonek nad jeho elegantním malým vchodem z ulice, v duchu si dal otázku, zda by přece jen nebylo lepší, kdyby sem už dnes večer nechodil. Kdyby se obrátil, jel domů, vzal kufry a odjel do Bratislavy už teď nějakým nočním vlakem. Anebo kdyby ten taxík, který si objednal na zítřek ráno, přehodil na tuto hodinu. Pak si však řekl, že po tak dobré rozmluvě s Vlkem by právě tohle byla ta největší hloupost, kterou by mohl udělat. Kdyby nehrál dnes večer v baru, bylo by to tím nápadnější a vlastně by se tím podřekl… Vešel do dvířek baru s pocitem člověka, který je chytrý a moudrý a je tu dnes naposled. Pozdravil vrátného Veverku srdečně a vlídně, a když sestupoval dolů po točitých schodech, několikrát spokojeně mlaskl.

19

Neděle – večer do 21.30 hodin

Kavárna Atlas poblíž Vltavy se pomalu zaplňovala hosty, zvláště mládeží. Mládež sem vskutku chodila kvůli orchestru a zpěvákovi Samiru Chalavimu, ale málokdo věděl, že Afgánec provozuje zpěv jen tak bokem a že hlavní důvod, proč je v Praze, má být studium na vysoké škole. Toho nedělního večera, po odchodu z Klíčové ulice, vešel Afgánec do Atlasu hodinu před začátkem programu, ale Atlas se už pomalu zaplňoval hosty… A tak si zpěvák sedl do kouta za pódium k malému stolečku, aby ho nikdo neviděl, a dal si láhev červeného vína. Chvíli rozmlouval s dvěma členy orchestru, kteří přišli předčasně jako on, a pak se jim omluvil, že musí něco napsat, a osaměl. U malého stolku za pódiem vytáhl blok a krejón a několika tahy si načrtl, co před hodinou přikázal svým lidem.

Vlk měl dnes cestou do Satyru mluvit s houslistou. Do půlnoci má houslista vrátit zboží k Režným a Vlk tam má na to čekat. Výsledek má pak po půlnoci zavolat sem do Atlasu a to rozhodne. Ale ať tak či onak, balíček bude zítra v Klíčové ulici, spojka pro Západ si ho tam k večeru vyzdvihne a vzápětí odjede do Německa. „Bože, takové okolky,“ pomyslil si Chalavi a prudce sevřel tužku, „takové cavyky s takovým svinstvem. Vzít bič a na místě ho zabít, zrádce a zloděje,“ pomyslil si… a pak se napil vína a znovu se sklonil nad blok.

V případě, že zloděj zboží nevrátí… a to byla ta věc, která vháněla Afgánci novou zlost do tváří a očí a zatínala mu pěsti… v tom případě se po půlnoci prohledá jeho byt, zboží se mu vyrve z drápů a až se ráno vrátí ze Satyru… Afgánec hleděl na papír a naposled se zamyslil nad tímto hlavním bodem jako generál, jemuž se otevřela fronta a stojí před jejím zničením. Měl-li být tento hlavní bod splněn, musilo dojít po půlnoci ještě k jednomu dohovoru, který měl podstoupit Vlk, jako tomu bylo i v případě Knopa. Afgánec si byl jist, že Vlk docílí toto spojení bezpečně a rychle. Byl si též jist, že nevzniknou těžkosti ani v Senfeldově bytě a jestliže se tam vyskytne něco nepředvídaného, chladným rozumem a odvahou se to zvládne stejně jako před týdnem u Knopa. Ale na rozdíl od případu Richarda Knopa se měla dnes použít ta jedna jistá novinka…

Samir se znovu napil vína a chvilku pozoroval stůl, na který bylo dosud z pozadí pódia vidět. Byl obsazen a právě tam obsluhoval odporný nazrzlý drzý mladý číšník. Samir znechuceně vyňal z kapsy cigarety a zapalovač, zapálil si. Pak se znovu s tužkou sklonil nad blok.

Ano. Po dnešní rozmluvě s Vlkem u pradleny, vlastně po jedné jediné větě, kterou Vlk vyjádřil vše… přistoupil na ten zvláštní nový plán. Nesouhlasil s ním bezduše a slepě, nýbrž až po krátké, avšak přesné a rozvážné úvaze. Plán se přijmout mohl, protože vskutku nic neztěžoval a byl bez rizika, naopak – byl výhodný a dovedl zakrýt čin vtipně a vkusně… ale tohle nebyl pro Samira důvod k žádné veselosti. Pohlédl na hodinky, bylo tři čtvrti na osm. Do půlnoci, kdy vyprší zlodějovi ultimátum, zbývaly čtyři hodiny – čtyři hodiny hlučné hudby a zpěvu, a Chalavi prudce sevřel tužku a pomyslil si: „Darebák, který si nezaslouží žít, a já tu na něho musím myslit. Rošťák, který neměl být k práci vůbec připuštěn. Ale pomsta bude krutá…“ A znovu se napil vína a pak skloněn nad blokem kouřil a dál přemýšlel, když ho náhle vytrhly jakési kroky a ruka na jeho rameni. Nemile sebou pohnul a spatřil nad sebou – Kamilku. „Co je,“ řekl nepříliš vlídně.

„Jsem tu brzy, že,“ usmála se něžně, sladce, s kabelkou v ruce a hleděla na jeho tmavé oči a perlu ve stříbrné sponě na jeho bílém fiží u krku.

„Chceš něco?“ zeptal se, ale ona se jen usmívala a mlčela. Náhle si přisedla ke stolku a řekla:

„Dáš mi napít?“.

„Prosím,“ ukázal na sklenku s červeným vínem a v duchu si znovu myslil: „Tu právě teď zde potřebuju. Na tu mám právě teď chuť.“

Chytila sklenku a vypila ji do dna. Pak si slastně přejela rty jazykem a dál se na něho usmívala.

„Máš stůl,“ zeptal se, aby něco řekl, a ona prudce pokývala hlavou.

„Už je tu Petr a Anděla, ale Katka ne, je marod,“ zasmála se a tváře jí jaksi podivně plály. Ale Samir postřehl, že to tentokrát není červeň plachosti a studu.

„Půjdeš ke stolu?“ zeptala se.

Chytil se toho a řekl:

„Mám tu ještě práci, přijdu pak. Běž si sednout.“

„Nezatančíme si dnes spolu?“ zeptala se.

Samir v duchu zavrtěl hlavou. Kamilka málokdy tančila, snad netančila vůbec. Zpravidla jen seděla a poslouchala hudbu jako většina mládeže, která sem do Atlasu chodila, ostatně parket byl i tak pokaždé plný.

„Ty máš dnes chutě,“ odvětil a v jeho hlase byla teď kapka posměšné ironie, vskutku neměl teď čas ani chuť sedět s touhle dívkou a rozmlouvat. Ale Kamilka se usmála a řekla:

„Proč bych netančila? Kdoví, jestli nebudu slavnou tanečnicí.“

„Co tě to najednou chytlo,“ řekl už dost rozmrzele a Kamilka si dala jemnou pěstěnou ruku s temně modrým kamenem v prstenu před rty a prohodila:

„Umím to a mám k tomu nadání. Říkají mi to i zákazníci v manikúře.“

Samir viděl, že se jí lehko nezbaví, a tak řekl dost příkře:

„Běž si sednout. Běž. Já pak přijdu. Ale teď mě nech. Musím se připravit na vystoupení.“

„Najde se tu pár lidí, kteří něco kloudného vymyslí,“ říkal si za chvíli, když se opět sám skláněl s tužkou nad blokem, „i ten nový plán, který se dnes použije, jestli zloděj nevrátí zboží. Ale je tu i mnoho proradných zbabělých myší. Knop byl první a hudlař druhý. Kdo krade, lže,“ řekl si Afgánec, „kdo lže, snadno i udá a kdo udá, je nejnebezpečnější. Je třeba to zde utnout aspoň na určitý čas. Jestli dnes bude třeba… prolít krev… pak se to tu musí skončit do… osmačtyřiceti hodin.“ Samir Chalavi zaťal pěst a přivřel hluboké, tmavé oči. Málokdy přivíral své tmavé, hluboké oči – zde v kavárně Atlas to ještě nikdy, co tu zpíval, neudělal… snad zatím jen jednou takhle přivřel zrak a to bylo před týdnem, když rozhodoval o Knopovi. Ještě chvíli hleděl na papír, jako by naposled přehlížel situaci, a pak ten papír vytrhl z bloku a vyňal zapalovač. A pak pomalu, jako by si jen tak hrál, jej nad popelníkem zapálil. Papírek vzplál a rázem se změnil v saze. Pak si ještě nalil víno do sklenky, ale uvědomil si, že z ní pila Kamilka, a s odporem sklenku odstrčil. Schoval blok a krejón do saka, vstal a vyšel z pozadí pódia do sálu…

Ve čtvrt na devět vstoupil na pódium před orchestr. Vzal mikrofon na šňůře a s úsměvem uvítal návštěvníky, jak míval ve zvyku – česky a anglicky. A prudce mávl rukou za svými zády, zadupal a orchestr spustil.

Samir Chalavi zpíval dnes bouřlivě a hlučně hned od začátku. Bouřlivě a hlučně od první chvíle, jako by chtěl zpěvem přemoci svůj vztek a všechny nenávisti, jako by chtěl přehlušit hlas vlastního nitra, který mu říkal, že půlnoční telefon mu sdělí, že zloděj neposlechl… nikoli… jako by tím to všechno nechtěl přemoci a přehlušit, ale rozlítit a vybičovat až k onomu vidění krve. Přitom jak zpíval a prudce pohyboval tělem, přehlížel plný sál, taneční parket i stoly, u stolu poblíž pódia viděl Petra, robustní Andělu v křiklavě červených šatech a Kamilku – její podivný úsměv a nezvyklé pohyby hlavou v rytmu a čím dál víc dostával chuť všechno své zklamání a hněv si vylít na ní, dostával chuť ji zabít. Věděl, že to neudělá. Zazpíval tři písně a strhl se neslýchaný potlesk. Bubeník klepl do poklice a přišla pauza. S pomocí rtů a zubů naznačil Afgánec úsměv a šel ke stolu přátel.

„Bože, jak vy dneska zpíváte,“ zvolala Anděla.

„Samire, to je vrchol,“ řekl Petr.

Samir Chalavi už bezpečně věděl, že Kamilka je dnes jiná, než bývala v této večerní době, kdykoli tu sedávala, a zjistil, že si toho všiml i Petr a Anděla.

„Kamilko, ty dnes vypadáš, jako bys vyhrála v sazce,“ řekl jí Petr, když si vyříkali obdiv k Samirovu zpěvu, „nechceš cigaretu?“ a Anděla zvolala: „Kamilka má dnes sólo. Kamilka dočista vyvádí.“

Zapálila si cigaretu a hlasem, v němž nebyla kapka plachosti a studu, řekla:

„Brzy jedu pryč. Do Afganistanu.“

Všichni se tomu zasmáli jako dobrému vtipu.

„To by rád leckdo,“ vyprskla Anděla, „ty myslíš, Kamilo, že tě pustí? A k tomu až tam?“

„Proč ne,“ zvolala bezstarostně, „copak je na tom něco zlýho? Musím furt sedět doma? Já si to vymůžu. Půjdu třeba na nejvyšší místa, ale do Afganistanu jedu. Je to pravda, Samire, že jsou u vás slavný tanečníci?“

„Snad,“ řekl Samir poněkud nedbale a skrytě pozoroval její tvář a oči. „Poletím letadlem,“ Kamilka vydechla kouř z cigarety ke stropu, „vlakem bych tam jela měsíc a hazardovat časem si nemůžu dovolit. Času je nakrátko a tancování čeká… Poletím přes Řecko, Turecko a Indii.“

„Přes Indii snad ne,“ zasmál se Petr, „to by sis zajížděla.“

„Vezmu to přes Indii,“ odvětila rozhodně, „tam jsou taky dobrý tanečníci. Pracují rukama… a ruce, to je můj obor.“

„A z čeho tam budeš živa, prosím tě,“ zeptala se Anděla, „zařídíš si tam kšeft? Budeš dělat manikúru?“

„Budu tančit a zpívat,“ Kamilka s cigaretou v ruce se slastně protáhla a pohlédla zasněně ke stropu, a Petr a Anděla si už byli jisti, že Kamilka musila dnes nějak přebrat. Jediný Samir věděl, co si o tom myslit. Tyhle velikášské fantazie znal. Ty nebyly z alkoholu.

Než skončila přestávka, Kamilka otevřela kabelku, nahlédla do ní a pak upřela zrak na afgánského studenta pěvce. „Mám jen dvacet korun,“ řekla a její hlas se náhle kupodivu zachvěl.

„Já ti to víno zaplatím,“ řekl Petr.

„Ale o to nejde,“ odvětila a náhle, jako by ji ve vteřině někdo šlehl proutkem, v očích se jí objevila její stará nesmělost a plachost. Samir Chalavi vstal a šel k pódiu.

Ve čtvrt na deset, když opět byla přestávka a Afgánec zaskočil ke stolu, Kamilka řekla:

„Afganistan má dvacet miliónů obyvatel a já tam budu vystupovat v Opeře.“

„Má jen sedmnáct,“ poopravil ji Samir, „míval třináct.“

„A jsou tam – plantáže,“ řekla náhle, „plantáže na banány a kávu. Plantáž bych si mohla koupit, ale já plantážnicí nebudu. Mít v ruce hůlku a klepat lidi přes ruce, to není žádné umění. Pro mě je tanec a zpěv.“

Ke stolu přistoupili dva hoši a dvě dívky. Drželi v rukou papírky a žádali zpěváka, aby se jim podepsal.

Samir se usmál, vzal papírky a vyňal krejón.

„Jen jim to klidně podepiš,“ vpadla velkoryse Kamilka, když už podpisoval, „tyhle autogramy je peklo. Člověka z toho až bolí ruka.“ Položila na stůl svou malou jemnou pěstěnou ruku, poopravila si na ní prsten s temně modrým kamenem a pak se hlasitě zeptala, aby to bylo dobře slyšet:

„Co dělá, Samire, váš král?“ A pak řekla: „Včera jsem podepsala smlouvu. Příští týden mám u vás v Afganistánu představení.“

Hoši a dívky, kteří přišli pro podpisy, na ni hleděli a nevěděli, zda mluví vážně anebo pod vlivem vína, neznali ji. Samir se podepsal, usmál se na své ctitele a schoval krejón.

Cítil, že to dnes s Kamilkou bude čím dál horší, a právě dnes, kdy neměl tu nejmenší chuť se s ní bavit. Ale zatím stále ještě dost mlčel.

„Samire,“ řekla Kamilka hlasem, který se opět nebezpečně zachvěl, a její tvář pokryl ruměnec, „ty mi můžeš půjčit sto korun? Vždyť budu mít peněz dost.“ Petr a Anděla se na ni zas udiveně koukli a Petr podotkl: „Už jsem ti řekl, že ti to víno zaplatím. Jestli nemáš na tramvaj, dám ti i to.“

„Kamilo,“ řekl Afgánec, „měla by ses sebrat a jít domů. Jsi znavená a nevyspalá.“ A tu se Kamilka dala do smíchu.

„Ale kdepak, Samire,“ zasmála se, „to se mýlíš. Jsem čilá jak ryba a na spaní nemám ani pomyšlení. Já mám takovou chuť zpívat, bože… nech mi schválně zazpívat jednu písničku. Víš, tady na pódiu, s orchestrem, místo sebe. Třeba Koníka, chceš?“

Petr a Anděla na sebe znovu koukli a dali se do smíchu. Vskutku, takhle ještě nikdy neslyšeli mluvit tu plachou, skromnou, ostýchavou Kamilku, takhle ještě nikdy. Nejen ten její hlas byl zcela jiný, ale jiná byla i její slova a gesta, jako by to ani ona nebyla, nýbrž nějaké záhadné převtělení a Samirovou snědou tváří se mihl stín nevole.

„Jdi domů, Kamilo,“ opakoval, „jdi domů a nepij.“ A obrátil se k Petrovi a Anděle a řekl:

„Měla by jít. Nějak moc pila a není jí dobře. Je jako po flámu. Kde to byla, nevíte?“ zeptal se a pozorně na ně hleděl. Ale nevěděli. Nevěděli, pokrčili rameny, Petr se shovívavě usmál. A robustní Anděla se ušklíbla.

„Tak ty už mě nemiluješ,“ zvolala Kamilka a tváří se jí mihla jakási beznaděje.

„Ale prosím tě,“ řekl Samir znechuceně, „teď není na takový řeči čas. Jdi.“

„Tak půjdem spolu,“ zaprosila, „nech zpěv a půjdeme. Já tě zavedu někam, kde jsi ještě nikdy nebyl. To uvidíš věci…“

Samir Chalavi stiskl rty a byl rozhodnut rychle a rázně to skončit. Jako by se do jeho duše vrátil ukrutný hněv, vztek, všechny nenávisti… všechno, co dnes v sobě potlačoval, přehlušoval, tlumil… všechno, co dnes rozlítil a vybičoval zpěvem, za který sklízel bouři potlesku… zas dostal chuť tu dívku zabít a zas dobře věděl, že to neudělá.

„Neblázni,“ řekl chladně, ostře, odmítavě, „kam bych chodil. Seber se a jdi, máš fantazie. Petr půjde s tebou a vyzdvihne ti kabát!“

„Tak mi dej aspoň peníze,“ vydechla zas prosebně, pokorně… a Afgánec vstal. „Petře,“ mrkl, „jdu zpívat!“ A odešel k pódiu, jako by ze sebe setřásal hmyz.

„Dovedu tě k šatně,“ řekl Petr, a Kamilka se náhle opět probrala a rozhodně a hlasitě odvětila:

„Ale to není třeba, jdu sama. Tady to dnes nestojí za nic. Ani to víno není dobrý, kdoví, co do něho míchají. Budu pít lepší,“ zvolala, „půjdu. Čeká mě velké představení. Já dnes vystupuju před králem.“

„Prosím tě, před jakým králem,“ vyprskla Anděla, „před tím afgánským? V Afganistanu?“ ale Kamilka zavrtěla hlavou.

„Dnes ještě ne,“ řekla rozhodně, „dnes tady vedle…“ a hodila rukou ke zdi.

„Nic nevíte,“ zasmála se, když na ni omluvně hleděli, „copak neznáte tady ten sousední dům? Ze záchodu je tam přece vidět na dvůr. V domě je jeden bledý hoch a ten je král. Máme spolu tančit a zpívat. Ten Samir to neví taky, kdyby to věděl, tak by tu už nebyl ani chvilku.“ A popadla kabelku, zvedla se a zvolala: ■ „Jdu. Tady ty lidi jsou dnes jako sloupy. Vy jste jako náměsíčný. Nevím, jestli vás kdy dovedu ke králi, to si ještě rozmyslím. Napřed se však párkrát sejdeme v Alfě…“

„Ta holka byla úplně opilá. Ta holka byla grogy, jak jsem ji snad ještě neviděla,“ zavrtěla Anděla po jejím odchodu hlavou, „upínej blázen. Ten Afganistan a tancování, o tom tu byla řeč posledně, jestli si vzpomínáš, vyprávěla jsem svůj sen o koních, co tancovali čtverylku. Vzala si to nějak do hlavy a vzpomněla si na to. A teď ještě někam jde.“

„Připadala mi dnes tak trochu jako chudák,“ řekl Petr zamyšleně, „chvílema samá energie, chvílema úplně na dně, co to jen do ní vjelo. A co to mluvila o tom sousedním domě?“

„To asi vím,“ zasmála se Anděla, „jsou tam totiž na dvoře bedny a soudky od kořalek, ještě nikdy sis toho nevšim, je tam odsud opravdu vidět, když se chce. Je opilá a všechno si v hlavě popletla, tak to je…“

Samir Chalavi na pódiu hlučně zpíval, a když viděl, jak na konci sálu za šatnou mizí Kamilka Malá v modrém kabátku, zadupal nohou, ušklíbl se a začal zpívat ještě hlučněji. Bylo teprv půl desáté…

20

Neděle – 20.00-24.00 hodin

Jak obvykle, i tu neděli byl Satyr obsazen bezmála od chvíle, kdy vrátný Veverka nahoře na ulici odemkl dveře. Lidé přicházeli ve skupinách, v páru, někdo i sám a někteří z příchozích byli cizinci. Šatnářka brala šaty, vrchní číšník Pavel uváděl ke stolům, druzí číšníci začali obsluhovat a hned na počátku nahlédl dovnitř vedoucí, ten zčervenalý, upocený člověk s pleší a větším ostrým nosem. Některé stoly byly zadány. K jednomu z nich přišli brzy po otevření dva Japonci s dvěma Čechy, mužem a ženou. Ke druhému zadanému stolu se brzy po otevření dobelhala jakási starší Angličanka s hůlkou se stříbrnou rukojetí, se třpytivou fialovou broží na temně fialových šatech, vypadala jako přestárlá Violetta, a její průvodce, mladý playboy, mohl mít pětadvacet. Možná, že to byl Čech, ale uměl tak dobře anglicky, že mohl být i Angličan. Dáma musila být dost bohatá. Její ruce zdobily zlaté náramky a na prstech měla několik velkých prstenů, z nichž jeden mohl být s briliantem. O něco později přišli k jejich stolu dva Němci: muž a žena, mohlo jim být čtyřicet. V devět hodin se objevila malá slabá postavička s černými krátkými vlásky na hlavičce a tmavýma pichlavýma očkama v drobné tváři, byla v černém fráčku, a přisedla si do jednoho boxu k několika Čechům, to byl Kropáček. A konečně ještě dvě nápadnější osoby navštívily ten nedělní večer bar. Muž měl světlé oči a byl nápadný tím, že byl mlád – rozhodně ještě neměl třicet – ale jeho vlasy byly bílé jako mléko, skoro jako by měl paruku, a jmenoval se Jenda. Aspoň tak mu u stolu říkala jeho partnerka. Byla zřejmě starší než on, snad pětatřicet, snad dokonce víc, byla vzorně nalíčená, jako by právě vyšla ze salónu krásy, a na krku měla těžký zlatý řetěz, bižuterii, který se vkusně vyjímal na jejích černých sametových šatech, jmenovala se Magda. Aspoň tak jí u stolu říkal její partner. Zaujali místo u stolu staré Angličanky, jejího playboye a dvou Němců a poručili si láhev červeného vína. U klavíru se objevil klavírista a za ním Jaromír Šenfeld ve smokingu s houslemi v podpaží. Uklonil se, usmál a elegantně zdvihl housle k bradě…

Na malý taneční parket vstoupil nejprve jeden muž se ženou a nikdo jiný. Teprve za chvíli se přidali Češi od japonského stolu a pak ještě tři páry. Od stolu bohaté Angličanky nešel tančit nikdo. Každý si tam povídal pro sebe. Němci – ten muž a žena – měli hlavy u sebe a bavili se zřejmě o osobních věcech. Pili víno, objednali si u číšníka bifteky a nezajímali se o okolí. Starší Angličanka, ověšená šperky a s fialovou broží na temně fialových šatech, se rozhlížela barem na všechny strany, jako by hledala nějakou pomoc, a její playboy se mile usmíval a třikrát volal číšníka, vždycky proto, aby ještě něco přiobjednal. Byly to nápoje a sendviče. Mladý muž Jan s nápadně bílými vlasy a jeho vzorně nalíčená partnerka Magda s řetězem na černých sametových šatech si objednali k vínu řízky, když si předtím vybírali neobyčejně dlouho.

V půl jedenácté vešla do baru krásná, černě oděná žena, decentně nalíčená, s jemnými, slámově světlými vlasy, splývajícími k ramenům. Smutně se usmála na pár stolů, na vrchního Pavla, klavíristu a houslistu Šenfelda a usedla do boxu Čechů, kde seděl i Silvestr Kropáček.

„Tak ta dáma, co přišla,“ řekl playboy bohaté Angličance její mateřštinou, „je herečka Milada Modřanská. U nás je dost populární. Hraje v Městském divadle a má za sebou řadu filmů.“ Angličanka vzhlédla a kývla a pak řekla: „Hezká dáma.“ Po herečce se u stolu otočili i oba Němci, ten muž a žena, a žena řekla muži: „To je herečka Modřanská.“ Ale koho příchod Modřanské u stolu nejvíce upoutal, byl mladý bělovlasý Jan a jeho nalíčená partnerka Magda. Se zalíbením a dost nápadně hleděli k jejímu boxu a zdálo se, že hledí i na postavičku Silvestra Kropáčka.

Za chvíli přišel k boxu Modřanské Šenfeld s houslemi v rukou. Uklonil se, otočil se a na dálku mrkl na klavíristu. Pak si nasadil housle a lehce nakloněn k herečce zahrál jakousi pomalou skladbu. Mnozí ho pozorovali a usmívali se, s jakým citem a šetrností hraje. Kdyby byl však v tom baru jasnovidec, byl by poznal, na co houslista v tu chvíli při hře myslí; že právě teď hraje Modřanské naposled. Že už jí nikdy v životě nezahraje a vůbec mu toho není líto. Že drží v ruce místo smyčce hůlku a prochází se plantáží mezi svými černochy… Když dohrál, znovu se Modřanské uklonil a s žoviální zdvořilostí řekl;

„Jedete na chatu, milostivá paní?“

„Dnes ne,“ zavrtěla herečka hlavou, „dnes zůstanu v Praze. Zítra je přece pohřeb.“

Houslista nasadil smutnou tvář a mlčky kývl.

„Ano, zítra je Ríšův pohřeb,“ řekla Modřanská tichým omluvným hlasem svým společníkům v boxu, „nepřišla jsem, abych se bavila. Přišla jsem, abych si oddychla mezi přáteli. Před tím pohřbem je mi těžko.“

„Jistě,“ uklonil se Šenfeld s tragickým výrazem u úst, „jistě to bude zítra velmi smutný den,“ a pak se obrátil na Kropáčka a řekl: „Nechcete si stoupnout na pódium a, trochu madam rozptýlit? Ukázat hostům nějaké kouzlo? My si zatím u muziky odpočinem.“

„Pane Šenfeld, rád,“ pískl Kropáček velmi ochotně a tu jeho ochotu bylo vidět na dálku, i když na dálku nebylo rozumět jeho slovům, „velice rád. Ale kdybyste měl, pane Šenfeld, chvilenku čas, rád bych s vámi mluvil. Dvě minutky, ani o vteřinu déle, je to taková maličkost, hloupost,“ vypískl.

„Tak pojďte,“ kývl Šenfeld a rozhlédl se barem, ale dřív než se mohl Kropáček zvednout z boxu, Šenfeld pohlédl ke stolu starší Angličanky a mladého bělovlasého muže a řekl:

„Nebo víte co, pane Kropáček, počkejte až později. Já vám pak řeknu. Teď radši udělejte na parketu nějaký to kouzlo.“

Nikdo v tom boxu netušil, proč Šenfeld tak rychle změnil své rozhodnutí, ale ono to vlastně ani nikomu nebylo nápadné. Nikdo to patřičně nevnímal. Šenfeld se vrátil ke klavíru a položil housle na desku k stolní lampě, která tam stála, i když klavírista hrál… a Kropáček vstal a vstoupil na parket. Vrchní Pavel si toho všiml, přistoupil k němu a řekl hostům:

„Dovolte, vážení hosté, malé zpříjemnění. Mistr magického umění Silvestr Kropáček, chvalně známý v cizině jako Mistr Bálchermon, vám předvede pár svých čísel.“

A Kropáček se uklonil a vysokým hláskem zašveholil:

„Nemám s sebou žádné velké rekvizity, jsem tu sám host, dámy a páni, sám host jako vy, na skromné večeři a sklence vína, takže odpusťte, že to bude jen taková maličkost.“

Němci u stolu Angličanky se usmáli a kývli. Zřejmě nerozuměli, ale chápali, protože muž řekl ženě: „Ten pán je eskamotér a něco předvede. Nemá s sebou rekvizity.“ A playboy doslova přeložil Angličance, co říkal vrchní i Kropáček, a Angličanka se vsedě jednou rukou opřela o svou hůl a zvědavě zdvihla hlavu. Jan a Magda na sebe významně pohlédli a Jan řekl: „To jsme nevěděli, že má umělecké jméno, to slyšíme poprvé. Jak že se nazývá?“ – „Bálchermon,“ usmála se Magda a pohlédla na klavíristu a Šenfelda.

Šenfeld stál u klavíru, hleděl na Kropáčka, ale jeho těkavý, neklidný zrak občas zalétal k Angličance. Všiml si jejích šperků.

„My teď máme září,“ začal Kropáček na parketu a zamžoural očkama po všech stolech, „venku je ještě teplo. Ale laskavě si představte, že přijde zima a venku bude mráz a sníh a studený vítr a vy budete sedět doma u topení za oknem a koukat na tu nepohodu a najednou si řeknete: Pane bože, kdybych tak měla nějakou veselou knížku ke čtení, kterou bych se zabavila.“ A Kropáček sáhl do fráčku a vyňal černý hedvábný šátek. Před zraky diváků jej protřepal a zpřevracel ze všech stran, pak si povytáhl rukáv a položil jej na vztyčenou pěst. Pak udělal prudký pohyb a náhle druhou prázdnou rukou vytáhl zpod šátku knížku. Byla zelená a na deskách měla velký nápis: „Příhody pana Broučka“. Ukázal knížku ke stolům a lidé zatleskali. „Ale to jsem už četla,“ řekl Kropáček zklamaně a smutně, jako by mluvil o ženě u topení za oknem, „to přece znám. A má ta knížka moc malá písmena a já právě nemám brýle. Kdybych tak měla nějakou jinou, větší.“ A Kropáček dal knížku pod černý šátek, udělal prudký pohyb a místo ní vytáhl zpod šátku jinou, větší knížku, tentokrát žlutou. Na deskách měla velký nápis: „Pat a Patachon“. Lidé u stolů se zasmáli a zatleskali. Usmíval se i Šenfeld u klavíru, ač myslil na něco zcela jiného. Myslil si: „Je to naposled, co tě tady takhle vidím, tak čaruj. Copak mi asi chceš, ty piskoři…“ A pak Kropáček si dal žlutou knížku do kapsy fráčku, knížka byla velká a kapsa malá, takže mu čouhala ven, a řekl:

„Sedíte u toho okna v teple a venku je ten mráz a sníh a vy si najednou postesknete: Kdybych tak měla nějakou letní květinku, která by potěšila srdce. Jenže víte, že tu mít nemůžete. A pak – kam byste ji dala, neřkuli dvě, tři, čtyři takové květinky. Ale doopravdy, milé vzácné dámy?“ Kropáček vypískl a zamžoural po stolech, „skutečně?“ A vzal svůj černý hedvábný šátek do holých rukou, znovu si povytáhl rukávy, znovu šátek protřepal, zobracel ze všech stran a pak si jej zase nasadil na pěst. A pak – než se kdo nadál, vytáhl zpod šátečku malou hezkou růži. Dal si ji do kapsičky u fráčku a vytáhl druhou. A opět ji strčil do kapsičky u fráčku, takže tam měl už dvě, a pak tahal zpod šátku další růžičky, až měl tu kapsičku u fráčku plnou růží, celou takovou kytici tam u klopy měl, že vypadal jako bezruká květinářka, pak schoval šátek do kapsy a pak – než se kdo nadál – začal ty růžičky z kapsy roznášet po stolech. Začal u svého boxu u Modřanské, klavírista mu k tomu hrál jakési fanfáry, a pak šel dál, každé dámě dal jednu s úklonou a úsměvem, až došel ke stolu Angličanky, podal jí růži, a podal růži i Němce i vzorně nalíčené Češce Magdě v černých sametových šatech s řetězem, a bylo to zajímavé, na všechny ženy, které byly v baru, se dostalo. Bylo to k nevíře, že těch dvacet třicet růží se mu mohlo vejít do té malé kapsičky. Jednu dostala i barmanka u nálevního pultu. Nakonec, když všechny růžičky rozdal, octl se znovu na parketu, a to jen proto, aby se uklonil na všechny strany a vypískl vysokým hláskem, když klavírista přestal brnkat:

„Je to maličkost, dámy a páni, nemám s sebou rekvizity, jsem tu sám jen pouhý host jako vy všichni, jen na té skromné večeři a jedné sklence vína. Na shledanou,“ pískl a za potlesku zapadl do svého boxu.

Japonci poslali k jeho stolu lahvičku vína. Druhou lahvičku poslali nějací Češi. Jeden tlustší člověk, který tu seděl sám a pil džus, zavolal číšníka a řekl: „Dejte tomu pánu na můj účet džus.“

„Lidi mu posílají víno,“ usmál se playboy na Angličanku a bohatá dáma pochopila. Odložila růžičku, kterou dosud měla v ruce, a řekla mladíkovi anglicky: „Objednejte mu na můj účet sendvič,“

Šenfeld hleděl nenápadně na Angličanku a v duchu obdivoval její šperky. Ale hleděl k jejímu stolu i ve chvíli, kdy její šperky nevnímal, nýbrž něco zcela jiného… Pak brzy opět zdvihl housle, klavírista uhodil do kláves a začali hrát.

Za pět minut se Kropáček zvedl a přicupital ke stolu bohaté Angličanky. Šel se poděkovat za sendvič.

„Děkuje za sendvič,“ řekl playboy Angličance a ta se jen blahosklonně usmála a potřásla hlavou. „O nic, nic,“ řekla anglicky skromně. Němec teď nabídl Kropáčkovi doutník. A ač kouzelník nekouřil, s díky si doutník vzal. A ti dva Češi, bělovlasý Jan a nalíčená Magda, se zahleděli na Kropáčka s úsměvem a mladý šedivý Jan řekl:

„Mistře, umíte to výtečně.“

„Chystám se, prosím, na mezinárodní festival kouzelníků do Karlových Varů a tyhle růže,“ Kropáček ukázal na tři růže, jež byly uprostřed tohoto stolu, „budou jedním z mých čísel.“

„A je to pravda,“ řekl mladý bělovlasý muž, „že se tu před týdnem stalo nějaké neštěstí? Že tu byl někdo zabit?“

„Ach,“ zatřásl Kropáček hlavičkou, „tady se nestalo nic. Tady ne. To myslíte tu vraždu v podchodu na Václavském náměstí.“

„Ano,“ kývl mladý šedivý muž, „ale říká se, že ten pán předtím tady seděl.“

„To ano,“ přisvědčil Kropáček ochotně, „předtím tady seděl. Ale ne na tomhle místě. Seděl u úplně jiného stolu.“

„A proč ho proboha zabili,“ zeptala se teď vzorně nalíčená Magda v černých šatech s řetězem.

„Jo, to nikdo neví, dámo,“ pokrčil Kropáček rameny, „pan vedoucí říká, že to byla loupežná vražda. Víte, jako kvůli penězům.“

„Zastřelili ho?“ zeptal se Jan a Kropáček opět potřásl hlavou.

„To nevíme. To policie tají. Ale asi to bylo zastřelení. Ale já byl, prosím,“ vypískl Kropáček náhle, „já byl kvůli tomu vyslýchán. No ano, i mne se ptali na pana Knopa, to je samozřejmé, já ho přece znal! Přišli ke mně až do bytu, hned takhle zrána, mrzelo mě to dost, já totiž, když dovolíte, neměl právě nejlepší pořádek… To víte, kdo čeká tak brzy návštěvu, to nikdo. Ale jestlipak víte, já jsem pana Knopa identifikoval!“

V té chvíli nahlédl do baru vedoucí. Jeho zčervenalá upocená hlava viděla Kropáčka u cizího stolu, a snad proto i vešel dovnitř.

„Dáma a pán si něco přejí?“ zeptal se s křivým úsměvem mladého bělovlasého muže a vzorně nalíčené ženy, ale oba s úsměvným díkem zavrtěli hlavou. A Kropáček vyňal z kapsy tři své vizitky a mlčky je podal Angličance, Němce a Češce… znovu se uklonil celému stolu a šel na své místo. Šenfeld stále ještě hrál a sledoval to přes svůj smyčec a hlavy několika párů na parketu. A sledoval i celý ten stůl bohaté Angličanky. Její třpytnou brož na fialových šatech, její šperky, ale ještě něco zcela jiného… Když dohrál a odložil housle na desku klavíru k lampě, pohlédl na hodinky. Bylo to za ten večer už aspoň po čtvrté, co se díval na hodinky, ale asi si toho nikdo nevšiml. Teď zjistil, že se blíží půlnoc. V té chvíli zavolal mladý bělovlasý muž u stolu Angličanky vrchního a řekl, že bude platit. Dva řízky a láhev červeného vína… Zaplatil a vstal. Nalíčená žena v černých sametových šatech s řetězem si vzala se stolu svou růži a také vstala. Uklonili se a pak pomalu odcházeli k východu. Šenfeld je pozoroval od klavíru, aniž si toho zřejmě někdo všiml, pozoroval, jak míjí sloupky, na nichž svítily růžové lampy, jak se zastavují u šatny, a jeho masité rty se usmály. Za pár minut, když opět něco dohrál a už bylo jasné, že ten muž a žena si vyzdvihli šaty a odešli, mrkl na Kropáčka a šel pomalu k šatně. Kropáček vstal z boxu, uctivě se uklonil Modřanské a s omluvou vyšel za houslistou. Střetli se v chodbě, v níž byl telefon a toalety.

„Čekal jsem, až ti fízlové odejdou,“ řekl Šenfeld s úsměvem Kropáčkovi, a když kouzelník nechápavě vzhlédl, houslista dodal:

„No ti dva u toho stolu, co sedí ta stará cizinka se šperky s tím playboyem. Ten bělovlasej s tou v černých šatech s řetězem na krku. To přece byli tajný, to jste nepoznal? Krk bych za to dal, že byli maskovaný. Holt se sem šli tak trochu rozkouknout.“

„A proč myslíte, pane Šenfeld,“ vyhrkl Kropáček a nejisté zatékal očkama po chodbě.

„Proč,“ usmál se houslista samolibě, „proč pátrají furt po vrahovi. Copak jsem dnešní?“

„A víte, že máte asi pravdu, že to byli tajní?“ Kropáček teď potřásl hlavičkou, „vždyť ono je to dnes akorát týden, co tu seděl pan Knop a když pak odsud odešel… byl zabit. Dnes je neděle a je to akorát týden… Proto…“ Kropáček pokračoval rychle, aniž pohlédl na houslistu… „proto se mne ptali na Knopovu vraždu, proč prý ho zabili a že prý tady.“

„To byl trik,“ mávl Šenfeld rukou, „ví moc dobře, že se to stalo v podchodu. Chtěl jste něco, pane Kropáček?“

„No,“ řekl Kropáček omluvně, „chtěl, pane Šenfeld. Víte… já bych vám rád připomněl, kdyby vás to neobtěžovalo… neberete si už tu dovolenou?“

„Dovolenou?“ polkl Šenfeld slinu, „neberu, pane Kropáček, ještě ne. Až někdy později. Copak…“

„Říkal jste, že pojedete do Vídně,“ vypískl Kropáček, „jestli byste se mi tam nezeptal po nějakém tom… vystoupení pohostinském…“

Šenfeld se usmál a blahosklonně řekl:

„To víte, pane Kropáček, že až tam pojedu, se vám zeptám. Pokusím se. Ale když tam pojedu, tak to nebude dřív jak příští týden. Tedy až po příští neděli, aby bylo jasno. Teď si ještě dovolenou neberu. Tenhle týden tu musím hrát pilně jako včela, je tu ještě moc cizinců a bez hudby to nejde. Tak mějte trpělivost.“

Byla za pět minut půlnoc.

Šenfeld to zjistil na hodinkách. Stál právě u klavíru, chystal se, že si opět dá housle pod bradu, ale nedal. V té chvíli ho přepadla nějaká tíseň. Poprvé, ale přece.

Snad se to dalo poznat i na jeho tváři několik okamžiků, než se vzpamatoval. Ale asi si toho nikdo z hostí nevšiml. Chvíli hleděl přes sál na místo, kterým se sem vcházelo, pak se trochu rozhlédl po stolech a teprve pak se otočil ke klavíristovi. Teprve pak si dal housle pod bradu a nasadil smyčec ke strunám. „Je to pitomost,“ myslil si, „jakýpak ultimátum. Nemůžou se mnou hnout. Za pár hodin jedu a už mě tu nikdy nikdo nespatří. A zejtra v tyhle době…“ Klavírista začal hrát jedno staré oblíbené tango. „Nejkrásnější hvězdy hoří ve Splitu nad mořem…“ a Šenfeld se přidal. „Zejtra v tyhle době už budu dohodnut v nejlepším vídeňským podniku se Schillerem a Reném o nenápadném odprodeji zboží za půl miliónu dolarů,“ říkal si a hrál: „Nejkrásnější hvězdy hoří v noci nad přístavem…“ a jeho neklidné oči těkaly po strunách a vlastních prstech a myslil si: „Ostatně jsem Vlka přesvědčil o svý nevině, i ten šéf, ať je to kdokoliv, to musí uznat, se mnou nehnou a tahle půlnoc je nesmysl.“ Když zahrál závěrečné takty tanga, byla za minutu půlnoc. Když udeřila půlnoc, hrál právě Harlekýnovy milióny a byl už opět klidný a usmíval se přitom na všechny stoly jako nevinné děcko, které právě přeskakuje plot.

Když dohrál „Milióny“, zvedla se ruka herečky Modřanské v boxu a pokynula vrchnímu Pavlovi, že chce platit. Vrchní k ní uctivě přistoupil a herečka zaplatila. Džus, šunku a kávu. Když chtěla vyjít z boxu, Kropáček vedle ní vyskočil a podal jí hbitě tu svou růži, snad by byla na ni zapomněla. Pak se herečka v černých šatech vlídně a decentně rozhlédla barem. Mnozí lidé u stolů ji sledovali. Playboy řekl Angličance: „Už odchází,“ a Angličanka vzhlédla a kývla a také oba Němci sledovali její odchod. Šenfeld se odtrhl od klavíru, přistoupil k ní a řekl:

„Už odcházíte, milostivá paní.“

„Musím,“ povzdychla, „víte, že je zítra pohřeb.“

Šenfeld sevřel masité rty, uklonil se a hleděl být v mírných rozpacích. „Vidím tě naposled,“ myslil si šťastně v duchu.

„Smrt je náš úděl,“ řekla herečka, aniž hnula tváří.

Šenfeld jí ještě sledoval na dálku, jak si vyzvedává u šatny plášť. Pak se vrátil ke klavíru a řekl hostům:

„Vážení, a teď opět něco k tanci.“

A začal hrát čardáš.

21

V noci z neděle na pondělí

Kamilka vyšla z Atlasu v půl desáté a rozhlédla se ulicí. Večerní vzduch jí vnikl do plic a jí se zdálo, jako by prošel celým tělem. Dala si kabelku pod paži a spěchala k vratům sousedního domu.

Vrata byla dokořán, nezavírala se ani v noci, protože nebylo proč. Za nimi byl krátký široký průjezd, z něhož vedly dveře do domu a ty se zamykaly. Vrata na konci průjezdu byla zamčena, ale v těch vratech byla vklíněna malá otevřená dvířka, jimiž bylo možno vejít do dvora. Za dvířky na dvoře v přístěnku seděl vrátný, který byl zároveň nočním hlídačem, a ten bděl. Nikoho nepovolaného dovnitř nepustil, ale nikdo nepovolaný sem v noci ani nelezl. Kamilka prošla dvířky jako duch a zastavila se u okénka vrátného. Vrátný na ni chvíli hleděl zpod nateklých víček a Kamilce to připadalo jako věčnost. Pak mávl rukou a Kamilka se rozeběhla dvorem.

Na nebi zpod mraků vykukoval měsíc a chvílemi osvětlil haldy prázdných beden a soudků, které tam porůznu stály, a také zadní stěnu domu, jehož průjezdem se sem vcházelo, i dům sousední, v němž byl Atlas a z jehož přízemních okének u toalet bylo možno sem k těm bednám nahlédnout. Kamilka doběhla k protější straně dvoru, kde byla menší jednopatrová budova s železnými dveřmi a s cedulí „Hlavní sklad provozovny I. družstva Import“. Ty dveře byly zamčeny a Kamilka to věděla. Ani se nesnažila sáhnout na jejich kliku. Opodál, zakryt bednami a sudy, byl ještě jeden vchod, obyčejný, dřevěný, a ten byl otevřen. Kamilka se protáhla mezi bednami a zdí a zmizela v tom vchodu jako myška.

Ve tmě ji ovanula vůně kávy, šafránu, skořice, pomerančů a citrónů, a když se protápala chodbou k malým schůdkům, vedoucím do sklepa, přidružil se i pach vlhkosti a plísně. Po tmě sestoupila do sklepní chodbičky, v níž svítila slabá žárovka. Nalevo se chodbička rozšiřovala v prostor, přepažený mřížemi, vypadalo to tam jako ve vězení, ale za mřížemi nebyli lidé, nýbrž bezpočet láhví. Vůně koření, ovoce a plísně zde byla vystřídána vůní vína a lihu. Napravo se chodbička ztrácela opět ve tmě, ale Kamilka věděla, jak má jít. Asi po deseti krocích narazila na dveře. Nahmatala zvonek a zazvonila.

Ocitla se v kvelbu, v němž nebylo nic než skříň, křeslo a odřený stůl s telefonem, lahví rumu a popelníkem. Zato na stropě svítila silná ostrá žárovka a v křesle seděl člověk.

Byl to silný robustní chlap s širokým obličejem a rozpláclým nosem, který nenechával nikoho na pochybách, že patří vysloužilému boxerovi. Stále tu neseděl. Chvílemi byl kdesi vzadu, kam se odsud vcházelo dalšími dveřmi, ale pak dveře kvelbu do chodby zamykal a host musil zvonit. Teď zde seděl na stráži a dveře zamčeny nebyly. Kamilka se před ním zastavila, pozdravila a srdce jí tlouklo vzrušením. Znala vysloužilého boxera dobře. Věděla, že ti, kteří někdy okusili jeho pěsti, toho dlouho litovali. Pro výtržníky nebylo v těchto sklepních prostorách místa. Když kdysi sloužil boxer v jedné smíchovské hospodě, vynášel výtržníky na tamní dvůr a dvorem na ulici, kde je pohazoval na dlažbu. Zde však nešlo vynášet někoho na dvůr a na ulici. Zde si boxer poradil na místě, ve sklepní chodbě, a výtržník tu pak ležel za harampádím v tratolišti krve třeba dva dny, pečlivě střežen před nepovolaným zrakem… Pohlédl na Kamilku zamračeně, tupě, sklouzl na její modrý kabát a kabelku a zasípal:

„Proč zvoníš, co, když je vodemčeno.“

„Myslila jsem, že je zamčeno,“ vydechla Kamilka provinile a srdce jí teď tlouklo nejen vzrušením, ale i strachem.

„Kolikrát ti budu říkat, abys napřed zkusila kliku, co?“ obořil se na ni boxer, „teprv když je zamčeno, abys zazvonila! Jestli tohle uděláš ještě jednou, tak ti jednu vlepím, že se nepoznáš. Máš vůbec prachy? Nelezeš sem na žebrotu? Jsi tu dnes už podruhy, ty couro.“

Kamilka polkla naprázdno a zčervenala. Měla už jen těch dvacet korun. Bylo právě před výplatou a těch dvacet korun bylo spropitné, které si ušetřila. Věděla, že to teď bude ubohé, ale bála se, že ji boxer prokoukne a vůbec ji dál nepustí. Ale její touha dostat se podruhé dovnitř byla silnější než všechen strach a hrůza, a tak poníženě vyhrkla:

„Mám peníze. Mám ještě něco. Prosím vás, pusťte mě tam. Prosím vás…“ sepnula ruce s kabelkou před hrudí a klekla na kolena.

Boxer v křesle za stolem se ušklíbl, snad čekal právě na toto pokoření. Zdvihl velkou těžkou ruku a naznačil, aby tam šla. Naznačil to, jako by tam vháněl mouchu.

Místnost, do níž Kamilka vešla, bylo skutečné skladiště. Na to, že to bylo skladiště a k tomu ještě sklepní, tu bylo horko, dusno, jako by tu kdesi byla zároveň i kotelna. Všude byly bedny, velké i menší, za nimi byla zpola skrytá místa, vystlaná starými dekami a hadry a byly tu i malé bedýnky, které sloužily za židle. Uprostřed všech těch beden a bedýnek byl jakýsi plácek, holá betonová podlaha, nad níž svítila tlumená žárovka. Za bednami přecházelo její světlo v šero a ještě dál ve tmu. Ve světle plácku se vznášel modrý kouř z cigaret a neurčitý nasládlý pach. A v tom světle, kouři a sladkém pachu, uprostřed bedýnek, na nichž sedělo několik zpola svlečených mladíků a dívek, a při gramofonu, který zněl odněkud z kouta, tančilo pět nahých postav.

Každá ta postava tančila zvlášť a pro sebe. Jen občas se k sobě navzájem přiblížily, lehce přitiskly, aby se hned zas od sebe odtrhly a hýbaly se na vlastní pěst. Byli to tři hoši a dvě dívky. Dva z hochů měli dlouhé splývající vlasy, třetí byl ostříhán. Dívky jako by měly paruky. Opodál plácku u jedné stěny skladiště byl z beden zbudován jakýsi barový pult, na němž kromě lahví, sklenek a jiných věcí byl i bílý kuchyňský talíř. Za „pultem“ stál muž asi padesátiletý s prošedlými skráněmi, kdysi snad elegán, teď podivně zchátralý a sešlý a prodával. Kamilka ho znala dobře. Byl to skladník družstva Import a jmenoval se Koniklec. Kamilka znala i těch pět nahých postav, které tančily uprostřed beden, a znala i ty, kteří seděli zpola oblečení na bedýnkách a přihlíželi. A pak tu v tom skladišti bylo ještě něco.

V pozadí byl barevný květinový závěs, za nímž se dala tušit další místnost, závěs těžký, pestrý a špinavý a před ním jako před svatyní v křesle, které sem mezi ty bedny očividně nepatřilo, v křesle potaženém vznešenou atlasovou látkou a s opěradly zlacenými seděl – král.

Jmenoval se Andy – aspoň tak se mu zde říkalo – ale Kamilka a mnozí jiní věděli, že se jmenuje Veselý. Byl to bledý vychrtlý mladík, který – když byl oblečen – nosil košili z lesklého červeného atlasu a u krku modrou mašli a z pražských kaváren navštěvoval ponejvíce Alfu. Teď v tomhle skladišti v křesle před závěsem seděl bez košile, jen v úzkých černých sametových kalhotách s širokým kovovým páskem, a pomalu a svrchu sledoval tančící postavy uprostřed beden. A sledoval i ty, kteří seděli kolem na bedýnkách, a odhadoval, kdo z nich se už brzy odebere za bedny a položí se tam na nějakou deku či hadr, kdo ještě chvíli posedí či půjde tančit a kdo teprve přistoupí k „pultu“, aby po rumu či koňaku, který už vypil, dal na talíř příslušný obnos a vzal si od skladníka kapsli. Ale hlavně odhadoval, kdo ze všech těch, kteří tu seděli či tančili, půjde dál za květinový závěs, do té pravé nebeské svatyně, a tam nastaví svou nahou paži…

Jakmile Kamilka spatřila Andyho, probudil se v ní život. Náhle ji opustila všechna nesmělost a bázeň. Náhle se jí vlila nová krev do žil. Náhle ji strhla představa tanečnice, jež ji obestřela v Atlasu.

S kabelkou v ruce a v modrém kabátku přikročila ke králi Andymu a uklonila se mu, jako se poddaný klaní vládci.

Zdálo se, že Andy v křesle před závěsem ji nevnímá. Nevnímali ji ostatně ani ti nazí, co tančili mezi bednami, ani ti, co seděli na bedýnkách a přihlíželi, jediný, kdo na ni pohlédl, byl zchátralý skladník za „pultem“. Ale Kamilka věděla, že Andy ji vidí dobře. Vždycky se tvářil, že nevidí, když někdo vešel nebo se mu klaněl, ale přitom – pokud ještě seděl tady před závěsem v křesle – mu nic neuniklo. Stačil sledovat slova i každý sebemenší pohyb všech přítomných, aniž na ně hleděl, a ještě navíc poslouchat hudbu. Gramofon v rohu dohrál, někdo tam obrátil desku a hudba začala nanovo. A teprv teď Andy na Kamilku pohlédl a Kamilka oživla ještě víc. Náhle se zatočila před křeslem na podpatku a pak – tak jak byla – v kabátku a s kabelkou v ruce – si sedla na zem před křeslo. A otevřela kabelku a její jemné pěstěné prsty nahmataly v ní tu dvacetikorunu…

„Jak to, žes znovu přišla,“ řekl suše Andy.

„Chci tančit,“ zašeptala na zemi pokorně, ale plná vzrušení a síly, „chci tančit a zpívat a letět…“ a chtěla ještě dál mluvit, ale Andy vztáhl nad ní ruku a rázným pohybem ji umlčel. „Teď drž hubu,“ řekl, „rušíš.“

Kamilka pozorovala nahé tančící postavy na plácku uprostřed beden a mnula si prsty na ruce, na níž měla zlatý prsten s temně modrým kamenem. Jedna ze dvou tančících dívek se s nenucenou vyzývavostí vlnila v bocích, na jejichž bílé kůži jako rudé plameny kvetly růže. Druhá dívka měla na krku zavěšený tulipán, visel jí vzadu po nahých zádech a při každém pohybu těla sebou házel. Její nahá mohutná ňadra se chvěla a třásla a vlasy jí vířily před očima. Těla dívek byla lehce zrůžovělá a matná. Nahota hochů naproti tomu svítila zelenavou bledostí a leskla se potem. Jeden z těch, kteří měli dlouhé splývavé vlasy, se usmíval očima i ústy kamsi ke stropu, ke světlu, k té žárovce, usmíval se sám pro sebe, nepřítomně a ani jednou za celou dobu neshlédl k zemi nebo k těm, kteří přihlíželi. Kamilka věděla, že je to Džon. Druhý, mladší, nakrátko ostříhaný, menší a podsaditý, kroužil kolem dívek a těch, co přihlíželi na bedýnkách, a vystavoval jim z nebezpečné blízkosti na odiv své tělo, to byl Plantážník. Pak podruhé dohrál gramofon a v té chvilce, než kdosi v koutě vyměnil desku, Kamilka se zvedla ze země a s kabelkou skočila k „pultu“. Dala na talíř těch svých dvacet korun a skladník Koniklec sáhl po jedné láhvi a sklence. Vsypal do ní kapku jakéhosi prášku a na to chrstl hnědý alkohol. „To je to druhý,“ řekl, „a máš toho jen hlt. To ti za dvě pětky musí stačit.“

Kamilka chytla sklenku a jedním pohybem ji zvrátila do úst.

Král Andy na ni hleděl a řekl:

„Nemáš prachy, viď.“

Pak opět hrál gramofon.

Dívka s tulipánem odešla z plácku kamsi za bednu, kde měla šaty, vzala si odtamtud peníze a šla k „pultu“. Kamilka zahlédla, že hodila na talíř stokorunu, a krev se jí znovu rozbušila v žilách. Její mírně podmalované oči dostávaly podivný lesk, její jemné čisté tváře bledly, cítila mírnou závrať, kterou měla ráda, ale na dně lehce povznesené duše se opět rozechvěl stesk. Neměla už ani šesták. Neměla ani korunu na tramvaj, aby ráno mohla odsud odjet domů. Připadala si jako děcko na pouti uprostřed samých radovánek, na které nemá. Dívka s tulipánem vzala od skladníka bílou kapsli a sklenku vody. Odešla s tím za jednu bednu do šera, téměř do tmy, a pak už ji nikdo celou noc nespatřil. Kamilka za ní žádostivě hleděla a pak se svalila – jak byla, v kabátku a s kabelkou – ke křeslu, k nohám Andyho.

„Válíš se tu v kabátu,“ podotkl suše Andy, „ty jsi mi taky číslo.“

Blížila se půlnoc a mnozí z těch, co tančili a seděli na bedýnkách a přihlíželi, leželi teď za bednami a jejich oddychování a tiché, podivné hlasy občas zalétly na plácek s tichou hudbou z gramofonu. Někteří polehávali u bedýnek u plácku. Jejich oči byly mrtvé, skelné, nepřítomné, jejich tváře bledé, vlhké a ztrhané a jejich pohyby na zemi pomalé a škubavé. Dívka s růžemi na bocích a Plantážník zmizeli už před chvílí za květovaným závěsem, Džon seděl na hadru, zády se opíral o „pult“ a dlaní si otíral nahé zpocené tělo. Andy ještě seděl v křesle, kouřil cigaretu a bavil se s Kamilkou, která stále vnímala, toužila… Andy věděl dobře, co chce. Jít za závěs a dát si injekci. A také věděl, co jí v tom brání. Že nemá prachy. A hrál si s ní jako kočka s myší.

„Ty taky vedeš život,“ říkal jí v kouři cigarety, „celej den sedíš na židli a děláš lidem ruce. Piluješ jim nehty, stříháš kůži a masíruješ. A teď bys chtěla tančit.“

„Tančím,“ zvolala a snažila se zavlnit tělem na zemi u Andyho nohou, byla už bez kabátu, v šatečkách, ale kabelku stále měla při sobě, „pojedu do Afganistanu. Pozval mě Samir. Samir Chalavi.“

„Neblbni, a nehraj na mě žádný divadýlko. To sis vymyslila,“ řekl Andy, „kdy jedeš?“

„Zítra,“ řekla přesvědčivě, „už mám pas a letenku. Zítra v deset hodin třicet letím do Athén. Tam přesedám a letím do Afganistanu. Budu tam až v noci.“

„Vždyť se tam nedomluvíš,“ řekl Andy.

„Budou mě čekat na letišti,“ řekla, „odvezou mě do hotelu. Budu mluvit anglicky.“

„Manikýrka neumí anglicky,“ ozval se teď Džon ze země u „pultu“. Přitom hleděl vzhůru na strop, usmíval se a objímal si kolena.

„A co když nepojedeš?“ mdle se usmál Andy, „pak tě sem ale tedy už nepustím. Aby sis pamatovala, že mi nemáš lhát. Pak jsi tu dneska naposled.“

Kamilka na zemi sebou trhla, jako by si uvědomila dosah těch slov. Fantazie, jíž věřila, se náhle v její zamlžené hlavě střetla s hrozbou, kterou pochopila… a vrhla se na Andyho kolena. Andy zahodil oharek cigarety na betonovou zem a řekl Džonovi:

„Zašlápni to a zapal mi novou. Dej mu cigáro,“ poručil skladníkovi za pultem. A Džon poslušně vstal z hadru, bosou nohou zašlápl oharek a pak vzal od Koniklece zapálenou cigaretu.

„Ještě jednu pro Džona,“ přikázal Andy a Koniklec za pultem zapálil druhou cigaretu a dal ji Džonovi.

„Leskne se ti, Džone, kůže,“ řekl mu Andy, když přijal cigaretu, „sedni si semhle…“ a ukázal vedle křesla. Nahý Džon si tam sedl a Andy setřásl s kolen Kamilčinu tvář. Svalila se mu k nohám.

„Poslouchej,“ řekl jí z výše křesla a hodil rukou za svá záda k závěsu, „slyšíš?“ Za závěsem se teď ozval nějaký zpěvný šepot a slabé výkřiky, bylo to slyšet dobře, protože gramofon nehrál, a Andy řekl:

„Víš, kdo to je? To je Plantážník. Už je v nirváně. Tam se ty nedostaneš, protože nemáš prachy.“

Kamilce na zemi se zaleskly oči.

„Kdybys věděla, co tu dnes mám,“ řekl Andy a sklepl cigaretu na její hlavu, „to tu ještě nebylo. Je to obzvlášť dobrý. Ale stojí to sto padesát.“

Kamilka vykřikla a objala jeho nohy. Vypadala jako bezmocná otrokyně.

Bosou nohou ji trochu odstrčil a řekl:

„To není pro tebe. Já na to někoho pozvu, ale tebe ne. Protože lžeš. Na to pozvu tuhle Džona.“

Džon s cigaretou v ruce se vytrhl z líbezného snění a vděčně pohlédl na Andyho. A Kamilka vykřikla podruhé…

„Víš, že bych tě moh zničit?“ řekl Andy a pak se odmlčel, neboť z beden náhle lezly tři postavy. Dolezly na plácek, kde se dřív tančilo, a vypadaly jako ranění červi. Mohl se z nich zvedat žaludek, ale tady se nikomu nezvedl. Jiní na tom byli stejně a jejich zamlženi jim bránilo, aby vnímali skutečnost

„Moh bych tě uškrtit,“ pokračoval Andy ke Kamilce a tři postavy na plácku to slyšely, „na nic by se nepřišlo. Tady v tomhle sklepě jsou různé kanály, kde bys uvízla a krysy by se postaraly, aby z tebe zakrátko nezbyla ani kost.“

„Andy,“ doplazila se jedna z těch tří postav ke křeslu, „řekni nám něco.“

„Kaž,“ zasípala druhá postava a myslila tím, aby kázal.

„Tady můžeš snít,“ řekl Andy v křesle, „To je přece úžasný. Tady můžeš být šťastný a to je přece zázrak. Tohle jediný má nějakou cenu a nic jinýho…“ Jako by teď Andy mluvil změněným hlasem, jako by to mluvil někdo jiný. Jako by bral myšlenky a slova z jiné části mozku. Říkal: „Všechno ostatní je zlo, všechno je k ničemu. Všechno je nesmyslný a prázdný. K čemu je starost? Aby ses pozvolna utrápil? Stejně zemřeš tak jako tak, co se tedy předtím ještě trápit? Tady máš štěstí, klid a ráj. Ale ten není pro tebe…“ shlédl na Kamilku a strčil do ní nohou.

„Andy,“ zasípala druhá postava na zemi, „buď zdráv.

Manikýrko, jdi mi koupit, hroudu. Lez!“ A pak promluvila postava třetí. Ta jediná se postavila na nohy. Řekla:

„Ta děvka je furt voblečená a drží tašku. Má v ní prachy a hlídá je. Zakládá si na rukou.“ Ten, kdo to říkal, byl jeden z mladíků, kteří na počátku seděli na bedýnkách a přihlíželi tanci.

„Uklidněte duše,“ řekl Andy v křesle, „když chceš koupit hroudu, klop. Nic není zadarmo. Tohle není zadarmo tuplem. Za tohle se platí.“

„Andy,“ zavzlykala teď Kamilka, „půjč mi peníze.“

„A kdy mi je vrátíš, když zej tra jedeš do Afganistanu, co?“

„Tak mě tedy zab,“ zvolala a bouchla pěstičkou do betonové země, „zab mě, jak jsi říkal.“

„Já ti posloužím sám,“ řekl mladík, který stál, a kopl ji do boku. Ani to necítila.

„Máš tu na jednu hroudu,“ ozval se teď za „pultem“ Koniklec a platilo to mladíkovi, který kopal, „vidíš, ty čerte. Já nikoho nevošidím. Moh bych ti to klidně zapřít a shrábnout to sám. Ale já jsem poctívej. Když to rozdělíš na čtyři díly, napojíš všechny.“

„Dobrý,“ kývl mladík a zapotácel se, „ale na čtyři díly nic nebudu dělit. Jen na tři. Tyhle manikýrský svini,“ kopl Kamilku na zemi, „nic. Jen těmhle dvěma,“ ukázal na dvě postavy na břiše… a Kamilka opět vykřikla.

„Neřvi,“ okřikl ji Andy, „nejsi na trhu. Takhle si řvi v tom Orientu.“

„Andy,“ Kamilka vztáhla ruce ke křeslu, „dnes nemám, ale dlužna ti nezůstanu. Podepsala jsem smlouvy, dostanu peníze, tisíce dolarů, všechno ti vrátím.“

„Je to blázen,“ řekl mladík a přistoupil k „pultu“.

„Má ta mrcha prsten,“ řekla teď jedna z postav na břiše, „ať s ním práskne do talíře a je to.“

„Tak,“ řekl mladík u „pultu“ prudce, „serveš si ten prsten z tý svý pěstěný tlapy a dáš ho sem…“

„Takže se nacpem všichni,“ řekl teď hlasitě Andy, „ty…“ hodil hlavou k mladíkovi k „pultu“ – „ty to svý rozděl na tři díly a napoj tyhle. Já pozvu Džona…“ otočil se v křesle k chlapci, který seděl poblíž, kouřil a šťastně se usmíval, „manikýrka nedostane nic.“

Asi za deset minut se nad ní Andy smiloval.

„Abys neřekla,“ vstal z křesla, sáhl do kalhot a přistoupil k „pultu“ – „abys neřekla, tak pojď.“ A hodil na talíř čtyři stokoruny a kývl i na Džona.

Odešli za pestrý květovaný závěs a Andy jim a sobě vpíchl injekci do nahé paže. A pak se všichni tři svalili na cizí těla.

22

Pondělí – 2.30 –4.00 hodiny ráno

V půl třetí ráno začal vrchní Pavel v baru Satyr inkasovat peníze. Šenfeld a klavírista zahráli ještě tři kousky na závěr a pak klavírista sklapl klávesnici, Šenfeld dal housle do pouzdra a odešli za kuchyň do malé kanceláře, v níž byla i převlékárna pro personál. Hosté se chystali k odchodu.

Když Šenfeld vyběhl z převlékárny a došel k šatně, srazil se tam s vedoucím a Silvestrem Kropáčkem. U šatny stáli lidé, byli tam Němci od stolu Angličanky, pár Čechů, Japonci, a byla tam i starší bohatá Angličanka v tmavě fialových šatech, ověšená šperky a třpytivou broží, podpírala se o hůl se stříbrnou rukojetí, její mladý playboy jí vyzvedával plášť. Vedoucí baru, zčervenalý, upocený a teď i ospalý, řekl Šenfeldovi:

„Tak, pane Šenfeld, jak to bude s tou dovolenou? Opravdu si ji ještě nevyberete?“

„Opravdu ne, až příští týden,“ usmál se Šenfeld shovívavě, zatímco si jeho mozek myslil své, „až příští týden. To už ochabnou návštěvy z ciziny a snáze si seženete na těch pár dní náhradu. Nebojte se, až příští týden.“ Angličanka si právě s pomocí playboye navlékala plášť a trochu k houslistovi vzhlédla. Právě hleděl na její náušnice a třpytivou brož.

„Jsem rád, že ještě vydržíte, jsem rád,“ zamlel spokojeně vedoucí a odešel.

Kropáček kývl hlavičkou, očkama zamžoural na Šenfelda a houslista pochopil.

„Samozřejmě, pane Kropáček, samozřejmě,“ usmál se bodře, „nezapomenu. Zeptám se vám tam někde na to vaše vystoupení, znám pár podniků na Ringstrasse, a až se vrátím, tak vám řeknu. Ale než pojedu, ještě se mockrát uvidíme…“ dodal a myslil si své. Pak se zas na chvíli jeho těkavý zrak střetl s pohledem Angličanky a také s jejím playboyem a pak už jen kývl na Kropáčka a šatnářku a spěchal k točitým schodům. Dnes vskutku spěchal. Nahoře u dvířek mávl vrátnému Veverkovi, a když pak vyšel na chodník a dvířka baru za ním zapadla, s pocitem člověka, který všechno zvládl a skvěle nasypal písek do očí všem, s nimiž dnes mluvil, si oddychl.

Pustil se ulicí téměř liduprázdnou směrem k Václavskému náměstí. V tom směru mohl totiž nejspíše chytit taxíka. Za chvíli mu skutečně jeden zastavil.

Vlezl si dozadu, aby se nemusil bavit s řidičem, udal svou adresu a jel. Mohl být doma za deset minut, ale i dříve, protože teď ve tři hodiny ráno mohlo jet auto prázdnými ulicemi velmi rychle. Taxík do Bratislavy měl přijet před jeho dům ve čtyři, měl tedy času dost a vlastně už nic na práci. Nepotřeboval se ani převlékat. Pas a ostatní doklady měl v tašce na stole. A ten bílý poklad v prádle na dně v jednom ze dvou kufrů. S myslí plnou dychtivých, horečných představ jel tedy autem ze Satyru po třetí hodině ranní domů, a zatímco se tak rychle a nedočkavě blížil k bytu…

Ano, v bytě už bylo všechno hotovo. Dokonce tam ani nebyl nepořádek jako před týdnem v tuto dobu v bytě Richarda Knopa. Nebyl tam nepořádek proto, že se tam bílý igelitový sáček za půl miliónu dolarů vůbec nemusil hledat. U houslisty Šenfelda bylo všechno prosté a jako na dlani.

Když ve dvě hodiny po půlnoci si odemkl noční host paklíčem dveře Šenfeldová bytu a předsíní vešel do pokoje, stačilo mu jedno jediné posvícení baterkou, aby pochopil, oč jde. Pokoj byl uklizen, u stolu stály dva zapakované kufry a na stole taška.

Noční host se nejprve přesvědčil, že roleta v okně je stažena a že když tu Šenfeld rozsvítí světlo, z oken protějšího domu sem nebude vidět. To bylo nejdůležitější. Pak s baterkou V ruce obešel celý byt – předsíň, kuchyň, klozet a spíž, koupelna tu nebyla, byt byl vůbec dost ubohý a sešlý – a pak se vrátil do pokoje. Otevřel nejdříve tašku na stole a zjistil, že je v ní houslistův pas s výjezdní doložkou do Rakouska. Pak si otevřel zámek prvního kufru – a druhý už otvírat nemusil. Když jeho ruka v prvním kufru pronikla ke dnu, nahmátla mezi prádlem hladký měkký igelit a za pár vteřin se bílý balíček octl na její dlani v slabém elektrickém světle. Nebylo pochyb, bylo to zboží. Noční host si sáček dal do kapsy, trochu zas urovnal věci v kufru a kufr opět zavřel. Ve světle baterky koukl na hodinky, bylo krátce po druhé hodině noční, měl tedy do příchodu houslisty z baru přinejmenším hodinu času.

Dříve než si sedl do starého rozvrzaného křesla, aby se ještě tak trochu nad vším zamyslil, šel si prohlédnout dveře. Dveře pokoje, jež vedly do předsíně. Musil zjistit, jak se otvírají a kde je vypínač. Z hlediska toho®, kdo do nich z předsíně vcházel, se otvíraly doprava a vypínač v pokoji byl hned vedle nich po levé ruce. Tohle zjištění nočnímu hostu postačilo… a pak si tedy sedl do křesla, zhasil baterku a zamyslil se. Opravdu, všechno bylo jasné.

Hudlař chtěl s drogou uprchnout do Rakouska, řekl si noční host v křesle, houslista Šenfeld měl pas a chtěl do Rakouska. Vzhledem k tomu, jak tu měl všechno vzorně nachystáno, zapakováno, chtěl zřejmě prchnout hned teď, jakmile se vrátí z baru. Jede však vůbec tak časně ráno nějaký vlak z Prahy do Vídně? Je vůbec tak časně ráno spojení? Noční host chvíli přemýšlel a dospěl k názoru, že si tímhle není jist. Jestliže však žádný vlak tak časně ráno do Vídně nejede, pak zřejmě houslista počítal s letadlem. Letí však něco tak brzy ráno do Vídně? Noční host si nebyl jist ani tímhle, měl však dojem, že něco letět může. A pak ho napadlo auto. Jakým autem by zloděj jel? Vlastní auto neměl a pak snad tedy mohl jet autem některého ze svých známých, v tom případě však jen k hranicím anebo jen na to letiště či k vlaku, letadlu nebo na hranice taxíkem a v tom případě… Noční host přišel na to, že jestli chce jet Šenfeld takhle časně ráno až k hranicím taxíkem, předem si jej objednal a vzhledem k zavazadlům a tomu, že zloději prchají rychle a pokud možno za tmy, objednal si jej k domu a snad na čtvrtou, pátou hodinu. Noční host v křesle dospěl k názoru, že Šenfeld může nastoupit do auta před domem za chvíli po tom, co se vrátí z baru, a ihned se zamyslil, co z toho plyne…

Ve stejném okamžiku si uvědomil jednu nečekanou obtíž.

Ale už v první vteřině, kdy znovu rozsvítil baterku, poznal, že mu přeje štěstí.

V pokoji na starém stole u okna stál psací stroj. Nemusil napsat vlastní rukou jednu jedinou řádku.

Vstal z křesla, poupravil si rukavice na rukou a při baterce otevřel zásuvku stolu. List papíru, který našel, dal do stroje a napsal:

„Odjel jsem a vrátím se příští sobotu. Šenfeld.“

Schoval list do kapsy, znovu si posvítil na stroj, sebral z něho nějaké smítko a opět si sedl do starého vrzavého křesla. Proč to udělal, věděl. Taxíkář bude před domem na váženého zákazníka čekat a hudlař pořád nebude přicházet. Až se to bude zdát taxíkáři příliš dlouho, určitě vystoupí z auta – bude-li dům zamčen, zazvoní na správcovou a půjde sem nahoru do bytu. Spatří však na dveřích lístek a tím to zhasne. Týden nikdo nebude Šenfelda hledat, ani taxíkář, aby se přihlásil o mzdu. A týden – to je požehnaná věčnost.

Byly tři hodiny a noční host vstal. Teď už mohl Šenfeld přijít každou chvíli. Ještě jednou si prohlédl staženou roletu v okně, ještě jednou si posvítil na dveře pokoje, jež se otvíraly doprava, a na vypínač po levé ruce. A ještě jednou se ujistil, že na to všechno stačí tři vteřiny…

Vzhledem ke staletím je lidský život krátký. Člověk se narodí, prožije dětství, mládí a dospěje. A pak může udělat něco, co mu krátký život přerve ještě dřív, a rázem jsou ty tam všechny jeho plány, představy, naděje. Ale to předem neví. Jde vstříc své smrti jako slepec. Bylo půl čtvrté, když noční host v pokoji houslisty zaslechl podezřelé zvuky.

Zaslechl venku za oknem přijíždějící auto. Zaslechl bouchnutí dvířek a odjezd auta. A slyšel, jak klíč dole na ulici otvírá domovní dveře, neboť Senfeldův byt byl nevysoko, v prvním patře.

Pomalu přistoupil ke dveřím a stoupl si za ně…

Za chvíli zaskřípěl klíč ve dveřích bytu. Pak se ozval krok přes práh do předsíně a pak zavření dveří a cvaknutí vypínače. Šenfeld byl v předsíni. Byl v předsíni a oddychl si. Sundal si kabát, pověsil si ho na věšák a pak se přiblížila nejosudovější chvíle jeho života.

Šenfeld vzal v předsíni za kliku pokojových dveří a stiskl. Noční host za dveřmi viděl, jak se otvírají. Na zlomek vteřiny dopadl na podlahu pokoje před práh stín Šenfeldovy postavy, protože v předsíni za jeho zády svítila žárovka, ale stín ihned zmizel, protože houslistova ruka sáhla na vypínač a v pokoji zazářil lustr. To, co houslista na svém posledním životním kroku spatřil, byly dva připravené kufry u stolu a taška na stole. Poslední, co spatřil noční host, než vztáhl za dveřmi ruku, byla Šenfeldová záda. Trošku se pohnul, aby se hřbet jeho dlaně octl ve správném úhlu. V tom zlomku času s nohou, uchystanou na krok, se pohnul i Šenfeld, jako by byl ten lehký šramot za sebou postřehl, snad ho skutečně postřehl, ale snad se ani nelekl, protože bylo pozdě. Dlaň nočního hosta dopadla na jeho zátylí a houslista Jaromír Šenfeld bez výkřiku klesl na zem mrtev.

Noční host zhasl lustr a rozsvítil baterku. Zhasl i v předsíni. Pak v pokoji pohlédl na mrtvolu a botou jí odsunul nohu, aby mohl zavřít dveře. Vešel do předsíně, dveře pokoje za sebou zavřel a pak v té předsíni naslouchal. V domě na chodbě a schodech byl naprostý klid. Tiše otevřel dveře do chodby, vyňal z kapsy papír a připevnil jej v otvoru dopisní schránky. Potmě zamkl paklíčem dveře a sestoupil ze schodů do přízemí. Došel k domovním dveřím a chvilku naslouchal, zda neuslyší na ulici přijíždějící auto. Na ulici byl klid. Zjistil, že domovní dveře nejsou zamčené, ovšem, houslista je za sebou už ani nezamkl, když chtěl jimi za chvilku opět vyjít… noční host vyšel. Venku byla ještě tma. Zamířil podél domu k rohu ulice.

Než došel k rohu ulice, slyšel blížící se auto. Když došel na roh, spatřil ho. Mělo na střeše zhasnutý nápis „Taxi“. Vůbec se nesnažil, aby se skryl ani ve chvíli, kdy auto zahýbalo a kolem něho se mihla jeho světla. Šel klidně dál, jen jednu věc neudělal: neohlédl se. Sluchem zjistil, že auto zastavilo u Šenfeldová domu…

Právě v té chvíli, kdy zastavil taxíkář před domem Jaromíra Šenfelda, aby houslistu dovezl do Bratislavy na začátek jeho vysněného nezměrného štěstí a jeho vrah opodál kráčel liduprázdnou ulicí kamsi po dobře vykonaném činu – právě v té chvíli vjelo na jiném místě Prahy jiné auto do nádvoří jedné velké budovy. Vjelo, zastavilo, a když se otevřela jeho dvířka, vystoupila starší dáma v plášti a tmavofialových šatech ověšená šperky, s hůlkou se stříbrnou rukojetí v ruce. Z druhé strany vozu přiběhl k dvířkům mladý playboy a galantně jí pomohl našlápnout na betonovou zem.

„Dovolte, madam,“ řekl jí kupodivu česky, „abych byl galantní až do konce.“

Angličanka se usmála a neřekla jediné slovo.

Vstoupili do budovy, pak do výtahu a vystoupili v druhém patře. Přešli chodbu a ocitli se před dveřmi kanceláře Evy Renčové. Angličanka sáhla do pláště, vyňala klíč a otevřela. Rozsvítila světlo a vešla.

„Tak se koukni,“ řekla Angličanka a odložila hůl a čile popoběhla k psacímu stolu, „ten kaktus kvete pořád. A tuhle mu opravdu vyráží druhý květ. Přitom mám dojem, že jsem ho včera zapomněla zalít.“ Pak přistoupila k zrcadlu v kovovém tepaném rámu u skříně, sejmula paruku a odložila z šatů a těla veškeré šperky. A playboy rovněž sundal paruku a kapesníkem si otřel čelo.

„Výsledek je chudý,“ řekla Renčová, „ale i teď mám dojem, že to nebylo marné, že jsme tam šli. Víš, Milane, z čeho jsem měla něj větší legraci?“

„Z toho, jak ti Kropáček podal tu růži…“

„Kristepane,“ zvolala Renčová, „kampak jsem ji dala…“ ale našla ji v kapse pláště. Vyndala ji a zahleděla se na její růžové papírové lístečky. „Ten člověk to skutečně umí,“ zasmála se, „tohle si necháme na památku na tento případ. Ale že si říká Bálchermon, jsme nevěděli… Ne, něco jiného mě rozesmálo,“ řekla, „hádej znovu.“

Bříza si zapálil cigaretu a jeho modré bezelstné oči se vesele zasmály k napudrované tváři představené.

„Ze jsme tak dobře mluvili anglicky, ač mluvíme tak málo, že to u stolu nepoznali ani ti Němci,“ řekl, ale Renčová podruhé zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla, „něco úplně jiného. Ten Šenfeld.“ A když Bříza nechápavě vzhlédl, Renčová řekla:

„Díval se přece tak často k našemu stolu a snad pozoroval i ty mé šperky. Líbily se mu a já doufám, že nedostal chuť, aby mi je uloupil. Díval se často k nám, ale vtip je v tom, že mu o mne a tebe vůbec nešlo. Šmíroval ty dva Čechy, co s námi seděli, toho bělovlasého mladíka a tu nalíčenou ženu v černých sametových šatech s tím řetězem. Hlavu dám za to, že mu Kropáček vyzvonil, že se ho vyptávali na Knopovu vraždu a že tím jeho podezření ještě vzrostlo. Měl totiž ty dva nevinný lidi za fízly.“

Bříza se dal do smíchu a pěstí uhodil do stolku u fíkovníku.

„Takže si tedy oddychl, když zaplatili a odešli,“ smál se a Renčová na něho pohlédla a řekla:

„A víš, Milane, že jsem ten dojem měla? Nezdá se ti to tak trochu zvláštní?“

23

Čtvrtek – dopoledne

V pondělí večer nepřišel houslista Šenfeld do práce. Když bylo deset a pořád nešel, vytočil vedoucí baru v tom svém kumbálku – převlékárně číslo jeho bytu. Ale v bytě nikdo telefon nezvedal. „Že by byl někam odjel?“ řekl vrchnímu Pavlovi, „odjel a nic nehlásil?“

„Snad ještě přijde,“ podotkl vrchní Pavel, neboť Šenfeld občas přicházel do baru později, „ale na pohřbu pana Knopa nebyl.“

Dopoledne byl totiž pohřeb Richarda Knopa ve strašnickém krematoriu, kterého se kromě Milady Modřanské, Hanuše Knopa a jeho rodiny, kapitána

Rádla a jeho ženy Věry a několika vzdálenějších příbuzných, a ovšem kromě Beránkových a bývalých spolupracovníků z divadla, filmu a televize účastnili i přátelé zesnulého ze Satyru, Silvestr Kropáček, vrátný Veverka, klavírista a vrchní číšník Pavel. Jaromír Šenfeld však na pohřeb nepřišel.

„Že nebyl na pohřbu, nic neznamená, já nebyl taky,“ zamlel vedoucí a vrchní Pavel dodal:

„No právě proto může ještě přijít.“ Ale houslista Šenfeld nepřišel. Celou noc hrál klavírista sám a na barovém parketu tančilo pár párů, neboť jen při klavíru se tak dobře netančí. Avšak Šenfeld nepřišel hrát ani druhý den, v úterý.

„To je už moc,“ řekl vedoucí, zčervenalý, upocený, s větším ostrým nosem v úterý v jedenáct hodin vrchnímu Pavlovi a klavíristovi u šatny, „co ten Šenfeld dělá? Počkejte, já mu znovu skočím zavolat,“ a znovu volal Šenfelda do bytu ze svého kumbálu, ale telefon v bytě opět nikdo nezvedl. „To jsou mi věci,“ vyhrkl vedoucí, když se vrátil k šatně, „tohle by tak dál nešlo. To by nemusil přijít ani zejtra. Paní Drobná,“ křikl na šatnářku přes pult, „zkuste ho zavolat zejtra dopoledne a jestli to nebude brát, zajděte k němu do bytu.“ Křikl to vztekle, popuzeně.

Ve středu dopoledne šla šatnářka do Šenfeldová bytu. Přišla ke dveřím a viděla na schránce list, že Šenfeld odjel a vrátí se v sobotu. Odpoledne v baru to řekla vedoucímu.

„To jsou manýry,“ vybuchl vedoucí hněvem, „odjede na týden a nikomu neřekne ani slovo. A přitom mě ještě v neděli ujišťoval, že nikam nepojede, že si dovolenou vezme až příští tejden, protože jsou tu cizinci, to je skandál. To si asi udělal vejlet do Bratislavy k sestře. Musíme sehnat náhradu, bez houslí to nejde. Reprodukovanou hudbu z gramofonu pouštět nebudu, nejsme u houpaček.“ A vlítl do kumbálu a začal hledat v seznamu nějaké telefonní číslo.

Docela jiné to bylo čtyři sta kilometrů na východ od Prahy – v Bratislavě u Alžběty Šenfeldové.

Šenfeldová čekala bratra celé pondělní dopoledne, oblečená, připravená, nalíčená, s prsteny na rukou, s pasem v kabelce a dvěma kufry, doufala, že do Vídně odjedou odpoledním vlakem. Kdykoli slyšela, že před domem zastavilo auto, vykoukla z okna, ale bratr nejel. „Něčím se zdržel,“ řekla si, „přijede odpoledne a pojedeme holt vlakem večerním.“ Ale nepřijel ani odpoledne. „Přijede tedy večer,“ říkala si, „měl však poslat telegram…“ ale nepřijel ani večer a Šenfeldová začala být zneklidněná. „To už tedy dnes nevyjedem,“ říkala si, „co mu do toho, proboha, jen vlezlo?“ Poslala sousedku koupit láhev piva, protože měla žízeň a nechtěla se hýbat z bytu, kdyby přišel telefon či telegram. Čekala celou noc z pondělka na úterek, čekala v županu, zpola oblečená, nalíčená, s prsteny na rukou a skoro nezavřela oka, budilo ji každé auto, co přejelo ulicí, a každý šramot v domě. Usínala jen chvílemi horečným, neklidným spánkem.

V úterý ráno si řekla: „Počkám do deseti hodin a jestli nic, budu telefonovat. Tohle je tedy už divný…“ Ve čtvrt na jedenáct, velmi zneklidněna, objednala z bytu meziměstský hovor s Prahou a to bleskově, což se platí pětkrát víc. Dočkala se spojení a zjistila, že bratr není doma. V jeho bytě nikdo telefon nebral. Takže vlastně spojení nedostala… „Není doma,“ řekla si a její neklid ještě vzrostl, „snad mi tedy už zatím přece jen poslal telegram nebo je na cestě, ještě chvilku počkám.“ Vypila čaj, znovu se nalíčila, snědla tvrdou housku, ale telegram nešel a bratr nepřijížděl. Když odpoledne volala do jeho pražského bytu podruhé, opět bleskově, opět volala marně, a nedostala spojení ani večer. To už její tvář byla divá a její kroky po bytě nervózní a prudké. Měla žízeň, ale pro pivo si už neposlala, napila se vody z kohoutku. Zato ji napadlo, volat do baru Satyr. Objednala si meziměsto a ve dvaadvacet hodin dostala spojení $ barem. U telefonu byl vedoucí.

„Ale kdepak,“ řekl jí vedoucí udiveně, „pan Šenfeld tu není, není tu už od neděle, já myslil, že je u vás v Bratislavě. Dnes k němu zašla naše šatnářka a má na dveřích lístek, že odjel a vrátí se v sobotu. Musili jsme shánět náhradu. Jel a nic nám neřek,“ vybuchl vedoucí, ale to už Šenfeldová neslyšela. Sluchátko jí vypadlo z ruky. „Kriste pane,“ vydechla a musila si na chvilku sednout. Cítila se čekáním od pondělního rána unavená, vyčerpaná a teď se jí skoro podlomily nohy. Odjel! Odjel a nedojel! Nedojel a ani nezavolal! Alžběta Šenfeldová náhle vylítla z ušáku, koukla na hodinky a pak se vrhla ke skříni, kde měla Jízdní řád. Zjistila, že v půl dvanácté – pětadvacet minut před půlnocí – jede z Bratislavy do Prahy poslední rychlík. Teď bylo půl jedenácté a Alžběta Šenfeldová se rozhodla. Koukla na sebe do zrcadla, chňapla rukou s prsteny pudr a rychle si poprášila nevyspalé oči, tváře. Nechala všechno v bytě tak, jak to tam bylo, oba přichystané kufry i pas, chňapla kabát a klíč od bratrova pražského bytu a letěla na nádraží. Rychlíkem ve 23.35 hodin odjela do Prahy. Přijela na Hlavní nádraží ve čtvrtek ráno, ve tři čtvrti na sedm. Před nádražím chytla desítku a jela k bratrovi.

Konečně k němu dojela. Vyběhla po schodech k jeho bytu a viděla na dveřích list, o němž mluvil vedoucí baru. „Odjel jsem a vrátím se příští sobotu,“ stálo na listě psacím strojem… dvakrát se pokoušela strčit klíč do zámku, tak se jí ruka třásla, konečně odemkla. Vešla do předsíně a zavřela za sebou. Na věšáku visel bratrův kabát. A náhle ji obešel děs. Obešel ji děs, jaký dosud nepoznala.

Myslila na Knopův případ od první chvíle čekání, toho úmorného, napjatého čekání, myslila na něj v pondělí, v úterý, ve středu, myslila na Knopův případ celou cestu nočním vlakem. Ale teď, když stála v předsíni bratrova bytu a s pohledem na kabát na věšáku sahala na kliku pokojových dveří, ji zachvátil děs. Stiskla kliku v horečce.

Stiskla, kliku a otvírala, a zjistila, že to jde nějak těžce, jako by za dveřmi něco překáželo. Ale otevřela. Stanula na prahu a pak vykřikla hrůzou.

Probrala se snad až za minutu. Zjistila, že se opírá o dveře a vytřeštěně zírá na bratrovo tělo, ležící krok před ní na břiše s mírně pokrčenou nohou a rukama rozhozenýma nad hlavou.

„Járo…“ křikla, padla na koleno a chytla bratra za ruku… že je mrtev, zjistila hned. Vymrštila se a letěla k oknu. Vytáhla roletu a okno otevřela. Pak ji obestřela nová hrůza. Blesklo jí, co jestli vrah tu je někde schován a číhá, číhá i na ni. V hrůze se vrhla po bytě, ale byt byl prázdný.

Když se vzpamatovala tak, že byla schopna vnímat věci v pokoji, viděla dva připravené kufry u stolu a na stole tašku. Vrhla se na to. V tašce našla bratrův pas a další doklady. Pak se vrhla na kufry. Ani nevěděla, jak je otevřela. Zda normálně nebo vyrvala zámky… začala v nich hrabat jako pominutá. Jako pominutá, protože… V prvním kufru bylo všechno zpřeházeno, nenašla v něm nic. V druhém kufru bylo všechno složeno, ale ani v něm nic nenašla. Nechala kufry na zemi, jak byly a znovu se vrhla po bytě. Hledala všude. Ve stolech, ve skříni, v posteli, v kuchyni, ve spíži, na klozetě, našla nějaké žluté váhy, ale to už tušila, že hledá marně. To už tušila, že nic nenajde. To si už nedělala iluze. Banda bratra zabila před jeho odjezdem a zboží našla v kufru. Alžběta Šenfeldová v pokoji klesla do starého křesla a zaryla nehty do svých nalíčených tváří. Půl miliónu dolarů bylo pryč. Jejich vidiny bohatství a širého světa byly ty tam. Alžběta Šenfeldová v křesle cítila, jak jí mrazí v prstech, a jejich nehty si zaryla do vlasů. „Je po všem, po všem,“ sípala skoro nepříčetně a co chvíli obracela zrak na mrtvolu u dveří, „Vídeň je pryč, peníze pryč, všechno… Kriste pane, to snad není možný, mám rozum?“ Náhle vyskočila z křesla a znovu skočila na kufry. „Co jestli to tu přece někde je, co jestli přece…“ a začala zběsile rýt v košilích, šatech, botách, házet to kolem sebe, mačkat, trhat, rvát… nenašla nic. „Ukradli to…“ zasípala podivnou větu na pokraji úplného zhroucení a pak s hlavou v dlaních na zemi začala myslit i na to, že bude musit volat policii… Renčová s Drozdem, Břízou, lékařem dr. Válkem, odborníkem v daktyloskopii a Vedralem se dostavila na místo činu v 8.45 dopoledne, za pětatřicet minut po tom, co se dozvěděli o smrti Jaromíra Šenfelda, a šéf Renčové zjistil, že ten člověk souvisel se Satyrem jako Richard Knop. Alžběta Šenfeldová na ně čekala u dveří.

„Mrtvej,“ křičela rozrušeně, prudce, a házela rukama, „mrtvej, zavražděnej. Zavražděnej!“ křičela a Drozd ji hned přerušil. „Proč zavražděnej,“ řekl, „jak to můžete tvrdit!“

„Leží tu tak,“ vykřikla a hodila rukou za pokojové dveře, ale v té chvíli už měla dojem, že to neměla říkat.

„S ničím jste tu nehýbala,“ řekla Renčová ve dveřích pokoje a Šenfeldová zvolala:

„S ničím, s ničím, jen s ním jsem pohla, jak jsem otvírala dveře, ležel hned za nima, jen jsem vytáhla roletu a votevřela okno.“

Renčová překročila práh pokoje první. Její první pohled se upjal na houslistovu mrtvolu a druhý pohled na otevřené zpřeházené kufry u stolu. Třetí pohled na tašku a na psací stroj na stole u okna.

„Ty kufry byly otevřené, nebo zavřené, když jste sem přišla?“ zeptala se a pak si poprvé všimla stejně jako všichni, kteří stáli za ní, že se houslistova sestra zakoktala. Šenfeldová se poprvé zakoktala, když říkala, že kufry takhle našla… „Odevšad otisky,“ řekla Renčová odborníkovi v daktyloskopii a pak se s lékařem sklonila nad mrtvým tělem. Lékař konstatoval smrt, aniž se příliš dotkl těla. Teprve když byl mrtvý ofotografován a sejmuty mu otisky na prstech a krku, lékař si ho lépe prohlédl a pak řekl Renčové v předsíni: „Leží tu asi tři dni. Myslím, že příčina smrti bude táž jako v podchodu.“

Přednostně byla prohledána kuchyň. Všechna běžná zjištění tu byla provedena v krátké době. Kuchyně se totiž zdála být nejméně významná z celého bytu, a proto mohla být nejdříve uvolněna pro výslech. Zatímco přijel pro mrtvolu vůz z prosektury a Vedral a odborník v daktyloskopii pracovali v pokoji na podlaze, kufrech, tašce, psacím stroji a spoustě jiných věcí, Renčová s Drozdem a Břízou přistoupili v kuchyni k výslechu. Alžběty Šenfeldové.

„Čekala jsem na bratra v Bratislavě,“ vypověděla Alžběta Šenfeldová v kuchyni, „měl tam za mnou přijet, měli jsme jet na týden do Vídně. Máme řádný výjezdní doložky, jako řádný občani tohoto státu a on si na to vzal řádnou dovolenou. Když pořád nejel a já mu marně sem do bytu telefonovala a taky když jsem včera večer volala do toho baru, kde hrál a tam mi řekli, že prý má na dveřích vzkaz, že odjel na týden, dostala jsem strach, sedla jsem v noci na vlak a rozjela se sem do Prahy. Přijela jsem před chvílí.“

„Kdy k vám měl pan bratr přijet, kdy jste ho čekala?“ zeptal se Drozd, to už kouřil druhou cigaretu.

„V pondělí dopoledne,“ vyhrkla Šenfeldová.

„Ale v noci hrál ještě v baru,“ podotkla Renčová, „v noci z neděle na pondělek ještě hrál v baru. Z Prahy k vám to trvá pět šest hodin, i více. Neměl přijet spíš až v pondělí odpoledne nebo večer? Nezmýlila jste se?“

„Vůbec ne,“ Šenfeldová teď skoro vykřikla, „říkal, že dopoledne. Přece to řekl, jasně. Že pojede hned, jak skončí v baru. Vzal si dovolenou.“

„V baru říkal, že si dovolenou ještě nebere,“ podotkla Renčová, „v baru říkal, že nikam nepojede. Jak si to vysvětlujete?“

„To nevím, ale napsal to přece i na dveře,“ Šenfeldová prudce hodila rukou.

„Váš bratr měl auto?“ zeptal se Drozd a uhasil cigaretu.

„Kdepak auto,“ vykřikla Šenfeldová, „kde by na něj vzal? Mohl přijet vlakem.“

„Říkáte, mohl…“ nadhodila Renčová, „první ranní vlak do Bratislavy jede po páté hodině. To by byl v Bratislavě v jedenáct. Nemohl přijet i jinak?“

„Ovšem,“ kývla Šenfeldová, „moh přijet taxíkem. Říkal, že asi přijede taxíkem,“ dodala a roztáhla ruku, ověšenou prsteny, mezi nimiž chyběl prsten snubní.

„Kdo vám odemkl byt, slečno?“ ozval se teď Bříza.

Šenfeldová na něho nepříjemně shlédla, Renčová stiskla rty a Drozd sáhl po třetí cigaretě a na mžik se odvrátil k oknu. A Šenfeldová odsekla:

„Vždycky jsem měla klíče od bratrova bytu. Pro případ, že bych přijela do Prahy a on nebyl doma. Měla jsem je vždycky u sebe, abych se dostala dovnitř a nemusila lítat po nějakých bídných hotelích. To je samozřejmý.“

„Znala jste pana Knopa, paní Šenfeldová?“ zeptal se Drozd, a Alžběta Šenfeldová prudce zavrtěla hlavou.

„Ale slyšela jste o něm,“ řekla Renčová a Alžběta Šenfeldová na okamžik zaváhala. Pak připustila, že o něm slyšela od bratra.

„Znala jste nebo jste slyšela o panu Vlkovi…“ zeptal se Drozd a Šenfeldová zas prudce zavrtěla hlavou.

„Paní Šenfeldová,“ řekla teď Renčová pomalu a naléhavě s úmyslem vrátit se ke kufrům zvedlejška z pokoje, „když jste dnes ráno vešla do pokoje a našla jste tam pana bratra, říkáte, že ty kufry byly zavřené. Vy jste je otvírala…?“

Alžběta Šenfeldová mohla být prohnaná, chamtivá, lstivá, ale rozhodně nebyla chytrá. Jestli si to o sobě myslila, pak se mýlila, stejně jako když si to o sobě myslil její bratr. Nedomýšlela otázky ani odpovědi a jestliže se domnívala, že je domýšlí, hluboce se klamala. Když před hodinou zavolala policii, učinila to proto, že jí blesklo, že to udělat musí, že není vyhnutí. Představovala si, že nemůže sebe ani mrtvého bratra do ničeho zamotat. Připadalo jí to všechno velmi jasné, prosté. Bratra čekala v Bratislavě, bratr nepřijel, přijela tedy zneklidněna za ním a našla ho mrtvého. Měli jet na týden do Vídně, měli řádné pasy. Všechno bylo vskutku jasné, prosté, a hlavně – byla to pravda. Nebyla v tom kapka lži. Jinou věcí bylo, že než sem přišla bezpečnost, sama tu všechno prohledala, protože měli prchat s drogou, protože její bratr byl člen bandy. Že banda bratra zavraždila, protože přišla na podvod a zboží tady z bytu uzmula. Jenže i to bylo prosté, jasné, aspoň v jejích očích: O tomhle přece ona nevěděla. A teď se jí podruhé ptali, zda tu otvírala kufry. Cítila, že znovu musí tvrdit, že nikoli, a že to musí tvrdit stále. A tak znovu řekla, že nic neotvírala, ale nebylo nic lehčího, než vidět v její nalíčené, nevyspalé a rozrušené tváři neklid.

„Dobrá,“ kývla Renčová klidně, „ale nemáte pak, paní Šenfeldová, dojem, že v tom případě šlo u vašeho bratra o loupežnou vraždu?“

„Pan Šenfeld měl přece připravena zavazadla k odjezdu,“ řekla za chvíli, když Šenfeldová mlčela, „zřejmě si je přichystal, než šel v neděli večer do baru. Měl přece čas, aby si řádně uložil věci do kufrů, nebyl by je tam jen tak naházel, zvláště když jste měli jet do Vídně. Ty kufry vedle jsou však otevřeny, věci z nich venku, někdo musil pana bratra přepadnout a něco hledat. Co měl vézt váš bratr, paní Šenfeldová, do Vídně?“

Alžběta Šenfeldová se opět zarazila. Ale poučena předchozí otázkou, rozhodně zavrtěla hlavou.

„Nic neměl vézt,“ řekla prudce, „nic, nic, co by s sebou vozil? Nebyl přece boháč. Vez si jen prádlo a nejnutnější potřeby na cestu.“

„Nejnutnější potřeby jen ne,“ podotkl teď Drozd, kouřil třetí cigaretu, „vezl si s sebou i dva obleky a troje kalhoty, fotografie, dvoje zlaté knoflíky ke košilím, to snad na týden ve Vídni nepotřeboval. Nebo vy jste se už nechtěli vrátit?“

„Kriste pane, proč!“ zvolala Šenfeldová a chtěla ještě něco říci, ale Renčová ji přerušila.

„Nás tohle nezajímá,“ řekla, „nás zajímá, co jste chtěli vyvézt cenného…“ a v té chvíli jako by náhlé něco v Alžbětě Šenfeldové propuklo. V té náhlé nepatrné chvilce jako by v ní vzkypěl celý ten dlouho zapíraný vzdor, celá ta křivda, kterou na sobě cítila bratrovou smrtí, celá ta potlačená zášť k osudu, který ji zbavil naděje na volný, bohatý, bezstarostný život… Šenfeldová se náhle prudce otřásla, vymrštila ruce nad hlavu a zvolala:

„Musíte přece najít vraha! Přece je mrtvej, zavražděnej, co si teď počnu? Jak k tomu přijdu? Všechno je zkažený, všechno je ztracený, jak já za to můžu? Jak je možný, aby se lidi takhle vraždili? To je přece hrůza. To je přece…“

„Nerozčilujte se, slečno Šenfeldová,“ Bříza se ozval podruhé: „My za to nemůžem, že vám bratrova smrt překazila dovolenou ve Vídni.“ Renčová stiskla rty a Drozd kývl, prudce zmáčkl cigaretu a řekl:

„Máte řádný pas, jestli chcete, můžete sednout na vlak a jet do Vídně sama…“ a pak kývla Renčová a řekla:

„Asi vás budeme ještě potřebovat. Je to váš bratr a je to vražda. Sama si přejete, abychom pachatele vypátrali. Měla byste udělat vše, abyste nám pomohla, a ne žehrat na to, že máte zkaženou dovolenou, protože vám bratra zabili. Paní Šenfeldová… budete se musit ještě laskavě obtěžovat vedle do pokoje k sejmutí otisků prstů.“ A dříve než Šenfeldová s nehty na své tváři a divokým výrazem v očích mohla znovu vykřiknout, Renčová dodala: „Ano, je to třeba, to musíte prominout, dělá se to tak vždycky. Byl tu vrah a nechal tu otisky prstů. Musíme odlišit jeho otisky od vašich.“

Alžběta Šenfeldová roztáhla prsty s prsteny a něco zasípala. A pak už jen uraženě pohlédla do kouta kuchyně ke kamnům.

24

Čtvrtek – 10.30-14.00 hodin

V půl jedenácté byla Renčová s Drozdem a Břízou už zas ve své kanceláři. Bříza stál ve dveřích sousední vyšetřovny. Drozd seděl pod fíkovníkem, pozoroval růžově kvetoucí kaktus na květinovém stolku za stolem a Renčová seděla u stolu. Tentokrát tu však byl ještě jeden muž. Starý, suchý, ve zlatých brýlích. S pochybovačným úsměvem ve tváři seděl vedle Drozda pod fíkovníkem a zpočátku mlčel.

„Myslím,“ řekla Renčová, „že je nám to Všem zatím dost jasné.“

„Rozhodně jasnější, než když to začlo Knopem,“ připustil Drozd.

„Kdy naposled odešel Šenfeld ze Satyru, samí dobře víme,“ řekla Renčová, „viděli jsme ho na vlastní očí. Bylo to v pondělí ráno ve tři hodiny, když se bar zavíral. Co přitom říkal vedoucímu, případně Kropáčkovi, taky víme, protože jsme to slyšeli na vlastní uši tady se soudruhem Břízou… Říkal, že si ještě dovolenou nebere, že počká až na příští týden. Přitom měl doma připraveny kufry a pas a jeho sestra v Bratislavě čekala, měli ještě ten den jet do Vídně. Z toho plyne, že vedoucímu vysloveně lhal, když dělal, jako že tenhle týden ještě hraje. Proč to dělal?“;

„A proč si dal na dveře lístek úplně opačný,“ podotkl teď nevěřícně starý suchý muž ve zlatých brýlích, „lístek, že odjel a vrátí se za týden?“

„Samozřejmě, pane docente,“ kývla Renčová, „zdá se nelogické, že si to tam Šenfeld na ty dveře dal, když chtěl vzbudit dojem, že nikam nejede. Ledaže si řekl, co když mě tady budou z baru hledat; zítra večer, pozítří, ať vidí, že jsem pryč… ale k čemu by mu byla takováhle dodatečná skrývačka, když chtěl ještě v to pondělí zmizet? Samozřejmě, že se nám nezdá, že si lístek na dveře dával on. Otisky nám řeknou víc, snad tu po obědě budeme mít výsledek. Máme za to, že jen jediný člověk mohl mít zájem na tom, aby se v domě a koneckonců i v baru vzbudil dojem, že Šenfeld odcestoval a za týden se vrátí, jen jediný člověk, a to – vrah.“

„Prosím,“ usmál se docent pod fíkovníkem, „vraťme se však k těm drogám. Jak uvažujete zde, paní kapitánko.“

„Prosím,“ kývla Renčová a pohlédla na Břízu a Drozda, „zdá se nám dost zvláštní, že Šenfeld měl v bytě všechno nachystáno k odjezdu na pondělek časné ráno, což ostatně potvrdila i jeho sestra, navíc šlo

0 odjezd do Vídně a ještě navíc… že svůj odjezd zatloukl svému šéfovi v baru. Krátce, jeho úmysl se naprosto jasně podobá útěku. Šenfeld nejel na dovolenou. Šenfeld prchal. No a… utíká se ve dvou případech. Utíká se buď před někým nebo něčím, a to proto, že máme před tím někým nebo něčím strach, že se tím cítíme ohroženi. Anebo se utíká s něčím či s někým, a to proto, že s tou osobou či věcí chceme pryč, že prostě chceme zmizet. Samozřejmě, že v jednom případu mohou být zastoupeny obě tyto eventuality. Jedno víme: že Šenfeld utíkal a že utíkal se svou sestrou. Zbývá odpovědět, před kým nebo čím a zda utíkal

1 s něčím.“

„Ano,“ kývl starý docent s úsměvem, „ano. Vám se tedy zdá, že utíkal před bandou, kterou podvedl a že utíkal se zbožím. Dejme tomu, že tu šlo opět o heroin.“

„Že se do toho pletu,“ usmál se Bříza ve dveřích sousední vyšetřovny, „pak tím spíš nevěřím té Šenfeldové ani slovo. Určitě musila vědět, s čím chce její bratr prchnout. Byli domluveni.“

„Byli domluveni,“ přidal se Drozd a sáhl po cigaretě, „když ho našla v pokoji mrtvého, sama prohledala, co se dalo, aby našla drogu, ale neuspěla, protože totéž udělal před třemi dny úspěšně vrah, Otisky na kufrech nám to poví přesně.“

„Přesně,“ kývla Renčová, „doufejme, že budou po obědě. Můžeme se mýlit, ale je tu další řada okolností, která mluví pro drogy. Vražda, pane docente, byla spáchána stejným způsobem jako vražda Knopa, což ještě pitva zpřesní. Dále oba, Knop i Šenfeld, trávili večery a noci na tomtéž místě, v baru Satyr, kde se už jednou před léty vyskytly…“

„Což ovšem neříká nic,“ vpadl docent jemně, „to spíš naopak. Nepracují na místě, které se už jednou obnažilo.“

„Ovšem,“ přikývla Renčová, „tohle nechci vyzdvihnout. Spíš to, že Šenfeld se v baru znal a stýkal s těmi lidmi, s nimiž se znal a stýkal i Knop, a jestliže prchal do Vídně před bandou a se zbožím, pak se zdá, že vrah byl týž. Nejen tedy kvůli stejnému způsobu činu, ale i kvůli stejné motivaci vraždy. V podstatě tatáž, v podrobnosti snad trochu odlišná, ale stále drogy, stále jeden a tentýž případ. Myslím, že bychom měli počkat na expertizy. A pak, kromě toho… dát vyhledat taxikáře, který měl Šenfelda vézt v pondělí ráno do Bratislavy. Nám se totiž zdá, že si Šenfeld objednal taxíka a že si ho objednal na jistou velmi časnou ranní dobu k svému domu, to ostatně připustila i Šenfeldová. Taxikář přijel před dům, čekal, pak šel nahoru do bytu, viděl lístek „odjel jsem“ a tak tedy odjel taky. Šenfeld mu dluží peníze. Na dispečinku budou vědět, o kterého taxikáře jde, a já ještě požádám Strunce, aby nám to zjistil a toho muže nám sem pozval. Třeba nám něco řekne.“

„Přijdu po obědě,“ usmál se starý suchý docent ve zlatých brýlích a vstal z křesla pod fíkovníkem, „přijdu. Jestli tenhle Šenfeld bude mít skutečně prsty v drogách jako Knop, pak bude třeba jeho vraždu hlásit Interpolu. Doporučuji s tím ještě počkat, až po tom obědě…“ usmál se, uklonil a Bříza přiskočil, aby mu otevřel dveře.

Když po obědě vešel Drozd do kanceláře, byl dost mrzutý. „Jakápak svíčková,“ řekl, „obyčejný hovězí v omáčce s kapkou octa a smetany. Ty knedlíky se mi taky moc nezdály, krmí nás tu dost… zvláštně.“

„Ale Tondo, co bys chtěl,“ konej šila ho Renčová a smála se, „je to závodní kuchyň, za dvě padesát, či kolik to platíme, to víš, ty bys to doma připravil jinak.“

„Mně jde jen o to, ať nepíšou na jídelníček vznešený jména, svíčková, jelení ragú, vídeňská roštěná,“ řekl Drozd, „ať napíšou vařený hovězí maso v nějaký omáčce nebo guláš z divočiny a je to. A ty knedlíky ať nedělají tak měkký, vždyť je to jak pišingr. A ten čaj po jídle, ten by si mohli odpustit vůbec. To je snad čaj z bezu.“

„Kdyby tak malcao, viď,“ zasmál se Bříza a Renčová řekla: „Tondo, víš co? Až budeme mít tohle z krku, jdi na den do tý kuchyně a uvař něco sám. Já myslím, že by to všichni uvítali nadšeně.“

„Já ale myslím, že bys provařil materiál na tři dni dopředu,“ zasmál se Bříza, „že na tři dni by musila kuchyň zavřít.“

„Až tohle budeme mít z krku,“ řekl Drozd, „uvařím vám něco, co jste nejedli. Ale budu k tomu potřebovat takové jisté zelené výhonky,“ řekl a nápadně koukl na kaktusy své představené za jejím psacím stole. A Renčová se chytla za hlavu a všichni čekali výkřik. Ale nevykřikla. Náhle snížila hlas a tiše řekla:

„Hoši, je tu výsledek.“

Za pár minut vstoupil do kanceláře Vedral a odborník v daktyloskopii a za další minutu vešel starý suchý docent ve zlatých brýlích s úsměvem, plným pochybností.

„Nuže, páni, abychom začali rovnou,“ řekla Renčová, když všichni seděli v křesílkách a na židlích, „něco je hotovo. Zdá se téměř jisté, že pachatel vražd Knopa a Šenfelda je jeden a tentýž člověk. Způsob vraždy je týž – je to karate, krční obratle v zátylí a tak dále, tady je…“ Renčová zdvihla ze stolu papír, „předběžný pitevní nález. Otisky prstů v bytě Šenfelda… na kufru, tašce, psacím stroji, papíru, co visel na dveřích, ba i na opěradle jednoho starého křesla tytéž jako v bytě Richarda Knopa… otisky stejných rukavic, takže nejen vrah je týž, ale týž vrah zároveň dělal domovní prohlídky, či lépe, domovní prohlídky u mrtvých dělal jejich vrah a ten jim také sebral zboží. Na kufrech Šenfelda dále nalezeny otisky prstů jeho sestry Alžběty Šenfeldové, což dokazuje náš předpoklad, že Šenfeldová pátrala v kufrech po droze a věděla tudíž vše. Lístek na dveře napsal vrah na Šenfeldově psacím stroji v pokoji před vraždou, tím chtěl zamezit, aby šofér, kdyby přišel k jeho dveřím, příliš nezvonil a dům neburcoval, což se povedlo. Nebudu opakovat známé věci,“ řekla Renčová, „ani známé souvislosti, jen jednoho momentu bych se ráda ještě trochu dotkla, když dovolíte. V případě Knopa jsme měli dojem, že pachatel se pokusil zdržet či zmást naše pátrání – postaral se, aby Knop v podchodu neměl u sebe žádný doklad, z něhož bychom rázem vyčetli jeho totožnost, jen neblahým omylem v jedné jeho kapsičce zapomněl vizitku kouzelníka Kropáčka… a pak ten podivný telefonát bratru zabitého, Hanuši Knopovi, i ten nás snad měl zmást, tak si to aspoň pachatel představoval, i když v tomhle případě dost naivně, zmátl spíše než nás – a snad stejně jen na chvíli – Hanuše Knopa. V případě Šenfelda se pokus pachatele o naše zdržení, o zdržení našeho pátrání, opakuje. Zabije Šenfelda v bytě a vyvěsí na dveře papír „Odjel jsem a vrátím se příští sobotu“. Sám Šenfeld k tomu mohl bezděčně přispět, když chtěl prchnout do Vídně tak brzo ráno. Pachatel to možná předem nevěděl, zjistil to možná až na místě činu… na Šenfeldově pasu, který byl v tašce, jsou také otisky rukavic pachatele… byl prostě tak pohotový, že si stačil uvědomit, že musí dát na dveře lístek. Kdyby byla nepřijela do Prahy ta Šenfeldová, měli jsme zpoždění ještě větší. Než by se byl stal Šenfeld pohřešovaným v pravém slova smyslu, byl by uplynul týden. Na závěr bych jen řekla, že víme, že jde v obou případech o drogy a jakousi mezinárodní bandu, která je pašuje přes naše území a z části je tu dává do oběhu, že víme, že Knop a Šenfeld byli jejími členy a máme podezření na pachatele obou vražd. Celostátní pátrání jsme vyhlásili po Vlku – Karlu Benešovi, o němž zatím ještě mnoho nevíme. Neznáme ani další členy, ani hlavu bandy. Doufejme však, že je to otázka času skutečně krátkého.“

„Kdyby pánbůh dal,“ usmál se starý docent, „mám však za to, že ty drogy v případu Šenfelda, o nichž mluvíte, přece jen ještě nejsou tak zcela jasně a beze zbytku prokázány. Z kriminalistického hlediska máte ve všem pravdu. Ale že i u Šenfelda šlo o drogy, a ne třeba o zlato nebo jinou cennost, kterou chtěla oběť vyvézt a vrah u ní hledal, na to stále ještě příliš soudíte jen z pouhé analogie. V bytě, jak tomu rozumím, se nenašla jediná stopa po droze. Zde by mohla rychle vypomoci jen výpověď Šenfeldové. Jen její přiznání. Ale dejme tomu, že v tom drogy jsou, a tak to tomu Interpolu hlaste. S tím, že zatím je to velmi pravděpodobný dohad.“

Starý docent vstal ze židle a vtom zvonil na stole telefon.

„Dole je Šenfeldův taxikář,“ řekla Renčová, když zavěsila, a tak vstali ze židlí i ostatní.

„Jen ne žádné předčasné razie a zatýkání,“ řekl docent, když s Vedralem a daktyloskopem vycházeli z kanceláře, „jen radši pomalu,“ ten starý suchý docent ve zlatých brýlích s nedůvěřivým úsměvem byl největší odborník na drogy a na vše, co souviselo s jejich šířením a smutnými, tragickými konci.

„Uvařím kávu,“ řekla Renčová Drozdovi a Břízovi, když osaměli, a dala vodu do konve. Pak někdo zaklepal na sousední dveře – kancelář vyšetřovatelů – a když Bříza otevřel, na chodbě stál dozorčí a vedle něho nějaký hřmotný, usmívající se muž v kostkované placaté čepici.

Bylo snadné zjistit na dispečinku, který pražský taxikář byl objednán panem Šenfeldem na pondělek časnou hodinu ranní před jeho dům, aby ho odvezl do Bratislavy. „Je to pan Bernas,“ řekla žena na dispečinku Štruncovi, který to zjišťoval, zatímco Renčová a vyšetřovatelé obědvali v závodní kuchyni omáčku s vařeným hovězím masem, nazvaným „svíčková“ a pili čaj z bezu, „pan Bernas k vám rád přijede, protože mu zákazník dluží peníze, takže se to aspoň vyrovná. Sama mu to sdělím,“ řekla žena na dispečinku, „jen mi prosím povězte, kdy a kam má přijít…“ A teď tu byl.

Pan Bernas vešel do místnosti vyšetřovatelů, sundal čepici a rozhlédl se po židlích. Drozd mu ihned jednu podal a pan Bernas tvrdě dosedl.

„Předpokládám, že se něco s panem Šenfeldem stalo, když mě kvůli tomu voláte,“ řekl bez obalu, „nebo mi k vám poslal jízdný?“

„Pane Bernas,“ řekl Drozd a nabídl cigaretu, „to jízdný už asi nespatříte, ledaže se to vyrovná později. Ten Šenfeld je mrtev.“

Co pan Bernas vypověděl, bylo tak pozoruhodné a překvapující, že když Eva Renčová slyšela, že se jí vedle v její zahradní kanceláři vaří voda na kávu, nabídla hostu šálek a on dost hřmotně odvětil:

„Rukulíbám, milostpaní, hrnek vypiju.“

„Pane Bernas,“ řekla Renčová velmi pomalu, zamyšleně a naléhavě, když pan Bernas dokončil výpověď, „prosím vás, nemohl jste se snad mýlit? Nemohl to být…“

„Ale kdepak, milostpaní,“ pan Bernas se hlučně zasmál, „to je na tuty. Mám přece oči. Za tohle vám dám hlavu, jakože mám jen jednu a přijít o ní zrovna na policii, bych právě nechtěl. Kdepak, v tomhle se nemejlím…“ zasmál se a měl zřejmě pravdu. Byl to zkušený řidič a jeho dlouholetá vzorná služba zá volantem ho obdařila i bezpečnými zkušenostmi s lidmi a vytříbila jeho pozorovací schopnost.

„Pane Bernas,“ usmála se Renčová, ale do smíchu jí nebylo, „vaše výpověď může být pro nás velmi závažná.“

„Tak vidíte, milostpaní,“ řekl pan Bernas, hlučně vstal ze židle a sebral čepici, „tak až zas budete mít nějakou vraždu, tak se na mě obraťte, já to zjistím jako Šerlok Holmes. Ale to holt by bylo třeba napřed vědět, kde kdo bude zavražděnej, abych tam pro něho moh jet. Tak se poroučím a děkuju za kafe. Vaříte výborný.“ Rozešli se vesele, ale Renčová byla v hloubi duše velmi vážná. Pan Bernas vypověděl toto:

„V neděli večer jsem dostal z dispečinku objednávku na jméno Jaromír Šenfeld, bytem… na pondělí čtyři hodiny ráno k jeho domu. Šlo o Bratislavu. Přijel jsem k domu pana Šenfelda asi za deset minut čtyři, na ulicích byla ještě tma a já čekal. Když bylo půl pátý a ten Šenfeld pořád nešel, vystoupil jsem z auta, že zazvoním na správcovou, aby mě pustila do baráku a že k panu Šenfeldovi dojdu, Nemusil jsem zvonit, protože dům byl otevřen. Zjistil jsem, že pan Šenfeld bydlí v prvním patře, tak jsem tam šel, no a tam jsem na dveřích k svému překvapení viděl, že už pan Šenfeld odjel. Byl tam list papíru a na něm na stroji bylo napsáno: ’Odjel jsem, vrátím se v sobotu‘, či tak nějak. Přesto jsem ještě dvakrát zazvonil a pak jsem se vrátil na ulici do auta a jel jsem s tím, že se o peníze přihlásím za týden, až se pan Šenfeld vrátí, cesta k jeho domu a zpět dělala patnáct korun.“

Avšak to nejdůležitější, co pan Bernas řekl Renčové a vyšetřovatelům, se týkalo toho, co viděl, když vjížděl do Šenfeldovy ulice ve tři hodiny padesát minut, kdy ještě neměl nejmenší zdání, co ho čeká a jak významnou se tato chvíle stane. Pan Bernas vypověděl:

„Když jsem vjížděl do ulice, kde pan Šenfeld bydlil, ta ulice byla liduprázdná, nikde nebylo živý duše, samozřejmě, bylo časné ráno, skoro ještě noc, ještě svítily lampy. Když jsem do ulice zahýbal, osvětlily mi na vteřinu reflektory člověka, který byl v tu chvíli na rohu, ale jasně šel směrem od Šenfeldová domu. Jediný, který tam šel. Šel dost rychle, ale neutíkal, a jak jsem pak i viděl v zrcátku, ani se po mně neohlíd, brzy zašel za roh. A jak ten člověk vypadal?“ A pan Bernas ho popsal.

„Myslím, že bychom měli dát vystavit zatykač,“ řekl Bříza po odchodu taxikáře, „co nám ještě schází?“

Renčová seděla velmi zamyšlená, vážná a mlčela. Mlčela dlouho, mlčel i Drozd, jen tiše kouřil. A zmlkl tedy nakonec i Bříza. V jeho jasných modrých očích a v široké veselé tváři byla však ta jedna velká otázka, nač se vlastně ještě čeká. A Renčová posléze zavrtěla hlavou a řekla:

„Ne. Zatykač ještě ne.“ A pak, jako by četla Břízový myšlenky, dodala: „Nač se ještě čeká! Nač! Já vím. Ale přesto mám nějaký dojem… že je to všechno jinak. Vyčkejme ještě chvilku a uvidíme, zda jsem se mýlila…“ A vstala ze židle a snad chtěla ještě něco říci, když zazvonil telefon.

Renčová jej vzala vestoje, ale brzy si sedla.

Oznamovali jí, že v pondělí ráno byla převezena do nemocnice jakási dvacetiletá Kamila Malá s podřezanou žilou na levém zápěstí. Pacientka byla schopna výpovědi teprve až včera, ve středu. Z celkového vyšetření, z krevního nálezu a z výpovědi vyšlo najevo, že pacientka před zraněním užila drogu. „Oznamuji vám to vzhledem k případům, na nichž právě pracujete,“ řekl hlas v telefonu, „pošleme vám příslušný záznam a budete-li mít zájem, můžete si s tou dívkou promluvit. Dnes ji převezou z chirurgie na psychiatrii.“

Renčová položila sluchátko, pohlédla na Drozda a Břízu a řekla:

„Ani nevím, jestli se mám radovat anebo být smutná. Vzpomínáte na případ té dívky před léty v Satyru, tím s tou marihuanou a cizinci? Tak tu máme něco podobného. Brzy půjdem asi do špitálu.“

Bříza se usmál a řekl: •

„Máš pravdu, asi jo. Co nejdřív.“

A Drozd jen vzdychl a mávl rukou…

25

Čtvrtek – 15 hodin

Účetní Vlasta seděla u stroje, jednou rukou mačkala čísla, druhou odškrtávala na papíru součty a byla neklidná. Stále jí to nechtělo vycházet. Když se otevřely dveře a do kanceláře vešel Hanuš Knop v kabátě, skoro se rozbrečela.

„Nehraje vám to, viďte,“ Hanuš Knop se sklonil nad účetní doklad a dočista se musil usmát, „tak si z toho nic nedělejte. Kouknem se na to společně, já vám pomůžu. Bude chyba v součtu faktur. Teď toho, prosím vás, nechte, a uvařte kávu,“ řekl a svlékl si kabát a pak si sedl, sejmul si brýle a dlaní si přetřel oči. Vlasta vstala a šla natočit vodu do konývky.

„Uvařím si taky,“ řekla už veseleji a pak pohlédla na svého šéfa a zeptala se:

„Nestalo se něco, pane Knop?“

„Stalo,“ řekl hračkář. „Byl zavražděn pan Šenfeld, houslista z baru Satyr. Teď mi to volal do bytu vedoucí, nějaký pan Rakvic.“

Když si Hanuš Knop oblékl bílý plášť a usedl ke kávě, vyňal cigarety a řekl:

„Víte, Vlasto, na té věci je nejpodivnější právě ten Satyr. To je ten bar, který navštěvoval i můj bratr. Člověku se může zdát – ať se na mě nikdo nezlobí, nejsem kriminalista – jako by ten případ mého bratra a tohohle houslisty… nějak souvisel. Dva lidé sejdou během týdne násilnou smrtí a oba spojuje tahle věc. Bar. Není to trochu divné?“

„Je to zvláštní,“ řekla Vlasta zaraženě. Vzala si cigaretu, Knop škrtl zápalku a zapálil sobě i jí a pak se zahleděl k oknu.

„A jak se to tomu houslistovi stalo,“ zeptala se po chvíli účetní.

„Jak se to stalo,“ pokrčil hračkář rameny, „to ještě přesně nevím. Neví to ještě ani ten Rakvic. Prostě mě volal do bytu, že je to druhý případ a že se to právě dozvěděl z bezpečnosti. Že ten Šenfeld nebyl tři dni v práci, že myslili, že někam odjel, že to měl i na dveřích, a zatím byl v bytě mrtev. Našla ho prý jeho sestra, která za ním náhodou přijela z Bratislavy.“

„To je hrozné,“ řekla Vlasta, „to je jako zakletí.“

„Ano, to je zakletí,“ řekl Hanuš Knop a hleděl na svou cigaretu nad popelníkem, „velmi podivný zakletí. Bratr zemřel, jak jsem se dozvěděl, nějakým úderem do vazu. Tenhle úder do vazu připomíná takzvané karate. Informoval jsem se, co karate znamená, a už to vím. Smrt je okamžitá a bez krve. Je to něco podobného, jako když zabíjíte králíka. Rána hřbetem dlaně za krk. Jestliže tenhle Šenfeld byl zabit právě tak, pak vrah byl jeden a tentýž člověk. Já tomu aspoň věřím.“

„Ale to pak musil udělat někdo, kdo to umí,“ řekla Vlasta vyděšeně, „nějaký mistr,“ a hračkář kývl.

„Ale to by pak na něho mohli snadno přijít,“ řekla a hračkář pokrčil rameny.

„Jisté je,“ řekl, „že to každý nedovede. Ale jak zjistit ty, co se v tom vyznají? To se nezaznamenává. To se neuvádí v žádném dotazníku, v žádném curriculu vitae, a kdo se to chce naučit, se to naučí. Na tělesné váze a síle tu vůbec nezáleží. Tohle může umět i ten nejútlejší člověk.“

„Pane vedoucí,“ řekla náhle Vlasta, „já si vzpomínám. Vždyť já to znám. Neviděl jste náhodou film ’Kdo zabil Kovalského‘ – s Modřanskou? Pane bože,“ účetní se náhle velmi rozrušila, „v tom filmu právě Modřanská to karate použila. Vždyť ona toho Kovalského karatem zabila. Viděl jste to?“

Hanuš Knop stáhl čelo a mlčel. Pak dopil kávu a vstal. Vstal, šel k oknu a Vlasta měla dojem, že je mu zle. Octla se v hrozných rozpacích a nevěděla, co říci. Naštěstí však někdo zaklepal na dveře a do kanceláře nahlédla jedna černovlasá prodavačka z obchodu.

„Pane šéf,“ řekla, „je tady jeden pán a rád by s vámi mluvil.“

Hanuš Knop se odtrhl od okna a kývl.

„Koukneme se na ty faktury,“ řekl Vlastě, „chyba je asi v tom, že jste vzala něco z minulého měsíce, co tenkrát nešlo vyúčtovat a do září se to zapomnělo připsat. Přijdu hned,“ řekl a odešel do krámu.

„Támhleten pán to je,“ ukázala prodavačka v krámě k jedné vitríně, u níž stál jakýsi bělovlasý stařec.

„Ten děda?“ zeptal se Knop a černovláska kývla.

„Přejete si, prosím,“ zeptal se Knop, když došel ke starci.

„Pan Knop?“ zeptal se stařec, a když hračkář kývl, stařec řekl: „Máte dnes v šest hodin přijít k nám, k Režným, Klíčová 6, třetí patro u půdy.“

Hanuš Knop se trochu zarazil, ale nedal na sobě nic znát.

„K vám,“ řekl nedůvěřivě, „a prosím vás, oč se jedná?“ Hleděl na starce pozorně a klidně a v duchu pátral, zda ho už někdy neviděl. Ale viděl ho poprvé v životě. A stařec řekl: „Týká se to prý pozůstalosti vašeho pana bratra. Nic jinýho nevím.“

„A kdo vás posílá?“ zeptal se Knop, ale stařec zavrtěl hlavou, jako by nemohl odpovědět a jen bezvýrazně opakoval: „K Režným v šest, Klíčová šest až nahoře.“ A pak pozdravil, otočil se a šel.

Knop za ním hleděl, dokud nevyšel z obchodu. Pak zavrtěl hlavou na černovlasou prodavačku a také na pokladní v kase a vrátil se zpět do kanceláře.

„To je chyba z dovolené,“ řekl účetní Vlastě, „v tom bude ta zásilka stavebnic, co jsme dostali na poslední den, ten spor, kam to hodit, šlo o pár korun.“ Hanuš Knop došel k telefonu a položil naň ruku. Pak sáhl do náprsní kapsy, vyňal tašku a chvíli v ní hledal. Pak z ní vyňal nějaký lísteček.

„O kolik vám to nehraje?“ zeptal se a Vlasta řekla: „O šest korun dvacet.“ Hanuš Knop zdvihl sluchátko a začal vytáčet číslo. Vytáčel pomalu, nejisté, rozmýšlel se… a pak nedotočil. Zavěsil a lísteček strčil do kapsy.

„Chtěl jste volat, pane vedoucí,“ zeptala se Vlasta a Knop kývl.

„Chtěl jsem volat,“ řekl přemýšlivě, „ale nevím. Myslím, že je to nějaká hloupost. Ale… byl za mnou v krámě nějaký stařec, úplně cizí člověk, abych prý dnes někam přišel. Kvůli bratrově pozůstalosti.“

„Úplně cizí, kvůli pozůstalosti,“ užasla Vlasta, „nějaký advokát či co?“

„Advokát sotva,“ řekl Knop, „spíš posel z advokátní poradny, bůh suď, kdo to je, viděl jsem ho poprvé v životě. Chtěl jsem volat… paní Renčovou, ale je to nesmysl. Dala mi to telefonní číslo a říkala…“ Hanuš Knop si sedl a mávl rukou.

„Máte pravdu,“ kývla Vlasta, „kdoví o co jde, o nějakou hloupost, volal byste třeba zbytečně. Nechcete ještě kávu?“

Hanuš Knop nechtěl. Chvíli mlčky seděl a hleděl k oknu. Pak vstal a přistoupil ke stolu účetní.

„Tak se na to kouknem,“ řekl. A vzal list s dlouhým sloupcem čísel a z kapsy vyňal tužku.

26

Čtvrtek – 18 hodin

Knop našel v účetních dokladech dvě chyby. První chyba byl přebytek o 7 korun 60 haléřů, druhá chyba vězela v tom, že se musila odpočítat 1 koruna 40 haléřů. Když se to spravilo, vyšlo 6 korun 20 haléřů, obnos, který se hledal. Vlasta byla šťastná a hračkář si vzal kabát, rozloučil se a šel domů. Šel domů předčasně.

„Udělej večeři dřív,“ řekl doma ženě, „musím ještě odejít.“

Paní Knopova hodila na pánev filé a narychlo je osmažila. Bramborový salát, který k němu dala na talíř, koupila odpoledne v krámě. Když to Hanuš Knop jedl, seděla naproti němu a mlčela.

„Ty ještě nevečeříš?“ zeptal se hračkář.

„Je to brzy,“ odvětila, „počkám, až se Jarka vrátí z výtvarnýho kroužku.“ A pak řekla:

„Ty si nedáš pokoj. Kam jdeš? Snad ne znovu do krámu?“ ’

A Hanuš Knop hned neodpověděl.

Hanuš Knop málokdy říkal ženě, kam jde, pokud vůbec večer někam šel, a paní Knopova byla na to zvyklá, a ani jí to nevadilo. Ani neměla zájem někam s mužem večer jít. Párkrát ji Knop, když někam šel, vzal s sebou a nikdy to pro ni nedopadlo dobře. Ocitla se buď v kavárně Slávii nebo v soukromém bytě, ale vždy mezi známými kolegy svého muže a tito známí a kolegové byli vždy jen lidé z jeho oboru. Vedoucí hračkářských prodejen, zaměstnanci ředitelství a podniků a pak znalci dřeva a někdy i ředitel lesní správy, neboť i v době chemie a umělých hmot se většina hraček rodí ze stromů. A ač byly přítomny i manželky, paní Knopová se ani mezi nimi dobře nebavila, ostatně – paní Knopová se dobře nebavila skoro nikde. A tak posléze sama řekla muži, když byl někam zván, že radši bude doma, a když pak hračkář odešel, něco uklidila, zašila a sedla si buď sama, nebo se synem k televizi. Nebývala spokojena jen v jednom případě: když manžel šel ještě večer do obchodu. Znamenalo to, že sedí v kanceláři a něco počítá, podpisuje, kontroluje a že mnohé z toho dělá po pracovní době za jiné. Za jiné a hlavně za účetní Vlastu… a to se jí nelíbilo. „Máš dost přesčasů stejně,“ říkávala prostoduše, „nemáš za to ani halíř a tak co. Jako by se to nemohlo udělat ve dne nebo to nechat na zejtřek.“ Ano, leccos se dalo udělat druhý den, ale byly věci – zvlášť na konci měsíce a čtvrtletí – které musily odevzdat do termínu a Knop, který byl přes den ponejvíce v krámě mezi zákazníky, to nejraději vyřizoval večer po práci v klidu a nerušen lidmi ani telefony. Nyní u večeře, toho smaženého filé a bramborového salátu, na ženinu otázku „kam jdeš“ hned neodpověděl. Byl konec září a mohl klidně říci, že musí v krámě zpracovávat měsíční výkaz. Byl konec září a mohl říci, že musí zpracovávat i výkaz čtvrtletní. V duchu se rozmýšlel, má-li říci, že ho kdosi neznámý pozval k návštěvě kvůli bratrově pozůstalosti, anebo to hodit zas na ten obchod. Pak se rozhodl. Když dojedl filé, řekl:

„Jdu do krámu, nedá se nic dělat. Jsem jednou vedoucí a tak mám odpovědnost, aby věci byly v pořádku a včas. Až přijde Jarka z kroužku, ať si pořádně udělá úkoly.“

Klíčová ulice na Starém Městě bývala večer a v noci osvětlena spoře. Lampy stály na jejím začátku, uprostřed a na konci, a co bylo mezi tím, jako třeba dům číslo šest, se utápělo v šeru. Hanuš Knop vešel do ulice deset minut před šestou. Šel pomalu po chodníku, nenápadně přešel dům číslo šest a velmi pomalu šel dál. Uvědomil si, že touhle Klíčovou ulicí jde snad po deseti létech poprvé. Nikdy neměl cestu, která by tudy vedla. Když došel na konec ulice, obrátil se, přešel na druhý chodník a pomalu šel zas zpátky. Pak se zastavil ve vchodu jednoho domu, který stál šikmo proti té šestce. Vchod toho domu byl z jedné strany kryt vysunutým výkladem jakéhosi výrobního družstva, v němž nic nebylo, a z tohoto úkrytu pak chvíli pozoroval ulici a tu šestku. Pozoroval ji napjatě a soustředěně, ale hlavně nedůvěřivě. Nic nápadného však neviděl. Tu a tam přešli nějací chodci, brzy se ztrácející v tmavém šeru, občas přejelo nějaké auto, ale skutečně jen občas, Klíčová ulice byla jednosměrná a celkem nikam kloudně nevedla. „Tohle místo,“ blesklo hračkáři v jednu chvíli, „je jak stvořeno pro vraždu. A ten dům?“ Hanuš Knop si na očích trochu poupravil brýle a pohlédl na průčelí domu, do něhož měl vstoupit. Byl to starý zchátralý třípatrový dům s odřenými okenními rámy a padající omítkou, snad se měl brzy opravovat, v některých oknech se svítilo. Nahoře ve třetím patře, kde se dala tušit půda, se svítilo v okénku jediném… a Hanuš Knop měl dojem, že tam to právě je, kam jde… Za celou tu dobu, co ten dům pozoroval, nikdo do něho nevešel a nikdo z něho nevyšel. Vypadalo to téměř tak, jako by se mu chodci vyhýbali. Když bylo šest hodin, hračkář vyšel ze svého úkrytu, přešel ulici a zamířil k domovním dveřím té své šestky. V domě bylo šero. Ubohá žárovka v chodbě jako by ani nesvítila. Vrhala spíše stín než světlo. Knop se nenamáhal číst jména nájemníků na domovní tabuli, byl by je v tom přítmí ani nepřečetl. Knop prostě vstoupil na první dřevěný schod… a pak pomalu a obezřetně stoupal výše. Půl hodiny předtím nahoře v podkroví – v kuchyni staré pradleny – položil afgánský student na chudý čistý stůl stokorunu…

Položil ty peníze k Uzlíčku prádla, který se podivně vyjímal v rukou majitele v krásném světlém lesklém obleku, vzorně ušitém a vyžehleném, s růžovým kapesníčkem v kapsičce, a kývl. Stará pradlena seděla na stoličce u kamen s kostnatýma rukama v klíně a uctivě na dálku – jako by mluvila s králem – řekla:

„Děkuji, pane.“

Stařec seděl na kanapi shrben a bezduše hleděl k ubohému kredenci bez skel, jak míval ve zvyku, a neřekl slovo.

Pak se afgánský student otočil k muži, který seděl na druhé straně stolu. Byl to Vlk.

„Tak všichni jsou už pryč,“ řekl afgánský student, „náš milý Bulhar je pryč i ten pro Západ je pryč, a hlavně – pryč je i zboží. Lumpům se to nepovedlo, jednomu ani druhému. Knopová a Šenfeldová zásilka je chráněna. Jen ta vaše pro Polsko a sever tu zůstala a my jsme dosud nenašli za tu bídnou selku náhradu.“

„Ten Polák, co si to měl u ní vybrat, se mohl vystavit pěknýmu maléru, jestli to ta děvka práskla,“ suše podotkl Vlk a Afgánec pokrčil rameny.

„Hlavně to teď tady musím likvidovat,“ řekl Afgánec, „to je naprosto nutné. Dva případy za jeden týden, to je moc. To je výjimečné i na Západ. Mám za to, že pátrají na plné pecky,“ řekl a myslil zřejmě Bezpečnost, „mám za to, že jim došly souvislosti, myslím, že toho mohou vědět víc, než se domníváme.“ A teď zas pokrčil rameny Vlk.

„Tak to likvidujte,“ řekl.

„Začátkem října,“ řekl afgánský student a pohlédl na stařenu na stoličce a na starce na kanapi, „začátkem října vám přinese prádlo několik mých kolegů z koleje. A také jeden známý číšník. Bude to chtít vyprat za dva dni.“

„Vypereme, pane, děkuji,“ kývla stařena.

„Může to přinést a za dva dni to má,“ řekl stařec na kanapi, „i číšníci nám svěřují své věci. Pere u nás číšník od Vejvodů a pan Rakvic, majitel nočního podniku Satyr.“

„Ne majitel, ale vedoucí,“ řekl Vlk a ač to platilo starci, stařena na stoličce u kamen se zachvěla.

„Zlikviduju to tu do poslední slabiky,“ řekl Afgánec a hleděl zas na Vlka, „nesmí zůstat jediný svědek. Zkušenost s houslistou a Knopem mě poučila, že je lépe zdejším lidem nevěřit.“

„Asi máte pravdu,“ řekl Vlk suše a chladně hleděl na Afgánce.

„Zlikviduju bezpečně a rychle,“ řekl Afgánec a Vlk chladně kývl.

„A co vy,“ zeptal se.

„Já bych tu mohl klidně dostudovat,“ usmál se Afgánec, a byl to za ten večer jeho první úsměv, „dostudovat a zatím najít nové spojení. Spojení, které by spustilo třeba až za dva tři roky. Ale asi to udělám jinak. Asi odsud odjedu také.“

Vlk dal ruce na stůl a jeho chladný šedý zrak se zahleděl do Afgáncovy jemné snědé tváře.

„A co uděláte s tou zbylou zásilkou, s tím zbožím pro Polsko?“ otázal se a Afgánec řekl:

„Vezmu ho s sebou.“ Pak prohodil:

„Novinka, kterou jste posledně navrhl, se zřejmě osvědčila. Nebyl to špatný nápad. Myslím, že byl přijat…“ Afgánec se usmál, „s pochopením.“

„Vím, co navrhuju,“ řekl Vlk a lehce zaťukal velikánskou rukou na stůl, „tak říkáte, že tahle cesta je naprosto odepsaná…“

„Cesta přes vaši zemi je odepsána alespoň na dva tři roky, možná že na dýl,“ kývl Afgánec.

„Takže budu končit i já,“ řekl Vlk.

„Nejsem si jist, že vám nejsou na stopě,“ řekl Afgánec, „mohou vědět leccos…“ a pak se v kuchyni na chvíli rozhostilo ticho.

„Bude šest hodin,“ řekl náhle Samir Chalavi s pohledem na svou ruku a pak pohlédl na mlčící stařenu a bezduchého starce, „bude šest. Ještě poslední věc vám řeknu,“ zahleděl se na Vlka, „poslední věc, kterou uděláte, ale to vám řeknu až zítra ráno. Teď je šest…“

V té chvíli se ozvaly přede dveřmi na chodbě kroky.

„Už jde,“ řekl Vlk.

Samir Chalavi vstal ze židle a poodstoupil k ubohému kredenci. Povytáhl si růžový kapesníček v saku. Vlk zůstal sedět u stolu. Kroky přede dveřmi na chodbě se zastavily. Vlk u stolu dal ruku do kapsy.

Pak se ozvalo zaklepání a Hanuš Knop vstoupil do kuchyně.

27

Pátek – 19.30-22.00 hodin

Některé dny vydají za celé týdny a některé hodiny vydají za celé dny. Jsou dny a hodiny, které dokonce i bezpečnosti přinesou víc poznání než leckterá pátrání, trvající měsíc. Avšak ani tyto šťastné chvíle nepadají z nebe‘. Nejsou pouhým plodem náhod, i když náhoda – ta šťastná náhoda – má stále svou dobrou roli v kriminálních případech, nejsou plodem ani šťastného osudu vyšetřovatele, který mu vraha nadežene a lapí. Za šťastnými dny a hodinami je vždycky skryta velká předchozí práce, usilovná, namáhavá práce, a nebýt jí, šťastný osud či náhoda by třeba ani neexistovala. Neboť i ona je podmíněna tím, co bylo před ní a co ji předcházelo. Když však přijdou šťastné dny a hodiny a přinesou náhlý, rychlý úspěch, na předchozí námahy se leckdy zapomene a člověka obestře radost. Ostatně, proč ne. Člověk má právo potěšit se zdarem dost tvrdě zaplaceným, třeba i lahví vína.

Pro Evu Renčovou a vyšetřovatele byl takovou šťastnou hodinou čtvrteční podvečer a šťastným dnem páteční dopoledne a odpoledne.

Čtvrteční podvečer strávila na psychiatrické klinice v doprovodu starého suchého docenta ve zlatých brýlích, velkého znalce drog, a o tohle Drozd a Bříza přišli. Nebylo možné, aby čtyři lidé obstoupili nemocniční lůžko Kamily Malé a kladli jí otázky, to mohla udělat jen sama Renčová a docent. Kamila ležela na bílém lůžku s obvázaným zápěstím levé ruky a byla ve stavu, který lékař nazval způsobilým k vlídné rozpravě. Na ledacos si ještě nevzpomněla. Nepamatovala si, jak došlo k podřezání žil na jejím levém zápěstí a kdo jí k tomu propůjčil žiletku… že však nešlo o vraždu, nýbrž o pokus sebevraždy, bylo téměř jisté. Nepamatovala se ani, jak se ocitla v pondělí ráno zkrvavěná na dvoře domu vedle Atlasu za hromadou beden a soudků, kdo ji tam objevil a jak ji převezli do nemocnice. Byla však už pokojná a klidná a mohla reagovat na jiné otázky a podněty. Co neřekla sama, to si Renčová a docent domyslili a co si domyslit nemohli, zjistili dodatečně. Kamilka neměla otce. Utekl a neplatil výživné. Matka, která měnila zaměstnání – od průvodčí na tramvaji, prodavačky v zelenině, šatnářky v kinu až po uklízečku v hospodě a pomocnou dělnici – se o dcerku starala jen zpočátku, pak se Kamilka octla v dětském domově. Po návratu k matce jednou utekla z domu k tetě do Libně, která nebyla o nic lepší. Přesto však se Kamilka poměrně držela a s pomocí sociální pracovnice se řádně vyučila. Dbala na sebe i na práci a salón na Václavském náměstí, kde byla manikýrkou, s ní byl donedávna spokojen. Když se v kavárně Alfa seznámila s Jiřím Veselým – králem Andym, navštěvovala už občas i Atlas a pak u ní poznenáhlu docházelo k absencím na pracovišti. Pak ji jednoho dne pozval Andy do skladiště družstva Import vedle Atlasu… Milovala afgánského zpěváka Samira Chalaviho, velkého odpůrce narkotik… a toužila stát se tanečnicí. V pondělí ráno ve skladišti byla nešťastná. Měla takový prsten s tmavě modrým kamenem a o ten prsten v tom skladišti nějak přišla. Možná, že ji tam ráno někdo bil a tu žiletku k podřezání ruky zapůjčil ochotně…

Kamilka Malá byla jednou z nešťastných obětí drog, ale psychiatr v tomto případě doufal, že se z toho dostane, uzdraví se a vrátí se k dobrému životu. „Je to nemocná dívka,“ řekl, „v podstatě nevinná oběť. Pachatel, který zaslouží trestní postih, je někdo jiný.“ Kamilka Malá na nemocničním lůžku ve čtvrtek v podvečer vrhla náhle světlo na případ Evy Renčové z jiného úhlu a dala jí a vyšetřovatelům nitky, které se ukázaly být dokonce ještě tu noc ze čtvrtka na pátek docela pevnými provazy.

V pátek dopoledne a odpoledne přibyla k provazům další nová zpráva: byl zjištěn čtyřicetiletý vyšší štíhlý člověk hnědých vlasů a šedých očí – Vlk, jinak Karel Beneš. Jmenoval se Radslav Mourek, bytem v Praze Košířích, třikrát rozvedený, původním povoláním montér, s nímž podnik na jeho vlastní žádost rozvázal před léty pracovní poměř pro jakési valutové machinace v souvislosti s jeho čtvrtročním působením na montáži v Íránu. Po propuštění z práce se toulal po různých brigádách, dvakrát byl podmíněně odsouzen za podvodné vylákání peněz, třikrát byl trestán za ublížení na těle. Byl popsán jako bezohledný hochštapler se sklonem k rvačkám, nebezpečný, dobře ovládající box… Odpoledne se zjistilo, že se zdržuje ve svém košířském bytě… a Renčová nařídila, aby byl hlídán. Od pátku čtyř hodin odpoledních byl sledován každý jeho krok, každý jeho sebemenší pohyb a ti, kteří to dělali, dělali to přesně a tvrdě, jak se to provádí s nejtěžšími zločinci. Odpoledne byl proveden nový výslech vedoucího baru Satyr a Alžběty Šenfeldové, která dlela v Praze. Vedoucí baru Satyr Rakvic, menší tlustší člověk s větším ostrým nosem, zpola holohlavý, zčervenalý a věčně upocený, mlel své výpovědi o houslistovi Jaromíru Šenfeldovi a poměrech v baru a přitom se snažil o úsměvy, které vždycky vyzněly křivě. Tento výslech vcelku nepřinesl nic nového, spíše jen znovu potvrdil jistoty Evy Renčové o Šenfeldovi, Richardu Knopovi a bandě. Alžběta Šenfeldová, padesátnice s nalíčenou tváří a s pěti prsteny na ruce, mezi nimiž chyběl prsten snubní, bydlila zatím v bratrově bytě. Vypovídala nesouvisle. Chvílemi mluvila vzrušeně, skoro křičela, chvílemi se zarážela, zadrhovala, chvílemi se tvářila zatrpkle a uraženě. Nakonec doznala, že „Jára chtěl převézt do Vídně něco“, co by jim „helflo, kdyby se to odprodalo“, ale co to bylo za věc… tvrdila, že to neví. Pak se vzdala. Řekla, že se jí bratr svěřil, že má trochu opia… A k večeru byl zadržen král Andy – Jiří Veselý.

V půl osmé večer se objevil Vlk-Mourek na Národní třídě. Objevil se poblíž křižovatky „Na Perštýně“, v místě, kde je divadlo Reduta, A tam chytil taxík.

Tam chytil taxík a přesně dbal pokynů svého afgánského šéfa. Pokynů z dnešního rána, jimiž mělo všechno končit.

Dal se dovézt na Pankrácké náměstí. Tam zaplatil a vystoupil. Šel náměstím směrem k Nuslím a tam chytil druhý taxík. A taxikáři řekl suše, že chce do Hradištka…

V době, kdy Vlk projížděl Zbraslaví a sledoval čas, kdy dorazí na Knopovu chatu, nasedali na dvoře budovy do služební nenápadné volhy čtyři lidé: šofér Čeněk, vyšetřovatelé Drozd a Bříza a kapitánka Eva Renčová. Milada Modřanská ten den nehrála. Nehrála a nebyla ani ve svém nuselském bytě ani v bytě Richarda Knopa. Renčová za ní jela do Hradištka, neboť bylo téměř jisté, že může být jedině tam…

Čeněk jel mistrovsky. Nikde, kde to bylo možné, neklesla za jeho volantem ručička na tachometru pod stovku. Zbraslaví projeli krátce před devátou hodinou…

„Jestli tam jel,“ řekla Renčová za Zbraslaví a myslila Vlka a Knopovu hradiskou chatu, „tak už tam teď bude.“

Na štěchovické silnici jel Čeněk stotřicítkou. Když nějaké auto jelo v protisměru s netlumenými světly a Čeněk zpomaloval, Drozd mačkal cigaretu a přísahal, že by tyhle řidiče strašně pokutoval.

„Myslíte, že budem musit použít zbraň?“ zeptal se Bříza.

Na štěchovickém mostě řekla Renčová nějakou anekdotu. •

Když vjeli do Hradištka a míjeli hospodu „Na Pervidle“, kde se svítilo a zpívalo – ovšem, byl pátek večer – zeptal se Čeněk, kde má zastavit.

„Před sousední chatou,“ řekla Renčová.

Když vyjeli nahoru na křižovatku a vjížděli do Knopovy ulice a z dálky viděli chatu, v níž se svítilo, Renčová řekla:

„Možná, že zbraň budem musit použít.“

Když Čeněk zastavil před sousední chatou a zhasl reflektory, Renčová podotkla:

„Vlk je nebezpečný člověk. Hlavu za to nedám, že nemá zbraň.“

Vystoupili z auta a pomalu šli k zahradní brance chaty. Před brankou se na chvíli zastavili. Kdesi v dálce štěkal pes, ale tady bylo ticho. Vstoupili do zahrady. Poslední šel Čeněk.

V zahradě byla téměř tma. Trochu světla tu bylo od uliční lampy, která stála opodál, a od rozsvíceného okna jizby. To světlo z okna dopadalo na malý obdélník trávy pod zdí a dál už rovněž přecházelo v tmu. Když docházeli k zasklené verandě, kterou se vstupovalo do chaty, spatřili u cesty v trávě nějakou velkou tmavou věc. Když Renčová rozsvítila baterku, viděli, že je to lidské tělo. Leželo na břiše s mírně pokrčenou nohou a rukama, rozhozenýma za hlavou. Když se nad ním sehnuli a lépe na něho posvítili, viděli, že je to – Vlk.

Vlk, čili Karel Beneš, pravým jménem Radslav Mourek, kterého nikdo z nich osobně neznal, nýbrž jen z popisu a fotografií.

„Zdá se,“ řekla Renčová, „že už zbraň potřebovat nebudeme.“

Chvíli tiše a při zhasnutých baterkách stáli nad Vlkovou mrtvolou a naslouchali. V chatě bylo naprosté ticho.

„Teď už tedy není nejmenší důvod,“ zašeptal Bříza, „proč otálet se zatykačem.“ A ukázal na rozsvícené okno jizby. „Měl jsem tušení od prvé chvíle, že tenhle to není,“ ukázal na mrtvého Vlka v trávě. „Kdo na něm vyzkoušel karate, je mimo pochybnost.“

Renčová povzdychla a kývla.

„Soudruhu Čeňku,“ řekla, „měl byste se vrátit do vozu a tohle oznámit do Prahy. My,“ kývla na Drozda a Břízu, „půjdeme dovnitř sami.“

Zaklepali na dveře verandy, kterou se vcházelo do chaty, a pak se náhle Renčová rozhodla pro neobvyklý postup. Vzala za kliku a zjistila, že je otevřeno. Otevřela a pokynula vyšetřovatelům, aby vešli na verandu dřív, než Modřanská přijde otevřít. Rozuměli tomu tak, že jejich představená chce zabránit tomu, aby herečka šla ke dveřím a viděla před chatu.

Srazili se s ní na verandě ve světle, které tam vniklo otevřenými dveřmi z jizby.

„Ano, jsme to my, paní Modřanská,“ řekla Renčová.

V jizbě nabídla Modřanská židle.

A pak přišla půlhodinka, o níž Bříza později řekl, že na ni nezapomene do smrti.

Kromě županu, do něhož se halila, vypadala tento večer Modřanská tak, jako by byla na divadle. Ne však jako v „Modrém koši fialek“, nýbrž v něčem úplně jiném.

Pleť měla poprášenou velmi světlým, téměř bílým pudrem, takže vlastně byla nalíčena do bledosti. Pod mandlovýma očima a na horních víčkách byl nános zeleně, řasy nebyly tentokrát zdůrazněny, nýbrž naopak potlačeny barevnou tužkou, takže vyhlížela jako bez řas, čímž u zraku docílila jakési vytřeštěnosti. Rty měla silně ztenčeny, což jí dodávalo nervózního, zatrpklého výrazu. Ten byl umocněn tím, že své pravé slámově světlé vlasy neměla spuštěny k ramenům, nýbrž podvázané a trochu zdvižené k temeni hlavy. Krátce, celou touto maskou měla vzbudit dojem neklidu a rozrušení…

„Asi se divíte, jak vypadám,“ řekla Renčová vyšetřovatelům, „a proč… Zkouším masku na hru, jejíž premiéra se kvapem blíží, na hru ’Dnes všechno skončí‘. V dohodě s režisérem si může herec masku upravit podle vlastního vkusu a přáni. Musí se ovšem respektovat charakter postavy, jak jej předepsal autor, a pojetí celého představení, jak je uplatňuje režisér, ale herecká individualita se nepotlačuje. Dnes jsem opravdu netušila, že za mnou přijedete, a tak jsem v masce…“

Jizba byla dost uklizena. Nebyl tu nepořádek. Na stole byla sklenka sodovky, ruční oválné zrcadélko a na malé dečce pár lahviček, kelímků a tužek. Byla tam i kolínská voda a vata. Dubová skříň u bílé zdi byla pootevřena. Docela přesně tak jako u Silvestra Kropáčka, ale také v zahradní kanceláři Evy Renčové, měly dveře skříně na své vnitřní straně velké zrcadlo… Na válendě ležel květovaný přehoz a pár barevných ozdobných polštářů, herečka se zřejmě ještě k spánku nechystala. Na malované truhlici ležela známá knížka. Hra „Dnes všechno skončí“. Na klekátku ležely nějaké noviny. Na stropě svítila lampa a v rohu malá výhřevná elektrická kamínka.

„Měla jste návštěvu, paní Modřanská?“ řekla Renčová.

„Návštěvu?“ Modřanská zdvihla bezřasé oči. „Návštěvu? Kdy?“

„Teď před chvílí,“ řekl Drozd a sledoval každý hereččin pohyb.

„Nikdo zde nebyl,“ zavrtěla Modřanská hlavou. „Nikdo sem za celý večer nepřišel.“

„Ale někdo k vám snad šel,“ řekla Renčová, „přece jste slyšela, že k vám někdo jde,“ řekla, „slyšela jste nějaké kroky před chatou na cestě, na zahradě,“ a Modřanská opět zavrtěla hlavou.

„Ale někoho jste čekala,“ řekl Drozd a nespustil herečku z očí.

„Dnes, teď večer?“ odvětila herečka, „ne, nikoho jsem nečekala. Kdybych byla čekala, nebyla bych se pouštěla do masky.“

„Byla jste v poslední hodině venku na zahradě?“ zeptal se Drozd a herečka zavrtěla hlavou.

Byla stále bledá, vytřeštěná, nervózní, neklidná a rozrušená, a Drozd, který ji nespouštěl z očí, se zatím marně snažil zjistit, co z toho je skutečný stav jejího nitra a co lze přičíst masce, v níž byla… Bříza se v mysli tímhle nezabýval. Došlo mu, že vidí největší rafinovanost, jakou ještě nikdy neviděl…

„Co jste, paní Modřanská, v poslední půlhodině dělala tady v chatě,“ zeptal se Drozd a herečka rozrušeně řekla, že si dělala právě tuhle masku, masku neklidu a rozrušení, líčila se a zkoušela ji před zrcadlem a přitom odříkávala svou roli.

„Tak tedy jste návštěvu neměla,“ řekla Renčová, „a co ten muž, co leží před vaší chatou mrtev…“

Modřanská vytřeštila oči a ztuhla. Ztuhla a zdálo se, že nechápe. A Bříza, jindy veselý a rozjařený, stiskl rty. Začínal mít té komedie už dost.

„Paní Modřanská, pojďte ven,“ řekla Renčová a sama první vyšla z jizby. Poslední vyšel Bříza a viděl, jak herečka v županu se chvěje a jak se jí skoro podlamují nohy. Prošli zasklenou verandou, Renčová otevřela dveře do noci… a pak po několika krocích světla tří baterek osvětlila místo v trávě u cesty.

Modřanská vykřikla a vyšetřovatelé měli dojem, že je blízko mdlobě.

„Pojďte blíž,“ řekl Drozd.

Modřanská přistoupila k mrtvému a s rukama u úst stála jako socha.

„Pojďte takhle,“ pokynula jí Renčová, „sem k hlavě a aniž se ho dotknete, podívejte se na jeho tvář. Je trochu vidět.“ A posvítila baterkou na tvář mrtvého, zpola zarytou do trávy.

„Poznáváte ho?“ zeptal se Drozd.

„Kriste pane, nepoznávám,“ vykřikla Modřanská, „jak se tady octnul?“

„Musila jste přece slyšet nějaké kroky a hluk, pád těla,“ řekl Drozd, „stalo se to před chvílí. Sotva před několika minutami.“

„Neslyšela jsem,“ zaštkala a stiskla si tvář do dlaní.

„Poznáváte ho, paní Modřanská,“ řekl Drozd, „jednou jste nám řekla, že jste ho asi dvakrát viděla u pana Richarda Knopa.“

„Ach ano, ano,“ zalkala herečka se zrakem vytřeštěným na tvář mrtvého, „snad je to on, nevidím mu tak dobře do tváře.“

Konečně Modřanská připustila, že je to Vlk.

Byla teď ještě bledší, nervóznější, vytřeštěnější než před chvílí a Bříza toho měl už plné zuby.

Vrátili se do chaty.

V jizbě Drozd navrhl zkoušku. Požádal Břízu, aby vyšel ven, až k zahradní brance, a pak se cestou vrátil k verandě.

Zjistili, že kroky venku na cestě jsou sem do jizby slyšet.

„Ale já opravdu nic neslyšela,“ zvolala herečka znovu, když se Bříza vrátil do jizby.

„Sedneme si,“ řekla Renčová a sama usedla na válendu k malované truhle, „paní Modřanská, pan Vlk jel teď večer sem za vámi. Jel za vámi z Prahy, sem do Hradištka. Proč sem jel? Co vám chtěl?“

„Nemám nejmenší zdání,“ chvěla se Modřanská a byla opět blízko mdlobě.

„Viděla jste ho od smrti pana Knopa, setkala jste se s ním, mluvila jste s ním?“… a Modřanská zavrtěla hlavou.

„Paní Modřanská, kde máte ty fotografie, které byly posledně tady,“ zeptala se Renčová, „byly tady v téhle truhle. Dovolíte, abych se podívala?“ a když herečka jen bezmocně přikývla, Renčová odklidila z víka truhly divadelní hru a truhlu otevřela. Vyňala z ní staré známé věci. Šedou krabici se sadou ostrých ocelových nožů a rydel, staré zrcadlo, brožurky, balík záclon, provazy, pár kousků dřev a konečně fotografie. Byly zcela tak jako posledně: v krabici a ve dvou albech. A Renčová si je začala prohlížet.

Prohlížela si je rychle, ale pozorně. Ty v albech i v krabici. Pak zdvihla hlavu a řekla:

„Paní Modřanská, víte, že jsme zde předminulé úterý dělali domovní prohlídku. Já teď zjišťuji, že od té doby z téhle krabice zmizely dvě fotografie.“

„Nevím o ničem,“ řekla Modřanská zděšeně, „nic jsem odsud nebrala.“

„Dávala jste je panu Hanuši Knopovi,“ řekla Renčová, „pan Knop vám přece řekl, že by si snad časem nějakou fotografii na památku vzal. Takže jste mu je dala.“

Bříza sice nevěděl, co tím jeho představená sleduje, ale jak tak hleděl na hereččinu nalíčenou tvář, jeho netrpělivost rostla. Modřanská začala tvrdit, že žádné snímky Hanuši Knopovi nedávala, že se pan Knop o ně ještě nepřihlásil, že o žádných chybějících neví a Bříza, ač nevěděl, oč jde, měl už toho po krk.

„Paní Modřanská,“ řekla Renčová po chvíli, když opět uložila věci do truhlice, „u vaší chaty, takřka u jejích dveří, byl před chvílí zavražděn muž, po němž jsme pátrali. Vlk, jinak Karel Beneš, vlastním jménem Radslav Mourek. Byl to ten člověk, s nímž váš zemřelý druh, pan Richard Knop, seděl onu kritickou nedělní noc po vašem odjezdu sem na chatu v Satyru a měl s ním tu rušnější debatu. Tento člověk byl zavražděn, jak se dá zjistit na první pohled, stejným způsobem jako pan Richard Knop a houslista ze Satyru Jaromír Šenfeld. Karatem!“

Milada Modřanská, bledá, vytřeštěná, nervózní, neklidná a rozrušená, v masce na hru „Dnes všechno skončí“… v podobě, o níž se těžko dalo říci, zda odpovídá stavu jejího nitra anebo je jen výsledkem právě oné masky… stála teď u dveří jizby ve svém květovaném županu a stála stejně jako před chvíli venku na cestě u mrtvého. Stála ztuhlá jak socha. Na její vytřeštěné maskované tváři se nehnul ani sval. A v jizbě bylo chvíli strašlivé ticho.

Pak sáhl Drozd do kapsy a zapálil si cigaretu. Byla to jeho první cigareta pod touto střechou. A pak řekl:

„Paní Modřanská, vy karate znáte. Učila jste se tomu. Učila a také použila.“

A teprve teď Modřanská vykřikla.

Vykřikla dvakrát, třikrát a zalomila rukama.

Bříza čekal, že co chvíli bude klesat k zemi.

Ale udržela se na nohou a neklesla.

„Kriste pane, ovšem,“ zvolala hlasem, který zcela pozbyl své jemné, melodické, sugestivní, sametové hloubky a byl prudký a drsný, skoro jako by to nebyl hlas ženy, ale muže… „Kriste pane, ovšem, ovšem, učila jsem se tomu, ale pro film, jen tak povrchně, jen nějaký pohyb, pro film ’Kdo zabil Kovalského‘, to se my učit musíme, aby to odpovídalo pravdě, to jinak nejde…“ a v té chvíli se Bříza už musil nesmírně zapřít. V té chvíli už chtěl vybuchnout: „Učila jste se a Kovalského jste v tom filmu také tak zabila.“ Drozd mu podstrčil cigaretu a řekl:

„Zapal si!“

Renčová pohlédla na hodinky. Bylo tři čtvrti na deset.

„Paní Modřanská, sedněte si,“ řekla herečce. Uposlechla jako v tranzu. A Renčová řekla:

„Povězte nám, než přijede kriminálka, jak to bylo s těmi drogami.“ Uplynula nová těžká chvíle.

Na bledé vytřeštěné tváři Milady Modřanské se vystřídal nesmírný úžas, strach, zoufalství, pak znovu úžas, pak jednu chvilku jakási rozhodnost, jako když se člověk chce vzepřít, ale zhasla okamžitě… herečka o žádných drogách nevěděla.

„Je mi líto,“ řekl Drozd a prudce přitom kouřil, „ale v trezoru v bytě pana Knopa byly nalezeny zbytky heroinu.“

„Muž to nikdy nebral!“ vykřikla herečka.

„Ale měl s tím něco společného, když to měl doma v trezoru,“ řekla Renčová.

„Nevím o ničem, nemám zdání,“ vykřikla herečka a rozrušeně vstávala ze židle.

„Seďte, paní Modřanská,“ řekl Drozd, „přece nechcete říci, že se vám pan Knop nikdy nesvěřil. Přece o drogách víte. Přece o nich vědět musíte…“

A tu se Modřanská zcela zmátla.

„Ano, vím o nich,“ přiznala zmateně, „ale nevím o nich…“

„Tak víte o nich nebo ne,“ řekl Drozd jak nejmírněji uměl, teď se zeptal opravdu mírně a Modřanská řekla:

„Dozvěděla jsem se o tom teprve teď, nevím už kdy, snad ve středu nebo předevčírem, v baru, snad od pana Kropáčka nebo vedoucího, snad od někoho jiného, padlo to tam, že je za tím nějaká droga…“

„Za čím,“ zeptala se Renčová a herečka řekla:

„Za tou vraždou pana Šenfelda, policie se prý… snad vy… na nějaké drogy v baru ptala… to je všechno, co o drogách vím, nevím, že by byl Ríša…“

„Až dosud,“ přerušil herečku Drozd s cigaretou v ruce, „až dosud jsme pátrali po dvou lidech. Po společném vrahu pana Knopa a Šenfelda a po vůdci bandy, která tady na našem území provádí pašování a prodej drog. Dlouho nás někdo podváděl, pokud šlo o vraha. Podezírali jsme, proč to nepřiznat, toho, který leží u vašich dveří mrtev. Teď ho ovšem už z vražd nepodezíráme, je stejnou obětí jako váš muž a Šenfeld. Kromě vraha nám tedy ještě zbývá najít vůdce bandy. Zbývá nám vůdce bandy a vrah…“ řekl Drozd, zatímco Renčová vyčkávala, ale přitom sledovala každé Drozdovo slovo nesmírně pozorně a napjatě, nesmírně bedlivě, jako by byla připravena co chvíli vpadnout a přerušit Drozdovu řeč… a Bříza si v duchu konečně trochu oddychl, už mu to opravdu šlo na nervy. „Konečně se blížíme závěru,“ řekl si, „konečně tu bude konec.“ A bezděčně vstal ze židle a přistoupil ke dveřím…

Pak Renčová znovu pohlédla na hodinky, pak i ona vstala ze židle a mlčky přistoupila k zavřenému oknu. Stála tam krátkou chvíli. Drozd a Bříza zaslechli z cesty před chatou zvuk auta.

„Přijela kriminálka, paní Modřanská,“ obrátila se Renčová k herečce. A pak pohlédla na Drozda a Břízu.

Viděla, jak Drozd u stolu a Bříza u dveří téměř současně uhasili cigarety, jak oba dali ruku do kapsy, jak tomu v takových těžkých nejistých chvílích bývá a jak Bříza pokročil ode dveří k herečce.

A pak to přišlo.

„Paní Modřanská,“ řekla Renčová… „tohle nám promiňte, nebylo vyhnutí. Ti, co právě přijeli, vás už vyslýchat nebudou, tím to končí.“

Pak se trochu unaveně usmála na Drozda a Břízu a řekla:

„Paní Modřanská, my vás teď opustíme. Pojedeme zatknout vraha.“

28

Noc z pátku na sobotu – 23.18 večer – 3.50 ráno

Afgánský student Samir Chalavi vešel do pokoje v hedvábné květované košili a usmál se na Quida, který ležel na lůžku zpola oblečen a při světle lampy, zavěšené za hlavou, četl jakýsi italský časopis.

„Je deset hodin,“ usmál se Afgánec s pohledem na zlaté hodinky na své ruce.

„Nevolali tě z Atlasu, že tam nejsi?“ zeptal se Quido neobratně a Samir Chalavi s úsměvem přisvědčil.

„Byl to Atlas,“ řekl a v duchu se usmíval při představě bělovlasého starce z Klíčové ulice, který mu právě z budky volal tu potěšující zprávu, obsaženou v jednom slově, které ani sám patřičně nechápal, neboť bylo perské… afgánský student a zpěvák s úsměvem na rtech dal na stůl tašku.

„A že tak narychlo a pozdě,“ řekl Quido z lůžka, „to jsi mohl jet snad až zítra ráno.“

„Škoda dne,“ zavrtěl Afgánec hlavou, „takhle pojedu v noci, ve vlaku se klidně vyspím a ráno… Ráno,“ protáhl se s úsměvem, „budu už v lesích a horách a na čerstvém vzduchu. Škoda dne na cestování. Jet na noc je lepší.“

„A kam to vlastně jedeš,“ řekl Quido zvědavě, odložil časopis a sedl si na lůžko, „jedeš na Slovensko?“

„Ne,“ zavrtěl Afgánec hlavou, „jedu do Beskyd, jestli víš, kde to je. Našel jsem tam nádherné místo.“

Quido nevěděl, kde jsou Beskydy, a Samir dal k tašce na stůl kufřík a začal si do něho ukládat šaty ze skříně.

„Beskydy,“ řekl, „jsou hory na severu Moravy u polských hranic. Vlastně takové zalesněné kopce s vesnicemi ze dřeva, ještě úplný folklór, málo lidí, jen dole v nějakém městě nějaká fabrika, to je však škoda. Ten kout měli nechat bez průmyslu. A tam jsem našel jednu vesnici, skoro až na hranicích a tam v ní jednu selku a u té se ubytuji. Ona však neví, že tam přijedu, ale to je úplně jedno.“

„A jak jsi to našel,“ zeptal se Quido, „to jsi tam někdy cestoval a objevil jsi to?“ a Samir řekl:

„Já to vlastně nenašel, já se o tom dozvěděl. Od jednoho známého. Zítra časně ráno tam jsem. Kdyby se tu někdo po mně ptal, řekni, že jsem v Beskydách a za pár dní se vrátím.“

Samir Chalavi dal do kufru ještě pár věcí z nočního stolku a pár drobností do tašky. Pak si svlékl hedvábnou košili, hodil ji do skříně a oblékl si jinou, bílou silonovou, ze skříně vzal tmavší jednobarevnou kravatu a navlékl si tmavé sako.

„Kdyby sis chtěl půjčit zatím tenhle kabát,“ ukázal do skříně na své světlé lesklé sako s růžovým kapesníčkem v kapsičce, „tak klidně můžeš. Je už ale podzim a ve světlých šatech se už moc nechodí. I košili si můžeš půjčit.“

Quido poděkoval a zeptal se:

„Tak to v Atlasu ví, že jedeš.“

„Ví,“ odvětil Samir, „je to zařízené. Tuto sobotu a neděli nezpívám. Mám volno i celý příští týden.“

Na chvilku se otočil k oknu, zády ke Quidovi, který stále seděl na lůžku, vyňal z náprsní tašky nějaké doklady a důkladně si je zkontroloval. Pak si zkontroloval i peníze. V duchu se spokojeně usmál a tašku opět schoval do náprsní kapsy. Pak se opět otočil ke Quidovi.

„Dělám příští týden zkoušku,“ řekl Quido. Zpěvák si hřebenem přičísl své husté černé vlasy, rukou si trochu oprášil ramena a pak naposled sáhl do skříně. Oblékl si plášť.

„No tak, Quido,“ řekl vesele, „já pomalu půjdu. Vlak mi jede asi za hodinu a musím si ještě koupit lístek.“ A vzal do jedné ruky kufřík i tašku, přistoupil ke Quidovi a podal mu ruku.

„Tak šťastnou cestu, Samire,“ řekl Quido a vstal z lůžka, „tak v pondělí ten další týden.“

„V pondělí večer nebo v noci,“ usmál se Afgánec bílými zuby a pak vyšel z pokoje.

Ještě než přistoupil ke schodům, zašel na klozet.

Kufr nechal stát na chodbě a dovnitř vešel jen s taškou. Tam ji otevřel, vyňal z ní malou pistoli a dal si ji do kapsy saka. Pak si zapnul plášť a vyšel ven. Vzal kufr a pomalu sestupoval po schodech studentské koleje dolů.

„Vrátím se od pondělka za týden, večer nebo v noci,“ řekl vrátné, „jedu do Beskyd. Quido to ví, kdyby se po mně někdo sháněl.“ A vrátná, ač ospalá, usmála se a řekla:

„Tak šťastnou cestu, pane Chalavi, vraťte se zdráv. Budete tam zpívat?“

„Kdepak,“ usmál se student, „ani nápad. Budu tam odpočívat. Snad se i trochu učit…“

Vyšel před kolej do zeleně, osvětlené neónovými lampami, a tam pak mezi tou zelení a novými panelovými domy zamířil k hlavní ulici. Tam se rozhlédl po taxíku. Žádný nejel, večerní ulice byla jak vymetená, a tak šel směrem ke stanici tramvaje. Přitom se občas obracel, zda přece jen nepojede nějaký taxík. Ale nejel. Když došel na stanicí, kde čekalo pár osamělých chodců, spatřil taxík a zastavil ho.

Dojel na Hlavní nádraží ve tři čtvrti na jedenáct.

Samir Chalavi se už nemusil zdržovat kupováním jízdenky. Obstaral si ji už dnes ráno a s ní měl v kapse i místenku. Šel rovnou podchodem na nástupiště rychlíku na Stuttgart. Na peróně u vlaku bylo dost lidí, i v některých vozech. Věděl, že ti lidé jedou vesměs do Plzně, Mariánských Lázní či nanejvýš do Chebu. Zahlédl, že ve voze do Stuttgartu zatím ještě skoro nikdo nesedí. Zašel si ještě k perónnímu kiosku, který měl otevřeno, a koupil si pivo. Vypil ho a pak vstoupil do svého vozu. Praha-hl. nádr., Plzeň, Mariánské Lázně, Cheb, Schirnding, Marktredwitz, Nürnberg, Stuttgart… Byl to vůz druhé třídy.

V kupé seděli dva starší lidé, muž a žena, zřejmě manželé. Afgánec dal kufřík a tašku nad sebe, svlékl si plášť a sedl si. Měl místo v rohu u uličky. Když přišla doba odjezdu, zapálil si cigaretu a vyšel do uličky, Na té straně byl perón. Vyklonil se z okna. Průvodčí již zavírali dvířka vozů a vepředu u lokomotivy stál výpravčí. Pár lidí stálo na peróně pod okénky vozů a v poslední chvíli se ještě loučilo s odjíždějícími. Pak se zepředu ozvala píšťalka, průvodčí podél vagónů zdvihli ruce, výpravčí zdvihl výpravku a vlak se pomalu rozjel. Měl minutové zpoždění. Světlý ciferník na hodinách na peróně ukazoval 23.19 hodin.

Až do Plzně seděl Samir Chalavi v kupé a jako oba starší manželé, i on měl chvílemi zavřené oči. Ale na rozdíl od nich nedřímal, nýbrž spíše přemýšlel, V Chebu na hranicích měl vlak být – nepočítalo-li se možné zpoždění – pět minut po půl čtvrté hodině ranní. V Chebu měl stát přesně hodinu. Ve 4.35 měl vyjet a opustit československou půdu. Do Schirndingu, na pohraniční stanici Spolkové republiky, měl dojet deset minut před pátou. Téměř půl páté hodiny mělo tedy trvat, než měl Samir Chalavi stanout v jakémsi – aspoň dočasném bezpečí. Teď v kupé na začátku cesty přemýšlel o příhodách posledních dvou dní a čím víc na ně myslil, tím víc byl přesvědčen, že jedná moudře, když odjíždí… Dnes ráno dal instrukci k poslední vraždě. Nedal ji, jak obvykle, prostřednictvím Vlka, protože se mu to zdálo příliš absurdní. Dávat instrukci katu prostřednictvím jeho vlastní oběti se mu zdálo příliš absurdní a – komické… udělal to jinak, ale stejně nenápadně, spolehlivě a bezpečně. Dnes kolem deváté hodiny večerní byl Vlk likvidován na Knopově chatě v Hradištku, kam byl úmyslně poslán za herečkou Modřanskou… a tím bylo po všech svědcích a celé bandě. Tím bylo po všech až na jednoho. Ale ten nebezpečný nebyl. Ten byl geniální. A Samir Chalavi chvíli myslil na to, co značí genialita. Bylo mu jasné, že geniální nebyl jenom vrah, ale hlavně on sám, který na něho přišel, rozpoznal v něm nejlepšího muže činu a uměl skupinu tak bezpečně zorganizovat a vést. Pak si však připomněl Knopa a Šenfelda a málem by byl opět sevřel pěst. Ty dva vybral špatně… Samir Chalavi na chvíli otevřel oči, pohlédl na spící manžele, a pak zas oči přivřel a uvažoval dál.

Byl-li Vlk dnes večer na cestě k Modřanské do Hradiska sledován, uvažoval, je zcela možné, že už v této chvíli našli jeho mrtvolu. Ale tím, že vraha po činu v Hradištku nechytli, si byl jist. Měl v každém případě náskok. A říkal si dále: i když Vlka na chatu sledovali, seberychlejší pátrání neodhalí pachatele, jakým je ten génius, dřív než za několik hodin. Je mnohem podobnější pravdě, že génia jako pachatele neodhalí ani za několik hodin a ani zítra, ani za týden, a to pak už vůbec nemá cenu na to myslit, A kdyby ho odkryli a dopadli skutečně za těch pár hodin po nálezu mrtvého Vlka, i tak je to přece úplně, úplně jedno. „Protože on…“ Afgánec se usmál, „mě neznal. Přinejmenším neznal jako vůdce… nevěděl o mně…“ Vlak dojel do Plzně.

Samir Chalavi vstal, vyšel na chodbičku, otevřel okno a pohlédl na nástupiště. Bylo dost liduprázdné. Z dlouhého mezinárodního vlaku vystupovali lidé a rychle odcházeli, ovšem, bylo půl druhé v noci, kdo by se zdržoval – a málokdo do vlaku nastupoval. Vlak stál v Plzni dvacet minut a tak po chvíli vyšlo z vagónu pár lidí a hledali kiosek. Na perónu už nic nebylo, snad jen ještě nádražní restaurace měla otevřeno, ale tam se nikdo z cestujících nepustil. Samir se odtrhl od okénka a prošel se chodbičkou svého vozu. Kupé měla většinou stažené záclonky a byla zhasnuta, lidé v nich spali. Jednu chvíli přeběhla chodbičkou průvodčí, skončila u umývárny při jakési manipulaci se světlem. Za dvacet minut se ozvala píšťalka výpravčího, průvodčí podél vlaku zdvihly ruce, dvířka bouchla a vlak se opět rozjel. Samir stál na chodbě u okénka ještě pár minut, kdy vlak přejížděl po viaduktu a vjížděl mezi setmělé plzeňské domy. Brzy nabral větší rychlost, chladný vzduch začal vát u okna a zpěvák je zavřel a vrátil se do kupé.

„Provedl-li génius exekuci na Vlkovi a utekl, je všechno v pořádku,“ myslil si Afgánec v kupé při zavřených očích, „ten jediný tu v téhle zemi za něco stál, byl statečný, spolehlivý, chytrý a bude se s ním počítat – když pánbůh dá – i někdy v budoucnu. Provedl-li exekuci a je či bude vypátrán a zatčen, bude to velká ztráta, ale nedá se nic dělat. Oběti se holt přinášet musí. Nebezpečí mně z toho nehrozí, protože mě jako ’šéfa‘ neznal,“ připomněl si znovu. „Na hranicích mě nezastaví, i kdyby do té doby všechno prasklo, já nemohu být odhalen.“ Bezděčně si sáhl na kapsu svého saka, kde měl malou pistoli, a chvíli uvažoval, k čemu ji vlastně má. Zda by ji někde neměl vyhodit z okna do tmy. Pak si řekl, že je přece jen lepší, tu pistoli si podržet. Po krátké zastávce v Plané vlak dojel do Mariánských Lázní ve tři hodiny ráno.

Na nástupišti stálo asi třicet lidí. Mnozí z vlaku vystupovali. Zpěvák okénkem pozoroval, jak scházejí s kufříky a taškami do podchodu, pomalu a rozespale a pak viděl, jak do vlaku nastupují celníci. Asi čtyři do jednoho zadního vozu. Pak viděl, jak nastupují dva lidé v policejních uniformách a několik civilistů. „Tři civilisté,“ řekl si Afgánec, „může být rovněž pasová kontrola,“ ale věděl, že tohle je před hranicemi běžné, a tak tomu nevěnoval pozornost. Teprve když se vlak opět rozjel a mířil noční krajinou k Chebu, pocítil lehoučký neklid. Spíš lehké příjemné napětí než neklid. Náhle, jak tak seděl v kupé se staršími manželi, kteří dřímali, napadlo ho, zda by přece jen po něm na hranicích nemohli jít. Znovu si sáhl na kapsu, v níž měl pistoli, a teď se dotkl i kapsy pláště, který visel vedle něho a v níž kromě kapesníku měl i krabičku cigaret. V té krabičce bylo zboží, které od předminulé středy mělo být u selky v Beskydech a vlastně teď už dávno kdesi v Polsku. „Vlk měl pravdu,“ řekl si, „zatracená venkovanka. I to byl jeden zdejší omyl.“

Bylo čtvrt na čtyři, když vlak na volné trati zpomalil. Zpomalil a pak se zastavil úplně. Stál na trati několik minut. Pak kdesi zazněla trubka a vlak se opět rozjel. Velmi pomalu, a tak pomalu jel pak stále. Podle jízdního řádu měl být v Chebu za patnáct minut. Samir Chalavi si právě zapálil cigaretu, když na chodbičce zaslechl nějaké kroky. Slyšel otvírání sousedních kupé a zase zavírání a řekl si, že už začínají provádět celní a pasovou kontrolu. Ač v Chebu na to měli hodinu Času. Pak ho napadlo, že to kontrola není. Že neslyší žádné hlasy. Ty známé věty, které orgány vyslovují, když otevřou dveře kupé. Pak se dva muži v civilu objevili na chodbičce před jeho kupé. Otevřeli dveře a pozdravili. A řekli: „Československá pasová kontrola.“

Samir Chalavi sáhl do náprsní kapsy, vyňal svůj pas a podal jim ho.

„Pan Samir Chalavi?“ řekl civilista a pohlédl do pasu na fotografii a pak zpátky na něho, a když Afgánec přisvědčil, civilista zalistoval pasem. Našel příslušnou stránku, chvilku na ni hleděl a pak, aniž tam dal nějaké razítko, podal pas zpět. „Děkuji,“ řekl. Pak se obrátil na starší manžele, kteří teď už neklímali, ale hleděli na celý výjev se široce otevřenýma očima, a řekl:

„Vy jedete do Chebu?“

„Do Marktredwitz,“ řekla žena německým přízvukem a podávala pasy. Ale civilista jen kývl, pasy nevzal, ustoupil do chodby a zavřel dveře. Pak Afgánec slyšel, jak se oba vzdalují.

Nevěřil, že by tím pasová kontrola skončila, vždyť nedali ani razítko. „Bylo to něco předběžného,“ myslil si, „přijdou v Chebu.“ Ale byl klidný. Vlak jel stále velmi pomalu, chvílemi dokonce krokem, ale jel. Konečně se za okénky ve tmě objevily první příznaky města a Samir Chalavi měl dojem, jako by pomalu začalo svítat, i když do východu slunce zbýval ještě čas. Dokouřil cigaretu, když vlak vjížděl do Chebu. Pak vjel do nádraží. Do posledního nádraží na československé půdě.

Afgánec vstal a vyšel na chodbu. Otevřel okno a viděl, jak z vozů, které tu měli odpojit, vystupují lidé. Z vozu, v němž seděl, ovšem nikdo nevystoupil, vůz byl téměř prázdný. Odhadoval, že dál do Německa pojede jen pár lidí. Na perónu stáli pohraničníci. Celníci, policisté a civilisté, kteří nastoupili v Mariánských Lázních, opět vystoupili. Trvalo několik minut, než ve vlaku zbyli jen ti, kteří jeli dál, a než se od cestujících vyprázdnil i perón. A pak znovu vstoupili celníci, policisté a civilisté do vlaku. Afgánec viděl, že nastoupili do sousedního vozu. Brzy slyšel, že klapla spojovací dvířka mezi jeho a sousedním vagónem a pak se jeden z civilistů a dva celníci objevili na chodbě. Šli rychle směrem k němu, jako by vozem jen procházeli. Trochu se přitiskl k okénku, aby jim udělal místo a mohli kolem něho projít. Prošel však jen civilista. Ale i ten zůstal stát vedle něho z druhé strany. Celníci zůstali stát před ním a civilista znovu požádal o pas. Afgánec sáhl do kapsy a podal mu ho.

„Pan Samir Chalavi?“ řekl znovu, a když Afgánec kývl, civilista podal pas jednomu z celníků.

„Ukažte nám prosím zavazadla,“ řekl celník.

Samir Chalavi vstoupil do kupé a sundal kufřík a tašku.

Celníci zavazadla prohlédli a kývli.

„Pane Chalavi,“ řekl jeden celník, „buďte tak laskav a pojďte na chvilku do kanceláře. Vemte si plášť a tohle…“ ukázal na kufřík a tašku, „si tady nechte.“

Afgánský student a zpěvák Samir Chalavi vzal plášť, pohlédl na kufřík a tašku na sedadle a na staré manžele, kteří seděli na svých místech a bázlivě hleděli, a pak šel. S celníky a s civilistou vystoupil z vagónu a šel přes perón do celní kanceláře.

„Pane Chalavi,“ řekl celník v kanceláři, „musíme u vás udělat osobní prohlídku.“

V té chvíli Samir Chalavi tušil, že je zle.

Dříve než se vůbec mohl dotknout kapsy svého saka, v níž měl pistoli, přistoupil k němu civilista a pistoli mu z kapsy vzal,

„Máte povolení k nošení zbraně?“ zeptal se, ale na odpověď nečekal.

Proběhlo to rychle a velmi všedně. Až příliš všedně, skoro bez půvabu. Civilista sáhl do kapsy pláště a vyňal kapesník a krabičku cigaret. Otevřel ji a vyňal dvě cigarety. Byly dlouhé asi jeden centimetr. Z druhé strany krabičky byly stejně krátké. Mezi tím byla malá půvabná prostůrka.

„Jste zatčen pro neoprávněné nošení zbraně a pro pokus o převoz heroinu přes hranice,“ řekl zcela věcně a nebásnicky civilista a afgánský student a zpěvák Samir Chalavi nemohl udělat nic jiného a lepšího, než se jen smutně usmát.

29

Sobota – 16 hodin

Když v pátek v deset hodin večer řekla Renčová na chatě: „Paní Modřanská, my vás teď opustíme, pojedeme zatknout vraha,“ nemyslila to úplně doslova. Modřanskou sice opustili a vraha zatknout jeli, ale ne ještě tu noc. Až druhý den odpoledne…

Jeli ho zatknout Renčová a Drozd. Pouze oni dva. Ale nepochodili…

Na tom místě, kam pro něho jeli, nebyl. Dozvěděli se však kde je, a tak jeli tam.

Byli čtyři hodiny odpoledne, když zastavila tmavá nenápadná volha Bezpečnosti za rohem Klíčové ulice a vystoupila z ní Renčová s Drozdem. Zahnuli do Klíčové ulice a vešli do domu číslo 6.

„Jdeme zatknout trojnásobného vraha,“ řekla Renčová Drozdovi, když ještě seděli v autě a jeli na to prvé místo, kde – jak se domnívali – ho zadrží, „jdeme ho zatknout, ale neuděláme to hned. Zřejmě nemá nejmenší zdání, že o něm víme, a tak s ním napřed trochu pohovoříme. Můžeme s ním mluvit třeba patnáct minut, námětů k hovoru je dost.“

Když pak podruhé seděli v autě a jeli do Klíčové ulice – na to pravé místo, kde vrah v tuto chvíli byl – řekla Renčová Drozdovi: „Jsou čtyři hodiny odpoledne, je to vlastně pochopitelné, že vrah je tam. Mohli jsme tam jet rovnou.“ Drozd zcela nechápal tuto poznámku své představené, ale neptal se. Zapálil si cigaretu a naklonil se k šoféru Čeňkovi.

„Tak jak se zdá,“ řekl Čeněk za volantem, „dnes už s váma jedu naposled. Dnes váš případ končí.“

„V podstatě končí,“ řekla Renčová, „ale ten heroin ještě uzavřen není.“ Chvíli hovořili o zatčení Samira Chalaviho dnes v časných hodinách ranních v Chebu a kladli si otázku, zda to byl právě on, kdo to zdě všechno vedl a řídil. To zatím nebylo do téhle doby jasné. Zatím bylo jasné jen to, že se v Praze našlo dvanáct mladých nešťastných obětí drogy, z nichž jednou byla i Kamilka Malá. Bylo jasné i to, že bylo políčeno na několik dalších obětí. A konečně bylo jasné, že někteří pachatelé unikli v poslední chvíli z území státu na Západ a bohužel i se zbožím. Ale Renčová byla optimistka. Věřila, že se daleko nedostanou a že je tam objeví a zatknou co nejdříve. „Jdeme zatknout vraha,“ opakovala Renčová Drozdovi, „ale neuděláme to hned. Napřed si tak trochu pohovoříme.“

Když stoupali po starých dřevěných schodech domu číslo 6 v Klíčové ulici, myslili na to, že předčasně zasáhnou jen tehdy, kdyby pachatel něco tušil a pokoušel se je ohrozit anebo prchnout.

Došli do podkroví a na chvilku se zastavili, aby si přečetli, co stálo na dveřích. Nestálo na nich vůbec nic. Jedny dveře jasně vedly na půdu a druhé vypadaly na byt. Za těmito dveřmi se ozývaly hlasy, které na chvíli zmlkly, a Renčová i Drozd vycítili, že zmlkly proto, že lidé za dveřmi vědí, že je někdo na chodbě. Renčová přikročila ke dveřím, zaklepala a vzala za kliku. V příštích vteřinách už stála na prahu dveří s Drozdem za zády a hleděla do kuchyně staré chudé pradleny.

„Dobrý den,“ usmála se na přítomné, „smíme na chvilku vejít?“

Sedm párů očí na ni z kuchyně pár vteřin zíralo a Renčová a Drozd hleděli na ně.

V kuchyni byl kouzelník Silvestr Kropáček, hračkář Hanuš Knop a jeho žena, vedoucí baru Satyr Rakvic, bělovlasý stařec a stařena pradlena a pak tam byl ještě jeden zvláštní cizí člověk…

Hanuš Knop, jeho žena a vedoucí Rakvic seděli u stolu. Kropáček stál u okna a zakrátko se jeho slabé nožky začaly chvět, malá hlavička na útlém těle se třásla a jeho malá černá očka nebyla pichlavá, ale plná neklidu a hrůzy. Stařec seděl na starém polámaném kanapi a i teď – s neznámými lidmi na prahu svého bytu – hleděl bezduše a bez zájmu. Pradlena seděla na stoličce u kamen s kostnatýma rukama na klíně v čisté bílé jupce a široké barevné sukni. A ten zvláštní cizí člověk stál u okna vedle kouzelníka a hleděl sveřepě a tvrdě.

„Dobrý den,“ protrhl ticho Hanuš Knop a vstal ze židle, „tato paní a pán…“ řekl s pohledem ke starci a stařeně, „jsou od policie.“

„Pane bože,“ vydechla stařena.

„Nelekejte se,“ řekla Renčová, „nepřišli jsme vám dělat mrzutosti. Přišli jsme za vámi jako za svědky. Zase hned půjdeme.“

Renčová a Drozd vstoupili do kuchyně a v té chvíli se stalo, co Renčová předpokládala. Co předpokládala, že se stane, jestliže sem vejdou s omluvou a jako hosti. Hanuš Knop se ženou, Kropáček a Rakvic se chtěli poroučet. Renčová je vlídně vyzvala, jen aby zůstali, a Rakvic řekl stařeně:

„Paní Režná, skočíte pro židle…“

Ale to už stařena vcházela do dveří sousedního pokojíku, kde měla necky, lavory a šňůru a vzápětí přinesla dvě židle. V kuchyni byly židle skutečné už obsazeny, už i tak tam byla navíc jedna židle z pokoje.

„Tak si račte sednout,“ vyhrkla stařena uctivě a zdvořile, jak byla zvyklá mluvit se zákazníky, a když si Renčová a Drozd sedali, promluvil stařec.

„Policie u nás ještě nikdy nebyla,“ řekl.

„Ráda vám věřím,“ usmála se Renčová, „ve většině rodin ještě nikdy nebyla. Není to nikdy moc příjemné, když přijdeme,“ usmála se na Knopovy, Kropáčka, Rakvice a toho zvláštního cizího člověka, který stál u okna vedle kouzelníka, „ale takový je už život. Někdy jít musíme.“

„Snad se to týká vraha pana Knopa a Šenfelda,“ zamlel zpola holohlavý, zčervenalý, upocený Rakvic, „už ho máte, paní inspektorko?“

„Nemáme,“ zavrtěla Renčová hlavou, a mluvila pravdu.

„Snad ho budete mít co nejdříve,“ řekl Hanuš Knop.

„A kdo myslíte, že to udělal…“ teď poprvé promluvil Kropáček. Třásl se u okna a chvěl se i jeho vysoký pisklavý hlásek.

„Není tak snadné odkrýt pachatele,“ řekl Drozd a pohlédl na Knopa, který vyjímal z kapsy cigaretu, „… může se zde kouřit?“ A když Knop kývl a stejně i stařec a pradlena, i Drozd vyňal cigaretu. Knop mu ji zapálil. „To není lehká práce, pane Kropáček,“ řekl pak Drozd, „někdy právě naopak. Někdy to trvá týdny, měsíce a někdy… i když třeba výjimečně, i roky, než se pachatel odhalí a zatkne.“

A pak poprvé promluvila paní Knopová. Na tu svou málomluvnost promluvila vlastně brzy. Řekla:

„A stane se někdy, že se neodhalí vůbec?“

„V dějinách kriminalistiky takové případy jsou,“ vmísila se Renčová do řeči, „ale jsou dost výjimečné. No výjimečné…“ opravila se, „podle toho, jak se to vezme. Ale my jsme nepřišli mluvit o vrahu…“ řekla a opět mluvila pravdu.

Renčová už chvilku pozorovala toho zvláštního cizího člověka u okna vedle Kropáčka. Za jeho zády na okně visela bílá nadýchaná záclonka a on před ní byl v černých šatech. Dokonce i místo košile měl černý svetr, upnutý ke krku a černé byly i jeho vlasy. Černé bylo i jeho obočí a navíc velmi husté. Renčová – a snad ani Drozd – ho neviděla poprvé. Renčová si teď přesně vybavila, kdy a kde ho viděla, a věděla zcela jistě, že je to on: Co na něm bylo tak zvláštní, neuměla okamžitě vyjádřit. Bylo na něm zvláštní vlastně všechno, i ten jeho černý svetr a oblek. Ale na tohle teď Renčová nemyslila, protože o jeho zvláštnosti nemusila nahlas mluvit. Stál u okna, jeho zarputilý tvrdý pohled poněkud změknul, ale zatím neřekl jediné slovo…

„A o co vlastně jde,“ řekla teď stařena, stála vedle starce u kanape, a v jejím hlase byl strach. „Můžeme něčím posloužit?“

„Jde o drogy,“ řekla Renčová, „o narkotika. Ty vraždy s nimi souvisí.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Hanuš Knop a jeho jasná hladká tvář se poněkud stáhla, „tady v Satyru se o tom hovořilo po vraždě toho houslisty, ale můj bratr s tím přece nemohl souviset.“

. „My s tím nemáme co dělat,“ řekl vedoucí baru, „za mne se v našem podniku nic s drogama nedělo. Jestli s tím měl něco společného pan Šenfeld, pak to bylo mimo podnik. Já bych na tyhle věci přece dbal a nic takového nedopustil.“

„A jak to souvisí s mým bratrem,“ zeptal se znovu Hanuš Knop a Renčová měla dojem, že je zneklidněn, „přece Ríša nebyl narkoman. To by se snad bylo u něho nějak projevilo. Měl nemocná játra, byl v invalidním důchodu, ale jinak přece nijak nechátral, nescházel, nikdy nic takového nenaznačil…“

„Nemusil být narkoman,“ řekla Renčová zamyšleně.

„To spíš ten Šenfeld,“ podotkl vedoucí baru Rakvic.

„Žádný z nich nemusil být narkoman,“ řekl Drozd, „a přece jejich zavraždění mohlo s drogami souviset. Mohla je usmrtit nějaká pašerácká banda.“

„Pane bože,“ řekla paní Knopova a hned zmlkla.

„Pan Šenfeld u nás pral,“ zaštkala stařena a její hlas byl plný strachu. Zdálo se, že dobře nechápe, o čem se tu jedná.

„Pere u vás i pan Vlk?“ zeptala se náhle Renčová a Drozd prudce nadechl cigaretu a hleděl na starce. Seděl na kanapi a ani se nehýbal.

„Pan Vlk u nás pere taky,“ řekla stařena a usedla na kanape vedle starce, bezmála jako by se jí podlomily nohy.

„Pan Vlk u nás pere,“ řekl teď stařec, aniž zdvihl hlavu, „pere u nás stejně jako ti páni zde, kromě pana Knopa. Ten u nás ještě nepral.“

„Máme pračku,“ podotkla bezbarvě paní Knopova.

Chvíli bylo v kuchyni ticho. Avšak zvláštní napětí tu nebylo. Kromě stařeny a Kropáčka byli vlastně všichni klidní. „A přece…“ řekla si Renčová v duchu, „jeden z nich naprosto bezpečně ví, že když tu mluvíme o Vlkovi v přítomném čase, Vlk už nežije. Jsou klidní proto, že to z nich nikdo neví právě až na toho jediného, který ho včera večer zabil před Knopovou chatou.“ A Renčová si v duchu řekla, jak výtečný herec ten člověk vlastně je. Že ve spojení s tou podobou je to až zrůdné.

Pak poprvé promluvil ten zvláštní cizí černý člověk u okna.

„Neměl bych odejít?“ řekl.

„Jen tu klidně buďte,“ řekla Renčová.

„My budeme končit a dál vás nezdržovat,“ podotkl Drozd a Renčová cítila, že už to chce doopravdy roztít a skončit.

„Pánové,“ řekla Renčová, „nikdy nikdo z vás neviděl u pana Knopa nebo pana Šenfelda něco, co se podobalo droze?“

„Já nikdy,“ zvolal vedoucí baru Rakvic, „já nikdy. Já ani nevím, jak taková droga vypadá.“

„Takže jste ji u nich vidět mohl, aniž o tom víte,“ podotkl Drozd a v jeho očích se nějak zle zablýsklo.

„Nikdy jsem u bratra nic podobného neviděl,“ vzdychl Hanuš Knop, sundal si své nenápadné brýle a dlaní si přetřel oči, „ani já nevím, v jakých tvarech se uskladňují drogy, ale nikdy jsem nic podobného u Říši neviděl. Já ani moje žena,“ řekl a Renčová měla dojem, že mluví pravdu. Paní Knopová se na židli zavrtěla a potvrdila mužovu výpověď.

„A já, prosím,“ vypískl Kropáček u okna, „já prosím, paní inspektorko, taky jsem neviděl drogu u pana Knopa ani pana Šenfelda. Já ji ještě nikdy ani neměl v ruce,“ pískl.

„Ta věc je, páni, vážná,“ řekla Renčová, „zločin schvátil – zatím co víme – dvanáct mladých lidí. Možná, že je jich víc. A když si představíte, kolik dalších lidí by bývalo mohlo být ještě nakaženo…“

„Takže jste to přece jen zlikvidovali,“ vybuchl zčervenalý upocený Rakvic, „přece jen, ale pak musíte uznat, že ne v mým podniku. Že my jsme z toho venku.“

„Banda tady… pane Rakvic,“ řekl Drozd a uhasil cigaretu v popelníčku… „banda tady nepracovala sama. Měla své lidi, náhončí, překupníky, malé překupníky, malé drobné rozvědčíky, kteří pátrali po možných obětech, po různých mládencích a dívkách s peněžním obnosem, kteří se zdáli mít k něčemu takovému sklony, nenápadně si je prověřovali, zkoumali, zjišťovali, než je někam pozvali a něco jim prodali, nemyslete si, že je hned brali do doupat. Napřed se s nimi scházeli na neutrálních místech, v různých kavárnách a restauracích…“

„Ale v Satyru ne!“ vpadl vedoucí Rakvic, „tam ne…“

„Například,“ řekl Drozd, aniž na Rakvice koukl, „například v Alfě.“

„V Alfě,“ řekl náhle stařec na kanapi, jako by se probral ze své bezduchosti, „tam prodávám Večerní Prahu.“

„A nepředáváte tam i něco jiného?“ zeptala se Renčová velmi vlídně.

„Nepředávám, ale prodávám,“ řekl stařec kupodivu Věcně a trochu se na kanapi nahrbil, „prodávám tam někdy i… cigarety. Ale to jen ty, které právě v kavárně nemají…“

„Já byl jednou v Alfě,“ ozval se Kropáček svým vysokým hláskem a jeho očka zamžourala na Renčovou a Drozda, „já si tam jednou Večerní Prahu koupil. Ale to je už dávno, to tam ještě pan Režný neprodával. To prodával jinde. Oni totiž mají každý svůj rajón. Cigarety jsem tam nikdy nekupoval, protože nekouřím. Občas dostanu v baru od nějakého hosta třeba…“ Kropáček náhle a z ničeho nic spustil stavidla své výmluvnosti a byl by snad povídal dál, kdyby ho byl Drozd nepřerušil.

„O to, pane Kropáček, teď nejde, že nekouříte a cigarety v Alfě jste nikdy nekoupil.“ | „A tak o co prosím jde?“ vypískl kouzelník a pohnul se na nožkách.

„Ano, o co jde?“ zeptal se i Hanuš Knop a zpytavě hleděl na Drozda.

„Jde o to,“ řekla Renčová, „že tihle malí drobní rozvědčíci a náhončí budoucích obětí drog a také jejich předběžní zkoumatelé nepůsobili jen v Alfě. Ale také v Atlasu.“

„V Atlasu?“ řekl Hanuš Knop.

„Ano, v Atlasu,“ kývla Renčová, ale nehleděla na Knopa, nýbrž na někoho zcela jiného. Hleděla na vedoucího baru Satyr Rakvice.

„Tam jsem nikdy nepůsobil,“ zamlel Rakvic.

A Drozd řekl: „Vy ne, ale váš syn. Máte tam syna číšníka…“

V kuchyni se na chvíli rozhostilo ticho.

Zdálo se, že nikdo z přítomných nechápe, oč jde. A skutečně nikdo z přítomných nechápal. Až na jednoho. Vedoucího baru Satyr Rakvice.

„Vašeho syna, pane Rakvic,“ řekla Renčová, „jsme ještě nezajistili. Je na svobodě. Ale bude nám musit pár věcí vysvětlit. To je – pokud jde o syna – všechno. A teď…“ řekla a rozhlédla se po přítomných, „teď abychom už nezdržovali. Během čtrnácti dnů se tu staly tři vraždy. Dvě vraždy byly spáchány zde v Praze, zabití vašeho pana bratra…“ Renčová pohlédla na Hanuše Knopa a jeho ženu, „zabití houslisty Šenfelda,“ Renčová pohlédla na Rakvice a Kropáčka… a její pohled se svezl zas tak trochu na toho vedle. Na toho zvláštního cizího muže v černém. „Třetí vražda byla spáchána,“ řekla, „včera večer v Hradištku, na chatě pana Knopa, respektive paní Modřanské. Pan Vlk…“ Renčová pohlédla na starce a stařenu, „byl zabit!“

„Ježíši Kriste,“ vyhrkla pradlena a stiskla na klíně své staré kostnaté ruce.

„Vlk,“ řekl stařec, aniž dal najevo sebemenší rozrušení.

„Ano, Vlk,“ kývla Renčová a vstala ze židle, „my teď půjdeme. Ale napřed ještě pár slov. Abychom odsud neodešli s prázdnou. Pane…“ Renčová pohlédla na černého zvláštního muže u okna, „neračte být pan Sedlmajer, člen orchestru…“

„To jsem já,“ uklonil se muž a Renčová poznala, že se nemýlila. Znala ho z koncertů, které občas – byť nikoli často – navštívila.

„Mistr u nás také pere,“ zvolala stařena, „u nás perou páni z orchestrů, divadel i…“

„I z České filharmonie,“ dokončil stařec.

„Ano,“ kývla Renčová, „ale o to teď vlastně nejde. Mohou u vás prát nadále. Mluvila jsem o třech vraždách, které se tu staly za čtrnáct dní a pachatel stále unikal. Je nejvyšší čas, aby byl zatčen. My jsme si vlastně sem pro něho přišli.“

V té chvíli jako by byl kuchyní projel blesk.

Všichni, co tu seděli a stáli, zbledli a strnuli.

Téměř všichni vytřeštili zrak.

A pak to šlo už docela rychle.

Rychle a suše a bez jediného mrknutí oka.

„Přišli jsme pro vraha,“ řekla Renčová, „nač to skrývat a volit jiná slova. Vraždy jsou nevývratně prokázány a já doufám, že doznání bude otázkou jen krátké, velmi krátké chvíle.“ A pak, když už stál s rukou v kapse i Drozd, Renčová poněkud ustoupila od stolu a řekla:

„Jménem zákona…“ a vztáhla ruku.

A v kuchyni jako by uhodilo.

30

Pondělí – 10 hodin dopoledne

V neděli byl ještě hezký podzimní den, i když už zdaleka nebylo tak teplo jako před týdnem, ale v pondělí se to změnilo a lilo jako z konve. Celý den lilo a přitom vál vítr. Lidé byli rádi, když dojeli do práce a pak večer zase z práce domů a nikdo nevytáhl zbytečně paty zpod střech a stropů.

Renčová ráno ve své zahradní kanceláři zalila fíkovník a kaktusy a chvíli hleděla na ten kaktus, který po čtrnáct dní kvetl krásným růžovým květem. Ne sice jedním, ale postupně třemi, nicméně kvetl celé dva týdny a to snad byla na takovou rostlinku, jakou je kaktus, velmi dlouhá doba. Teď dlel na zelené dužině květ jasně poslední a ten očividně vadl. Ale zatím se tam na stopce ještě držel.

U zrcadla v kovovém tepaném rámu, pod nímž byla galerka kelímků a tub, se Renčová přičísla, trochu si poupravila blůzku a pak se vrátila ke svému psacímu stolu.

„Pochybovala jsem o tom, že by byla paní Modřanská pachatelkou, téměř od první chvíle, ač mnohé mluvilo v její neprospěch,“ řekla v deset hodin dopoledne přítomným, kteří zaplnili její kancelář, zatímco Drozd vedle ve své a Břízově vyšetřovně připravoval sklenky, „mnohé zas naopak mluvilo v její prospěch. A pak se v průběhu vyšetřování ukázalo pár faktů tak hrozných a jednoznačných, tak otřesných a neuvěřitelných, které přímo vybízely k tomu, abychom Modřanskou zajistili… ostatně tady Milan,“ ukázala na Břízu, „tady Milan sám tvrdil, ’na co ještě čekáme‘ a v pátek večer u paní Modřanské na chatě věřil a doufal, že co chvíli přikročíme k zatčení. A právě tato fakta, tak maximálně mluvící proti Modřanské, tak otřesně a jednoznačně ji představující jako vraha, mě utvrdila v přesvědčení, že je nevinná.“

Drozd vešel z vedlejška do kanceláře své představené a dal na stolek pod fíkovník dvě láhve vína a sklenky. Déšť klepal do okna a Renčová pokračovala:

„Z faktů, které mluvily ve prospěch Modřanské, byly například otisky. V Knopově a Šenfeldově bytě se našly otisky rukavic, v nichž pachatel pracoval, byly to tytéž rukavice a na ruku paní Modřanské byly příliš velké. Byly skoro tak velké jako ruce Vlkovy. Druhá věc, která mluvila v hereččin prospěch, byla skutečnost, že v noci z neděle na pondělí, kdy Knop seděl v baru s Vlkem po odchodu Modřanské, herečka opravdu jela na chatu. Tohle její alibi však nebylo zcela prokázané. Její soused na chatě, pan Krečmer, ten starý pán, viděl reflektory auta a slyšel motor asi ve dvě hodiny v noci, ale věřil-li někdo, že je Modřanská rafinovaná, mohl si myslet, že na chatu v jejím autě jel někdo jiný a ona sama zůstala v Praze. Mohla přijet na chatu až po vraždě v podchodu, tedy někdy ráno, ale tady by bylo bývalo třeba zjistit, jak by tam byla přijela a čím.“

Drozd zatím nalil do sklenek víno, šátkem utřel pár kapek na desce stolku, ale dříve než se napili, ozval se starý suchý docent ve zlatých brýlích, který zde teď spokojeně seděl a usmíval se.

„V noci, kdy byl zabit Šenfeld,“ zeptal se, „byla paní Modřanská v Praze?…“ a Renčová kývla.

„Tu noc paní Modřanská do chaty nejela, byla skutečně v Praze. Měla před pohřbem svého druha. Kromě fakt, která mluvila v její prospěch,“ pokračovala Renčová, „byla zde jedna věc, kterou bychom mohli nazvat neutrální, ač se snadno dala využít proti ní. Byla zajímavá tím, že to byla psychologická záležitost. Když jsme ono pondělní poledne oznamovali na chatě paní Modřanské smrt jejího druha, zhroutila se u hrany stolu navlas stejně, jako se zhroutila ha divadle v příslušné scéně hry ’Modrý koš fialek‘. Musím se přiznat, že když jsem ji v tom divadle viděla, dost to mnou otřáslo. Předstírá nám zhroucení z mužovy smrti, ač je sama pachatelkou, tak se to dalo vyjádřit, je to nacvičená herecká manýra. Snad právě zde bych chtěla vyzdvihnout, jak povrchní pohled na tak jemné věci, které vyžadují hlubší psychologickou úvahu, může obloudit a vést k nesprávnému soudu. Když se paní

Modřanská na chatě dozvěděla o smrti svého druha, stála přesně tak jako v oné scéně na divadle, u stolu, a zhroutila se doopravdy. Že to navenek vypadalo stejně, nemělo se simulací nic společného. Dalo by se nanejvýš říci, že její způsob zhroucení na chatě byl ovlivněn hereckým prožitím scény ze hry, kterou půldruhého roku hrála na divadle.“ Renčová na chvíli zmlkla a slova se ujal její vysoký šéf, který zde byl rovněž přítomen. Zdvihl sklenku a řekl:

„Tak se snad napijeme.“

Napili se a Renčová hovořila dál.

„Teď tedy řeknu to nejotřesnější, co z paní Modřanské dělalo pachatele, a přece právě proto ji stavělo do čistého světla. Tak hned to karate,“ řekla Renčová. „Všechny vraždy byly spáchány karatem. Bude vraždit vrah karatem, tedy způsobem výjimečným, neobvyklým, když musí předpokládat, že velice dobře víme, že karate zná? Že to víme nejen my, ale i široká veřejnost? Všichni viděli Modřanskou ve filmu ’Kdo zabil Kovalského‘, jak usmrcuje karatem, a bude tedy volit tento způsob vražd i v reálu? Karate, které ji mělo usvědčovat, promluvilo náhle v její prospěch. Karatem mohl vraždit jen člověk, který byl přesvědčen, že o jeho dovednosti nikdo neví a nikdy se nedozví… ještě se k tomu vrátím. Druhá věc: V Knopově bytě po jeho zabití v podchodu řádil vrah. Hledal tam drogy, rozhrabal celý byt, než na ně přišel v trezoru, nechal všechno, jak to bylo, jen ten trezor opět zamaskoval knihami… a kdybychom chtěli být velmi přesní, dodali bychom, nechal v něm i Knopovu závěť a vkladní knížky… Nevěděl, kde je zboží schováno, a tak vyházel kdeco, aby je našel.“

„Modřanská tvrdila, že o drogách pana Knopa neví,“ řekl docent, „tudíž opravdu o nich vědět nemusila a byla nucena prohledávat celý byt.“

„Ovšem,“ usmála se Renčová, „paní Modřanská opravdu o drogách svého druha nevěděla. Ale připusťme, že o nich věděla a měla mu je na rozkaz bandy vzít. Pak by ji bylo přece hned napadlo, že budou nejspíše ukryty v sejfu, vždyť přece o sejfu věděla… a tak by je byla šla hledat rovnou tam a nebyla by rozházela celý byt. Ale je tu ještě věc jiná. Proč by byla prohledávala byt až po vraždě, kdy musila předpokládat, že se v bytě objeví Bezpečnost a najde ji tam při téhle podivné práci? Mohla si byt prohledat kdykoli jindy, dávno před vraždou, vždyť tam přece bydlila. Vždyť to přece pro ni nebyl byt cizí! Paní Modřanská měla na různá hledání drog v bytě teoreticky dva roky času. Po Knopově vzpouře proti bandě měla čas rozhodně aspoň několik dní. Kdybychom byli měli za to, že Modřanská je vrahem, pak bychom bývali musili připustit, že noční hledač drog v bytě zabitého Knopa nebyl vrah, ale někdo jiný. Jiný člen bandy anebo snad nějaké protibandy… jenže… otisky rukavic na věcech v Knopově bytě byly tytéž jako otisky v bytě Šenfelda a konečně na zátylí zabitého Vlka v Hradištku se našly otisky hřbetu stejné rukavice. Z toho bylo jasné, že v bytě Knopově i Šenfeldové hledal zboží nikoli někdo jiný, ale přímo sám vrah. Ostatně vemte to i jinak. Proč by například k Šenfeldovi do bytu chodili dva, jeden, aby ho zabil, a druhý, aby hledal a uzmul mu drogy: Například štáb lékařů chodí k operaci, ale štáb lidí nechodí k vraždě. A tak i z tohohle plynulo, že je asi sotva paní Modřanská pachatel. Za třetí,“ řekla Renčová, „víte asi, co myslím…“

„Taxikářův popis,“ usmál se Bříza a Renčová přikývla.

„Ano, popis taxikářův. Pan Bernas nám popsal člověka, kterého viděl, když jel v pondělí za deset minut čtyři ráno pro Šenfelda. Popsal nám člověka, který šel ulicí směrem od Šenfeldová domu a my si byli jisti, že viděl vraha. A vrah to skutečně byl. A jak ten vrah vypadal? Co pan Bernas o něm řekl? Ten člověk, co šel od Šenfeldová domu, ani moc nespěchal, šel sice rychle, ale klidně, klidně se dal mnou vidět, řekl pan Bernas, ten člověk se vůbec nesnažil skrýt před reflektory auta, a ten člověk byla – žena! Prosím vás,“ řekla Renčová přítomným, „tady mi to zaskřípalo už moc. Taková herečka, která má k dispozici různé převleky a je tak zdatná v maskování… vždyť kdyby byla šla v noci do Šenfeldová bytu, aby mu tam sebrala zboží, čekala tam na jeho návrat z baru a pak ho zabila… vždyť se jí musilo přímo vnucovat, aby tam nešla jako žena, nýbrž jako muž. Vždyť jako žena byla jednoznačně pachatelem ona, kdežto jako muž… tu byl velký výběr. Uvažte: Vlk, Kropáček, Hanuš Knop, Režný, neznámý vůdce bandy, vedoucí baru Satyr a další neznámí lidé, ale všichni mužského pohlaví. A ona v tomto případu sama jediná jako žena. A v takovéhle situaci půjde vraždit v sukních! Tady bylo už skoro evidentní, že někdo chce na ni zločiny svést… ještě se k tomu vrátím. No a konečně,“ usmála se Renčová a ten úsměv platil především Milanu Břízovi, „konečně i vražda Vlka na chatě v Hradištku. Vlk byl likvidován jako poslední hlavní svědek a člen bandy na našem území, arciť kromě vraha. No a teď si, prosím vás, představte, že vrah, který má za sebou už dva podobné případy a musí tušit, jak velké podezření na něho máme… vrah jako žena, která zná karate a navíc je ještě hlavní dědičkou po svém zabitém druhovi… spáchá třetí vraždu na člověku, o němž snad i tuší, že ho sledujeme, před prahem své vlastní chaty a nechá ho tam ležet…“

„Ovšem,“ usmál se starý suchý docent, „rafinovaný vrah by mohl právě tohle udělat, protože by předpokládal u vyšetřovatelů tutéž úvahu, kterou teď říkáte vy. Za druhé jste, paní kapitánko, říkala, že Modřanská nevěděla o zabitém Vlkovi před chatou. Přitom byla v té večerní době maskována tak, že tahle maska bledé, rozrušené, nervózní ženy musila zakrýt její bledost a rozrušenost skutečnou. Připusťme čistě akademicky, že by byla Vlka skutečně zabila, čekala příjezd Bezpečnosti a schválně se takhle maskovala, aby nemusila předstírat klid.“

„Ano,“ usmála se Renčová, „a právě ani tohle nehrálo. Kdyby byla Modřanská rafinovaná vražedkyně a záměrně vykonala třetí exekuci před svou vlastní chatou, aby mohla ve své rafinovanosti předstírat, že by přece právě u svých dveří nevraždila, pák by se nepotřebovala maskovat do bledosti, rozrušení a strachu. K čemu by jí byla tahle maska? Snad leda k tomu, aby v očekávání Bezpečnosti předstírala klidnou hereckou práci. To ovšem mohla předstírat studium role i bez masky. Ostatně maska bledé rozrušené ženy v komedii ’Dnes všechno skončí‘ doopravdy je a Modřanská v ní hraje.“ Po krátké přestávce, v níž padlo pár vět k tomu bodu a déšť přitom klepal do okenního skla, Renčová pokračovala:

„Tušila jsem, že pachatelem bude někdo jiný než tato kultivovaná, nadaná paní Modřanská, ale v tom případě všechno ukazovalo na to, že pachatel jedná záměrně tak, aby podezření na Modřanskou přesunul. Znal karate a řekl si: „Herečka ho zná také, anebo třeba nezná, to je jedno, ale ve filmu, který viděl kdekdo, jím vraždila. Budu tedy vraždit karatem, nehledě k tomu, že je to bez výkřiků a krve a smrt je okamžitá. Přestrojím se za ženu, a když mě někdo v kritické chvíli spatří, nic se nestane. Co by byl jinak můj handicap – totiž kdyby mě někdo spatřil v kritické chvíli – bude má přednost a podezření padne na ženu, která v tomto případě hraje svou roli, to je na Modřanskou. Nechám Knopovu závěť klidně na jejím místě v trezoru, ať Bezpečnost ví od první chvíle, že je Modřanská univerzální dědičkou…“

„Ovšem tím, že vrah při hledání v Knopově bytě udělal takovou spoušť, podezření na Modřanskou neshodil,“ podotkl docent, „to tedy spíš naopak vyvracel,“ a Renčová kývla.

„Tohle nedomyslil, protože nemohl znát náš myšlenkový postup. Řekl si prostě: Modřanská se o drogách dozvěděla či se stala členkou bandy teprve nedávno, teprve teď po vraždě v podchodu hledá doma zboží, protože dřív o něm nevěděla anebo neměla možnost je hledat. Anebo měla možnost, hledala a nenašla, ale teď je banda chce mít v pondělí ráno, čili Modřanská dělá po vraždě poslední zoufalý pokus drogy v bytě objevit, nezapomeňme, že Knop musil být likvidován brzy, hrozil, že případ předá Bezpečnosti. Vzít mu ponechané zboží byla v tomto případě věc druhotná.“ Pak Renčová pokračovala:

„Hned na začátku jsem měla dojem, že pachatel hledí získat čas. Odstranil z Knopových kapes věci, které by určovaly jeho totožnost, na vizitku ve vedlejší kapsičce saka zapomněl, nebo byl při této práci už vyrušen, takže jsme totožnost oběti vypátrali, dřív než si myslel. V případě Šenfelda se pokus o naše zdržení opakoval tím, že dal na dveře oběti list ’Odjel jsem. Vrátím se v sobotu.‘ A konečně náznak jeho snahy zdržet nás byl patrný i na vraždě Vlka na chatě v Hradisku. Mohl si totiž myslit, že Vlka sledujeme, a když jeho mrtvolu objevíme hned po činu, vrhneme se do chaty, kde je pachatel téměř mimo pochybnost a rozhodně se nepustíme zahradou k lesíku, kudy by byl asi prchal. No a pak tu byl i případ s telefonem… Případ s telefonem byl poměrně naivní u tak protřelého pachatele. Telefon nás měl zmást, ale spíše zmátl na mžik pana Hanuše Knopa než nás. Vrah nám snad chtěl vnuknout, že volal člověk, který hlas Knopa napodobil, když už Knop byl prokazatelně mrtev. Kdo líp může přijít na to napodobit něčí hlas, než herec, tedy zase přesun podezření na Modřanskou. Ovšem trik s telefonem se jeví účinnější snad jen ve spojení s předpokladem, že hned nezjistíme totožnost mrtvého z podchodu, s identifikací Richarda Knopa na prosektuře musil vrah počítat. Ale tím není ten telefon odbyt,“ řekla Renčová a usrkla si vína. A mluvila dál:

„Pro nás je tu jedna věc velmi významná. Hanuš Knop říkal, že mu bratr volal kvůli srdečním obtížím, ptal se ho na doktora Lesníka, který skutečně existuje a s Hanušem Knopem se znal. Bratr mu volal, že má řadu dní nějakou srdeční potíž, ale teď se mu ještě přitížilo. Když se tuhle soudruh Drozd Hanuše Knopa ptal, zda bratr říkal, proč se mu přitížilo, Hanuš Knop zrozpačitěl a pak řekl, že bratr měl s paní Modřanskou nějaké nedorozumění. Nějaký konflikt, snad po létech poprvé, řekl. Modřanská nám za pár hodin na chatě přiznala, že asi před týdnem s druhem domlouvala, zda letos o vánocích pojedou na hory. Modřanská řekla: ’Ale to nebyla rozepře, jen normální výměna názorů, já chtěla do Vysokých Tater, Ríša chtěl být o vánocích doma.‘ Ptala jsem se tenkrát Modřanské, zda o téhle výměně názorů s někým nemluvili. Řekla, že ne. Ale připustila, že se o ní mohl zmínit její druh, že o ní mohl říci bratrovi, s nímž si v posledních dnech telefonovali. Takže Hanuš Knop věděl o jakési výměně názorů mezi svým bratrem a jeho družkou a této drobnosti obdivuhodně využil. Věděl, že nám Modřanská potvrdí, že nějaká výměna názorů tu byla, jestliže se jí na to zeptáme, a z toho zkonstruoval, že to byl konflikt a jeho bratr to odnesl srdeční slabostí. Telefonát Richarda Knopa po jeho smrti, který nikdo neslyšel, jen jeho bratr – totiž neslyšela ho ani účetní Vlasta, té byl ten telefonát velmi prostě vsugerován pouhým oznámením, že volal bratr – tedy tento telefonát nás měl na chvilku šokovat a zmást.“

„A pokud tedy jde o pravého pachatele,“ řekl teď vysoký šéf kapitánky Renčové, a Renčová vzdychla a smutně pokývala hlavou.

„Ano, pokud jde o pravého pachatele,“ řekla, „dvě věci vzbudily mou pozornost velice. Samy o sobě nemusily mít význam, ale ve spojitosti s ostatními ho nabývaly. Předně lež o bohaté tetě Hráškové v Brně, po níž, jak řekl Hanuš Knop, on a jeho bratr Richard dědili. Věřila tomu i Modřanská, které totéž tvrdil její druh. Tím si vysvětlila příjmy svého zemřelého druha. Tím vysvětlil jeho majetek i bratr Hanuš Knop. Paní Hrášková v Brně sice žila a zemřela, ale nebyla vdovou po řediteli, nýbrž po vedoucím provozu a vůbec nebyla bohatá, zanechala malý domek a bratři Knopovi po ní nic neměli. A za druhé – fotografie. Přece jen snímky! Když jsme dělali domovní prohlídku na Knopově chatě, našla jsem v truhle v krabici pár snímků Hanuše Knopa z dřívější doby. Ty snímky jsem si hned tenkrát dala ofotografovat a nechala jsem je v krabici. Když jsme přijeli za Modřanskou na chatu minulý pátek, tyto dva snímky už v krabici nebyly. Zmizely. Právě tyto dva snímky byly pryč. Stejně tak zmizely z alba v Knopově pražském bytě snímky, zbylo po nich ztvrdlé lepidlo. Modřanská tvrdila, že je Hanuši Knopovi nedávala, protože si ještě o ně neřekl, že si o ně řekne až někdy později. Snímky z alba z pražského bytu odnesl vrah hned tu noc po vraždě, když tam hledal drogu, snímky z chaty v Hradištku odnesl za pár dní po naší domovní prohlídce, a přece tyhle dva snímky…“

Renčová sáhla do zásuvky stolu a ukázala dva snímky staršího data. Byl na nich Hanuš Knop v nějaké tělocvičně, před ním byla žíněnka, za ním na zdi ribstoly. Byl v bílém kostýmu, jaký užívají zápasníci při džiu-džitsu…

„Pochopitelně,“ řekla Renčová, „že tohle vrah v bytě oběti nechat nemohl. Byl to snad jediný vskutku kompromitující materiál, a tak jej odnesl. Zjistili jsme, že Hanuš Knop chodil před patnácti lety do sportovního klubu jednoho pražského národního podniku na džiu-džitsu a že se tam mohl snadno a lehce seznámit s karatem…“

„Kdo by to byl řekl,“ povzdychl starý suchý docent, „takový vedoucí hračkářství. Ty dva snímky z chaty Modřanské musil dodatečně odnést?“

„Ano,“ kývla Renčová, „To byl jeden moment, který mu velice přitížil. My jsme dělali prohlídku v chatě Modřanské v úterý odpoledne, druhý den po vraždě v podchodu. Ve středu večer, kdy měla Modřanská představení, odjel Hanuš Knop do Hradištka na chatu, odemkl si ji asi paklíčem, v tomhle byl mistr, otvíral tak i bratrův byt v pražské vile i byt Šenfeldův, a tyhle dva snímky z krabice vzal. Věděl, že tam jsou. Proč si je nevzal z chaty už někdy dřív, před vraždou, což by bývalo bylo mnohem bezpečnější… Asi proto, že nevěděl, že jsou na chatě. Myslil, že je najde v bratrově pražském bytě jako ty ostatní.“

„Jeho žena, paní kapitánko,“ řekl starý docent, „jeho žena neměla o tom zdání?“

„Ovšem že ne,“ řekla Renčová, „pro Knopa to byl ideální typ. Hůř na tom ovšem je jeho syn. Je to naštěstí syn nevlastní, ale trauma u něho bude, i když se paní Knopova dá s mužem rozvést, což se zcela jistě stane. Její sestra má za muže kapitána armády, velmi vzorná rodina.“

Napili se vína a chvíli mlčky hleděli na kaktusy za psacím stolem a na okno, po němž stékaly pramínky deště, stále pršelo. Napili se vína a chvíli mlčeli. Pak se znovu Renčová ujala slova.

„Spojitost bandy s Hanušem Knopem, jejím katem, byla geniální,“ řekla. „Genialita této spojitosti byla v tom, že formálně vůbec neexistovala. Hanuš Knop například skutečně neznal přátele svého bratra, také člena bandy, stýkal se s ním minimálně. Nikdy nenavštívil například bratrovo oblíbené místo, bar Satyr. Neznal v něm ani ty nevinné lidi, jakým je pan Kropáček…“ zde se Renčová musila usmát a úsměv potlačit nemohli ani Drozd a Bříza… „tím méně znal Šenfelda. Nikdy nechodil do Klíčové ulice. Byl tam všeho všudy dvakrát, podruhé předevčírem, v sobotu odpoledne, když jsme ho tam zatkli… že je v Klíčové ulici s matkou, řekl nám jeho syn, když jsme přijeli pro hračkáře do jeho bytu… a předtím byl Knop v Klíčové ulici ve čtvrtek večer, to bylo vůbec poprvé, kdy tam u těch

Režných byl. Jak vypověděli Režných, ten čtvrtek tam u nich ještě seděl živý Vlk a byl tam i student Samir Chalavi. A to snad bylo vůbec poprvé za celou tu dlouhou dobu, kdy Hanuš Knop viděl Samira Chalaviho tváří v tvář a zřejmě ještě ani teď, tedy vskutku do poslední chvíle, netušil, že tenhle zpěvák je vlastně jeho nejvyšší chlebodárce, vůdce celé bandy. Kat věděl, pro co pracuje, ale pro koho osobně… to mu zůstávalo skryto a v tom byla geniálnost celé organizace.“

„Když po vraždách Knopa a Šenfelda vynesl z jejich bytů zboží,“ podotkl starý docent, „jak pak tedy toto zboží vracel do rukou Afgánce…“ a Renčová řekla:

„Zatím se domníváme, že je vracel prostřednictvím Vlka, který kromě přechovávání a doručování zboží do dalších rukou dělal i prostředníka mezi katem a šéfem bandy. Po vybrání trezoru v Knopově bytě dal Hanuš Knop zboží na některém místě Prahy Vlkovi. Tak tomu bylo i po vybrání bytu houslisty Šenfelda. Vlk to pak nosil k Režným. Tak věděl Hanuš Knop jen o Vlkovi. A ovšem i o svých obětech… Pokud jde o ty Režných… to jsou vlastně také oběti. On tušil, když při prodeji novin v Alfě předával krabičku od cigaret, že je v ní něco jiného než cigarety, ale co to je a jaké jsou spojitosti, zřejmě nevěděl. Věděl snad, že jde o nějaké nezákonné zboží, ale nevěděl, že jde o drogy. Tady by byla snad jakási slabina toho starce, který měl za sebou jinak velmi těžký život stejně jako jeho žena. Jsou to lidé, kteří si poctivě přivydělávají praním prádla, a to je vše. Chalavi je objevil a našel v nich vzhledem k jejich stáří a také jisté vyhaslosti a nezájmu starce, poslušné nevědoucí nástroje. Tyhle mezinárodní bandy vždycky potřebují pár prostoduchých nevědoucích lidí ke svým rejdům.“

Dvě hodiny trvala debata v zahradní kanceláři Evy Renčové o případu Hanuše Knopa a Samira Chalaviho. Dvě hodiny hovořila Renčová a její vyšetřovatelé Antonín Drozd a Milan Bříza, a mluvil i starý suchý docent ve zlatých brýlích, odborník na drogy, a mluvil i Vedral a lékař doktor Válek a pár slov řekl i vysoký šéf. Po dvou týdnech úmorné a vyčerpávající práce byl případ v podstatě skončen, a byl skončen úspěšně.

Drozd sklidil láhve a sklenky se stolku pod fíkovníkem a přítomní pohlédli na hodinky. Bylo dvanáct.

„Takže je tu zase oběd,“ podotkl Bříza a usmál se na Drozda, a Renčová řekla:

„Dnes máme mít podle jídelníčku hovězí maso s čočkou a vejcem. A čaj,“ dodala.

Renčová a Bříza se smáli á jejich vysoký šéf se zeptal:

„A tak co vlastně, soudruhu Drozde, chcete vařit? Vrabce na špeku nebo španělské ptáčky… Teď, když to máte z krku, byste snad už někdy mohl,“ a Drozd se usmál a řekl:

„Udělám, soudruhu, výbornou islandskou pečeni na houbách a vínu a nadívané krokety… Snad zítra či pozítří večer. Snad přestane pršet, abych mohl v klidu nakoupit filé a trochu ananasu.“

Venku pršelo, ale všichni se dost vesele zvedli, aby šli do závodní jídelny.

31

Středa – odpoledne

A pak přišel závěr.

Byl sice nezvyklý, ale byl užitečný a moudrý.

Kapitánka Eva Renčová pozvala Miladu Modřanskou a Silvestra Kropáčka do své kanceláře.

Nepřicházeli k žádnému výslechu, žádné svědecké výpovědi, přicházeli tam s pocitem hostí. Drozd měl připravenou láhev vína a také džus a kávu, což bylo obzvlášť moudré. Kropáček se dostavil pěšky, ale Modřanská autem…

„Případ jsme uzavřeli,“ řekla jim Renčová při víně a kávě pod větvemi fíkovníku v přítomnosti Drozda a Břízy, „byl to případ tragický a zároveň zrůdný. Zrůdný v tom, že šlo o tři promyšlené vraždy, spáchané docela civilním člověkem, který měl ženu a dítě, byl vedoucím obchodu s dětskými hračkami, a že mezi jeho oběťmi byl i jeho vlastní bratr… o tomto faktu jsme tu dlouho rokovali. Tragický byl ten případ v tom, že šlo o drogy a jejich šíření. Na tyto drogy u nás doplatilo dvaadvacet lidí. Všichni jsou pod lékařským dohledem na klinikách. Životy nalomené chvilkou iluzorního blaha, které zdaleka nevyváží zhoubné následky na organismus a vede do hrobu. Naše země byla toho dosud ušetřena. U nás drogování v klasickém smyslu nikdy nebyl společenský problém. Ale jak se teď ukázalo, infekce začínala pronikat přes hranice i k nám. A je třeba to hlídat a nedopustit další nové akce zhouby lidstva, když prominete to slovo. Odpovídá realitě.“

„Paní Modřanská, pro vás je ovšem tento případ velkou osobní ranou,“ řekla Renčová vážně a tiše, „pan Richard Knop byl váš dlouholetý druh. Žili jste spolu ve shodě a měli se rádi. Já vás nechci planě utěšovat, jste žena rozumná a moudrá, ale jestli vám přece něco může vnitřně ulehčit, pak je to fakt, že pan Knop s tím skoncoval. Vzepřel se dál spolupracovat s bandou a chtěl si očistit ruce. Padl za to rukou vraha a v té chvíli stál už na druhém břehu. V této okolnosti lze vidět satisfakci Richarda Knopa. Jde teď o to, abyste se vy sama v sobě vyrovnala s tím, co se stalo. A pak ovšem…“ Renčová se usmála, „jde o všechna ta napětí a stressy, které vám způsobily naše zásahy. Chápu, že naše návštěvy na vaší chatě byly pro vás zlé, tou první jsme vám oznámili smrt vašeho druha, při té druhé ležel před vaším prahem zabitý Vlk. Bylo to otřesné a šokující. Musila jste sama v sobě bojovat s úzkostí, která vás zachvátila a strhla, když jsme s vámi hovořili a vy jste snad cítila, že vás podezříváme z vražd. Nebylo to tak doslova pravda. Věřili jsme vám, ale to jste vy nemohla vědět. To jste mohla chvílemi snad tušit, ale tušení je v takovém případě slabá útěcha. Nuže, teď je všechno za námi a já vám přeji, abyste se dokonale uklidnila a úspěšně zvládla svou novou premiéru jako všechny předchozí.“ Pak se obrátila na kouzelníka.

„Vy, pane Kropáček, jste nám bezděčně velmi přispěl tou svou vizitkou.“

„Já měl taky, paní inspektorko, dojem,“ vypískl Kropáček a jeho malá očka v drobné tváři zamžikala, „že mě podezříváte z vražd. Já měl ten dojem taky, prosím. Ale říkal jsem si, Kriste pane, když jsem je nespáchal, snad na to přijdou. Přece mají aparát. Přece nezůstanou jen u podezření. A to mě trochu uklidňovalo.“

„Jistě jste myslil správně,“ kývla Renčová, „nezatýkáme vrahy, kteří jimi nejsou. A teď se chystáte na ten mezinárodní kouzelnický festival do Karlových Varů.“

„Chystám a budu tam mít tři zbrusu nová čísla,“ potřásl malou hlavičkou na slabém krčku, a pak vyložil, co to bude za čísla. „Růže,“ řekl, „které budu tahat z ruky pod šátkem a pak rozdávat, to je takové číslo, spojené s vytahováním knížek…“ a Renčová, Drozd a Bříza se usmáli a mlčeli… „pak tam budu mít bubínek, do kterého budu, prosím, klepat paličkama a za scénou mě bude provázet celý orchestr. A najednou vám ten bubínek, jak do něho víc klepnu, prorazím, leknu se, ale copak to… z toho bubínku vyletí kohout. Živej kohout kropenatej, tadyhle má takhle velký červený lalok, sedne si na takové hradlo, které tam bude stát opodál, ale protože hudba za scénou bude pokračovat dál, představte si; já budu nucen ten proraženej bubínek obrátit a klepat na něj z rubu. Ale to není všechno. Najednou prorazím i to… a vylítne…“

„Holub,“ zasmál se Bříza a Kropáček zamžoural očkama, zasmál se a vypískl:

„Krocan!“

„No a pak nechám mizet karty a budu tahat vějíře.“

Když schůzka končila, měla Renčová a její vyšetřovatelé dvě pozvánky. Jedna z nich byla na premiéru Milady Modřanské „Dnes všechno skončí“ a druhá byla na Mezinárodní festival kouzelníků do Karlových Var.

„Aspoň si trochu oddychnem,“ řekla Renčová po odchodu hostí a pak na stole zazvonil telefon. Renčová chvíli naslouchala a pak zavěsila.

„Tak a brzy bude další, soudruzi,“ řekla s pohledem na kaktus za stolem, z něhož odpadl poslední růžový kvítek. A pokývala hlavou a řekla:

„Jedno umírá a druhé se rodí. Jedno končí a druhé začíná. Jak podivuhodný osud to má člověk na této planetě.“

ladislav fuks

oldřich kosek

mrtvý

v podchodu

Obálku navrhl Zdeněk Majzner.

Vydalo nakladatelství Melantrich v Praze 1976.

Odpovědná redaktorka Marie Petelová.

Technická redaktorka Vlasta Machová.

Vytiskl Mír, nov. závody, n. p., závod 1.

Václavské nám. 15, Praha 1.

AA 13,92; VA 14,44. Náklad 50 000 výtisků.

1. vydání.

13-33 32-008-76 Brož. 15 Kčs