Ladislav Fuks

Obraz

Martina Blaskowitze

ODEON

Copyright © Ladislav Fuks – dědicové, 1980, 2004

Czech edition © Euromedia Group k. s., 2004

ISBN 80-207-1166-X

Motto:

Před dávnými časy, bylo mu dvanáct let, býval Klingsorem s deseti životy. Chlapci si hráli na lupiče a každý lupič měl deset životů, z nichž pokaždé jeden ztratil, když se ho pronásledovatel dotkl rukou nebo oštěpem. S šesti, s třemi, s jedním jediným životem jsi ještě vyvázl a unikl. Teprve s desátým bylo ztraceno vše…

Hermann Hesse

KLINGSOROVO POSLEDNÍ LÉTO

Je to už dávno, velmi dávno, když jsem poslal z Prahy dopis Danieli Potockému, který měl rád jídlo a víno, aby si udělal v sobotu a v neděli čas a přijel za mnou na chatu. Dopis jsem napsal schválně dost nejasně, avšak naléhavě, a zakončil dodatkem, že kdyby přijel, jistě by nelitoval. A načrtl jsem mu plánek, jak se ke mně dostane, když odbočí ze státní silnice před Benešovem.

Předpokládal jsem, že se pochlubí Janě, která ho rozumem mnohonásobně převyšovala, a skutečně. Volala mi to na chatu k sousedům, kteří měli telefon, já tam neměl ani elektriku a svítil jsem tam baterkou a petrolejovou lampou.

„Byl nadšen,“ sdělila mi Jana, „co prý o tom soudím. Oč prý půjde. Řekla jsem, že to vypadá, jako bys chystal nějaký táborák či hody, víš přece, jak rád jí, a že holt z příčin záhadných chceš, aby byl u toho.“

Jana nikdy psychologii nestudovala, byla chemičkou v Ústavu pro soudní pitvu, ale její dušezpytný odhad býval občas zajímavý. Co řekla Potockému o mém dopisu, mi připadalo moudré.

Ta památná červnová sobota byla nesmírně horká a dusná jako všechny dny předchozí. Lidé si stěžovali na tlak a malátnost, koupaliště byla přeplněna a začínal i nedostatek piva, sodovek a limonád. „Kdyby tak aspoň trochu sprchlo,“ říkali tehdy lidé a vždy k večeru toužebně vzhlíželi k nebi, které se zamlžovalo. Avšak déšť z toho nikdy nevzešel. Na chatě jsem pivo, sodovky a limonády neměl, jen ve studni obyčejnou vodu a pak deset láhví vína, dvě sedmičky řeckého koňaku, láhev whisky průměrné jakosti a vynikající banánový bols. Měl jsem ještě tři vodky, Čtyři konzervy rajské šťávy a pepře mnoho. „Jestli mu to postupně smíchám,“ myslil jsem si tu sobotu, co měl přijet, „bude hotov. Hotov dřív, než budu chtít, a to právě dnes nechci. Bude pít jen víno, které dobře snáší.“ Před jeho příjezdem jsem přehlédl láhve a věci k večeři. Pak jsem šel do podkroví chaty, kde jsem měl jakousi pracovničku, byl tam navíc i nízký kulatý stůl a pohodlná křesla, a přichystal jsem si pistoli. Byla to belgická pistole FN z roku 1935 pro náboje ráže 9 mm Parabellum s dvouřadým zásobníkem na 14 nábojů, s bicím mechanismem kohoutkovým. Byla to pistole vojenská, mimořádně výkonná, byla však v jistém smyslu směšná, ale to se nepostřehlo, byla to pistole. Pohodil jsem ji na kulatý stůl, ale tak, aby byla vidět, až se mi to bude hodit. Dal jsem na ni pár popsaných stránek, které se daly poodsunout. Daniel Potocký neměl nic společného s polským hraběcím rodem Potockých. Navzdor svému krásnému a šlechetnému jménu to byl lump.

Přijel v pět hodin odpoledne, kdy ještě byli u mne sousedé. Byl bez saka, jen v tričku, avšak v nádherném – bezovém a bílém, jaké u nás tehdy rozhodně nebylo k mání, a na očích měl přepychové brýle proti slunci, jaké nosí filmoví režiséři, které však brzy sejmul.

Otevřel jsem mu velká vrátka, aby mohl projet autem na zahradu – měl Tatru 57 – a pak jsem ho zavedl do přízemního pokoje, jemuž jsem říkal „obytný“ a jenž sousedil s kuchyňkou, pokojíkem, chodbičkou a verandou.

„Tak to je pan Daniel Potocký,“ řekl jsem v tom obytném pokoji inženýru Machovi, plukovníku Nyklasovi a Evě Jarné, která byla mladá, svěží a krásná, „pan Potocký je, jak jistě víte, známý autor románků milostných.“ Ovšemže jsem věděl, že se neurazí, když to takto řeknu. Potocký se málokdy urážel, jednak proto, že z nedostatku rozumu leccos nepostřehl, jednak proto, že měl i jakousi hroší kůži, ale tou jsem si nebyl tak jist. Zato postřehl hned mladost, svěžest a krásu Evy Jarné a zakrátko – ještě ani nedopil frappé – začal se jí dvořit. Jeho dvoření spočívalo v úsměvech a v těchto větách: „Tak vy zde máte také chatu. Je tu krásně.“

„Jistě máte i krásnou zahradu.“

„Máte stromky a krásné květiny jako vaše jméno.“ Dělal přesně to, co jsem předvídal, a stejně tak se tvářil, žoviálně, bezstarostně a vesele. A přesně tak i pohasl, když viděl, že se sousedé u mne nezdrží, ale odejdou domů do svých chat. Na rozchodnou jsem jim řekl – ale platilo to hlavně plukovníku Nyklasovi – že pan Potocký je čtyřicátník, vdovec, bydlí v Libni v Rožnovské ulici 12, měří 170 cm, postava střední, obličej oválný, vlasy má – jak vidí – středně plavé, obočí hnědé, oči tmavohnědé, nos vcelku přímý. Přijel sem s okrovou Tatrou 57 a zůstane tu do zítřka do oběda. Pak odjede, protože musí být odpoledne kolem třetí v Praze.

„Rád bych vám ukázal chatu,“ řekl jsem mu ihned po odchodu hostí, „ukázal, než se setmí. Nemám tu elektriku a svítím tu jen baterkou a petrolejovými lampami… nejezdím sem často. Dokonce jen velmi, velmi zřídka. Večeři,“ řekl jsem, „večeři dám za chvilku. Myslím, že se tam nějak předčasně šeří.“

Vyhlédl z okna a já věděl proč, ten lotr byl průhledný jak síto. Ale Evu už spatřit nemohl. Sousedy již zakryla zeleň zahrádek. Zvedl tedy v okně hlavu, jako že hledí k nebi, a řekl, že dnes večer či v noci konečně už doopravdy přijde bouřka.

„Myslím vskutku, že přijde,“ kývl jsem a provedl jsem ho přízemím.

Snad se mu teď Jarná trochu vytratila z mysli a převážila zvědavost, proč jsem ho zval. Co se skrývá za tím, že cesty ke mně nebude litovat. Rozhodl jsem se, že se toho dotknu co nejdřív. Aby nežil v mylných představách o táboráku a hodech, jak mu vtipně namluvila Jana, jejíž muž byl prokurátor, který se tenkrát v těch létech hlavně zabýval vrahy. V obytném pokoji a přilehlém pokojíku se zajímal o obrazy, které jsem tam měl na stěnách. I to jsem předpokládal. Neboť i při svém nedostatku rozumu Potocký obrazy jaksi chápal. Snad měl ten talent po otci, který se živil barvením černobílých fotografií a vyráběním papírových skládaček. Potocký dovedl dokonce i posoudit, jaký rám či pasparta se na který obraz hodí.

„Tady mám jen reprodukce,“ řekl jsem, „pár kreseb a tři originály málo známých malířů. Heleďte…“ Na jednom obrázku byla obnažená žena s poněkud větším poprsím.

„Není to pro chatu škoda, když jseš tu jen zřídka,“ podotkl, „chata se dá i lehko vykrást.“

„To je holt riziko,“ kývl jsem, „ani nejsem pojištěn. Jednou to tu můžou vykrást všechno. Pojďte se kouknout nahoru.“

Zavedl jsem ho po schůdkách nahoru do podkroví, do té své pracovničky. „Asi se divíte, proč jsem vás zval,“ podotkl jsem v pracovně téměř hned na jejím prahu, „jste zvědav? Podle pravdy,“ přiznal, jsem.

V pracovně visely dva originály, tentokrát malířů známých a již slavných, které jsem na tuto sobotu a neděli dovezl z Prahy.

Byl to obrázek Jana Zrzavého a zátiší německého secesního malíře, u nás téměř neznámého, Saschy Schneidera, obrázek zcela výjimečný, protože tento malíř zátiší nedělával. Visel v secesním, avšak dost prostém rámu.

Pak tam visela další reprodukce, a to Žena na divanu. Byla nahá a trochu se podobala Jarné.

„To je pěkný,“ řekl a pozorně hleděl a já si teď představil, že kdyby byl krátkozraký, sáhl by asi do kapsy a nasadil si cvikr. „To je opravdu pěkný, vypadá jako moderní Venuše…“

„A teď se koukněte semhle,“ vyzval jsem ho a zavedl k oknu, u něhož stál psací stůl s petrolejovou lampou. Visel tam portrét asi šestnáctiletého hocha. Byl to velice krásný portrét.

Hezká jemná tvář chlapce byla zděšena, avšak mírně. Zato v hlubokých šedých očích a u mírně pootevřených rtů se zračila hrůza strašlivá. Protože však tvář s očima a ústy tvoří nerozpojitelný celek a jedno se obráží v druhém, mohlo se zdát, že buď celý chlapcův výraz je krajně zděšený anebo naopak, že ona hrůza v očích a u rtů tak strašná není. Záleželo na tom, jak se člověk na ten portrét díval. V tom byla jeho obdivuhodná dvojznačnost a kouzlo. I tento obraz jsem odvezl sem na chatu z Prahy na tuto sobotu a neděli, abych si jej pak opět, až bude po všem, vzal domů.

Daniel Potocký pohlédl na obraz, jako se člověk koukne na hodinky, a jistě by se byl zas odvrátil… avšak neučinil to. A já přesně věděl proč.

Jen zcela tupý člověk by byl totiž nepostřehl, čím byl ten obraz nápadný, a Daniel Potocký – navzdor své hlouposti – přece jen tak tupý nebyl, když šlo o obrazy.

„Ano,“ kývl jsem, „poznal jste. Je to olej na plátně a je kupodivu pod sklem. Avšak hlavní je, že ten portrét nemá pozadí. Poznal jste, že pozadí je čistý bílý křídový papír, který s barevným olejem nejde dohromady. Je to skoro nevkusné,“ řekl jsem, „ale není pomoci. Já jsem pozadí odstřihl a poprsí jsem nalepil na ten nesourodý papír.“

„Ale proč,“ zavrtěl hlavou, a tu jsem tomu lotru řekl polovinu pravdy.

„V tom je tragédie, kvůli níž jsem vás pozval. Nepozval jsem vás totiž kvůli hodům, ale kvůli tragédii. Kterou jsem dosud nikomu nesvěřil. Portrét jsem si předminulý týden přivezl… z ciziny.“ A jako bych neviděl jeho údiv, nebo spíše zklamání, pohlédl jsem na kulatý stolek s křesly, který stál pět kroků od okna a na němž pod popsanými listy ležela má pistole. A pak jsem řekl:

„Nicméně teď znovu sejdeme dolů a připravím večeři. Po večeři se sem vrátíme a já vám všechno povím.“

Měl jsem k večeři šest smažených řízků. Stačilo je dát na páru či na kapku tuku, aby se ohřály. Nemohl jsem se s jejich přípravou zdržovat, chtěl-li jsem s lotrem skončit do půlnoci. K tomu jsem měl dnešní chléb a mísu zeleniny. Hlávkový salát, karfiól, strouhané zelí, rajčata, papriku, okurky a hrušky. V tom kousky šunky a trochu sladké studené rýže. Vše osoleno, opepřeno, ocitronováno, ve strouhaném sýru a v trošce olivového oleje. Měl zřejmě – navzdor vedru – hlad a jedl s chutí, ovšem, jedl rád. Bohatost salátu chválil. „Měl jsem tam dát ještě cibuli a natvrdo vařená vejce,“ odvětil jsem, „ale zato k tomu chlebu, co je k řízkům, je kus estragonového másla…“ a v duchu, jak tak jedl, jsem si myslil: „Jen jez. Ani nevíš, že je to tvá večeře poslední…“

Avšak což to. Právě teď, u večeře, jsem poznal, jak je zvědav. Právě teď, když už věděl, že jsem ho nepozval kvůli hodům a byl tedy zpočátku snad i zklamán. Už když jsem ohříval v kuchyňce řízky, opřel se žoviálně o dveře a ptal se, oč jde. A jakouže tragédii se to dozví. A při jídle se pokusil vyzvídat podruhé.

Ještě jsme ani nedojedli, když se zjevila taková malá drobnost, která ho však skvěle charakterizovala. Totiž jeho literární schopnost. Venku začal vát slabší větřík, i se ochladilo, zaplať pánbů za to, a on pohlédl k oknu a řekl, že se nebe mračí. A pak řekl doslova: „Možná že přijde bouřka.“

Jak totiž mluvil, tak i psal. Jeho milostné románky vždycky postrádaly pointy. Pointy kromě té nejtrapnější, že se ti dva spřáhli proti překážkám a že je – jako v starosvětských idylkách – ruku v ruce přemohli. Jednou to byl továrnický synek a ona byla myčkou nádobí v předválečném bufetu na Žižkově, podruhé to byl syn majitele velkostatku v Čechách a ona prostou dcerkou venkovského chalupníka. Když všechno zdolali, vzali se a končili u oltáře svaté Ludmily na Vinohradech. Takové knížky vydal za války dvě. Třetí vydal dva roky po válce a tato poválečná byla i dojemná. On byl dělníkem v hutích, přišel o ruku, takže jí – vedoucí v závodní kantýně – nemohl psát milostné lístky… a nekončili u oltáře, ale před poslancem na národním výboru. Před chvílí, když hleděl z okna za Jamou, podotkl, že dnes večer či v noci doopravdy přijde bouřka. Od té doby utekla asi půlhodinka a teď – ač se zatím navíc ještě více zešeřilo a začal větřík, který předtím nebyl – řekl, že možná přijde bouřka. Kdyby tohle napsal v knížce, stačilo málo a bylo to v pořádku. Stačilo napsat něco podobného, jako že: „Opravdu dnes přijde bouřka.“ Nebo: „Vskutku myslím, že přijde bouřka.“ Jenže jemu chyběl cit pro návaznost. Cit pro nutnost třeba jediné ho slova. Dovedl jakžtakž stupňovat děj, jen když naznačoval tělesný akt, což ho ovšem nenaučil literární cit, ale zřejmě jeho vlastní praxe – když psal ty dva kýčky ve válce, měl teprve něco přes pětadvacet. Avšak už pouhý dialog partnerů při seznámení stupňovat nedokázal. Ke konci ti dva říkali něco, co s pomocí boží mohli tlachat na začátku. A co říkali na začátku, už dál nově vystupňovat neuměl. Bylo to především hloupé a plytké, všechno to stálo na hlavě stejně jako to, co právě řekl o bouřce.

Zavřel jsem v přízemí okna, zamkl dveře u verandy a klíč dal do kapsy, vzal dvě láhve vína a sklenky a vyzval ho, aby se se mnou vrátil nahoru do té mé malé podkrovní pracovny, v níž visel nad psacím stolem u okna chlapcův portrét. V pracovně jsem zatím okno nezavřel. Větřík, který venku začal, byl zatím ještě slabý a jen mírně hýbal záclonkou. Rozsvítil jsem petrolejovou lampu, která stála u okna na psacím stole, měla načervenalé stínidlo, a nabídl jsem mu křeslo u kulatého stolku. Tím se stalo, že měl před sebou na stěně tu nahou Ženu na divanu, zatímco Zrzavý a Schneider nebyli v jeho dohledu stejně jako obraz u okna, a protože já u stolku seděl přesně proti němu – čelem ke dveřím – měl jsem tu dost kýčovitou bledou reprodukci Venuše za svými zády a to tedy mohlo být příjemné oběma. Mně proto, že jsem ji neviděl, jemu proto, že ji viděl. Pak jsem nalil víno. Bylo jen průměrné, ale to bylo jedno. Neboť ač víno pil rád, nikdy nebyl s to posoudit, jaké je. Napili jsme se a zapálili si cigarety. Do půlnoci bylo spousty času. Pak jsem začal.

„Možná že co vám povím, vás ani tak moc nezaujme,“ řekl jsem tak trochu s předstíranou lhostejností, „chtěl jsem vám vyprávět něco, co jsem ještě nikomu nevyprávěl a co se týká támhletoho obrazu, jak jsem vám již před chvílí podotkl. Možná že vám to, co povím, připadne banální. Možná, takové všední, obyčejné, nezáživné, trochu fakta, bez nichž se to neobejde, trochu slaďáček… avšak možná že v tom něco najdete… A tak jsem si myslil…“ a na chvíli jsem zmlkl a sledoval ho. Kouřil, hleděl velice tázavě a mlčel, jako by nevěděl, na co se zeptat.

„Inu, tak jsem si myslil,“ pokračoval jsem, „že byste to, co vám povím, mohl použít. Literárně dotvořit. Umělecky ztvárnit. Chtěl jsem vám prostě dát námět.“

Teď povytáhl obočí a žertovně se zašklebil.

Tohle občas dělával, občas při něčem příjemném, dával tím najevo potěšení, například i při dobrém jídle, a aniž co předstíral, řekl:

„Dát mi námět? To bys byl laskav. To bys byl velmi laskav.“

„Ano,“ kývl jsem, „když v tom něco najdete, můžete z toho vytvořit novelu. Na povídku by snad bylo toho námětu škoda. Je velice mimořádný a zvláštní a má navíc jednu přednost. Že v něm není ani slovo vymyšleno. Že vše, co vám povím, se skutečně stalo. Což lze dotvrdit nakonec právě i támhletím portrétem. Dnes se přece po realismu volá, to snad víte, a nejlepší náměty skýtá sám život.“

Ochotně přiznal, že je tomu tak. Že se po realismu volá, že nejlepší náměty skýtá život… a já si myslil: „Jestli ses tím řídil i ty, když jsi psal své milostné románky, musil být ten život dost ubohý a hloupý.“ A ještě řekl, že už od roku 1947 nic nenapsal, protože neměl řádný námět… jako by ty předtím byly řádné… bylo vůbec s podivem, že to tehdy dotyčný nakladatel vydával, snad proto, že se našli lidé, kteří to četli, a pak se ještě zeptal, jak jsem k tomu námětu přišel. Zda mi ho někdo nevyprávěl…

„Nikdo mi ho nevyprávěl, je to story, kterou jsem sám prožil. Máte to mít z první ruky.“

„Ale proč pak tedy…“ lépe se v křesle opřel, dal nohu přes nohu a vydechl kouř ke stropu, „pročpak to tedy nenapíšeš sám? Říkáš, že je to napínavé…“

„Mimořádné a zvláštní,“ poopravil jsem ho. „Mimořádné a zvláštní,“ opakoval, „ale proč…“

„Proč,“ zasmál jsem se, ač mi právě moc do smíchu nebylo, „proč. To se lehko vysvětlí. Jsou případy, které když sám prožijete, nemůžete literárně ztvárnit. Jste jimi tak stržen, že nenacházíte rozvahu, které je ke kloudné tvorbě přece jenom trochu třeba.

Doléhají na vás tak mocně, že nenacházíte nejen rozvahu, ale ani odvahu, a přitom cítíte, že by napsány být měly. Pak zbývá jediná možnost. Dát to někomu jinému.“

Chvíli jsem se pásl na výrazu jeho tváře. Na jeho bezděčných pohybech, jak tak seděl pohodlně v křesle se zkříženou nohou naproti a hleděl i na zeď za mými zády na bídnou nahou Venuši, a myslil jsem si: „Jestlipak tomu, lotr, co jsem právě řekl, věří? Je to však vlastně jedno. Uvěří ve svém vlastním zájmu. Chytne námět a věří, že ho zpracuje.“ Mezi námi byl ten kulatý stolek, na němž pod stránkami ležela má pistole. Na stolku však byly i dva popelníčky, víno, sklenky, sirky, ale byl tam pohozen i starý jízdní řád a pár obálek, aby stůl nebyl tak prázdný, neboť čím je víc věcí na stole, tím těžší je na něm vidět, co nechceme. Kývl, chopil se sklenky a napil se. A já řekl:

„Ovšem, jedné věci si buďte vědom hned na začátku. Mohu vám totiž vyprávět jen jakousi kostru námětu. Vy si musíte sám vymyslit další detaily, ovšem odpovídající ději. Vy si sám musíte dosadit patřičné dialogy a hlavně zachytit psychologii jednotlivých postav. Ovšem psychologii přesvědčivou. Tohle všechno bude věc vaše,“ řekl jsem, „aby totiž nakonec nedošlo k nedorozumění. Aby z toho nebyl pečlivostí nějakého seriózního kritika literární malér. Výslovně říkám, že nabídnu jen schéma, kostru… proto se to může zdát i všední, bez života… zato však je to něco, co se doopravdy stalo a je zvláštní…“

Souhlasil. Opět beze všeho souhlasil. Řekl, že chápe. Že mu dám jen schéma bez života, kostru… a já si v duchu myslil: „Ode dneška za pár let, ty lotře, bude kostra z tebe… přesně za kolik, nevím pouze já, ale ani chemičky z Ústavu pro soudní pitvu,“ a pak ještě ujistil, že si promyslí i detaily a dialogy, a řekl: „Aby toho bylo víc,“ a zvolí i psychologii postav, kterou mu nepovím… a mně bylo na chvilku nevolno.

„Aby vás vskutku nemohl napadnout nějaký kritik, že je to kýč,“ dodal jsem s předstíranou péčí a bylo mi nevolno ještě víc.

Venku za oknem šero trochu houstlo, větřík trošínku sílil, zatím však ještě záclonka nelétala, ba ani ještě nepršelo, ani zdálky nehřmělo a já nechal okno místnosti stále otevřené. Zhasil jsem cigaretu, dolil sklenky a pak jsem promluvil znovu.

„Nuže,“ řekl jsem a viděl, že je velmi zvědav, „nuže… musím začít rokem 1938, kdy mi bylo patnáct let a chodil jsem do gymnázia. Musím začít podzimem onoho roku 1938, tj. dobou po záboru Sudet říšskou brannou mocí. Hitlerem.“

Nehnul ani brvou a poslouchal.

„Byli jsme tři jako v pohádce,“ pokračoval jsem, „tři patnáctiletí spolužáci anebo lépe, bylo nás pět jako ve známé knížce Poláčkově. Jenda, Prokop a já, to jsme byli my tři, a ti dva další byl Martin a Romuald…“ a napadlo mě: „Ta jména si za chvíli poplete. Musím mu to líčit trochu po lopatě. Asi jako v nějaké primitivní synopsi, aby to nesplet aspoň na začátku…“ A pokračoval jsem v tom duchu: „Bylo nám patnáct, jak jsem řekl, i tomu Martinovi bylo patnáct. Jedinou výjimkou, komu patnáct nebylo, byl Romuald, a to byl Martinův bratr, ten měl bezmála už dvacet a začínal chodit na Akademii výtvarných umění. Teď musím říci, že byly doby, tehdy v té době tak před rokem, kdy jsme se přeli, totiž my tři, Jenda, Prokop a já, kdo je z těch dvou lepší. Zda Romuald nebo jeho bratr Martin, stejně starý s námi. Jenda tvrdil, že Romuald, za chvíli poznáte proč. Prokop byl neutrální, to souviselo s jeho rozumovým založením, za chvíli vám to vysvětlím, já hlasoval bez výhrad pro Martina. Čím to asi je,“ přerušil jsem vyprávění a zeptal se, „čím to je, že někoho máme radši, někoho méně a někdo je nám lhostejný? Anebo že někoho máme rádi, o jiném neuvažujeme a jiný je nám dokonce protivný? A že jiný na našem místě to zas cítí třeba úplně jinak?“

Samozřejmě, tuto otázku mohl zodpovědět lehce, sám jsem mu právě odpověď poněkud naznačil, ale vyjádřil to jinak.

„Každý z nás má třeba nějaký důvod mít k někomu jiný vztah než někdo jiný,“ řekl s nohou přes nohu a usmál se.

„A čím to asi je,“ zeptal jsem se znovu, „že někoho musíme dokonce nenávidět,“ a on řekl:

„Třeba že nám uškodil. Třeba že je to gangster,“ pokrčil rameny a znovu se usmál a já v duchu kývl. Tohle řekl dobře, i když příčiny nevyčerpal. Tohle bylo to nejmoudřejší, co až dosud na mé chatě řekl. Když viděl můj souhlas, otázal se:

„A jak to dopadlo? Totiž ten spor, kdo z těch dvou je lepší…“

„Nijak. Prostě, všichni jsme byli dobří kamarádi. My tři a oni dva, nás pět navzájem. My jsme pocházeli, jak se tak říkalo, z dobrých rodin, Jenda navíc z rodiny velmi bohaté. Jeho otec byl architekt. Kdybych vám jmenoval, co před válkou v Praze postavil, viděl byste, že to byl velmi slavný architekt. Měl vilu se zahradou, se zahradou velmi krásnou… a Jenda byl nadán po otci, i když o tom právě jeho školní prospěch nesvědčil. Ale školní prospěch, jak je dávno známo, není průkazný pro skutečnou inteligenci žáka. Opravdové nadání či schopnost žáka nemusí být z vysvědčení patrny. Já míval prospěch o něco lepší než Jenda, ale zato jsem byl mnohem hloupější než Prokop, který z nás jediný měl stále samé jedničky, mluvím o prospěchu na gymnáziu. Prokop podle známek byl z nás nejchytřejší, ale v tom případě vysvědčení nelhalo. Prokop byl vskutku nadprůměrně inteligentní, i když například postrádal nějaký opravdový talent. Měl chladný rozum, který převažoval tak, že se z něho nikdy nemohl stát umělec. Mohl vyniknout v oboru vědním, třeba ve fyzice, zde talent měl, ale už nikoli například v architektuře, která se bez uměleckého cítění neobejde. Lze tedy jaksi chápat, že tento Prokop byl v hodnocení Romualda a Martina neutrální. Chladný rozum je v takových věcech pokaždé nakloněn k tomu, čemu se říká objektivnost. Přesto však tento Prokop bez citu nebyl. Naznačil jsem, že byl dobrý kamarád i k Romualdovi a Martinovi, a já vám tohle říkám proto, abyste měl přece jen o nás nějakou představu, až při psaní novely budete myslit na psychologii postav.“ A v duchu jsem si myslil: „Pokud bys to nesplet. Pokud by sis to vůbec pamatoval. Hlavně, pokud bys byl schopen tyto suché údaje doložit dějem a vdechnout jim život, lotře.“ A pokračoval jsem dál:

„Dávno před záborem Sudet jsme například společně chodili, nás pět, na studentská představení do Národního divadla, která bývala vždy v sobotu odpoledne. Chodilo na ně nejen nás pět, chodili i jiní ze třídy a z celé školy, ale my se dost drželi pospolu. Ač… a to dosud nevíte a teď dejte pozor… ač Martin vlastně s námi do třídy nechodil. Jeho starší bratr samozřejmě rovněž ne, ten začal dělat tu Akademii, ale nechodil s námi ani Martin. A nejen do třídy, ale ani do školy. Studoval totiž na zcela jiné škole než my…“

Na tomto místě mě jaksi žoviálně přerušil. Napil se vína a chtěl se na něco zeptat. Vše svědčilo o tom, že se zeptá, na jakou tu zcela jinou školu ten Martin chodil, když nechodil s námi do gymnázia, ale zeptal se na něco jiného.

„Když ti dva chodili na jinou školu,“ řekl bohorovně klidně, „tak odkud jste se znali?“

„Znali jsme se z místa bydliště. Bydlili jsme totiž kousek od sebe. Jenda v té vile se zahradou, já v menším dvoupatrovém domě, velmi hezkém, a Prokop v nedalekém činžáku, jeho otec byl úředník na magistrátu hlavního města Prahy, který se teď po válce jmenuje Ústřední národní výbor. No a ti dva, Martin a Romuald, bydlili ve čtyřpokojovém bytě v domě, který stál kousek od vily stavitele. V tom domě byla hospoda, a když naše Barča předstírala, že má závrať a že by všechno, co by v ruce držela, upustila, sám jsem tam chodíval navečer se džbánkem pro pivo. Čímž chci říci, že jsme se tam s Martinem či Romualdem potkávali před výčepním pultem. I oni totiž chodívali večer pro pivo. Vzpomínám si, jak jsme vždycky před hospodou upíjeli ze džbánu a vždycky tam chvíli ještě lelkovali. Když byli na střední škole jako my, jezdívali kus cesty toutéž tramvají, takže jsme se vídávali i na stanici a v elektrice. Začátek školy jsme totiž měli stejný. V osm hodin. Jestliže jsme vyjížděli ve stejnou dobu, mělo by z toho plynout, že naše rozdílné školy byly od našich domovů přibližně stejně daleko… Ale dávno předtím jsme se vídávali na hřišti, které bylo za rohem. Tam přicházely děti z celého blízkého okolí. Ty nejmenší si hrály na písku. Když jsme byli malí, houpali jsme se tam na houpačkách a vozili se na takovém malém dřevěném kolotoči. Když jsme povyrostli, hrávali jsme tam diabolo a na peška a posléze jsme tam hráli i kopanou. Myli jsme se pod pumpou v rohu hřiště, jeden z nás vždycky pumpoval a ostatní si myli ruce a pili. Jak to hřiště vlastně vypadalo, co jsme přitom říkali, na co jsme myslili, čemu jsme se smáli… to všechno…“ připomněl jsem mu zas, „to všechno si musíte sám představit, vymyslit a napsat. Snad se přece vžijete do takových klukovských manýrů,“ řekl jsem, „vzpomeňte si na sebe, když vám bylo tolik let…“ a na chvíli jsem zmlkl.

Seděl v křesle stále s nohou přes nohu, poslouchal a kouřil. Dalo se čekat, že se teď zeptá, o jaký věk šlo. Tento věk totiž nemohl vědět. Tohle, co jsem mu vyprávěl o chození pro pivo a pak o hrávání fotbalu na hřišti, klidně mohlo podle toho vyprávění předcházet dobu, než jsme chodili na střední školu a potkávali se v tramvaji, avšak v každém případě to předcházelo těch našich patnáct let, to mu musilo být jasné; ale kolik nám tedy v tom čase bylo let, se nezeptal. Asi se mu to pro domýšlení manýru a psychiky nezdálo významné. A já jsem pokračoval:

„Někdy mne a Jendu doprovázel z toho hřiště k domu Romuald a Martin, častěji však doprovázeli Jendu než mě, protože je lákala jejich zahrada u vily. Časem se to však měnilo. Totiž když jsme začali poněkud dospívat. Jendu začal doprovázet Romuald anebo obráceně a mne čím dál více Martin. Samozřejmě, že to mělo důvod. Bez důvodu či příčiny se málokdy co děje, byť se to třeba na pohled zdá, a kdybyste chtěl být velmi přesný, na tomhle místě byste příčinu a důvod rozlišil, jsou to dvě různé věci. Ale nechme to být. Jenda se totiž nadchl Romualdem, a to proto, že Romuald už tehdy vynikal v malířství. Já se nadchl Martinem z důvodů a příčin zase jiných. Abych se však vrátil k Romualdovi. Měl prostě malířský talent už na střední škole. Jednou Jenda oba bratry pozval na zahradu, nás samozřejmě též, já s Prokopem jsme ostatně tam na tu zahradu chodívali často, ale Martin a Romuald tam tehdy byli poprvé. Bylo to na začátku školního roku. Toho památného roku 1938 před záborem Sudet…“

Zde by mě býval měl přerušit, kdyby byl býval chytrý, a namítnout, jak to, že teprve tehdy – tak pozdě – byli bratři na Jendově zahradě poprvé, když jsme se znávali od dětství, ale nepřerušil, a tak jsem pokračoval:

„Zahrada Jendova otce u vily byla ovšem jiná než je tahle má zde u chaty,“ řekl jsem, „tahle má je divoká a zanedbaná, člověk nemá čas, aby si s ní dokonale pohrál, Jendovu otci se o zahradu staral vysloužilý zahradník, výtečný a vzdělaný člověk. Nicméně ta jejich zahrada nebyl žádný přičesaný parčík. Jendův otec měl vkus i smysl pro pravou přírodu, a tak tam v té zahradě byl i jeden plácek trochu pustší s křovisky a divokými stromky a uprostřed toho malého zákoutí ve vysoké trávě stála nízká pískovcová socha mořské panny. Byl to dost vzácný barokní kousek… ano, barokní mořská panna…“ a myslil jsem si: „Na tom nezáleží, že to byla podivná pravda, protože o námětech barokních sochařů nemá zdání,“ a pokračoval jsem:

„V tomto zákoutí se tehdy při návštěvě zahrady oba bratři rozhlíželi. Ano, i Martin. Martin byl okouzlen a cítil se tam náhle jako ve svém živlu. Romuald však požádal Jendu, nemá-li doma kus nějaké čtvrtky, tužku a gumu, snad i ořezávátko. Jenda to donesl, a zatímco Martin jen tak němě stál, prohlížel si ten zahradní kout, ty stromky, trávu a křoviska, snad i pískovcovou sochu, a stále se od toho nemohl odtrhnout, Romuald ten kout kreslil. Udělal črtu, kterou měl za chvíli, ale jakou… Na stromcích a křoviskách nevykreslil takřka jediný lísteček, a přece jste viděl, jak jsou bohatě listnaté a jak bujará je tráva – bylo to na samém začátku podzimu – a kam v té chvíli svítí slunce a kam dopadá stín, stín silnější či slabší, a že v popředí je socha, která musí být stará a z pískovce.

To byla kresba! A všechno v přesných proporcích a v pozadí kousíček vily. Romuald pak občas kreslíval i další věci. Měl prostě talent a nebyl div, že šel po maturitě na Akademii. Uměl i dobře fotografovat, ale to uměl Martin též…“

Odmlčel jsem se a napil se vína. On koukal za má záda na zeď a na tu Venuši.

„Vykládám mu to jasně,“ myslil jsem si, „osoby si snad už nepoplete. Ale neví, co s tím. Kam mířím. Kde je vlastně skryt ten námět. Ten mimořádný a zvláštní, co jsem mu slíbil. Sedí a mlčí, chvílemi kouká na mě, chvílemi za má záda na tu bídnou reprodukci Venuše, ale pozorný kupodivu je. Ví, že se něco dít bude.“ Pohlédl jsem k oknu a pohlédl tam i on. Vítr opět zesílil, ale pořád ještě nepršelo ani nezahřmělo, okno jsem nechal stále otevřené. Pak se napil vína i on, zapálil si novou cigaretu a já pokračoval:

„Po návštěvě zahrady, a to už bylo pár týdnů po záboru Sudet, bylo to v jednu listopadovou sobotu roku 1938, jsme šli na odpolední představení do Národního divadla jen my tři, já, Jenda a Prokop, bez Martina a Romualda. Dávali Verdiho Aidu. Zpíval Richard Kubla. Po představení jsme se pomalu ubírali domů Národní třídou, Václavským náměstím a pak vzhůru k Riegrovým sadům. Na ulicích už svítily lampy a výkladní skříně – v listopadu jsou dni krátké a je brzy tma. Zpočátku jsme byli trochu zamlklí. Opera, jak jistě víte, čerpá děj ze starého Egypta a její závěr – scéna v hrobě – dojímá. Radames je kvůli Aidě odsouzen za vlastizradu k zazdění zaživa v hrobě. Aida tam za ním tajně vnikne a dobrovolně s ním zemře. Martin a Romuald ovšem Aidu znali. Znali Aidu stejně jako my, ale tenkrát prostě s námi na ní nebyli.“ A tady mě opět přerušil.

„Proč s vámi tenkrát nebyli,“ zeptal se opět bohorovně klidně, „protože Aidu znali?“

„Proto ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „nejdeme přece na některou operu jen proto, že ji ještě neznáme, a jdeme na ni, i když jsme ji viděli třeba už víckrát. Studentská mládež před válkou nebyla ještě tak pod vlivem moderní taneční hudby a na opery často chodívala. Jistě si to pamatujete. Nešli s námi tenkrát proto, že jim prostě do toho něco vlezlo, možná že k nim přijela tetička Asterová z Liberce, měli skutečně v Liberci tetu. Důležité bylo, že s námi tenkrát tu listopadovou sobotu, pár týdnů po záboru Sudet, nešli a že my, cestou domů, jsme o nich přirozeně mluvili. Vzpomněli jsme si hlavně na Martina, či hlavně jsem si na něj vzpomněl já.“ A zde jsem udělal delší pauzu. Zde jsem se skutečně odmlčel.

Uvědomil jsem si, že se čím dál více vyprávěním blížím k tomu, co se dá nazvat počátkem hlavního děje. Že se již za chvilku dotknu toho, co se dá nazvat první citlivou strunou. Že se už za chvilku octnu poblíž podstat, pro něž jsem ho sem na chatu pozval. Nikoli proto, abych mu ten zvláštní a pravdivý námět skutečně daroval – přece jsem věděl, co by asi z něho zplodil, a vůbec ne proto, že by to v dobrém případě i dokázal a uskutečnil, vždyť od půlnoci to nepřicházelo v úvahu… ale pozval jsem ho, aby to slyšel. Aby to slyšel a došlo mu to. Aspoň pro tu chvíli, i když pak mu to už mělo být platné jako nebožtíku věnec na jeho rakvi. Avšak aby tomu skutečně rozuměl a pochopil to… tohle nebyla maličkost. Udělal jsem delší pauzu, skutečně jsem se odmlčel, abych přece jen ještě uvážil další postup…

„Řekl jsem mu,“ v duchu jsem přemítal, „že mu dám schéma, kostru… vše ostatní si musí vymyslit a doplnit sám, psychologii a život mu já do toho vdechovat nebudu. Klidně s tím souhlasil, že sám, protože je hlupák, protože si myslí, že je to maličkost, má přece zkušenost z těch svých milostných románkových opičáren. Avšak při jeho nedostatku rozumu a citu nikde není záruky, že něco vskutku pochopí a pozná, když bude lapat jen pouhou suchou kostru, schéma…“ a napadlo mě, že bych mu to měl snad přece podat trochu niterněji a lépe. Pak bych ovšem musil další vyprávění trochu změnit. Totiž jeho formu a aspoň v některých pasážích… „Blížím se křižovatce,“ řekl jsem si, „prostě k tomu, co se dá nazvat začátkem hlavního děje, a musím se rozhodnout…“

Toto moje přemítání zabralo zřejmě víc času, než jsem si sám v té chvíli představil. Zmerčil jsem, že na mě hledí, snad trochu nedočkavě, snad trochu pátravě – ovšem, tak hledíme na někoho, kdo se náhle odmlčí na dobu, kterou nečekáme. Pak se dokonce ozval.

„Co je.“

Nebylo třeba mu odpovídat.

Pohlédl jsem na láhev, kolik je v ní vína. Nebylo ho tam už mnoho. Pohlédl jsem na svou a jeho sklenku, ani v těch už nebylo mnoho vína.

„Otevřu novou láhev,“ řekl jsem, „tohle však ještě dopijeme.“ A rozlil jsem zbytek z láhve do sklenek. Poděkoval a kývl. S přehozenou nohou teď už delší dobu neseděl. Seděl zas normálně. Zhasil cigaretu, stáhl trochu čelo s pohledem na kulatou stolní desku a já se rozhodl. Že za chvíli změním formu vyprávění a jeho první struny se dotknu trochu živěji.

„Přece jen k povaze těch postav,“ řekl jsem, ale tohle jsem zatím řekl bezbarvě, „přece aspoň trochu, až budete tu novelu psát a psychologii si sám budete musit domýšlet… tak tedy Martin. Martin byl, aby se tak řeklo, takový přátelský, velmi jemný a citlivý hoch a měl, stejně jako jeho bratr, dobré vychování. Samozřejmě z domova. Ale nebyl žádný jelimánek. Býval i veselý a neposedný, někdy dokonce i hašteřivý a uměl se i rozdivočit, ovšem ne nějak hrubě a vztekle, ale z legrace, a někdy jsme se spolu například mlátili, a rád hrál fotbal, už od maličká, rád si aspoň s míčem pohrál, třeba i do kamínku kopl, až se před ním zaprášilo, a sbíral znaky fotbalových klubů, jak bývávaly natisklé na kartičkách v čokoládách, a chodil na zápasy na Spartu a Slávii, také na Bohemians a Viktorku Žižkov a obdivoval Pláničku, Zámoru a Combiho, ten snad tenkrát chytal za Juventus či Ambrosianu. Ale stejně jako jeho bratr, i on se dokázal v jistých zvláštních chvílích zamýšlet a pak nebyl ani veselý, neposedný, hašteřivý, ale spíš vážný, posmutnělý a zamlklý. Uměl se ukáznit, podřídit, uposlechnout, to je důležité, řekl jsem, že měl dobré vychování a byl velmi citlivý a jemný. Ale míval i svou vzdorovitou hlavu a dovedl se vzepřít, a nikdy nebyl rozmazlený a strašpytel. To je tak zhruba jeho povaha. Neměla by se vám zdát moc složitá,“ řekl jsem Potockému a snažil se, aby to neznělo ironicky, „povaha je vždycky vrstevnatá, žádný člověk není upředen z jedné jediné nitě, v jedné rovině se pohybují jenom améby. Velmi citlivý a jemný hoch nemusí být ještě přecitlivělý a změkčilý – a veselý a neposedný může být i zamlklý a vážný. Konečně ani schopnost kázně a podřízení nevylučuje odvahu k vzepření a vzdoru. To si myslí jen lidé, kteří nevidí hlouběji do lidských psychik a myslí, že nemohou být než jednobarevné. Zaměňují povahu lidskou za šaty k pohřbu nebo k svatbě. Tak tuhle povahu Martina byste měl v novele zachytit,“ řekl jsem Potockému a opět se snažil, aby to neznělo výsměšně, „tak tu byste měl zachytit, máte-li mu vdechnout duši, ale ne tak, že byste ji prostě popsal, jak vám ji teď popisuji já. Musíte Martina předvést v nějakém zajímavém ději, v nějaké příslušné situaci, v nějaké akci, z které by ta jeho povaha byla zřejmá, aniž byste o ní výslovně psal, a to je velký literární kumšt,“ řekl jsem. „Bez něho hocha nepředstavíte životně a skutečně, ale papírově a nevěrohodně. Ale napovím vám ještě víc.“ A řekl jsem:

„Drobnůstka. Bude-li vás ovšem zajímat. Mně se zdá, že je významná.“

Zapálil si cigaretu, kývl a opět přehodil nohu přes nohu a spokojeně se opřel o opěradlo křesla. Touhle polohou ze sebe tak trochu dělal jakéhosi laskavého sečtělého suveréna, čekal jsem jen, kdy hlupák ještě vydechne kouř ke stropu. Kývl a já řekl:

„Martin sice nikdy nebyl rozmazlený, změkčilý a ustrašený, nanejvýš chvílemi jen zaražený, zmlklý a vážný…, ale v jednom případě tak trochu přecitlivělý byl. Že totiž těžko snášel, či vůbec nesnášel některé… tak říkajíc věci, které by ho byly nějak tísnily, spoutávaly, dusily. Ne třeba učení, školní řád, rodiče… nebyly to snad ani nějaké řetězy, železa a pouta… měl, jak jsem již řekl, i když se uměl ukáznit a podřídit, i svůj vzdor a dovedl se vzepřít. V čem byl přecitlivělý a co ho tísnilo, spoutávalo a dusilo, bylo něco zcela jiného. Byl to prostor.“

„Prostor?“ povytáhl obočí a zašklebil se, jak činil, když byl potěšen, ale snad i příjemně udiven, a stále s nohou přes nohu opakoval: „Prostor?“ a já se teď musil zapřít, neboť mi opět bylo jaksi špatně. Z něho, z lotra, ale nedal jsem to na sobě znát.

„Prostor,“ řekl jsem suše k oknu, „a já to jednou pochopil. Pochopil jsem, proč ho tak dojímá ta závěrečná scéna z Aidy. Nás sice dojímala také, koho ne, hlavně hudebně, ale jeho, Martina, ještě navíc jinak. Ona jím otřásala. Měl rád pohyb, vzduch, slunce, přírodu, měl rád lesy, parky, zahrady… ta Jendova zahrada ho okouzlila, tam se vskutku cítil jako ve svém živlu, ale nesnášel – a snad právě proto – tmavý, uzavřený prostor. To bylo to, co ho tísnilo, spoutávalo a dusilo a v čem byl přecitlivělý, to bylo to, proč ho tak dojímala anebo jím otřásala závěrečná scéna z Aidy. Kdo má trochu psychologických znalostí,“ řekl jsem suše, „může se zeptat, jak k této vlastnosti přišel. Rozhodněji nezdědil, protože vlastnosti se nedědí, leda jen jisté dispozice, a stejně tak mu nemohla být ani vrozena. Jak k ní tedy přišel? Jednou mi to svěřil. Věřím, že to nikdy nikomu neřekl, jen mně. Ani Jendovi a Prokopovi a věřím, že ani svému bratru, až teprve později. Vlastně věřím…“ poopravil jsem se, „vím to. Mám to potvrzeno. Z předminulého týdne… Ale co,“ řekl jsem náhle, náhle totiž jako bych se byl poněkud probral ze své vlastní náhlé tísně a pohlédl na Daniela Potockého v křesle, který na mě napjatě hleděl, „nic. To ještě vědět nemusíte. Když, tak až později. Proč ho, Martina, dojímala závěrečná scéna z Aidy, proč ho tísnil tmavý uzavřený prostor. Napohled to zavinila hloupost, ovšem nevyzpytatelná bývá lidská duše, a tato napohled hloupost měla dalekosáhlý následek. Teď se radši vrátím tam, kde jsem přestal. Jak jsme šli tu sobotu v listopadu pár týdnů po záboru Sudet s Jendou a s Prokopem z divadla a jak jsme tak šli, připomněli si Martina, hlavně já. A tehdy, tehdy se totiž prostě a z ničeho nic ozval Prokop. Ten, který měl vždycky chladný rozum. Který byl střízlivý a věcný. Který byl neutrální a objektivní… ozval se. Kdo se první ozval po něm, byl Jenda…“ A na tomto místě jsem vstal z křesla.

Vstal z křesla, abych – jak jsem si usmyslil – kousek svého vyprávění změnil. Tu jeho formu. Abych mu vyprávění trochu přiblížil, oživil, protože teď jsme vskutku docházeli k tomu, co se dá nazvat začátkem hlavního děje, tou první citlivou strunou. Vstal jsem a šel pár kroků k oknu. Venku se téměř nic nezměnilo. Pořád bylo stejné šero, stejný větřík, nic víc. Chvilku jsem postál nad petrolejkou s červeným stínidlem a opět se vrátil ke křeslu – ta jedna vzdálenost byla přesně pět kroků – a to jsem párkrát opakoval, zatímco on seděl a zřejmě na mne hleděl. Měl-li ještě nohu přes nohu jsem nevěděl, nedíval jsem se na něho ani koutkem oka, cítil jsem však, že je zaujat. Snad nějak vytušil, že se blížím k hlavnímu ději… A mezitím, co jsem tak chodil od křesla k oknu a zpět, jsem říkal, jako bych to četl v knížce:

„To už jsme snad z toho divadla šli po Václavském náměstí, a co Jenda vyslovil, platilo právě Prokopovi. ’Co je nám do toho, co se děje,‘ řekl tehdy Jenda, ’já vím, něco nám do toho je a hodně, jako všem, ale jak? My za to nemůžeme. My to nezměníme. A oni přece za to nemůžou taky. Copak oni za to můžou? Takoví kluci?‘

’Taky si to myslím,‘ řekl jsem, ’Prokope, neblázni. Copak ten chudák Martin odpovídá za to, že nám vzali pohraničí? On za to může? Vždyť je to kluk jako my. Vždyť jsme kamarádi.‘

’A Romuald to samý,‘ kývl Jenda, ’copak on odpovídá za to, že nám vzali Sudety? Copak vyvolává nějaké třenice a výtržnosti? Copak tě ohrožuje a napadá?‘

Prokop šel chvíli mlčky a my jsme cítili, že se to v něm vaří. A pak řekl: ’Tak se koukni. Koukni se třeba na ty uprchlíky. Kolika lidem v pohraničí vzali domovy. Snad miliónům. Kdyby Blaskowitzovi žili v pohraničí, tak by tam dnes zůstali. Ale kdybysme tam žili my, tak bysme musili odtamtud prchnout sem do vnitrozemí jako ty tisíce uprchlíků, a to jen s pinglem na zádech a všechno tam nechat. Martin a Romuald by tam, kde bydlí, bydlili furt, a ty, kdybys bydlil v jejich sousedství jako oni tady v Praze, bys musil vzít ranec a byl by z tebe nejen uprchlík a bezdomovec, ale i žebrák.‘“

Když jsem tuto scénku dopověděl, jako bych ji četl, ustal jsem v chůzi, shlédl na Daniela Potockého, který teď v křesle jen klidně kouřil, a dodal jsem:

„Blaskowitzovi byli totiž německá rodina a Martin a Romuald chodili odjakživa v Praze do německých škol.“

Již víc jak hodinu jsme seděli v podkrovní pracovničce při zavřeném okně, zavřeném proto, že konečně přišla bouřka. Strhl se vítr, déšť a hromobití. Přesto však to nebyla žádná zběsilá vichřice, která by tloukla do střechy chaty a oken, lámala stromy a metala blesky do proudů nebeských vod, byla to běžná letní bouřka, ale právě proto, po všech těch dnech úmorného vedra a dusna zaplať pánbů za ni. Zato skutečná smršť přišla v mém dalším vyprávění Danieli Potockému.

Lotr musil tuto smršť čekat. Jestliže vůbec mé vyprávění dokázal sledovat, musil tuto smršť čekat. Musil ji čekat přesně od té chvíle, kdy zvěděl, že se děj odehrává v roce 1938 a náš milý Martin a Romuald jsou Němci. Ale tehdy nehnul ani brvou, stejně jako předtím, když jsem mu oznámil, že vyprávění musím začít dobou, kdy Hitler zabral Sudety. V obou těch momentech jsem sledoval jeho tvář, čelo i oči velmi pozorně, aniž jsem přímo na něho hleděl, byl to hlupák, který to nepoznal, avšak slyšel dobře a nehnul ani brvou. A nehnul ani brvou, když jsem mu pak znovu připomněl, že v mém vyprávění bohužel budou i historická fakta, bez nichž se to – bohužel – neobejde. Teď přišla v mém vyprávění smršť, jež byla historickým faktem, a on ji musil čekat.

„Půl roku po záboru našich Sudet,“ řekl jsem v křesle naproti němu u kulatého stolku, přičemž on jen seděl, kouřil, pil, hleděl a poslouchal, „půl roku po Sudetách nastal ten den nejčernější, 15. březen 1939. Němci vtrhli do toho zbytku naší okleštěné republiky, zřídili protektorát a byl konec samostatnosti české.“ Pak jsem se odmlčel a pak pokračoval:

„Na Pražském hradě zavlál hákový kříž…“ a když jsem tuto větu vyřkl, načínali jsme již třetí láhev vína.

Protože jsem původně bral nahoru do podkroví jen dvě láhve, musil jsem pro tuto třetí sejít dolů do kuchyňky. Byl jsem si předem vědom, že se tedy na chvíli vzdálím a nechám ho v pracovně samotného. Chvíli předtím, než jsem s baterkou v ruce odešel, udělal jsem na stole malé opatření, které ovšem pro samotnou věc nemusilo být nic platné. Předstíral jsem, že na stole dělám více místa, a ten starý jízdní řád a obálky, které se tam válely, jsem vzal a položil na těch pár popsaných stránek, které skrývaly pistoli. Pojistil jsem se, kdyby ho snad bylo napadlo v mé krátké nepřítomnosti slídit. Jednu obálku jsem položil na jízdní řád tak, aby se dotýkala rohem dvou jeho jistých písmen na deskách. Pistoli mohl zjistit, jen kdyby byl pohnul – byť jen o chloupek – vším, co leželo na ní. Obálka by se byla pohnula a to stačilo, abych věděl, že zarejdil dospod. Ostatně s možností odkrytí pistole jsem musil počítat v průběhu delšího večera, i kdybych byl nešel dolů právě pro nové víno. Nahoře v podkroví nebylo totiž WC. Když jsem se však vrátil s vínem – vzal jsem hned opět láhve dvě – obálka ležela nedotčena, z čehož plynulo, že o pistoli neví.

„Tedy,“ opakoval jsem podruhé, když jsme poprvé upili z třetí láhve, „patnáctého března 1939 zavlál na Hradě pražském hákový kříž a co se dělo v příštích dnech, víte. Co vám mám líčit,“ řekl jsem a pak jsem pohlédl k petrolejce, která svítila od prvé chvíle na stole u okna a jejíž světlo bylo téměř červené jako světlo výstrahy či varování, a já věděl, že teď musím být navíc už i velmi opatrný.

„Ano,“ myslil jsem si, „ano. V mém vyprávění přišla smršť, kterou musil čekat, avšak to zároveň znamená, že musím být současně i opatrný.“ Uvažoval jsem o této chvíli už v Praze, ještě než jsem ho pozval na chatu. Svůj názor či lépe plán jsem sdělil Janě, chemičce z Ústavu pro soudní pitvu, jejíž muž byl prokurátor a odborník na vraždy. „Pár fakt po 15. březnu mu prostě připomenout musím,“ řekl jsem tehdy Janě, „bez toho by to nemělo smysl. Musím mu připomenout něco i z dalších hrůz německé okupace, kterou jsme zažili, aby při svém slabším rozumu aspoň trochu chápal tragičnost námětu, který mu údajně dávám, a aby si to nepopletl s nějakým tím muchlováním, které má ve svých spiskách. Musím mu to však připomenout jen tak literárně, jen jako pozadí a ne víc, protože jinak bych ho mohl předčasně zastrašit. Vyvolat v něm podezření, že mířím ještě jinam než na ten literární námět.“ Jana se zasmála, byla dobrým psychologem a vřele souhlasila. Připojila jen pár nabádavých poznámek, jež se měly týkat mého chování, až k okupaci dojdu. „Až k ní dojdeš,“ řekla se smíchem, „musíš být naprosto klidný. Nesmíš se vzrušovat a zvyšovat hlas. Mám za to, že míň zábran můžeš před ním mít, když mu budeš líčit vlastní děj a prožitky vás pěti, nikoli politické pozadí. V tom bodě buď spíš ležérní a lhostejný, abys u něho nevzbudil dojem, že si s ním hraješ jako kočka s myší. Pak by se mohl vskutku předčasně polekat. Tihle lidé, ať jsou sebevíc hloupí, jedno mají: instinkt. Sám víš dobře,“ zasmála se, „že se někdy například… úspěšným zločincům lehce připíše zvýšená inteligence a že je to omyl. Nejde o vyšší inteligenci, ale o dobře fungující primitivní instinkt, jaký mají třeba divoké šelmy, jednou jsi sám o tom psal. Abys ho tedy předčasně nesplašil, což by byla škoda neodčinitelná…“ A tak jsem teď s Danielem Potockým začal mluvit opatrně a místy v množném čísle.

„Ano, co vám mám líčit,“ opakoval jsem v křesílku proti němu lhostejně a lehce, jako bych mluvil o přípravě salátu, do něhož jsem nedal vejce, „vždyť si na tu dobu oba vzpomínáme. Vždyť si na to pamatujem, vy i já… Hned po 15. březnu, co sem vtrhli, obsadili všechny klíčové úřady a ministerstva a zatkli všechny nejnebezpečnější lidi, které právě v ten čas zatknout mohli. Hned po 15. březnu, co sem vtrhli, vydali mnohé nové zákony, vyhlášky, předpisy, nařízení a zákazy. A hned po 15. březnu, co sem vtrhli… zatímco novináři musí psát…“ řekl jsem velice, velice opatrně, „jak Berlín slavně vítá vůdce po jeho návratu z obsazené Prahy, koná se v Praze na Václavském náměstí velká německá přehlídka. Desítky lehkých a těžkých děl, oddíly motoristů, pancéřových vozů, tanků, kolony aut, úderné oddíly zákopníků, vojska SS a policie… vše v pachu gumy, benzínu a nafty, za víření píšťal a bubnů, přehlídka železné síly třetí říše k zastrašení národa, nás všech… před tehdejším vrchním velitelem třetí armádní skupiny, který stojí na tribuně někde před hotelem Sroubek v čele svého štábu, generálem pěchoty Blaskowitzem…“

„Tehdejší velitel německé armádní skupiny generál Blaskowitz,“ odvětil jsem, „neměl nic společného s německou rodinou pražských Blaskowitzů. Ptali jsme se na to Martina a Romualda za pár dní po přehlídce, když jsme se trochu probrali, to je asi deset dní po 15. březnu. Romuald řekl: ’Ale kdepak, chlapci. Naše rodina má tu čest, že nemá nic společného s generálem Blaskowitzem.‘ A Martin vyštěkl, vzpomínám si, zhurta: ’Kdepak, kdepak. To je jen shoda jmen.“’ – „Ale dál,“ řekl jsem lehce, „nemusíme si připomínat, ani co bylo dál, víme to oba, oba, vy i já, oba jsme to prožili stejně…“ a v duchu jsem si myslil: „Stejně, ty lumpe. Stejně určitě ne,“ ale nedal jsem na sobě nic znát, abych ho nesplašil, a napil jsem se vína. A pak jsem znovu lhostejně a lehce řekl, jako bych mluvil o nejblaženější věci:

„Netřeba si však ani připomínat, co teprve přijít mělo. Za pár měsíců přepadli Polsko a rozpoutali druhou světovou válku. Zavřeli české vysoké školy a zastřelili mnoho českých studentů. Zřídili koncentrační tábory, plynové komory…“ a chtěl jsem říci: „a odvlékali naše lidi na práci do říše,“ ale právě tohle jsem nevyřkl, chtěl jsem být opatrný, a pokračoval jsem: „Den co den někoho zatýkali, vyslýchali, popravovali, vyvraždili Lidice, Ležáky… nařídili…“ a řekl jsem velmi opatrně: „rasový průzkum Čechů. Vypracovali přesný plán na jejich likvidaci. Zatlačit český živel v protektorátě a všemi prostředky zde posilovat živel německý. Konfiskovat českou půdu a dávat ji německým osídlencům. Každý Čech v protektorátu si musí uvědomit, že veškerá moc a bohatství země je pouze a výlučně v německých rukou. Nakonec národ po všech stránkách zničit. Čechy v protektorátu vystěhovat na východ k Baltu a na Ukrajinu. Čechy určené k poněmčení do Říše a tam je rozptýlit. No a ten zbytek, který se nehodil pro to ani ono, prostě fyzicky likvidovat. To byly vyhlídky, viďte,“ řekl jsem stále nedbale a lehce, „to byly vyhlídky, vyhlídky vaše, spisovatele a redaktora Daniela Potockého, vyhlídky mé, vyhlídky nás všech, všech bez rozdílu…“ řekl jsem klidně, nevzrušivě a teď skoro až unaveně, jako bych mluvil o obouvání bot nebo o jeho autu, které stálo u chaty, a pátral jsem v jeho tváři, co si asi myslí, prožívá teď… zda vskutku mluvím opatrně, zda jsem stále nevzbudil podezření, že mířím ještě někam jinam, nehraji-li si s ním jako kočka s myší… Podle toho, jak seděl naproti mně, upíjel víno a nakonec si zas zapálil cigaretu, se nezdálo, že ho plaším. Upíjel víno, kouřil, a hleděl, jako by neposlouchal nic jiného než opravdu jen pouhý námět, i když vzatý ze skutečnosti, jeden pouhý námět, který mu nabízím k zpracování, a zas nehnul ani brvou… ba chvílemi dokonce civěl zas na tu unylou Venuši za mnou na zdi, a tak jsem se vrátil k vlastní story.

„Tak to byly naše vyhlídky,“ řekl jsem, „vyhlídky nás Čechů, Oni měli být pány, my měli být otroci. Oni měli vládnout nám a Evropě a my měli být zničeni. Oni byli…“ a z opatrnosti jsem řekl dost nejasně, ba spíš než řekl, si to myslil: „…byli nadřazenou rasou, nadlidmi, my méněcennými podlidmi. A teď si jen představte,“ řekl jsem naoko s povzdechem a sklesle, a stejně sklesle jsem shlédl k zemi, „teď si představte, že máte dva dobré kamarády, kteří k nim patří. Kteří k nim patří pokrevně, pokrevně přímo, poutem vlastní krve, těla, duše, tak jako vy Čech patříte k tomuto národu nebo orel k ptákům, strom k rostlinám a křemen ke kameni, kteří jsou jedněmi z nich, víte, co to značí? Jednomu je šestnáct jako vám, druhý je o čtyři roky starší, od dětství se spolu znáte, od dětství spolu kamarádíte, od dětství se máte rádi, my jsme se opravdu měli s Martinem a Romualdem rádi, jmenovitě třeba já a Martin, to bylo vskutku velké přátelství… to byla láska, jaká se v tom věku cítí doslova a do písmene, to se nemylte…“ řekl jsem a ostře pohlédl na lotra, z něhož se mi teď náhle zas skoro udělalo špatně, „a teď náhle… náhle se spolu octnete… to je těžko říci…“ chvilku jsem zatápal, „náhle se spolu octnete v úplně jiné rovině, v úplně jiné sféře, v úplně jiné dimenzi, jako orel u rostlin nebo člověk u kamene, zkrátka někde úplně jinde a vše se náhle propadne do zcela jiného světla… Můžete tedy tušit,“ řekl jsem už zas velmi klidně a sáhl jsem po cigaretě, „jak se asi teď, po tomhle všem, vyvíjelo přátelství nás tří s nimi dvěma, bratry Blaskowitzovými.“

Zde se na chvilku zamyslil. Skutečně zamyslil, skutečně a doopravdy, všiml jsem si toho dobře. Teď by mi nebyl unikl jediný záchvěv jeho ničemné tváře, jediný zákmit jeho zhnědlých očí, avšak zamyslil se jen na chvilku a zůstal nadále klidný.

„Přestali jste se spolu stýkat,“ řekl po tomto zamyšlení, a protože už zas kouřil, vydechl kouř ke stropu, „rozešli jste se.“

„Nerozešli jsme se,“ odvětil jsem. „Nerozešli jsme se,“ řekl jsem znovu a zapálil si cigaretu, „nerozešel se s nimi dokonce ani ten Prokop, ten chladný racionalista, který se proti nim ozval už po záboru Sudet, když jsme se vraceli z Aidy a pak i později proti nim mluvil. Až to budete psát,“ podotkl jsem, „musíte zvážit ještě jednu věc. Že skutečné hrůzy, z nichž jsem právě část naznačil, začaly až na podzim 1939, až během války s Polskem a po ní a pak hlavně za Heydricha, prostě nejdřív až po prázdninách. Já jsem však ve svém vyprávění zatím ještě v roce 1939 před prázdninami, za pana von Neuratha, a to zatím byla jen pouhá předzvěst, nic víc. Takže se nedivte, ale my jsme se s nimi, s Martinem a Romualdem, nerozešli. Naopak. Asi vás to překvapí, ale my jsme s nimi dokonce ještě společně strávili jeden týden těchto jmenovaných prázdnin…“ a teď, snad potřetí za tento večer, povytáhl obočí a žertovně se zašklebil, jak dělával, když dával najevo potěšení anebo i příjemný údiv…

Nejdřív mě napadlo, že tohle gesto uspokojenosti z toho, že jsme se nerozešli, neměl dělat. Že se tím bezděčně prozradil. Avšak hned další má myšlenka to popřela. Že vlastně dělá dobře. Kdyby byl projevil nesouhlas s naším dalším kamarádstvím a odporoval, mohl jsem ho podezřívat naopak mnohem více, že předstírá a hraje. Takhle ukázal naivnost, a protože pro svou hloupost nedokázal – jak jsem byl zcela přesvědčen – simulovat, natož se uchýlit k disimulaci, byla jeho naivita skutečná. Dal mi vlastně důkaz, že stále neví, kam mířím, a neplaší se, tudíž že jednám obezřetně. Napil se vína jako debil, dal v křesle zas nohu přes nohu a řekl, že by se na něco zeptal.

Vše nasvědčovalo tomu, že se otáže, kde a jak jsme s Martinem a Romualdem trávili ten společný týden prázdnin, ale zeptal se zas na něco jiného.

„Čím byli rodiče těch bratrů,“ zeptal se a sklepl popel z cigarety, „znali jste je?“

„Znali jsme je. Já, Jenda i Prokop. Otec Martina a Romualda se jmenoval Josef a pocházel z Lipska. Původem byl tedy říšský Němec. Matka však byla pražská Němka. Seznámili se v Praze a tady zůstali. Otec byl obchodník. Neměl však živnost, nějaký krám, obchodoval na papíře. Něco jako samostatný zástupce. Měli hezký čtyřpokojový byt. Párkrát jsem u Blaskowitzů byl, stejně i Jenda a Prokop. Martin a Romuald rovněž bývávali u nás, vždyť jsme bydlili takřka vedle sebe.“ Na chvíli jsem opět zmlkl a vyčkával. Měl nejlepší možnost, zeptat se dál. Samozřejmě na to, jaký ten pan Blaskowitz byl. Zda to byl slušný člověk, či co… a co matka… ale nezeptal se. Seděl s cigaretou v ruce a hleděl kamsi vedle mého křesla, a tak jsem mu to řekl bez výzvy.

„Pan Blaskowitz byl slušný člověk, paní taky. Takový běžný slušný člověk, který si na nic nehrál, nic nepředstíral, prostě normálně pracoval a staral se o rodinu jako každý jiný. Jeho vystupování bylo korektní, velmi společenské, ale zcela přirozené. Ani nevím, že by byl, když to začlo v Sudetách, vstoupil do Henleinovy strany, což pražští Němci – pokud už tam nebyli – dělávali, ani nevím, když předtím byly volby, koho volil, zda tu sudetoněmeckou stranu, sociální demokraty – snad volil živnostníky. Ani nevím, zda jako Němec vstoupil po okupaci do NSDAP a stal se nacistou, myslím tedy nacistou v tom smyslu, že vstoupil do NSDAP, u Blaskowitzů se nikdy před námi o politice nemluvilo. Ale možné je, že do NSDAP vstoupil. Hitlerovi na protektorátních Němcích velmi záleželo. Tito Němci totiž znali české lidi, české poměry, českou řeč, byli německým živlem v národě, který měl být zničen. Všude měli přednost, dostávali výhodná místa, vysoké úřady, vedoucí postavení. Přesto nevím, zda pan Blaskowitz vstoupil do NSDAP. Něco však vím vtom směru o Martinovi a Romualdovi,“ řekl jsem a uhasil cigaretu, „o Martinovi a Romualdovi něco vím, ale to později, až k tomu dojdu…“ A ještě jsem řekl:

„Matka byla milá vlídná žena, měla krásné rty a oči. Martin to zřejmě zdědil po ní a měla… sestru. Sestru, takže chlapci měli tetu. Jmenovala se Asterová,“ řekl jsem, „ale nebydlila v Praze, nýbrž v Liberci. Když bylo Martinovi pět let, strávil u ní měsíc, Liberec tehdy samozřejmě ještě nebyl sudeťáckou baštou, bylo to dávno před Hitlerovým nástupem a v našem pohraničí byl klid a mír. My jsme tuto tetu osobně neznali, ale… musila to být žena velmi nerozvážná a… divná,“ řekl jsem a pak jsem na chvíli povstal z křesla a rychle odvrátil tvář k oknu… Potocký se ozval.

„Jak divná,“ zeptal se naivně, „zvláštní…“ a já cítil, že na mne zespodu zvědavě hledí.

Opět jsem si sedl a na rozdíl od něho jsem si cigaretu zapálil, ač jsem přestal kouřit před chvilkou.

„Byla pravý opak paní Blaskowitzové,“ odvětil jsem a napil se. „Mohu vám naznačit snad už trochu předem,“ řekl jsem pomalu a trochu váhal, mám-li to učinit, „že na ten svůj pobyt u ní Martin později velice doplatil. Velice, převelice doplatil. Ale to teď nechme,“ řekl jsem krátce, „teď ne. Paní Blaskowitzová byla starostlivá, pečlivá, na to si vzpomínám, dobrá kuchařka, znalá českých jídel a na synech lpěla. Zvláště na Martinovi.“

„U nich v rodině se mluvilo česky?“ zeptal se opět dost naivně a já odvětil:

„To víte, že ne. Vždyť to byli stoprocentní Němci. Kdyby býval byl jeden z rodičů Čech, mohlo se v rodině mluvit i česky. Ale oba rodiče byli stoprocentní Němci.“

„I oni však musili umět česky,“ podotkl s gestem, jako by objevil Ameriku, a já odpověděl:

„Samozřejmě, že uměli česky. Nejen matka, která pocházela z Prahy a žila tu tedy odjakživa, ale i otec, který sem přišel z Lipska. Když vy budete žít v Německu čtvrt století jako on zde, budete také umět německy…“ a myslil jsem si: „Ty ses asi tu řeč nenaučil nikdy. Ty jsi vždycky asi potřeboval tlumočníka…“

„U rodičů,“ pokračoval jsem, „byl ovšem znát německý přízvuk. Ale u Martina a Romualda, kteří se v Praze narodili, nečeský přízvuk téměř znát nebyl, či lépe, vůbec nebyl. Nevím,“ řekl jsem a opravdu to nevěděl, „mám dojem, že jen zkušený člověk by byl poznal v jejich češtině německý přízvuk. A to tedy navzdor i tomu, že od kolébky mluvili doma německy a od první třídy chodili do německých škol. Je to zvláštní?“ zeptal jsem se a teď se mohl tázat, jak k takové výtečné výslovnosti přišli. Zda jen tím, že se stýkali s českými kamarády a vůbec s Čechy, ale tato otázka jeho hloupé hlavě nenapadla, neptal se a já pokračoval.

„Prostě, prázdniny, které následovaly po 15. březnu, tedy už prázdniny v protektorátu 1939, jsme strávili společně. Totiž jeden týden. My tři Češi a oni dva Němci. Možná že by vás zajímalo, jak k tomu vlastně došlo. Když se nad tím zamyslím, cítím to tak trochu jako ironii osudu. Jakkoli ustavičně jsme se po celá minulá léta stýkali, jakkoli jsme společně chodili na hřiště, do divadla, na vzájemné návštěvy, občas i na fotbal, hlavně na Viktorku Žižkov, nikdy jsme spolu nebyli na prázdninách. Nikdy, ani jednou. A teď, po okupaci, po 15. březnu, kdy se začala vést ostrá čára mezi Čechy a Němci, teď spolu trávíme jeden týden prázdnin. Řeknu, co tomu společnému týdnu prázdnin předcházelo, ač v tom nic zvláštního není.“

Měli jsme dopité sklenky, a tak jsem vzal láhev a znovu nalil. Pak jsem se obrátil k oknu. Nebylo to poprvé. Už několikrát jsem se za tu dobu obrátil k oknu, a to proto, abych viděl, jak je venku. Zda je tam pořád ten vítr, déšť a bouřka. Teď tam byl už jen slabší vítr a déšť, ale velká tma. Obloha musila být velmi zatažená. V chatě plukovníka Nyklase a u Evy Jarné se svítilo. Na mých hodinkách bylo deset hodin, do půlnoci tedy zbývaly dvě hodiny a v jizbě bylo nakouřeno.

„Moc tam neprší, a tak když dovolíte,“ řekl jsem jakoby slušně, „pootevřu okno.“ A vstal jsem z křesla a šel pootevřít okno. Do místnosti ihned vnikl čerstvý vzduch, jaký bývá v létě při dešti, a všechen kouř z našich cigaret se začal táhnout k oknu. Potocký to zpozoroval a řekl:

„Je to zvláštní. Když se kouří a otevře se okno, tak se kouř netlačí zpět, ale proudí ven. To je nějaký fyzikální zákon.“

„Zřejmě ne jiný,“ přikývl jsem, „ale není to tak vždycky. Asi záleží na síle přetlaku,“ a blesklo mi, zda ten lump vůbec poslouchá, co mu vypravuji, a sleduje to, avšak vše svědčilo o tom, že poslouchá a sleduje. A také jsem si byl teď už zcela jist, že jsem ho předčasně nezneklidnil, když jsem mluvil o těch historických faktech. Hleděl pozorně, zřejmě stále nevěděl, co s námětem dělat, co si z toho vybrat, čekal na pointu. A já se vrátil do křesla a pokračoval.

„Co tedy předcházelo týdnu našich společných prázdnin, vskutku nic zvláštního, a přece! Ten společný týden nebyl na začátku prázdnin, ale na konci, prostě poslední srpnový týden 1939. Domluva však byla před koncem školního roku. Jedno odpoledne jsme trávili na zahradě u Jendovy vily, my tři a Martin. Romuald tam tehdy s námi nebyl. Romuald měl v té poslední době vůbec občas nějaké zástoje, ale politického v tom nic nebylo. Já se na to neptal, ani Jenda ani Prokop, ale Martin mi jednou naznačil, že Romuald má nějakou holku. Zkrátka, tehdy na té Jendově zahradě nebyl. V zákoutí u mořské panny jsme jedli jahody v jogurtu, ten tehdy ještě byl k mání, každý z nás měl dost velikou mísu a lžičku a jak jsme tak pomalu jedli, Jenda prohlásil, že otec řekl, že nejkrásnější hvězdné nebe je koncem srpna. Nevěděli jsme, kam míří. ’lnu,‘ řekl Jenda, ’přece snad víte, že máme v Ondřejově Koubkovy…‘ a to jsme opravdu věděli. Jendovi rodiče měli v Ondřejově Koubkovy. Pan Jakub Koubek byl hajný, avšak nebydlil v lesní hájovně, nýbrž v chalupě na kraji Ondřejova a při ní měl malé hospodářství. Měli dvě krávy, prase, husy, králíky a slepice, trávy bylo všude dost a pan Koubek jako hajný měl i dostatek krmení jiného, prostě mohl si to zvířectvo držet. Když pak přišly potravinové lístky, byl samozásobitel. Koubkovi měli syna a dceru, avšak už starší. Syn byl ženat a pracoval jako mechanik na ondřejovské hvězdárně, jmenoval se po otci Jakub, dcera měla asi pětadvacet let, jmenovala se Růžena, byla ještě svobodná a na rozdíl od bratra bydlila s rodiči v chalupě. ’Nejkrásnější hvězdné nebe je koncem srpna,‘ řekl tehdy na zahradě Jenda, ’a my bychom je mohli pohodlně vídat z ondřejovské hvězdárny. Otec říkal, že můžeme na týden ke Koubkům. Že se s nimi domluví. Chalupu mají prostornou, na půdě jednu úplně volnou jizbu a tam můžeme bydlit. Paní Koubková nám bude vařit, když mají jídla dost, otec říkal, ať se ještě vykrmíme, dokud to jde, kdoví co bude a otec to sám i vyrovná. Za nás všechny. Je to jeho věc a bere si to na svůj účet.‘ Ani jsme se nerozmýšleli a byli okamžitě pro. Totiž, abych to teď řekl přesně,“ přerušil jsem a pohlédl na Daniela Potockého, který si právě zapaloval novou cigaretu, „byli jsme okamžitě pro my dva, Prokop a já. Martin totiž mlčel. Vzpomínám si jako dnes, jak na té zahradě u sochy stál, dojídal jahody a mlčel. Měl oči sklopené, hleděl na svou lžičku a mlčel. Budete-li to literárně zpracovávat, měl byste tento moment vyzdvihnout,“ řekl jsem Potockému, „je to jeden z těch momentů, z nichž můžete spřádat jeho psychologii. Nebo… z nichž ji můžete zpětně vyvodit. Prostě Martin po Jendově pozvání jen tak stál, hleděl na lžičku a mlčel.“ A zeptal jsem se: „Víte proč?“

„Proč,“ řekl, s pohledem na strop vydechl kouř a trochu se zamyslil, jak to někdy udělají velmi inteligentní lidé, „ten Martin byl snad… snad nějak nejistý.“

„Ale proč nejistý…“ zeptal jsem se a zde ten hlupák nechápal. Tohle bylo na něho složité. Avšak mohla to být i má vina, že jsem mu ne dosti názorně naznačil jisté souvislosti. A tak jsem řekl:

„Martin prostě jen stál, hleděl na svou lžičku, protože byl nejistý a styděl se to přiznat, z téhož důvodu i mlčel. A co, Martine, že mlčíš,‘ zeptal se Jenda, ’ty s náma nechceš? Nebo nemáš koncem srpna čas?‘ a teprve teď Martin oživl. Řekl, že ano, že má čas a že by jel také. Dejte pozor,“ řekl jsem Potockému, „Martin odpověděl, že by jel také. Slyšíte ten konjunktiv? Napíšete-li po předchozí scénce: ’Pojedu‘, budete vedle. Martin vám proklouzne skrz prsty a celá ta scénka ztratí smysl. Teď už snad víte,“ zeptal jsem se Potockého, „co tím naznačuji, co tím chci říci?“ a protože jsem byl nadále jist, že nepochopil, sdělil jsem mu to sám. „Prostě Martin, když Jenda přišel s návrhem na Ondřejov a zval nás a navíc ještě s tím, že to bude otec táhnout, prostě Martin si nebyl jist, zda se to vztahuje i na něho. Chápete to? Náš odvěký kamarád si najednou není jist, zda se to vztahuje i na něho. Nebo řečeno ještě líp, náš starý Martin si najednou netroufá – to je to správné slovo – netroufá pozvání vztáhnout i na sebe. Jet na týden na prázdniny ke Koubkům na Ondřejov a navíc, když to bude platit Jendův otec. Už tomu rozumíte?“ zeptal jsem se a on kývl.

„Ano,“ odvětil, „byl už protektorát, vy jste byli Češi a on Němec. Proto.“

„Proto,“ kývl jsem, „ale to je jen vnější stránka věci. Ta vnitřní, důležitá, je v tom, že si Martin najednou netroufá a z té příčiny se od nás odtáhne a stáhne se do pozadí. Martin, který nebyl žádný jelimánek a nikdy nic podobného by byl býval před námi neudělal. Znenáhla a plíživě jak had se mezi nás dostala nějaká hradba. Představil jsem si to tehdy velmi obrazně. Sedíme někde vedle sebe, mluvíme, hledíme a zatím za našimi zády se mezi nás plíží zmije. Náš někdejší vztah začínal být narušován. Čím asi…“ řekl jsem, „nějakou nedůvěrou. My Češi a on Němec. Věděl přece, jak Češi nenávidí nacistické okupanty, brání se všemu, co je německé, vzdorují… nutně může u něho vznikat pocit, že i náš vztah k němu jakožto Němci chladne, že se mu zvolna odcizujeme, přestáváme s ním počítat, snad dokonce mu i věřit a on že se znenáhla už nesmí spoléhat na nás, že si zvolna začínáme nerozumět. Když na to dnes myslím,“ řekl jsem, „tak vidím, že se právě zde na té zahradě před koncem školního roku navenek zjevila část z tragédie, kterou vám chci sdělit. Takovou drobností. Mlčením, pohledem na lžíci, nejistotou. Jak se lidé rozdělují, aniž si to třeba přejí. Je to nebezpečný podvědomý anebo vědomý mechanismus, jehož příčinou je had. Když však Martin viděl, že pozvání na Ondřejov platí i pro něho, že platí samozřejmě, jako by z něho vše spadlo, oživl a byl to zase on, starý Martin. Jenda pak připomněl, že pozvání platí i pro jeho bráchu, a u toho zůstalo. Nevzpomínám si, kde ty tehdejší prázdniny trávil Martin a Romuald, myslím, že v Liberci u tety rozhodně ne, spíš byli pár týdnů v Lipsku, pro děj je to bezvýznamné. Ale před posledním srpnovým týdnem byli oba už v Praze a všichni jsme jeli ke Koubkům do Ondřejova na chalupu.“

„Vlakem?“ zeptal se s pohledem na reprodukci Venuše a já zavrtěl hlavou.

„Ne vlakem, vlak tam nikdy nejezdil, a ani autobusem, ale na kolech. Dosud jsem nepověděl, že všichni, všech nás pět, jsme měli kola a rádi jsme na nich jezdívali. Tehdy nebyly silnice tak plné aut jako dnes a na kolech se dalo dobře jezdit, vždyť si na to vzpomínáte. Tehdejší mládež, když ještě nebylo tolik aut, jezdila na kole, kolo byl takový běžný cestovní prostředek. A já měl, na tehdejší dobu, obzvlášť vzácné kolo. Byl to francouzský Siker, už ani nevím, jak se to správně psalo, koupila mi ho babička za něco, snad za jedno zdařilejší vysvědčení, chudák, měl jsem i přehazovačku, tu měl i Jenda a taky Romuald. Prokop a Martin přehazovačku neměli. Jejich kola byla cestovní, to Jendovo, Romualdovo a mé polozávodní. Stačilo však vyměnit řidítka a bylo, podle tehdejších před stav, závodní. Prostě, vzali jsme si rance, takové ruksaky na záda a ještě tornu na rám, Romuald navíc i fotoaparát a spoustu čtvrtek a tužek a jeli jsme. Ondřejov je směrem na Říčany a daleko od Prahy není, ale my jsme jeli pomalu, žádné dostihy a předhánění a dělali jsme různé zastávky, když se nám líbilo místo, kterým jsme právě projížděli. Vyjeli jsme dopoledne a pozdě odpoledne jsme byli na místě. Koubkovi z nás měli radost…“ řekl jsem a teď se lotr zasmál. Mínil to zřejmě jako žert. Zasmál se a napil se vína.

„Měli radost opravdu,“ pokračoval jsem, „paní nám hned donesla mléko a dcera, ta pětadvacetiletá Růženka, nám namazala chleba s máslem, to bylo tak na uvítanou po cestě, později k večeru dala dobrou polívku, každému ukrojila kus naloženého vepřového masa a usmažila vejce. Druhý den zabili tři králíky. Slepice žádné, pochopitelně, byl konec srpna a slepice nesly. Ale měli jsme i ryby a také houby, které jsme sami v lese nasbírali, ale paní Koubková dostala u řezníka i maso, tehdy to pořád ještě šlo. Ostatně ondřejovský řezník byl jejich dobrý známý, jak by ne, když pan Koubek byl hajný, a paní Koubková nebo její dcera také pekla, vdolky a koláče, dělala bramborové placky a knedlíky, vůbec se z brambor u Koubků často vařilo, dělala však i ovocné knedlíky, ovoce měli Koubkovi víc než dost, u chalupy byla velikánská zahrada, samé jabloně, hrušky, jedna stará hruška stála i v rohu dvora, třešně už v srpnu nebyly a švestky ještě nedozrály – ale dělala knedlíky i s borůvkami a jahodami, ty měl obzvlášť rád Martin a slečna Růžena mu je schválně hodně sladila a mastila a říkávala, že jí krvácí srdce. ’To jako, pane Martine, abyste jedl i za mne,‘ říkávala a smála se, ’já si to žel dovolit nemohu, proto jsem smutná,‘ vážila metrák a chudák se domnívala, že by tloustla… a jedli jsme i rybíz a angrešt a hodně zeleniny, hlávkový salát, špenát, zelí, rajčata, to slečna Růžena jíst mohla, a jedli jsme i kukuřičné klasy, ty nám moc chutnaly, zkrátka, o jídlo nebyla nouze a dobře jsme se měli. Koubkovi se k nám chovali příkladně. Paní Koubková i pan Koubek, i jejich syn Jakub, který bydlil se ženou opodál, i jejich dcera Růže na…“ a teď mě opět přerušil. Dotazem. Dal se čekat dvojí. Že se zeptá, zda Koubkovi věděli, že ten Martin a Romuald jsou Němci, anebo že odbočí a bude se pídit po dceři Růžence. Nemusilo ho napadnout nic lepšího, než se zeptat na ni. Kupodivu se však nezeptal, možná proto, že vážila metrák. Jako dosud se vždy ptal na něco jiného, tak i tentokrát. Řekl: „A co ta hvězdárna. Byli jste tam…“

„Byli,“ odvětil jsem, „hned druhý den. Vzal nás tam ten Koubkových syn, který tam pracoval jako mechanik. Na hvězdárně se nás však ujal navíc jeden pan docent, provedl nás, vysvětlil nám všechno a samozřejmě nám umožnil dívat se do různých dalekohledů, které tehdy na Ondřejově byly. A to bylo na tom našem týdnu prázdnin krásné. Ale…“ na tomto místě jsem se přerušil teď já. „Je to hlupák, který nikdy můj námět nezpracuje,“ myslil jsem si v duchu, „avšak znovu mu ještě naznačím, jak si má autor počínat. Aby teď viděl, jak se literární práce pointuje. To, čeho on nikdy ve svých spiscích nebyl schopen.“ A tak jsem řekl:

„Byli jsme sice na hvězdárně hned druhý den, ale kdybych měl tento námět zpracovávat, nechal bych hvězdárnu až na konec. Proto, že tvořila jakousi pointu. Jen si to představte. Nebe, hvězdy, vesmír, víte, co všechno se dá o tom napsat? Co všechno se dá o tom říct? V dialogu? Celý svůj životní postoj můžete na konto vesmíru rozebrat. Různé své názory na život, na vážné otázky lidského bytí, své představy, touhy a přání… a podle pravdy, vtom týdnu v Ondřejově k takovému dialogu skutečně došlo. Mezi mnou a Martinem. Leccos z toho, co každý z nás měl na srdci, jsme si skutečně vyříkali. Já vám z toho něco povím. Je to však vskutku jedna z menších point, a proto to neřeknu teď, ale až nakonec,“ a v duchu jsem si myslil: „Něco mu z toho opravdu povím, byť zdaleka ne všechno. Takové věci se kdekomu nesvěřují.“

Sklenky byly už opět téměř prázdné, a tak jsem je dolil a pokračoval:

„Protože byl pan Koubek hajný, vzal nás i na obchůzku do lesa. Chodíval s flintou, příčně zavěšenou na zádech, později ve vzpomínce jsem si uvědomil, že to byla dvouhlavňová brokovnice systému Lefaucheux ráže 16-16, které se dnes užívá jen velmi zřídka, ale to vy vědět nemusíte. Pan Koubek chodíval s taškou patron a samozřejmě se psem. Koubkovi měli psa. Jmenoval se Rex. Velmi si na nás zvykl, hlavně na Romualda. Snad proto, že ho Romuald také párkrát kreslil… Pan Koubek nám v lese ledacos vykládá o stromech, rostlinách a zvěři. V lesích kolem Ondřejova žila tehdy i vysoká, nevím, zdali je tam dodnes. Bylo tam hodně divokých králíků, v polích dost koroptví, samozřejmě i zajíců, Prokop se tenkrát ptal, jak je to s pytláky a zda pana Koubka někdo někdy v lese přepadl. Doma nám pan Koubek ukázal mechanismus brokovnice, když ji rozebral, aby ji čistil. Vysvětlil, že se lefoška vyznačuje zvláštním způsobem zapalování, takzvaným jehlovým zápalem, že zápalná slož je umístěna v náboji a zasahuje do ní jehla, druhý konec vyčnívá z nábojnice, úder kohoutku se přenáší jehlou na zápalku a tím nastane odpálení… Prokop pak později řekl mně a Jendovi, zda jsme si všimli, jak právě tohle zajímalo Romualda a Martina, prostě zbraň… ale myslím, že si to spíš domýšlel, než skutečně pozoroval. Pokud jde o Martina, ten byl hlavně šťasten v tom lese. Jak jsem už předtím podotkl, Martin měl lesy rád, stejně i zahrady a různé parky, a vůbec měl rád volnou a otevřenou přírodu. Pan Koubek nás také naučil poznávat nové druhy zeleniny, o nichž jsme nikdy v životě neslyšeli. Brokolici, která se sklízí v září, polníček, který se seje koncem srpna, černý kořen, který se sklízí na podzim, a patison, který se dá jíst syrový stejně jako polníček a černý kořen, a také nám vyložil orientování v přírodě podle slunce a hodinek, to jsme však již znali.

Chodili jsme se koupat do říčky. Plavat se tam moc nedalo, avšak bylo to dobré aspoň pro osvěžení. Poslední srpnový týden roku 1939 byl asi tak parný jako tenhle náš týden červnový. Dvakrát večer jsme byli i v ondřejovském kinu. Jako dnes si pamatuji, co tehdy dávali. Děvče ze zlatého západu s Mac Donaldovou a Eddym a Holka nebo kluk s Adinou Mandlovou a Václavem Tréglem. Před tím prvním filmem v kinu prodávali „ledo“, něco jako dnešní nanuk, a my to ani nepostřehli a hoši nám ho koupili. Romuald Jendovi a Prokopovi, Martin mně, zřejmě to tak chtěl. Při českém filmu už zmrzlinu neměli, avšak na něm jsme už nebyli sami, ale s několika místními hochy, s nimiž jsme se zatím seznámili. Jako dnes si na to seznámení vzpomínám. Šli jsme do lesa kolem fotbalového hřiště. Ondřejovské hřiště tehdy – to byla obyčejná louka, porostlá nízkou trávou a plevelem, jen před brankami byly nezarostlé škvárovité plácky ušlapané, jak to běžně bývá, a když jsme šli kolem, tak tam právě pár místních hochů kopalo. Martin se z nás zastavil první, vždycky měl fotbal rád, párkrát míč odkopl, když zaletěl k nám, pak jsme všichni přešli k brance a pak už netrvalo dlouho a zahráli jsme si s nimi. Jeden z těch místních hochů se jmenoval Apelt a jeho otec byl učitel. Asi dvakrát za ten týden jsme si vzali kola a vyjeli si do ondřejovského okolí. Ten Pepík Apelt s námi. Chodil do Benešova na nějakou průmyslovku a byl stejně stár jako my. Byli jsme v Pyšelích, ve Stříbrné Skalici, kde tenkrát měli dobrou zmrzlinu, a hlavně jsme byli na Sázavě, kde jsme se pořádně vykoupali. Dojeli jsme až k sázavskému klášteru a tam jsme si v příjemné zahradní restauraci dali pivo Velkopopovické. Nikdo z nás příliš na pivo nebyl – doby, kdy jsme upíjeli pivo doma před hospodou, byly již ty tam – ale v tom horku nám přišlo k chuti. Vzpomínám si, že tehdy v oné sázavské restauraci u stolku, který stál ve stínu košaté lípy – myslím, že to byla lípa – si Apelt stěžoval na povinnou němčinu ve škole… Pomalu bude víc hodin němčiny než češtiny,‘ řekl, ’a mě to vůbec nebaví,‘ z toho je vidno, že vůbec netušil, že Martin a Romuald jsou Němci, že je jejich přízvuk neprozradil… a Prokop se tam pak trochu rozpovídal o historii sázavského kláštera, který založil za času knížete Oldřicha poustevník svatý Prokop, první jeho opat, který přemohl samotného čerta, zapřáhl ho do pluhu a oral s ním okolní pole. Prokop to znal a my s Jendou jsme pochopili, kam míří. Sázavský klášter, to je kus historie české a od záboru Sudet, našeho potomního návratu ze studentského představení Aidy, si Prokop málokdy dal ujít příležitost, aby něco podobného před Romualdem a Martinem neprohodil. Stejně tak něco připomínal u románského kostelíka v Rovné a u kostela v rodišti malíře Josefa Lady, kde je románský portál se svatým Vojtěchem a Václavem. Na zpáteční cestě domů do Ondřejova jsme se stavěli v jednom skalnatém lesíku, mech, vřes, kameny a slunce, a na chvilku si sedli. Před námi bylo hezké zelené houští a v pozadí vysoké borovice. Náhle se poblíž mě a Martina objevila zmije. Martin ji viděl první, vykřikl na mě a chytil klacek a začal ji mlátit. Nakonec ji polomrtvou odehnal. Později mi řekl, kde se v něm v té chvíli vzalo tolik síly… a v duchu – aniž jsem to řekl nahlas – jsem si vzpomněl. ’Mohla tě uštknout,‘ řekl… „Na zpáteční cestě domů do Ondřejova potkala však Martina i malá nepříjemnost. Jak řezal jednu hrbolatou zatáčku na okresní cestě, dostal smyk a slítl z kola. Samozřejmě jsme všichni chodili v krátkých kalhotách a Martin si dost zle odřel koleno. V závěsní taštičce pod sedlem jsem míval kromě lepidla, gumiček na duši a francouzáku i vatu a jodovou tinkturu, snad i čistý líh, a Martinovi jsem koleno očistil. Jistě ho to pálilo, ale Martin tenkrát schválně křičel víc, než bylo zdrávo, prostě pro legraci, což pochopil zakrátko i Apelt. Jak jsem již řekl, Martin byl sice jemný, ale žádný mazánek a uměl tropit i klukoviny. Prostě, společný týden prázdnin v Ondřejově u Koubků a vy…“ řekl jsem Potockému, „vy, když to budete psát, si k těmto skutečným příhodám vymyslete ještě další. Takové, které by odpovídaly létu a nám pěti, upozornil jsem na to už na začátku. Hlavně aby se v nich obrazila psychologie každého z nás, zvláště Martina a Romualda. Psychologie z jejich jednání a činů. Nezapomeňte také na to,“ připomenul jsem mu znovu, „že hoši měli fotoaparát a dělali snímky, například právě na výletě k Sázavě, a Romuald navíc kreslil. Všude si s sebou brával čtvrtky, gumu a tužky. Kreslil v lese, u říčky, u Sázavy, kreslil románský kostelík v Rovné i se hřbitovem, kreslil doma u Koubků a mimoto načrtával i portrétky, naše, i Pepíka Apelta, paní a pana Koubka, jejich dcery Růženy i toho psa Rexe. Něco z toho hned vzápětí roztrhal a zahodil, ač jsme mu vždy za to spílali. Něco z toho nám daroval a také Koubkovým, kteří si toho opravdu velice vážili, něco si nechal. Všechno bylo výtečné. V šestnácti jsem sice nebyl žádný znalec, ale tohle jsem poznal. Dal mi to prostý cit. Už tehdy z Romualda rostl malíř. No a teď ta hvězdárna, ty hvězdy,“ řekl jsem Potockému a zde jsme udělali pauzu.

Poprvé za tu dost dlouhou dobu, co jsme seděli v podkrovní světničce, požádal, že by si odskočil dolů. Dal jsem mu tedy baterku a zároveň i popelníčky, aby je tam vysypal, a šel.

A já přemýšlel.

Především jsem znovu uvážil čas. Do půlnoci zbývalo půldruhé hodiny. Pak jsem uvážil pití. Končili jsme třetí láhev vína. Byly to sice litrovky, nikoli sedmičky, ale i tak jsme toho vlastně příliš za tu dobu nevypili.

Pak jsem zjistil, jak je venku.

Oknem, které bylo pootevřené, jsem viděl, že už není ani ten slabší vítr ani déšť, že je tam pouze jen stále ta velká tma. Plukovník Nyklas stále ještě svítil, v jednom okně, byl na chatě sám, a snad studoval nějaký závažný materiál. Když byl na chatě bez rodiny, to dělával. Svítila i Jarná, ta však ve třech oknech, protože měla s sebou manžela a dcerku, byla vdaná. K chatě inženýra Macha jsem neviděl ani od okna, byla vzdálenější a zakrývaly ji stromy.

A pak jsem si v duchu rychle udělal malou rekapitulaci.

„Do půlnoci zbývá půldruhé hodiny,“ řekl jsem si, „dlouho už tady s ním sedím a vykládám mu námět. Je pravda, pozorně poslouchá a snad to i chápe, ale rozhodně ho to příliš nebaví. Tohle přece není jeho námět. Jo, kdybych mu líčil nějaké věcičky milostné, kdyby v tom byly nějaké paničky, třeba i taková Eva Jarná… jestlipak na ni ještě myslí… to by bylo jiné. Ale tohle, o partě kluků… možná že ho to otravuje moc, ale protože je lačný tupec, říká si, kdoví… hlavně čeká, co se z toho vyklube. Jaká že to bude tragédie, po které pásl už při večeři. Tragédie bude,“ myslil jsem si, „dočkáš se. Ale kromě ní ještě jiná, lotře. To však nebude tragédie, ale tvůj konec.“ A ač mi do smíchu nebylo, usmál jsem se na tu hromádku, co ležela na mé výtečné pistoli, a dolil jsem si zbytek vína z třetí láhve. Pak jsem přistoupil ke dveřím. Byl právě čas. Dole blikala baterka a zněly kroky, už se vracel.

„Hej,“ zvolal jsem na něho dolů, „když už tam jste, vemte ještě láhev. Jděte do kuchyňky a posviťte si tam pod dřez.“

Odvětil, že ano, a za chvíli pak dolezl nahoru s popelníky a s pátou láhví. Neboť čtvrtou nenačatou jsme měli ještě nahoře.

„Tedy ta hvězdárna, ty hvězdy,“ opakoval jsem a otevřel láhev, když si sedl, „šli jsme tam se synem pana Koubka druhý den k večeru, když se začalo stmívat. Na hvězdárně, jak jsem se již zmínil, se nás ujal jeden pan docent. Nebe bylo jasné, jako vymetené, a jak temnělo, hvězdy naskakovaly jedna za druhou, to jsme samozřejmě viděli pouhýma očima. No a když jsme pak hleděli dalekohledy… Nevím už, čím pan docent začal výklad, Měsícem ne, ten na nebi právě nebyl, myslím, že začal meteority a řekl, že jich teď ke konci srpna ubývá, na rozdíl ode dní mezi červencem a srpnem, kdy je jich nejvíce, ale, vzpomínám si, že brzy na začátku se zmínil o tom, že letošek, tedy rok 1939, je velmi příznivý pro výskyt vlasatic. Úlomky komety, nazvané Lyridy, bylo vidět letos v dubnu. V posledních dnech června se objevily roje jiné, od komety zvané Pons-Winneckova a kometa sama byla vidět v červenci. Teď v srpnu bývají zřetelné Perseidy neboli Slzy svatého Vavřince… Někdo z nás připomněl, snad Martin, že když se vidí padat hvězda, má se myslit přání… a my jsme vskutku viděli takových meteoritů dost. Nejen na hvězdárně, ale i jindy. Pan docent nám vyložil pár nejjasnějších hvězd, Vegu v nadhlavníku, Arcturus načervenalý jako stínidlo té petrolejky, co hoří u okna na psacím stole, hvězda, která je v průměru třiadvacetkrát větší než Slunce, a pak další jako Kassiopeiu, Polárku a souhvězdí Lyry, Velkého a Malého vozu a překrásnou Mléčnou dráhu, která zářila na sametově temném nebi jako nádherný stříbrný pás, a pak opět to další… co to bylo?“

Dopil víno, které měl ve sklence ještě z třetí láhve, a já mu nalil ze čtvrté. Teprve teď jsem měl dojem, že na něho víno znenáhla začíná působit. Ale teprve začíná. Daniel Potocký víno snášel, a proto jsem mu ho nabízel. Daniel Potocký se nesměl opít. Musil mě vyslechnout až do konce v naprosté střízlivosti. Jen střízlivý Potocký mohl být po zásluze trestán. Každý sebemenší útlum jeho vědomí alkoholem znamenal jeho vysmeknutí z trestu. Znamenal vyproštění. Měl jsem dole ty dvě láhve koňaku, láhev whisky, bols, vodku, rajskou šťávu, pepř. Mohl se pořádně zpít, kdybych mu byl nalil něco z toho, tvrdý alkohol moc nesnášel – pouze víno. A já ho potřeboval střízlivého. „Zatím je to s ním v pořádku,“ řekl jsem si, „zatím se mu jen trochu zvedá nálada. Ale vnímá a vydrží bezpečně, než mu dovyprávím příběh.“

„To další,“ přikývl, „ano, co to bylo? Viděli jste na nebi něco zvláštního?“

„Viděli jsme na nebi to, co tam lidstvo vídá snad od počátku své existence,“ odvětil jsem, a to je zvláštní. Za statisíce let, co v nějaké předpodobě lidstvo existuje, se nesčíslněkráte změnila příroda kolem něho, noví tvoři, nové rostliny, nová řečiště řek, a vznikaly nové osady a zase zanikaly, byly káceny části různých lesů a zase vyrostly, vznikala nová města a nové kultury a civilizace a zase zanikaly, všechno se měnilo, kam oko pohlédlo, ale jedno zůstávalo stejné. Stejné pro veškeré lidstvo, jak se na zemi střídalo, a to bylo hvězdné nebe nad ním. Viděli jsme některé planety naší sluneční soustavy a ty hvězdy, které zdobí naše srpnové nebe, pokud právě byly nad obzorem, viděli jsme, jak jsem již řekl, i překrásnou Mléčnou dráhu, zkrátka všechno to, co vídalo lidstvo odpradávna, ale vídalo pouhým okem. Avšak oproti lidstvu pradávnému jsme viděli navíc to, co se vidět pouhým okem nedá. Co nám mohly přiblížit jen dalekohledy, které tehdy před válkou ondřejovská observatoř vlastnila, ale co tam nahoře na nebi bylo stejně od pradávna, i když to minulé lidstvo do vynálezu dalekohledu vidět nemohlo. Teď mě právě napadá…“ řekl jsem, ač tohle jsem Potockému říkat nemusil, „že skutečnost je mnohem obsáhlejší, než my ji vnímáme. Je zřejmě nesmírný počet věcí, které nevnímáme a o nichž vůbec nevíme, právě proto, že je nevnímáme. Jsoucna, která existují bez ohledu na naši znalost či neznalost. Nazýváme je objektivní skutečností, která existuje nezávisle na našem vědomí, a tudíž, co my všechno ještě nevíme? Různá tajemství mezi nebem a zemí, jak se říká, mezi životem a smrtí, mezi smrtí a životem…“ řekl jsem a pohlédl na Potockého. „Ostatně je naprosto jisté,“ řekl jsem, „že za pár let, v druhé polovici našeho století… uvidíme nebe ještě bohatší než dnes, protože vznikají stále větší a dokonalejší dalekohledy, které budou pronikat čím dál víc do větších hloubek vesmíru. Ale už tehdy v tom létě 1939 jsme viděli ve sklíčkách ondřejovských dalekohledů podivné, prapodivné útvary, které nás nesmírně vzrušily. Totiž hlavně Martina a mě. Samozřejmě i ostatní, Jendu, malíře Romualda i chladný rozum Prokopův, avšak Martina a mě vzrušily nejvíce a ve zcela stejném smyslu.“ Řekl jsem a poprvé odklepl cigaretu do prázdného popelníčku a poprvé se napil vína ze čtvrté láhve. A pak jsem pokračoval:

„Ve sklíčkách ondřejovských dalekohledů jsme totiž viděli takové titěrné slabounké mlžinky, musili jsme i tak hodně napínat zrak, abychom je vůbec v oku zachytili, byly to jen takové pouhé bílé stínky, taková pápěříčka jako husí chmýří, kterých, kdyby ležela někde na cestě, byste si ani nevšiml, takové drobounké pablesky, které se pouhým mrknutím oka znova a znova ztrácely, jako by je byla poztrácela sítnice… byly tak malé jako mikroby v kapce vody, tak malinké, že se vešly na plošku jednoho čtverečního centimetru sklíčka. A čím vlastně tyto nicotné mlžinky byly? Byly to celé gigantické vesmíry s miliardami hvězd, celé přeobrovské galaxie, z nichž každá je tak velká, že světlo z jednoho jejího konce na druhý letí statisíce let. Pan docent nám ukázal jednu takovou nepatrnou mlhovinku a řekl, že to je jedna galaxie z těch, které jsou té naší, to jest i naší sluneční soustavě, nejbližší. Jato galaxie je od nás v kosmickém měřítku vzdálena tak nepatrně, jako by na ploše celé naší zeměkoule byly dva kamínky na centimetr od sebe,‘ řekl, ’pouze šest miliónů světelných let. Pouze šest miliónů let k nám na Zem letí její světlo,‘ řekl, ’taková, jak ji teď právě vidíte, byla tedy před šesti milióny léty a teprve za šest miliónů let ji ze Země uvidí takovou, jaká je právě teď v této chvíli. Známe však galaxie s miliardami hvězd, vzdálené od nás stamilióny světelných let, celé miliardy…‘ a vzpomínám si, že na naší otázku onen pan docent odpověděl, že vše zatím nasvědčuje tomu, že je vesmír nekonečný a že se stále na všechny strany rozpíná. Tehdy, ve třicátých létech, snad toto mínění mezi vědci převládalo, dnes někteří zastávají názor, že vesmír je spíše konečný, ale neomezený, ale již tehdy onen pan docent podotkl, že tyhle milióny, miliardy galaxií, vzdálené od nás miliardy světelných let, mohou dohromady tvořit pouze jeden jediný vesmír, ten vesmír náš, ten z jisté části pro nás viditelný a jinak jen tušený, ale že kromě něho mohou být v nekonečných hloubkách prostoru milióny dalších vesmírů jiných, složených z miliard dalších galaxií, jejichž světlo jsme nikdy nespatřili, protože k nám nikdy nedolétlo, a které nikdy nespatříme, neboť než k nám dolétne, bude už naše sluneční soustava biliony let vyhaslá a mrtvá. A pak řekl, kolik v takových množstvích vesmírů a galaxií může být planet, jako je naše, s živými bytostmi.‘ Myslit, že lidstvo na zemi je v takových nekonečných prostorech jediné,“ řekl pan docent, ’to by byla stejná nesmyslná domýšlivá pýcha, jako když se kdysi věřilo, že země je středem všehomíra.‘ To všechno, o čem pan docent mluvil, dokládal tak obrovskými čísly, že už vlastně – jak řekl – nemají pro matematiku praktický význam, a nakonec dodal: ’A teď si to představte, hoši. Co je proti tomuhle všemu, co vám tu vykládám, celá naše hvězdná soustava, co je proti tomu naše sluneční soustava a co je proti tomu planeta, kterou nazýváme Zemí? A co je proti tomu jeden pouhý člověk? Byť třeba milionář, císař, imperátor, pán světa nebo Evropy… a jestliže všechno trvá biliony let, co je proti tomu, hoši, jeden pozemský život?‘ Točila se nám všem hlava z toho jako opilým. Opilým časem, prostorem, věčností, takže když nám pan docent ještě úplně na závěr řekl, že ve vesmíru jsou i hvězdy tak nesmírně obrovské, že jejich vlastní průměr se rovná vzdálenosti Země od Slunce, už jsme to ani nevnímali. Tak to byla,“ řekl jsem Danieli Potockému, „naše návštěva hvězdárny. A teď vám řeknu závěr našeho týdne prázdnin onoho roku…“

Odmlčel jsem se, a jak jsem si zapaloval další cigaretu, pátral jsem zas v jeho tváři. Zdála se mi nějak podivně spokojená. Dosud byl celkem klidný, chvílemi žoviální, bohorovný, kladl nohu přes nohu, se zády pohodlně opřenými v křesle a pouštěl i kouř z cigarety ke stropu, ale teď byl i podivně spokojen, vyklad mohl být nasnadě. Lotr si je vědom svých hříchů, aniž je doznal, a teď tímto výkladem vesmíru se cítí uklidněn a omluven. Protože si říká: „Když je to tak všechno nekonečné a věčné, co pak mé hříchy znamenají? Nic. Jako by nikdy ani nebyly.“ Pokyvoval hlavou, zapálil si cigaretu a napil se. Dolil jsem sklenky, pořád se držel, i když víno na něho pomalu už působilo, a projevil zvědavost na ten závěr prázdnin.

„Cestou z hvězdárny domů,“ řekl jsem, „jsme si vyprávěli, co jsme viděli a slyšeli. Pochopili jsme pana docenta, když mluvil o nicotnosti imperátorů a všech těch pánů světa, pochopili jsme, koho mínil pánem Evropy, ale o tom jsme před Martinem a Romualdem nemluvili. Zřejmě to pochopili též, nebyli hloupí. Já a Martin jsme se drželi část zpáteční cesty pár kroků pozadu… Mám z toho úplnou závrať,‘ řekl mi tehdy Martin vážně, už jsem upozornil na to, že měl chvíle, kdy byl vážný a přemýšlivý, teď tu jedna z těch chvil byla. Jsem z toho omámen a točí se mi hlava,‘ řekl mi, aniž to ostatní slyšeli, a já ho trochu vedl, protože přitom hleděl vzhůru na nebe, nespatří-li padat hvězdu… Doma nám paní Koubková nabízela ještě něco k snědku, ale vzal si jen Jenda, my už nejedli, jen se napili, a pak jsme se odebrali do hořejší jizby, kde jsme spali. Musím teď podotknout, co jsem dosud neřekl. Bylo nás pět a ve světnici byla jen tři lůžka. Původně tam byla dvě, ale Koubkovi tam kvůli nám donesli ještě otoman a chtěli donést i jednu skládací postel, ale my jsme jednak nechtěli obtěžovat a jednak by bylo bývalo ve světnici, i když dost velké, málo místa a to bylo zbytečné. Vždyť přece byla hned vedle půda, obrovská půda se slámou a senem, kde se dalo dobře spát a spát tam jsem toužil hlavně já. Prosím, paní Koubková,‘ řekl jsem tehdy zdvořile, ’víte, postel mám doma, ale půdu, kde tak sladce voní seno, ne, a kdybych si tam dal deku, spal bych tam rád.‘ A paní Koubková po jistém zdráhání nakonec s úsměvem kývla. Nebyl jsem však sám, kdo chtěl spát na půdě. Také Jenda, ten z nás nejbohatší, z krásné pražské vily, a snad i Prokop. Nakonec to však dopadlo tak, že jistou Martinovou lstí tam nespal ani Jenda ani Prokop, nýbrž já s ním. Ještě bych měl podotknout, že když se šlo z půdy dolů, bylo to v sousední světnici slyšet. Dřevěné schody trošičku praskaly. Snad se vám to nezdá důležité…“ pohlédl jsem na Potockého, nikdy neměl smysl pro funkční detail, a aniž jsem čekal, co řekne, pokračoval jsem: „Tento detail měl totiž v noci po návštěvě hvězdárny svůj význam. Zkrátka, Jenda, Romuald a Prokop si po návštěvě hvězdárny lehli do své jizby, my s Martinem na tu půdu, z minulé noci jsme tam již měli vyležené místo a také různé deky, které nám tam paní Koubková starostlivě naskládala, ač právě na půdě vůbec zima nebyla, nýbrž naopak teplo, a samozřejmě, teď po takovém zážitku z hvězdného nebe jsme hned neusnuli. Nejdřív jsme se párkrát vleže zdvihli, protože jsme zaslechli šramot, mohla to být myš anebo kočka, a také třepotání vzduchu, to mohl být netopýr, aspoň Martin tvrdil, že je to netopýr, a pak jsme si na té slámě povídali. O vesmíru, galaxiích, hvězdách, i o živých bytostech na jiných planetách a také o kometách a meteorech. ’Co si myslíš, když vidíš padat hvězdu,‘ zeptal se Martin a já mu tehdy žertem řekl, že tohle si musím ještě rozmyslit. Trochu na mne naléhal, ale pak ustal. Neboť hlava se mu točila čím dál víc, byla to vskutku závrať. Avšak teď v noci na té půdní slámě to neříkal jako básnický obrat, neříkal, že má závrať z hvězd či z vesmíru, on skutečně závrať měl a já se začal obávat, zda neonemocněl. Když jsme sem minulý den jeli na kolech, bylo vedro, chvíli jel polonahý s tričkem uvázaným v pase, a mě napadlo, zda nechytil úžeh. Avšak chlad jeho čela o tom nesvědčil. Ještě chvíli jsme si tiše povídali, ale pak se náhle Martin zvedl a řekl, že se mu chce zvracet. A tak jsem s ním šel po těch praskajících schodech dolů na dvůr a tam skutečně trochu zvracel. Trochu se mu ulevilo, ale hned jsme se na půdu nevrátili, nýbrž zůstali na dvoře, kdyby snad za chvíli to zvracení přišlo znovu. Koubkovic dvůr byl dost velký a hezký. Měl své zvláštnosti, které nám, chlapcům z města, připadaly romantické, například v rohu za psí boudou stála stará hruška a pod ní dva objemné balvany blízko proti sobě, na nichž se dalo sedět, a tam jsme si s Martinem sedli. Na balvany pod hrušku v rohu dvora, kousek za psí boudou. Rex nás ovšem okamžitě zmerčil, ale ani neštěkl, když jsme vyřkli jeho jméno, již nás znal, proběhl se jen párkrát kolem boudy a zachrastil řetězem. Všichni spali, na dvoře bylo ticho a naprosté bezvětří, nikde se nepohnul lísteček a to vše protkával svit hvězd, noc byla podivuhodně jasná, a tam mi Martin přiznal, co a jak vlastně cítí a co prožívá. On jako Němec teď po naší okupaci. Něco vám z toho povím,“ řekl jsem.

„Něco…“ řekl teď Potocký a napil se vína.

„Něco,“ opakoval jsem, aniž jsem na něho pohlédl, a jasně jsem cítil, že co mu teď povím, řeknu tomu nejméně povolanému posluchači. Někomu, kdo toho není hoden. Chtěl-li jsem však, aby mému námětu rozuměl, aby při svém slabším rozumu pochopil alespoň jeho klíčová místa a mohl jsem pak nakonec – ne později jak v půlnoci – udělat svědomitou tečku, musil jsem mu z naší sedánky pod hruškou na Koubkovic dvoře něco říci. „Něco,“ opa koval jsem do třetice a teď jsem na něho dost ostře pohlédl, „samozřejmě, nečekejte nějaké přílišné podrobnosti. Všechno nevyříkám. Sám si to musíte promyslit a na leccos přijít, tak jsme se dohodli.“ A pak jsem od něho odvrátil zrak a řekl jsem:

„Já vím, že nás nemáte rádi,‘ podotkl tehdy pod tou hruškou Martin, ’sám jsem to viděl v červnu, když tu proti mužstvu Prahy hrálo mužstvo Berlína. Já na tom fotbalu byl a viděl jsem, jak obecenstvo pískalo, když Berlíňáci zdravili zdviženou rukou, a dokonce po nich házeli láhvemi. To není pravda, co noviny píšou, že se vaši lidé zastavují s našimi vojáky a besedují s nimi, stejně jako nebyla pravda, že 15. a 16. března stáli ve frontě před našimi polními kuchyněmi s ešusy na eintopf. Octli jste se jakoby v porobě,‘ řekl Martin, ’ale jak hlásí rádio a píší noviny, poroba to přece být nemá. Vždyť máte být samostatní jako dříve, vždyť máte mít velkou autonomii,‘ řekl skoro vyčítavě, ’v čele státu máte prezidenta a vládu, existují české úřady a školy, to jen že ty nápisy jsou dvojjazyčné a na prvním místě německé, ale to je asi proto, že protektorát patří k Říši…‘ Tak asi Martin začal, ale hned poznal, že vlastně popírá, co řekl předtím. ’Co se rozpustilo, to je jen armáda,‘ řekl, ’ale snad má vzniknout vládní vojsko či už vzniká a také policie je i nadále česká, a také četnictvo,‘ ale zas zaváhal a tak rychle a jaksi omluvně řekl: Já vím, je tu i policie naše, říká se jí gestapo, ale to přece nebude nic zlého dělat…‘ a pak se poopravil do třetice. Věděl totiž, že to gestapo od svého příchodu již teď do konce prázdnin zatklo hezkých pár Čechů… jednou, ještě v Praze, se toho před ním a Romualdem dotkl Prokop… atak nakonec zmlkl. Zmlkl jako někdo, kdo začal hrát a porazil sám sebe. Seděl tiše a vážně, s lokty na kolenou, s hlavou svěšenou a hleděl k zemi a já samozřejmě vycítil, že na jedné straně by rád o tom ještě mluvil, snad aby se ospravedlnil anebo jen proto, aby začal intimnější rozhovor, ale že na druhé straně by radši o tom mluvit nechtěl, aby snad nevyvolal nějaký můj odpor, nějakou – jak se dnes říká – diskusi, či nedej bože hádku, musím totiž poznamenat, že se Martin, stejně jako jeho bratr, s námi nikdy od záboru Sudet nepřeli, nic nám nevyvraceli, dokonce i různé občasné poznámky Prokopovy nechávali bez odezvy, a rozhodně by se byl Martin nikdy nechtěl přít se mnou, a navíc ještě teď, v té tiché požehnané noci, na balvanech pod hruškou v koutě dvora na prázdninách v Ondřejově. To mi bylo jasné, a kdybyste to necítil, nikdy byste Martina nepochopil. Vylíčil byste ho v novele,“ řekl jsem Potockému, „nevěrohodně a špatně. Zkrátka, Martin se octl ve vnitřním sporu. Chtít něco a zároveň nechtít – to je – jak se říká – volní ambivalence. A když znovu opakoval: ’Já vím, že nás nemáte rádi,‘ viděl jsem, že je už ta nejpříhodnější chvíle, abych promluvil sám.

’Nemáme Němce rádi,‘ řekl jsem tiše, ’ale Martine, to je přece rozdíl. To nemáme rádi okupanty a Hitlera. Fašisty.‘

’Ba ne, Michale,‘ odvětil mi, ’to nemáte rádi Němce. Nejen okupanty a Hitlera. Nemáte rádi celý národ, protože…‘ a ani nedořekl.

’Protože celý národ jde za Hitlerem a okupanty, myslíš,‘ řekl jsem, ’protože celý národ se radoval z připojení Rakouska k Říši, z připojení Sudet, z obsazení republiky, a kdyby Hitler tak úspěšně pokračoval ve výbojích dál, bude se národ radovat opět. Není to tak, Martine. Já nevěřím, že všichni Němci jdou za Hitlerem. To jen v novinách, to se jen tak zdá. To je propaganda. Jsou Němci, kteří s Hitlerem nejdou, a o těch se nepíše. O těch se mlčí. Jsou Němci, kteří proti němu snad dokonce bojují. Proč by je jinak Hitler zavíral? Nechme toho, Martine, hlavní je, že jednotlivce máme rádi. Hlavní je, že máme rádi vás dva, tebe a Romualda, a že já mám rád tebe. Rád, jako jsem měl odjakživa, vždyť to víš, copak jsem se někdy k tobě změnil, copak jsem ti někdy něco vyčítal, přece to víš, Martine, jak tě mám pořád rád a to se nikdy nezmění…‘

’Martine, já vím, že si můžeš myslit, že mezi námi začíná vznikat hradba, ta, co dnes dělí Čechy a Němce, že se to plíží i mezi nás jako had, jako zmije… víš, uvědomil jsem si to před prázdninami na zahradě u Jendy, když nás zval sem do Ondřejova… tys byl tenkrát nejistý, zda to platí i pro tebe a bráchu… ale tak to tedy ne. Opravdu věř, ty budeš stále mým nejlepším kamarádem a přítelem. Vždyť já vím, že ty za nic nemůžeš stejně jako Romuald, jednou jsme o tom hovořili s Prokopem a Jendou… Mezi námi je přece pouto mnohem hlubší, než aby nás mohlo rozdělit, že ty jsi Němec a já Čech a že nás Hitler zabral a chce zničit. Ano, Martine, zničit, zničit nás chce… nevěř na řeči…‘ a tehdy, po všech těchto a podobných mých slovech byl Martin dojat. Nebyl rozmazlený, nebyl přemrštěně útlocitný, býval jen jemný, ale uměl být i uličník, však jsem jeho povahu zbytečně již dříve nenaznačil, ale teď byl tak dojat, že mu zvlhly oči.“ A v duchu, aniž jsem to svému lotrovskému hostu naproti mně v křesle přiznal, jsem si jasně vybavil, jak jsme tam za tou psí boudou v nočním tichu vedle sebe seděli, nad námi se třpytily miliardy hvězd, z nichž jsme pouhým zrakem neviděli ani tisícinu… plál ten nekonečný vesmír s milióny galaxií, seděli tam pod tím všehomírem a já si uvědomoval: ’Co je člověk a jeden jeho život proti nekonečnu a věčnosti, co jsem já a ten Martin, který tu sedí vedle mne a skoro pláče, protože nás nějaký Hitler okupuje, gestapo zatýká, chtějí nás zničit a udělat z nás otroky…‘ tenkrát koncem prázdnin jsme vlastně ještě všechno nevěděli, co se na nás chystá, řítí… ’ale proto se snad máme my dva sobě odcizovat nebo dokonce se rozejít? Máme my se opouštět, že přišel nějaký Hitler? Že zvítězil fašismus, máme snad my dva přestat být přátelé? Přece teď jsme tady spolu, v tomto jednom našem životě, a co by to bylo za dobro, aby nějaká politická moc, která ovládá Evropu, nás směla v tomto jednom našem pozemském bytí rozdělit?‘ A pomyslil jsem si, proč vlastně jen stále hledět kolem sebe, ale podívat se také nahoru! A nahlas jsem Potockému řekl: „Seděli jsme a mlčeli pod hvězdami, a pak došlo k přísaze. To víte,“ řekl jsem Potockému, kterého jsem teď téměř nevnímal, ale zřejmě nehybně seděl, kouřil a civěl, „to víte, na tohle se nezapomíná. To se pamatuje celý život. Vidím to všechno jako dnes. ’Nic nás nerozdělí nikdy,‘ řekl Martin v noci na Koubkovic dvoře, ’nikdy v životě do nejdelší smrti. Na to přísahám. Kdybych tě ztratil, byl by to můj konec,‘ řekl s poněkud romantickou nadsázkou, vlastní onomu věku, ale myslil to skutečně, ’přísahám, Michale, tady pod nebem,‘ řekl, bylo nám šestnáct a bylo to v poslední týden školních prázdnin roku 1939. Byl to jeden z nejhezčích okamžiků mého života a vím, že i jeho,“ řekl jsem Potockému a měl jsem opět pocit, že je mi z něho špatně. Člověk může mít lehko pocit nevolnosti, zpovídá-li se debilovi či přednáší-li vepřům básně. Koukal, kouřil a mlčel a já si myslil: „Ty lumpe, se svými zamilovanými pitomostmi, jak ty bys mohl zpracovávat tento námět,“ a bezděčně jsem položil ruku na jízdní řád a obálky, pod nimiž bylo pár popsaných stránek a na dně ležela má pistole. A pocítil jsem, že ještě zbývá čas, než se lump opije vínem, avšak že já sám bych byl rád, kdybych už mohl své vyprávění skončit.

„Pak se objevil dole na dvoře Romuald,“ řekl jsem ostře, „teď jsme u detailu těch schodů. Asi slyšel, když jsme odcházeli z půdy, a když se nemohl dočkat našeho návratu, šel se kouknout dolů, co se stalo. Našel nás v rohu dvora na balvanech a dělal jakoby nic. Na chvíli si k nám přisedl. ’Nemůžete spát, no ani se nedivím,‘ řekl prostě, ’kluci spí jak zabití,‘ a myslil Jendu a Prokopa. ’Mluvili jsme o hvězdárně,‘ řekl Martin suše. ’To nejde, Romualde,‘ řekl jsem já, ’zachytit tužkou hvězdné nebe?‘ – Já myslím, že sotva,‘ řekl Martin. A Romuald řekl: ’Leda barevnou, podle toho… Pozadí je temné, skoro černé,‘ pohlédl na nebe, ’měsíc není, svítí jen hvězdy, a přesto je noc jasná jako v Betlémě o Narození Páně. To je mi divné.‘ ’Tak třeba svítí nějaký reflektor z hvězdárny,‘ bezbarvě podotkl Martin. ’Prosím tě,‘ řekl Romuald, ’že trochu nepřemýšlíš. Copak nějaký reflektor může způsobit jasnou noc? Ten může tak leda vrhnout do vzduchu proud světla. Osvětlit kousek krajiny. Pás. Ale tohle je jas z nebe.‘ – ’A nakreslil bys to tedy?‘ zeptal jsem se a Romuald řekl: ’Každá hvězda svítí jinak barevně a silně jako člověk a prosvítá pás Mléčné dráhy nestejné intenzity. Normální tužkou nevím, barvy by snad byly lepší. Nakreslit tmu je snadné, ale nakreslit světlo… to je těžké. Musil bych si to vyzkoušet. Že pan Koubek přivazuje toho Rexe na noc na řetěz,‘ řekl s pohledem k boudě, která byla nedaleko a před níž Rex ležel, ’že ho nenechá volně běhat po dvoře? Rexi, jdi do boudy,‘ zašeptal tiše, a pes se ihned zvedl, zřejmě zaslechl své jméno, a zařinčel řetězem. ’Asi tě ta bouda tísní, že je malá,‘ dodal Romuald a v té chvíli se na mě Martin kradmo podíval. Vytušil jsem, proč. Myslil na sebe. Nesnášel malý tmavý prostor… a já se musil usmát. Tak vidíš, Martine, nejsi sám,‘ řekl jsem mu, ’jsi jako ten psík.‘ – Nejsem jako psík,‘ namítl Martin, ’psík je jako já,‘… bylo mu už dobře. Pominula závrať i nutkání jeho žaludku a snad mu bylo už i trochu chladno, a tak jsem sám navrhl, abychom se vrátili do chalupy. A tak jsme se zvedli a šli. Na chvilku jsme stanuli u Rexe a pohladili ho. Na chvilku jsme se zastavili uprostřed dvora, kde stála pumpa. ’Nevím, co to je,‘ řekl Romuald a jeho hlas zněl dosti vážně, ’co to je… ale mám nějaký divný pocit. Když slyším zprávy, čtu noviny, nevím… mám pocit něčeho… nedobrého.‘ I já se zarazil. Na mé naléhání řekl, že prostě má nějakou předtuchu. Předtuchu, že něco přijde. ’Ne,‘ řekl rázně, ’nic zlého tady u Koubkových, ale v tom dnešním politickém dění. Kdoví, co nás ještě čeká. Ale to nic. Teď zrovna na to myslit nebudeme. Pojďte spát.‘ Než jsme s Martinem na půdě usnuli, Martin řekl: ’Kupodivu, kupodivu, nepřestávám žasnout. Že měl zase jednou pravdu.‘ ’Myslíš s tou předtuchou? Že se něco chystá?‘ zeptal jsem se, ale Martin zavrtěl hlavou. ’S tím Rexem,‘ řekl, ’že ho pan Koubek na noc váže.‘ Oba jsme se zasmáli a pak Martin řekl: ’Na tom dvoře skrz hrušku jsem v jedny chvíli zahlíd padat hvězdu. Víš, co jsem si myslil?‘ Dal jsem mu hlavou znamení, že vím. ’I já si už rozmyslil, co si mám přát, když uvidím padat hvězdu,‘ řekl jsem mu,“ avšak tohle jsem Potockému nevykládal. Potockému jsem řekl, že už jsme pak brzy usnuli. „Druhý den nás vzbudilo ranní srpnové slunce, pronikající na půdu dvěma malými okénky. Otevřeli jsme oči jako do nebeské svatozáře. Oběma nám bylo blaženě a lehko, jako bychom se vznášeli na perutích andělů.

Jako po dobře vykonané zpovědi, kdy je duše zbavena všech nejistot a tíží. Když jsme už oba stáli na nohou na dekách na slámě a senu, ukázal Martin pod střechu. Opodál na trámu viselo hlavami dolů pět netopýrů… A teď dejte laskavě pozor,“ vyzval jsem Potockého a za chvíli jsem řekl:

„Předposlední srpnový den jsme se vraceli do Prahy. Škola nám začínala prvního září. Romualdovi asi o tři neděle později. Odjížděli jsme po obědě. Koubkovi nás nechtěli bez oběda pustit. Těsně před odjezdem, když si na dvoře někdo z nás zpevňoval na kole tornu či připumpovával duši, vpadl na dvůr Pepík Apelt. Rozloučili jsme se s ním již včera, ale teď přišel kupodivu znovu. Byl bledý a ztrhaný, jako by prohýřil noc. ’Před hodinou zatkli otce,‘ řekl. ’Byli tu pro něho z Benešova. Gestapo.‘“ A pak jsem řekl Potockému:

„Přijeli jsme tedy do Prahy 30. srpna. Za dva dni nato, kdy jsme šli do školy, vtrhli Němci do Polska, což byl počátek druhé světové války.“ A pak jsem ještě dodal:

„Takto byly naše první a zároveň poslední společné prázdniny. To je pointa prázdnin. Před ni dejte tu hvězdárnu, i když ve skutečnosti byla hned druhý den. Avšak pointa celého případu teprv přijde a já budu hned pokračovat. Napijte se.“

Napil se vína, které snad na něho začínalo zvolna působit, ale opravdu jen zvolna a málo a mně bylo jasné, že otevřu další láhev. Zatím však byl čas. Vstal jsem a více pootevřel okno. Venku bylo bezvětří a na rozdíl od nedávná, kdy byl Potocký s baterkou a popelníky dole, už nebylo po tmě ani stopy. Noční mraky se během té doby musily rozplynout a nebe vyjasnit, svítily hvězdy. U plukovníka Nyklase a Evy Jarné se stále svítilo. Ta světla byla vlastně vidět i od kulatého stolku, ale já je vnímal dobře, jen když jsem byl u okna. Když jsem se vracel ke stolku, všiml jsem si znovu jeho tváře. Stále jsem měl dojem, že příběh poslouchá, místy i pozorně poslouchá, zřejmě proto, že byl stále zvědav, kam mířím a jak to vše skončí. Nicméně však naprostou jistotu, že ho to zároveň i opravdu zajímá, jsem pořád ještě neměl. Sotva jsem si znovu sedl, zeptal se.

„Co říkali Němci, když vám ten Apelt na dvoře oznámil zatčení otce…“

„Nic,“ odvětil jsem. „Velmi se zarazili, zvláště Martin, ovšem, samozřejmě… ale neříkali nic.“

„A co ten Apelt,“ zeptal se, „to se na ně ani křivě nepodíval?“

„Nevěděl přece, že Romuald a Martin jsou Němci.“

„Vy jste mu to nikdy neřekli,“ podivil se, „to snad není možné. Za celý ten týden, když s vámi jezdil na kole a tak…“ a já řekl:

„Prostě neřekli, a vy to takhle držte. Jinak si tu celou prázdninovou pasáž literárně zkomplikujete a to je zbytečné. Rozpadne se vám to mezi prsty,“ řekl jsem, aniž zněl můj hlas výsměšně.

„Ale tu svou přísahu z noci jste asi nesplnili,“ podotkl ještě, „asi jste se přece jen rozešli. A v tom asi byla ta tragédie…“

„Omyl,“ zavrtěl jsem hlavou, „bylo to úplně jinak. Neuvěřitelně jinak. Přijeli jsme do Prahy, přijeli dost skleslí ze zatčení pana Apelta, po válce jsem se dozvěděl, že gestapo pár dní před válkou s Polskem a pak znovu v první den této krátké války zatklo tisíce Čechů, osm tisíc, a mezi nimi byl tedy i pan Apelt. Vzpomínám si, že při té zpáteční cestě z Ondřejova nás co chvíli předjížděla různá německá vojenská auta, všechna jela odněkud z jihu na Prahu a jednou dokonce, u Říčan, celá kolona, a my musili zastavit, slézt z kol a stoupnout si do příkopu. Představte si,“ řekl jsem, „dost komické. Tři Češi a dva Němci jsme stáli s koly v příkopu u silnice a hleděli na přejíždějící německou kolonu v oblacích benzínového nebo naftového dýmu a prachu, nad námi burácela i letadla… a vzpomínám si ještě na něco. Že když vojenská kolona přejela a my jsme opět sedli na kola, ani jsme se ještě jaksepatří nerozjeli a musili jsme zastavit znovu a z kol slézt.“

„Prasklá duše,“ podotkl a napil se vína.

„Ne duše,“ zavrtěl jsem hlavou a odvrátil se k oknu, „pouze jen oko.“ Když jsem na něho opět pohlédl, měl jsem dojem, že je trochu zmaten.

„Prostě Romualdovi něco padlo do oka,“ řekl jsem a opět se odvrátil k oknu, a on podotkl:

„Nějaká dívka…“ a já v té chvíli shledal, že se Daniel Potocký náhle pokouší žertovat.

„Nějaké smítko,“ řekl jsem suše, „stěžoval si, že ho to v oku tlačí a pálí. Ale nikdo z nás v jeho oku nic neviděl. Pokoušeli jsme se jeden po druhém s kapesníkem v ruce v jeho oku něco najít, ale kromě silného slzení, jak tak tomu bývá, jsme nenašli nic. Romuald si pak přiložil na zavřené oko kapesník, zelený kapesník, jako dnes to vidím, a chvíli tak stál v klidu, zatímco my jsme se radili, co dělat. Prokop koukal dost nevrle, měl jsem dojem, že si skoro myslí, ’Pán bůh tě trestá‘… snad jsem dosti nezdůraznil,“ řekl jsem Potockému, „že Prokop na té zpáteční cestě prohodil i několik narážek, byl velmi popuzen zatčením Pepíkova otce a kromě těch narážek vlastně za celou cestu ani nepromluvil. Ale zkraťme to,“ řekl jsem, „naštěstí brzy přestalo oko Romualda pálit. Jak náhle to přišlo, tak náhle to odešlo. Snad to bylo smítko, které se samo slzami vyplavilo a zřejmě mu padlo do oka v tom prachu a dýmu z německé vojenské kolony. Vzpomínám si, že abych trochu pozvedl náladu a obrátil myšlenky nás všech jinam, jsem se tehdy Romualda zeptal, zda může malíř malovat jen jedním okem, a že se Romuald zeptal, jak to myslím. Zda kdyby jedno oko mhouřil, to prý malíři dělají často, anebo zda kdyby ho měl zraněné, a pak s úsměvem řekl: ’Malíř může malovat i s jedním okem. K perspektivnímu vidění jemu – malíři – dvou očí už netřeba, má perspektivu v hlavě. Možná že naopak,“ řekl tehdy Romuald, ’že jedním okem by viděl tím jasněji a ostřeji. Ostatně, vzpomínám si, že řekl, ’gotické obrazy jsou krásné a přitom perspektivy postrádají. Ale bez obou očí by to asi nešlo, nevím, zda se někdy vyskytli slepí malíři, snad takoví jsou mezi slepci, avšak jistě by to nešlo bez obou rukou. Jednou rukou malíř malovat může, ale nemít obě ruce, to nejde…‘“

„No, jestli chcete,“ řekl jsem Potockému s pohledem k oknu, „můžete si tuto příhodu pamatovat. Možná že se vám bude třeba později hodit. Stala se u Říčan na zpáteční cestě z Ondřejova, když přejela vojenská kolona. Prostě, dojeli jsme…“ přerušil jsem rázně další vyprávění, Potocký se zřejmě chtěl na něco zeptat… „dojeli jsme domů a pak jsme dál chodili do svých škol, ale teď, po prázdninách 1939, jak jsem již podotkl, skutečně nastávaly hrůzy. Romualdova předtucha z ondřejovské noci se začínala vyplňovat…“

„Říkáš hrůzy,“ vpadl a pohlédl na bídnou Venuši za mými zády, „dovol jeden dotaz. Vy jste mluvili o těch hrůzách s nimi? Anebo jste nemluvili a taktně jste před nimi mlčeli…?“ a já si teď v duchu řekl, že tato jeho otázka nejhloupější není. A tak jsem odvětil:

„Mluvili. Jak bychom o nich nemluvili, když o nich mluvil každý. Když o tom mluvilo i rádio a noviny… jenže každý jinak. Vzpomínám si na demonstrace, stávky a zatýkání kolem 28. října. Na patnáctý listopad v Praze, kdy byl pohřeb studenta Opletala, zraněného esesákem, a na další demonstrace kolem pohřbu, na obsazení českých vysokých škol a kolejí v Praze a v Brně a zatčení 1300 studentů. Další den bez soudu postříleli všechny jejich funkcionáře, ostatní odvezli do koncentráků a zavřeli české vysoké školy údajně na tři roky. Však si na to oba vzpomínáme,“ řekl jsem opět bezbarvě a v množném čísle, „jak bychom bývali o tom nemluvili? Musíte mít stále na mysli,“ řekl jsem, „že jsme se i teď v této době s Martinem a Romualdem stýkali jako dřív a že při těch setkáních jsme nemohli nemluvit zvláště o popravách studentů a o zavření vysokých škol, nejen proto, že toho byly plné noviny, ale že my sami jsme byli studenti, sice zatím jen na školách středních, ale Romuald na Akademii výtvarných umění, tedy škole vysoké a české, uvědomte si to,“ řekl jsem Potockému, „české, protože v Praze německá akademie nebyla. Asi se chcete zeptat, jak Martin a Romuald reagovali právě na pogrom českých studentů…“ a odmlčel jsem se. Zeptal se, a tentokrát nikoli na něco jiného, ale právě na to. Jak Martin a Romuald reagovali na pogrom českých studentů, co říkali, a znovu se napil vína.

„Tak to je opět místo,“ odvětil jsem, „které si musíte domyslit. Abyste mohl načrtnout dialog nás tří a jich dvou, jinak novelka nepřesvědčí. Naznačil jsem jejich povahu, hlavně Martinovu i našeho Prokopa, který byl z nás tří nejprudší, tak podle toho pište. Ale abych vás neochudil o Romualda, o němž jsem toho vlastně moc nesdělil, tak tedy ještě on… Nikdy se moc o politiku nezajímal. Měl-li v noci na ondřejovském dvoře předtuchu zlých politických událostí, slyšel-li rádio a přečetl noviny, neznamenalo to, že politickým děním žil.“

„Ale říkáš, o studentském masakru s vámi mluvil,“ usmál se po delší době opět tak, jako by něco objevil, a na slovo „masakr“ dal dokonce jakýsi důraz. Tvářil jsem se, že jsem to přehlédl, a odpověděl:

„Samozřejmě mluvil a vy si to musíte promyslit. Ale že o tom mluvil, neznamená, že ho politické události strhávaly. Prokop měl na Romualda názor jiný, ale to povím až za chvilku. Pravda je, že co se dělo, Sudety, 15. březen, protektorát… to vše Romuald jaksi nevnímal… nevnímal je špatné slovo, samozřejmě že vnímal, ale šlo to jaksi kolem něho, avšak abych byl ještě přesnější. Neřekl jsem vám dosud jednu zajímavou věc. Romuald na začátku okupace načrtl pár karikatur německé přítomnosti.“

„Karikatur?“ zeptal se a překvapeně zavrtěl hlavou, „to jsi vskutku neřekl. Karikatura čili výsměch?“

„Ano,“ kývl jsem, „pár karikatur, ale je těžko říci, jestli to byl výsměch. Tak dalece bych to tvrdit nechtěl. Nejlíp si vzpomínám najeden jeho obrázek a to na ten, jak se Hitler vrací z dobyté Prahy do Berlína a jak ho město nadšeně vítá. Abych byl však ještě přesnější…“ řekl jsem, „já si už tenkrát pamatoval i na samotný článek o vítání Hitlera v Berlíně, který byl v novinách a podle něhož Romuald ten obrázek kreslil. Ale ten článek mi Romuald připomenul ještě i později a v souvislostech zcela jiných a tak zatím o něm nemluvme. Zatím jen k vaší informaci o těch jeho karikaturách. Hitler se vracel do Berlína hrdě vztyčen v autě v záři řeckých ohňů, ohňostrojů, vlajek, pozdravován statisíci lidmi. Romuald ho na tom autě na třídě Unter den Linden vykreslil tak, že se škrábe za uchem… ale abych se ještě vrátil k samotnému Romualdovi… Motivace lidského jednání a činu je stejně tak složitá, jako lidská povaha. Někdo okamžitě ví, proč tenhle člověk to či ono dělá… ale to může být i velký nesmysl a omyl. Někdo tesá sochu sudičky a řekne se, proto, že je sochař. Ale kde je motivace nebo důvod nebo příčina tohoto tesání? To je tak, jako když řeknete, že ubožák nevidí, protože je slepý. Romualdův nezájem o politiku jsem si vykládal tím, že je především zaujat malířstvím. Že je to především malíř, čímž chci říci, že teprve na druhém místě Němec. Ovšem, není to přesné,“ podotkl jsem, skutečně to zcela přesné nebylo, avšak nebylo ani nutno to přesněji Potockému vykládat, protože to bylo jedno, můj námět neměl stejně nikdy zpracovat. Avšak přece jen jsem mu chtěl říci pár slov i o povaze přítele Romualda, a tak jsem pokračoval…

„Musíte zas postřehnout jeden jemný rozdíl. Řekl jsem, že se Romuald o politiku nezajímal, že ho tyto události nestrhávaly. Je nutno se však ptát, zda ho strhávaly či nikoli hrůzné důsledky té nacistické politiky, ta zvěrstva, jak se říká, a v tom je ten rozdíl. Nezajímá vás, jaký postoj zaujímá muž ke své ženě, ale zajímá vás, když nemůžete nevidět, že je ta žena samá modřina. Jenže vy jste to zřejmě na mysli měl, když jste se ptal, zda s námi Romuald mluvil o masakru…“ a Potocký teď s úsměvem kývl a já měl dojem, že jsem mu zalichotil. A řekl jsem:

„Mohl byste se držet asi takovéhle myšlenky: Že při rozhovoru o zatýkání studentů a zavření vysokých škol byl Romuald pasivní. Že když třeba Prokop mluvil o popravách – a ty nešly zapírat, protože nacisti to nedělali tajně – Romuald se přemýšlivě nebo sklesle díval stranou. Asi jako v Ondřejově, když nám Pepík Apelt sdělil, že gestapo z Benešova zatklo jeho otce. Souhlasí to s tím, co už jsem snad jednou podotkl. Že nám on, stejně jako bratr, nikdy nic nevyvracel, nikdy se s námi nepřel, nic nám nevnucoval a že naopak mnohé Prokopovy poznámky přecházel mlčením. Bylo však jasné, že se s nacistickým barbarstvím neztotožnil a že ho hluboce trápí. Že je cítí skoro jako svou vinu vlastní, protože Němec je i on. A že se s ním vnitřně těžce potýká. Taková asi byla povaha Romualda, či spíš reakce, a tou se podobal Martinovi. Pak nám třem též začínalo být jasné, že se Romuald ve svém nitru nezabývá jen malířstvím, ale zřejmě i nějakou dívkou, s níž začal chodit přibližně před prázdninami. Ostatně, jednou mi to naznačil sám Martin, a teď, právě koncem roku, mi to řekl znovu. ’On mi o tom nevypráví,‘ řekl tehdy Martin, ’ale já to vím. Jednak má doma různý črty její hlavy uhlem, a pak jsem ji i jednou zahlíd před barákem, když jsem byl ve sklepě pro uhlí. Je hrozná. Připadá mi jako teta Asterová. Ty jsi ji sice nikdy neviděl, ale snad ti tohle stačí. Ne hrozná, ale strašná. Podobá se hlavonožce.‘ Co ještě říci k povaze Romualda,“ řekl jsem, „snad tohle stačí. Na rozdíl od Martina nebyl tak výrazný a roztomilý, byl o čtyři roky starší a o půl hlavy větší, Martin k němu míval občas různé připomínky, sem tam mu provedl nějakou intriku, občas se s ním i hašteřil, ovšem v samých drobných a nevinných věcech. A teď abych pokračoval dál,“ řekl jsem, „čas se přece nezastavil rokem 1939!“ Na chvilku jsem se odmlčel a pak jsem pokračoval…

„Polsko padlo v roce 1939 a v roce 1940 obsadili Němci Dánsko a Belgii. Brusel padl 18. května 1940, přibližně v té době prolomili Maginotovu linii v délce 100 kilometrů, tahle data znám dost přesně, a 10. června kapitulovalo Norsko. Den nato se k Německu přidala do války s Anglií a Francií Itálie, 14. června padla Paříž a zpráva vrchního velitelství branné moci hrdě oznámila, že nad zámkem ve Versailles, v němž se roku 1871 utvořil německý osud a v roce 1919 byla zpečetěna německá potupa, zavlála říšská válečná vlajka. Za dva dni dobyli Němci pevnost Verdun, na dalších místech prorazili Maginotovu linii a rozklad francouzské armády je neodvratný. Co?“ zeptal jsem se, protože se zas v křesle lépe opřel, zas dal nohu přes nohu a usmál se.

„To,“ řekl a vydechl kouř ke stropu… „to, že tohle musilo ty německé hochy velmi povzbudit. Pád Belgie, Norska, Francie…“ a já kývl.

„Stálá vítězství pochopitelně Němce povzbuzovala. Jestli ještě před záborem Rakouska a Československa se našli mezi vysokými důstojníky, zvláště v generálním štábu, Hitlerovi odpůrci, a co vím, nebylo jich málo, teď – v roce 1940 – když viděli všechny ty úspěchy, mnozí již proti němu nebyli. A tak i Němci v Praze. S jídlem roste chuť a také odhodlanost a síla. A znovu si to představte,“ vybídl jsem Potockého. „V Praze máte dva kamarády Němce. Příslušníky vyšší rasy. Jejich národ slaví triumfy. V rádiu a novinách se dennodenně hlásá: Nezdolná síla německého národa. Úderná síla říšské branné moci láme každý odpor. Hákový kříž téměř nad celou Evropou… to slyšíte, to čtete, a přitom… to je to nejhorší, je to pravda. Máte dva kamarády, kteří patří k vítězům a jsou předurčeni k vládě, a vy jako Čech k poraženým a jste předurčen k otroctví. K poněmčení, vystěhování nebo zničení. A slyšíte i další věci: Anglie má těžké ztráty na moři. Anglie zbavená iluzí. Meče Anglie na pevnině zpřelámány. Německá děla namířena na Anglii. Letecké útoky na Anglii vytrvale pokračují. Anglické letecké ztráty rostou den ze dne. Bytí a nebytí Anglie v sázce. Smrtelně vystrašená Anglie ještě řeční… Později, kdy se stále nevzdávala a stále marně zněl pochod Wir fahren gegen Engeland, řekl na její adresu Hitler: ’Osud půjde nyní svou cestou – soud bude strašlivý.‘ A dále: ’Vybojujeme osud národa na tisíc let. Konečné vítězství na dosah.‘… A všude se konají obrovské vojenské přehlídky. Pronášejí se projevy k desetitisícovým davům. Mluví Adolf Hitler ve Sportpalastu v Berlíně a noviny píší: ’Vůdce promluvil jménem evropské pevniny, která bojuje proti anglické tyranii. Anglie musí být rozdrcena. Tak mluví muž, věřící ve vítězství.‘ Řeční Goebbels, maršál Göring. Joachim von Ribbentrop, ten spíš jen do rozhlasu a před diplomaty… do Berlína dojíždí slovenský prezident Tiso, Tuka, Chvalkovský, Karmasin, na druhé straně zas Maďaři a ovšem i Italové, Mussolini, jeho zeť a ministr zahraničí hrabě Galeazzo Ciano, kterého pak dal Mussolini popravit, zní německé pochody, žel bohu i Pochod Radeckého, který kdysi dávno ještě za Rakouska napsal Johann Strauss a dnes u nás toto vrcholné dílko ne zcela právem nehrajeme, protože ho hrávali žel i nacisté…“, ovšem, že jsem si ho dobře všiml po této své poslední větě o Straussově pochodu, po slovech, „ne zcela právem“, upřímně kývl a přisvědčil a já pokračoval:

„Tu a tam čtete například, že prezident Roosevelt žádá další zbrojení. Aby americký kongres schválil na výzbroj I 182 miliónů dolarů. Tu a tam se dozvídáte, že kardinál Faulhaber v katedrále v Kolíně na Rýnem pronesl kázání o křesťanské výchově mládeže, které vzalo přítomným nacistickým provokatérům dech. Tu a tam se dovídáte pár slov o německých komunistech. Ale vy žijete v Praze, v srdci německé Říše, jak se občas říkávalo, v německém moři, které se vzdouvá nadšením a pýchou, jedním vítězstvím za druhým, potkáváte samé německé důstojníky nebo hrdé, tvrdé, povýšené esesáky ve vyleštěných holínkách, samé hochy z Hitlerovy mládeže v krátkých černých manšestrovkách, bílých punčochách a hnědých košilích s nožem za pasem, moře zaplavuje kde co, ulice a chodníky, pouliční tlampače, nápisy, a máte dva německé přátele, Romualda a nějakého Martina, kterým toto moře vlastně patří, kdežto vy se v něm už bezmála cítíte jako trosečník, vyvržený z domu na pustý ostrov do osamění, izolace, zkázy, zániku… víte, co tím chci říct? Na tohle dbejte, když to budete psát,“ řekl jsem lotrovi, a pak jsem pokračoval:

„V této slavné pyšné době poněkud řídly naše styky s Martinem, ale hlavně s Romualdem. Bohužel nikoli kvůli malování nebo té dívce. Nikdy nejevil zájem o politické dění, jak jsem zdůraznil, ale byl Němec a teď začínal být zaneprázdněn jakýmisi povinnostmi, které vyplývaly právě z jeho německé příslušnosti. Chodil do nějakých organizací. Bylo mu nabídnuto, že když se zavřela pražská akademie, může dostudovat na akademii výtvarných umění v Berlíně nebo v Mnichově. Mnichovská akademie byla odjakživa slavná. Ti, co tam učili, měli slavná jména. Podroboval se však i vojenskému výcviku, bylo mu už jednadvacet let, byl už dokonale dospělý, ve věku, kdy Němci rukovali, to byl ten nejlepší věk sudeťáckých ordnerů, kteří před záborem našeho pohraničí tloukli a stříleli Čechy. Romuald už neměl tolik času chodit s námi, sedmnáctiletými, do biografů. Zatím byl však stále v Praze u rodičů. A přibližně v této době, snad po pádu Paříže, přece jen nastal mezi námi jakýsi konflikt…“

Lotr v křesle naproti mně, stále ještě pohodlně opřen a s nohou přes nohu, opět povytáhl obočí a žertovně se zašklebil, čímž dával najevo radost. Ovšemže mě v duchu napadlo, že je to maska. Podle všech pravidel logiky si musil přát, aby mezi námi a německými přáteli ke konfliktu nedošlo. Dával najevo potěšení, aby se přede mnou ukázal hezkým. Současně mě však napadlo, co jsem si o něm myslil už dříve, že je totiž přespříliš hloupý, aby uměl simulovat, anebo lépe, simulovat v ten pravý čas, kdy je toho třeba – konečně předstírat dokáže i tupý negramotný grázl, záleží však na tom, kdy a jak – a tady jsem se octl sám se sebou v jakémsi sporu. Bylo to však příliš malicherné, abych na to myslil, a tak jsem mu dolil zbytek vína z láhve, pohlédl na lampu u okna, která teď tak trochu začala skomírat, a řekl jsem:

„Ano, přece jen konflikt. Odtrhl se totiž Prokop.“ Pak jsem řekl:

„Dalo se to vlastně čekat. Dokázal našim německým přátelům dávat najevo odpor už dřív, ale to vždy zůstával jen u slov a dal se námi, to je mnou a Jendou přesvědčovat, že Martin a Romuald za nic nemohou. Jak k tomu konfliktu došlo… Řekl jsem snad, že Prokopův otec byl úředníkem na magistrátu hlavního města Prahy. Magistráty řídily vydávání potravinových lístků našim občanům. Naše příděly potravin byly menší než příděly Němců. A zřejmě začátkem června 1940 něco v potravinových lístcích na magistrátu neklaplo a Prokopův otec se dostal do jakéhosi sporu s německým představeným, který se jmenoval doktor Hanisch. Podrobnosti jsem již zapomněl…“ řekl jsem Potockému schválně, ač jsem je znal dobře…, „vím jen, že si nám Prokop velmi stěžoval a byl rozezlen. Shodou okolností, právě v té době… zatímco Romuald docházel do nějaké německé organizace a prodělával jakýsi vojenský výcvik… Martin se stal členem Hitlerovy mládeže.“

„Tak,“ řekl Potocký naproti mně v křesle a s chutí dopil sklenku, „tak! Už je to tu! Už jsem čekal, že řekneš, že stál mimo. To přece nebylo možné.“ A aniž jsem mohl promluvit, řekl: „Čekal jsem to. Vždyť jsem zde žil a na dobu si pamatuji. Chodil v krátkých černých manšestrovkách a bílých punčochách, v hnědé košili a za opaskem měl nůž. Vždyť mu bylo sedmnáct, ne?“

„Martin nás předem na vstup do Hitlerovy mládeže upozornil,“ řekl jsem a předstíral, že nevidím jeho úsměv, z tohohle měl bídák radost a tu nemaskoval, „upozornil nás, mě, Jendu i Prokopa v Riegrových sadech a nebylo to po pádu Paříže, ale dřív, začátkem června 1940. Řekl to na lavičce v Riegráku, že rodiče byli vyzváni, aby vstoupil do Hitlerjugend. A že on jako syn německých rodičů to nemůže neudělat. Vstoupili všichni jeho spolužáci. ’V Praze není už jediný zdravý německý chlapec v příslušném věku,‘“ řekl nám tehdy v Riegráku, „’který by nebyl v Hájot. Je to nutnost a kdo se jí smí vzepřít? Je to lavina.‘ Vzpomínám si, že jako naschvál se právě v té chvíli ozvaly z ulice tlampače, které oznamovaly další vítězství říšské branné moci a zazněly slavnostní takty z Lisztových Preludií. My tři, totiž já, Jenda a Prokop, jsme si pak řekli, že Martin před námi vlastně neměl ani takhle mluvit, že kdyby ho byl slyšel nějaký německý činitel, mohl být trestán… jenže vlastně… to jsme si už neříkali my tři, Jenda, Prokop a já, nýbrž jen já a Jenda. Prokop tentokrát zavrtěl hlavou rozhodně a s platností konečnou. Vzpomínám si, že to bylo druhý den, když jsme se po škole vraceli jednou postranní tichou vinohradskou ulicí domů. Vzpomínám si, že tam v té chvíli – zřejmě aby se vyhnul frekvenci – táhl nějaký učeň za uzdu koníka a koník zas táhl vozík s nějakými černě natřenými prkny. ’Otec má toho plné zuby,‘ prohlásil tehdy Prokop chladně, ’Němec na radnici řádí kvůli lístkům a chtěl volat policii, víte, co z takové věci může vzejít? Narušování válečného zásobování. Podlamování německého hospodářství. Sabotáž. Vojáci na frontách hrdinně bojují, životy obětují, a v zázemí sabotáž? Za to se dnes dává trest smrti. A já teď mám snad chodit v Praze po ulici s klukem v uniformě Hitlerovy mládeže? Není na tom dost, že zavřeli toho pana Apelta? Chodit s klukem z Hájot, jehož biblí se stal Hitlerův Mein Kampf? Který čte Alfreda Rosenberga a doma na mapě sleduje postup jejich armád a zabodává špendlíčky?‘ Pokusil jsem se Martina hájit. ’Když Martin takto mluvil, když mluvil o nutnosti, které se jeho rodiče nemohou vzepřít, je přece jasné, že s tím nesouhlasí,‘ řekl jsem tehdy, ’a Rosenberga nečetl on, ale Romuald…‘ vskutku nám jednou Romuald přiznal, že si něco přečetl z Rosenberga… ’a že zabodává špendlíčky, to přece nevíme,‘ ale Prokop to briskně odmítl. ’Prosím tě,‘ řekl, ’a to tě nenapadá, že to před námi jen tak může hrát… že je nucen, že musí… třeba proto, že se stydí, třeba proto, aby se nám mohl podívat do očí, ale na to já mu, na rozdíl od tebe, nesednu.‘ A pak mi řekl ještě něco: ’Prosím tě, nemluv. Kdyby měl být zatčen tvůj otec anebo dokonce ho už gestapo zavřelo, bys snad, doufám, takhle nemluvil. Nestačí ti, že ti vyhodili ze školy tři tvý židovský spolužáky?‘… což ovšem byla pravda.“

„Vzal to zkrátka,“ přerušil mě teď Potocký a rozvážně pokýval hlavou jako radní na malém městě, „já se musím ještě napít,“ a rychle sáhl po sklence… a já náhle viděl, že je – navzdor té chuti a rozvážným gestům – vzrušen. Potocký byl teď náhle vzrušen. Jestliže ho snad příliš nebavily zážitky naší pětice, jestliže nehnul brvou, když jsem v množném čísle připomínal krutá historická fakta, pak teď, při líčení konfliktu, byl najednou vzrušen. Chtěl jsem být však v úsudku opatrný. Mohla k tomu přispět i jeho dosavadní dávka vína. To, že znenáhla začínal mít náladu. Mohl-li být sebemenší útlum jeho vědomí alkoholem vyváznutím z trestu, musil jsem být nyní už opatrný i v nalévání vína. Napadlo mě, že bych měl uvařit kávu a přinést něco k jídlu… avšak co naplat, Potocký byl vzrušen. A řekl jsem:

„Ano, vzal to tenkrát Prokop hopem. Namítl jsem, že má jistě pravdu, ale že ji nelze zevšeobecnit. Řekl jsem mu to snad trochu jinak, bylo mi sedmnáct a takhle jsem se asi sotva dokázal, na rozdíl od něho, vyjádřit, ale Prokop odmítl i to. ’Ty zevšeobecňuješ,‘ zvolal, ’ty, ne já. Máte-li se s Martinem rádi, nedělej z toho vašeho citu obecnou zásadu, kterou bys omlouval německá zvěrstva. Ty máš klapky na očích, ty máš živočišný reflex, ne já. A jeho rodiče…?‘ řekl Prokop, ’co vlastně dnes o nich víme? Bývali slušní lidé, o politiku se nestarali, bezmála bychom ani nevěděli, že jsou Němci, ale jací jsou dnes? V téhle dnešní době? Víš, že pan Blaskowitz není nacistický funkcionář? Víš, že nezdraví Heil Hitler? A co…‘ řekl Prokop, ’byl obchodník. Ty víš, že třeba právě dnes on není nějakým hospodářským vedoucím, který hlídá válečné zásobování, narušování a podlamování, jak se říká, a nepředává-li naše lidi, třeba právě kvůli potravinovým lístkům, soudům na smrt?‘ A řekl: Jsou to Němci a já s nimi už nadále nechci nic mít. Mám dost českých kamarádů,‘ řekl rázně, ’nemusím se s nimi stýkat jen proto, že se známe od dětství. Jsou to Němci a my žijeme pod jejich knutou. Já jim otročit nebudu a bratři Blaskowitzové pro mne přestali existovat.‘ Tak tehdy promluvil Prokop Slavík, jehož otec byl nacistou napaden a ohrožen na magistrátu, Prokop s chladným rozumem, nadprůměrně inteligentní, nejlepší žák ve třídě, a co jsem mu měl na to říci? Co?“ Pohlédl jsem na Potockého, který seděl a napjatě poslouchal, „co jsem mu měl říci? Řekl jsem mu, řekl, i na tohle jsem mu něco řekl. Že prostě Martinovi věřím. Že věřím Martinovi a také Romualdovi, a že Martinovi věřím na život a na smrt. Nevím, co jsem ještě Prokopovi řekl, ale jedno vím přesně. Že jsem se čestně Martina zastal, postavil se za něho tělem a duší. Jak bych to byl mohl neudělat, když jsme si v Ondřejově přísahali? Vždyť jsme si přísahali.“ A pak, aniž jsem na Potockého v protějším křesle pohlédl, rychle jsem si zapálil cigaretu a naráz dopil víno, které jsem měl ve sklence. Neboť jsem si nemohl v duchu nevzpomenout, co mi tehdy Prokop řekl do třetice, tváří v tvář v té tiché vinohradské ulici na chodníku, když jsme se vraceli ze školy domů a učeň s koníkem a vozíkem s černými prkny už zajížděl za roh směrem k Fochově třídě, v té době Schwerinově, co mi řekl docela nakonec… to jsem však Potockému nesdělil.

Ještě něco,‘ řekl tehdy Prokop, Ještě něco. Ještě ten Martin. Ten tvůj líbezný Martin. Je členem Hitlerovy mládeže, říkáš, protože musil. Protože je to lavina. Tak já ti k tomu něco povím, co asi nevíš, ale já to vím. Já totiž o tom četl. Černé na bílém. Vis, co je to přísaha? Der Eid?‘ A když jsem zřejmě mlčel, Prokop řekl: ’Když ho do Hitlerjugend brali, tak abys věděl, určitě musil na něco slavnostně přísahat. Na hákový kříž, na svou krev, na bezvýhradnou poslušnost vůdci… Adolf Hitler je náš vzor a my s ním chceme žít a bojovat za svůj nejvyšší cíl, za svatou německou germánskou říši… tak musil Martin přísahat, když ho brali… ne žít s rodiči, s bratrem, s tebou, ale s Adolfem Hitlerem, přísahat jemu a německému národu na slepou oddanost a věrnost na život a na smrt, tělem a duší. A vis,‘ zeptal se Prokop znovu, ’víš, co je taková přísaha? Co je to přísaha? Když přísahají oni? To pak jdou radši na smrt, fanatici, ten kluk, co tady před chvilkou táh toho koně, vez prkna na rakev… Tak to je tvůj drahý milovaný Martin,‘ řekl a já se tehdy v duši propadl. Martin přísahal, já se tehdy téměř zhroutil. Snad něco na mně poznali, Jenda i Prokop, snad jsem zbledl, snad mi zvlhly oči… ale rozhodně si to vykládali jinak. Myslili, že se hroutím proto, že mi Prokop vyhrožoval Martinovou smrtí, což ovšem vůbec nebyla pravda, a Jenda se mě tehdy zastal. ’Prokope, tohle jsi snad říkat nemusil…‘ a Prokop se opravdu zmírnil. ’Nezlob se, Michale,‘ řekl mi poněkud omluvně, ’nezlob se,‘ ale co to bylo platné? Jednou to řekl a já se z toho probíral tři dni. Martin přísahal! Byla to strašná rána. Jistě jedna z nejhorších, kterou jsem do svých sedmnácti let stržil. Vzpomínka na to mě zabolela ještě teď, po tolika létech… teď, ještě zde na chatě, anebo už i jinak… Potocký naproti mně seděl a netušil, na co myslím, proč jsem se tak náhle odmlčel, proč jsem poklesl na mysli. To mu asi neušlo, že jsem poklesl na mysli, ledaže byl větší debil, než jsem se domníval. Pohlédl jsem na hodinky a nahlas řekl:

„Ještě vám povím pár vět na závěr této kapitolky a pak ještě skočím naposled pro víno. Tak se mi zdá, že budu musit donýst i petrolej. Protože nám tu dohořívá lampa.“ A pak jsem řekl:

„Prostě, tak jsme začali mít kamaráda, který se stal členem Hájot, jen my dva, Jenda a já. Za pár dní po odchodu Prokopa z naší pětky, tedy stále někdy začátkem června 1940, sdělil nám Martin a Romuald, to jest Jendovi a mně, nečekanou zprávu. Že otec byl povolán do Lipska, kde od září toho roku nastupuje v tamní hospodářské složce či v bance, už nevím přesně… Martinův otec, jak víte, pocházel odtamtud, a že asi za měsíc, v červenci, se budou do Lipska stěhovat. Pan Blaskowitz opouštěl Prahu a s ním celá rodina. I jeho žena a oba synové, naši kamarádi Romuald a Martin. A teď uděláme pauzu.“

Tentokrát jsme sestoupili dolů do přízemí společně. Já proto, abych uvařil kávu, usmažil pár vajec s cibulkou na slanině, což bylo hotovo za chvilku, nasypal jsem na to strouhaný sýr, který zbyl ve zvláštní misce od večeře, a přichystal petrolej a dvě láhve vína. Mohl jsem dát i řízky, bylo jich původně šest a zbyly dva, a pak jsem si i vzpomněl, že vlastně mám i uherák, dobrých třicet deka, a takovou konzervu loupaných burských oříšků, která se tehdy začala v Praze prodávat, ale vzdal jsem se toho, abych snad množstvím jídla neodváděl jeho pozornost od svého vyprávění. Venku byla už dlouho jasná letní noc, jen mírné ochlazení, což bylo vítáno, a tak jsem v kuchyňce pootevřel okno, ač jsem to vlastně z jistých důvodů učinit nemínil. Potocký stál v té chvíli v kuchyňských dveřích a já měl dojem, že mě pozoruje. Měl jsem dojem, že mě jaksi podivně pozoruje, už když jsem vařil vodu na kávu. „Co je,“ řekl jsem. – „Nic,“ odpověděl a koukl na zem. Pak podotkl: „Tak oni odjížděli z Prahy.“

„Odjížděli z Prahy,“ kývl jsem, „ale teď o tom zatím nemluvme. Až nahoře. Musím se trochu napít vody.“

„Tak tedy dobře,“ kývl a pohlédl oknem u dveří do zahrady, „tak se mi zdá, jako… jako kdyby támhle někdo stál…“ A ukázal ke křovisku v koutě u plotu.

Přistoupil jsem k oknu a podíval se.

„Nikdo tam není. Kdo by tam taky byl? Je tam tma a nic se tam nehýbá.“

„Dnes hodně vykrádají chaty,“ poznamenal, „nebylo by divu, kdyby někdo číhal.“

„Dnes by nikdo nečíhal,“ musil jsem se zasmát, „přece by viděl, že jsou tu lidé. Vždyť přece svítíme. A pak by si všiml i vašeho auta. Je pravda, že to tu někdy někdo vykrást může, nemám to tu ani, jak jsem řekl, pojištěné, ale dnes zloděj nepřijde. Loupí se tehdy, když není majitel přítomen. Naproti tomu,“ zasmál jsem se, „pouze a jen tehdy, když je oběť přítomna, se vraždí. Vtom je nápadný rozdíl,“ zasmál jsem se, „mezi vraždou a loupeží. Vy snad máte taky chatu, někde u Řevnic…“ ale zavrtěl hlavou.

„Vlastně,“ poopravil se, „mám a nemám. Mám tam spíš jen parcelku. Chata mi před osmi léty vyhořela. Ale byla to jen taková malá dřevěná bouda. Někdo ji podpálil.“

„Ale…“ podivil jsem se, „to jsem nevěděl. A vy jste ji pojištěnou měl?“ a Potocký zavrtěl hlavou.

„Také neměl.“ A pak řekl:

„Ale což to. Dřevěná bouda. Kdyby člověk v životě přišel jen o to…“ a já si myslil: „To máš, lumpe, pravdu. Kdyby člověk přišel jen o to, ale o co jsi přišel ty, že vzdycháš…“ stál pořád u okna, ale teď zády k němu, a já jsem znenáhla začínal mít zcela zvláštní nový dojem…

„Nemohl bych si trochu umýt ruce?“ otázal se a já ukázal na dřez, u něhož ležel i ručník a mýdlo. Umyl si tlapy a kývl a já měl zcela zvláštní nový dojem.

„Půjdeme?“ řekl jsem.

Nemohl jsem z jeho zraku nic vyčíst, protože v kuchyňce bylo jen velmi slabé světlo. Když jsme sem vešli, a to jsme si svítili baterkou, zapálil jsem zdejší svíčku a nikoli petrolejku, která visela na stropě, takže jsme tu vlastně byli při svíčce. Neviděl jsem mu dost dobře do očí, ale měl jsem zvláštní nový dojem.

Nahoru jsem mu dal nést víno, petrolej a baterku. Talířky s vejci, chlebem, konývku kávy, šálky a cukr jsem nesl sám, aby snad na schodech nezakopl a nerozbil to. Stoupal přede mnou zatím stále dost bezpečně a svítil. Víno na něho jistě už působilo, ale vědomí utlumeno neměl a já věřil, že vydrží a že se nevysmekne. Avšak měl jsem zvláštní nový dojem a ten spočíval v pocitu, že se náhle nějak změnil. Teď, v těchto posledních chvílích, co jsme byli v kuchyni anebo už chvilku předtím. Snad tehdy, když jsem náhle zjistil, že je poněkud rozrušen, což se stalo, když jsem mu líčil, jak se Prokop trhl od naší pětky. Jako by se nějak vnitřně ztišil a pohroužil se do sebe. Jako by na něco narazil, co se ho dotklo. Ale co, na to jsem zatím nepřišel, i když se jistý výklad nabízel. Třeba výklad, že sám se v životě od někoho trhl anebo někdo od něj, výklad pro jeho případ velmi dobře možný, ale zatím jsem na to dál nemyslil. Nicméně jsem měl zvláštní dojem.

Nahoře v pracovně jsem nejprve dolil petrolej do načervenalé lampy a povytáhl knot. V pracovničce bylo ihned více světla. Protože jsem stál u okna, zjistil jsem, že se na chatě plukovníka Nyklase a Evy Jarné stále ještě svítí. Z přízemí to vidět nebylo, jen odsud z podkroví. Pak jsem šel ke stolku a nalil jsem kávu. Nejprve jsme snědli vejce. Přitom řekl jen pár slov a jinak mlčel. Pochválil strouhaný sýr, který s vejci chutná, a to, že je jídlo přiměřeně osolené a opepřené. Pak jsem otevřel první ze dvou donesených láhví a všiml jsem si ještě jedné nenačaté, která tu vybyla. Stála na zemi u stolku. Pohlédl na kávu a dal si do ní kostku cukru. A já mel stále zvláštní dojem… Pak začal, začal on a začal otázkami. Dvě z nich předbíhaly děj. Ptal se, jak jsme vysvětlili Němcům, že už s námi Prokop nechodí, a co dělalo to Romualdovo děvče, když se rodina stěhovala do Lipska. Třetí jeho otázka byla velice kuriózní, ptal se zas na něco, co bych byl vůbec nečekal, ba na co jsem teď už sám zapomněl.

„Co prosím tě ten Martin myslil,“ zeptal se a poprvé se napil kávy, která zatím trochu vychladla, „co myslil, když o té bratrově dívce řekl, že je jako hlavonožka…“ a já se musil zasmát. Musil jsem se, ač nerad, zasmát. On to samozřejmě kvitoval s uspokojením, ale sám se nezasmál…

„Myslil tím,“ odvětil jsem, „že když šla, chodívala v jakémsi mírném předklonu. Hlavu vpředu a nohy vzadu.“

„Ten Martin ji asi rád neměl,“ podotkl a já pokrčil rameny. Pak jsem nalil z nové láhve víno a pokračoval jsem ve vyprávění, k jehož závěru jsme docházeli.

„Přeložení pana Blaskowitze uprostřed roku 1940 z Prahy do Lipska byla zvláštní věc, velmi nezvyklá, tohle asi vědět nebudete. Sám jsem na to přišel až po válce. Němci neměli zájem překládat své soukmenovce, usídlené v protektorátu, do Říše, nýbrž naopak. Jejich cílem byla radikální germanizace českých zemí, k níž přispíval takzvaný Rasový a osidlovací úřad v Berlíně. Jestliže chtěli rasově vhodné Čechy poněmčit deportací do Německa, jiné vysídlit a opozici postřílet či zničit v koncentrácích, jestliže chtěli zničit Čechy hospodářsky, finančně a sociálně, zbavovat je českých škol a stavět německé, likvidovat českou vědu, zvláště archeologii a historii, jak jsem se později dočetl, a úplně převést veřejnou správu do německých rukou, k tomu všemu a dalším plánům potřebovali mít v protektorátu co nejvíce Němců. Proto hleděli získat pro němectví co nejvíce lidí, ale též překládat k nám říšské Němce a nikoli je odsud odvolávat do říše. Když byl tedy pan Blaskowitz překládán z Prahy do Lipska, byla to spíše výjimka než pravidlo. Ovšem,“ podotkl jsem, „tohle není třeba nutně vědět, aspoň ne pro novelku. Vy se můžete spokojit se zjištěním, že se Blaskowitzovi v červenci 1940 stěhovali do Lipska. Asi týden předtím, než přijel stěhovák před jejich dům, jsme se sešli na Jendově zahradě, totiž oni dva, já a Jenda. Romuald měl s sebou fotoaparát a jakési větší desky. Sedli jsme si na onom divočejším plácku, v tom zákoutí, kde stála mořská panna, kterou kdysi Romuald kreslil a kde se obzvlášť líbilo Martinovi. Na tomto místě s vysokou trávou, křovisky a stromky stála teď již delší dobu lavička, která tam předtím nebývala. Samozřejmě, že jim bylo divné, proč nepřišel Prokop. My jsme se s Jendou na to předem připravili.“

„Asi jste řekli, že je nemocný,“ nadhodil Potocký tiše, ale zavrtěl jsem hlavou.

„Neřekli,“ odvětil jsem, „přišli jsme na to, že by to mohlo být riskantní. Byli by ho určitě chtěli navštívit. Řekli jsme, že Prokop nutně musil do Vítkova, moravského městečka, kde žila jeho babička, protože to s ní vypadá zle. I to byla výmluva naivní, výmluva na babiččinu nemoc, ale na nic lepšího jsme nepřišli a tak aspoň na tohle. A že Prokop o jejich odjezdu do Lipska ví a pokusí se ještě zavčas přijet. Jinak že jim do Lipska napíše…“

„Což tedy pravda nebyla,“ podotkl a velmi mírně upil vína, „a copak tohle riskantní nebylo? Vždyť ho mohli potkat na ulici,“ řekl a tady jsem mu v duchu musil dát za pravdu. Tady se ukázal poněkud chytřejší, než jakým ve skutečnosti byl. Ano, myslil jsem si v duchu, původně jsme dokonce Prokopa přemlouvali, aby z Prahy odejel, vždyť už začínaly prázdniny, ale Prokop prohlásil, že jejich rodina ještě na prázdniny neodjíždí a on nebude před Němci prchat. Byla to situace velmi svízelná a těžká. Nakonec si dal říci aspoň v tom, že se nebude zbytečně ukazovat na ulici, a kdyby jen je přece potkal, že se zapře a bude dělat jakoby nic. Ale tento Prokopův ústupek stál Jendu a mě velké přemlouvání a Prokop nám to nakonec slíbil ne kvůli nim, ale kvůli nám. Aby nezasadil ránu našemu přátelství od dětství teď na samotný konec, když už stejně z Prahy odjížděli. Byl chladný a neústupný a stále měl na mysli otce a potravinové lístky. O rok později, když přišel do zemí českých nový pán, zastupující říšský protektor Heydrich, jsme poznali, co ty lístky vlastně značí. ’Vyšetřováním se prokázalo,‘ psaly tehdy noviny, ’že protektorátní rozdělovači organizace nejen úplně zklamaly, ale že nepořádky v zásobování byly namnoze způsobovány uměle a záměrně. Rozvratníci totiž prováděli promyšlený ďábelský plán a vinu za nefungování zásobovacího aparátu svalovali na Němce, aby tak proti nim vyvolávali a stupňovali zášť a nenávist. Tento plán byl však prohlédnut a zastupující říšský protektor učinil již rázná opatření k zavedení železného pořádku v zásobování.‘ Vedle článku byl seznam patnácti osob, odsouzených pro zásobovací a hospodářskou sabotáž k smrti zastřelením…

„Tak abych pokračoval,“ řekl jsem nahlas s pohledem na hodinky, „na Jendově zahradě Romuald vzal fotoaparát a udělal pár našich posledních snímků. V tom zarostlém zahradním zákoutí u mořské panny. Nebudu vám popisovat tuto naši poslední schůzku,“ řekl jsem, „snad pro tu novelu ani tak významná není. Totiž…“ poopravil jsem se, „byla by významná, kdybych býval nebyl s Martinem domluven, že my dva, on a já, se ještě sejdeme sami. Mělo to být pozítří ve Stromovce. Martin měl Stromovku ze všech parků v Praze nejradši, snad proto, že byla největší a co do stromů, keřů, květin nejpestřejší. Při té příležitosti jsme se chtěli kouknout i do zoo. Ale jednu věc vám o schůzce v Jendově zahradě povím. Na této poslední schůzce vyňal Romuald z desek čtvrtku a podal mi ji. Na té čtvrtce byl malinký zázrak.“

„Kresba na památku,“ podotkl naproti mně v křesle jaksi tiše a já kývl.

„Kresba na památku. Jendovi dal také, ale jinou. Přinesl i pro Prokopa, ovšem zbytečně. Na té mé kresbě bylo hvězdné nebe. ’Ptal ses tenkrát v noci v Ondřejově na dvoře,‘ řekl mi Romuald, ’zda jde noční nebe kreslit tužkou. Toto je kresba tužkou barevnou, je to pastel. Má to být nebe, co tehdy zářilo nad Koubkovic dvorem.‘“ A vzpomněl jsem si, aniž jsem to teď Potockému řekl, že mě bodlo v duši. Připomněl jsem si Martinovu přísahu, kterou měla podle Prokopa přebít ta, již učinil Hitlerovi. Martin stál vedle mne, ale tvářil se zcela normálně, nechápal. Ovšem, jak by mohl. Jen se na mě bodře usmál a já se snad trochu pootočil.

’Je to krásné,‘ řekl jsem Romualdovi – a nahlas i Potockému, ’krásné, jak jsi jen tužkou dokázal ten třpyt a hloubku, ty hvězdy a Mléčnou dráhu, bělavou mlhovinu do ztracena…‘ a už ani nevím, co jsem ještě o kresbě řekl, ale byla vskutku krásná. Zářící nebe s tmavě sametovým pozadím, v pravém dolním rohu podpis a včerejší datum. A Romuald řekl:

’Kreslil jsem to podle hvězdného atlasu, takže ty hvězdy jsou přibližně správně rozmístěny a zachovávají poměr svých velikostí. Barvy jsem si ovšem vyvolal vzpomínkou na skutečnou noční oblohu. Ale musím ti říci ještě něco,‘ řekl Romuald, ’něco, co s tím vlastně nesouvisí, nýbrž jen s technikou kresby. Vzpomínáš si na článek s několika fotografiemi, jak se objevil v českých novinách a také ve Völkischer Beobachtru, myslím 21. března loňského roku, když se Hitler vrátil z Prahy do Berlína. To myslím bylo o den dřív…‘ a já si ovšem na ten článek vzpomněl. Už jsem se vám o něm jednou zmínil,“ řekl jsem Potockému, „byl to ten článek, podle něhož udělal Romuald tu Hitlerovu karikaturu. Noviny psaly o triumfálním uvítání Hitlera v hlavním německém městě, o bouřlivém díku a lásce miliónových mas Berlína. A Romuald řekl: ’Noviny psaly a fotografie to zachytily, také filmový žurnál… všechna okna ve městě byla osvětlena, na fasádách domů zdravily vůdce girlandy, transparenty a nápisy: Děkujeme svému vůdci! Podél hlavních tříd a ulic,‘ připomínal Romuald, ’stály vysoké pylony, z nichž šlehaly k nočnímu nebi plameny řeckých ohňů. Nad třídou Pod Lipami vytvořily nesčetné světlomety obrovský světelný tunel… slavný vjezd do Berlína se konal navečer… a na jeho začátku a konci byl vypalován velkolepý ohňostroj. Všude na ulicích,‘ připomínal Romuald, ’stály vojenské hudební sbory, a svými pochody zkracovaly statisícovým čekajícím davům čas. Když pak Hitler projížděl vstoje vedle šoféra v otevřené mercedesce špalíry světel, hudby, praporů a ohňů, neznal jásot lidí mezí. Jejich volání bylo přehlušováno hřměním děl a salvami, tak to noviny psaly,‘ připomněl Romuald. Já si to hleděl živě představit a říkal jsem si, jak by asi ta noční světla a ohňostroje namaloval malíř. Samozřejmě, že jsem to nemaloval, ale přemýšlel jsem o tom, když jsem kreslil tohle nebe. Kvůli malířské technice. Přišel jsem i na to, že má-li to být pastel, musím i uvážlivě volit papír.‘ Tak to tedy řekl Romuald na naší schůzce na rozloučenou v Jendově zahradě a jestli máte zájem, tak si to pamatujte,“ řekl jsem Potockému. „Ještě jste se však ptal,“ řekl jsem, „jak se tvářila ta Romualdova dívka, když se dozvěděla, že Blaskowitzovi odjedou z Prahy… inu, to mně Romuald nesvěřil, to mi prozradil opět zas Martin, samozřejmě tajně. ’Příšerná,‘ řekl a mínil to děvče, ’to nechce chápat. Přemlouvala bráchu, aby zůstal v Praze. Dokonce navrhla, ať otec to Lipsko odřekne, představ si, aby mohla dál s bráchou chodit, jako kdyby něco takového vůbec bylo možné, no prostě, mozek slepičí,‘ řekl. Ale toho už nechme,“ mávl jsem rukou k Potockému a pak jsem se napil vína a pokusil se stručně načrtnout naši potomní konečnou schůzku s Martinem ve Stromovce.

„Prostě na té schůzce jsme si s Martinem slíbili, že si budeme psát. Jejich lipskou adresu jsme pochopitelně už měli. Schlegelstrasse 12, Leipzig, tak se to psalo, to stačilo, jen ještě se mělo připsat Deutsches Reich. ’Budeme si stále psát,‘ řekl Martin a pak se zeptal, co vlastně chci dělat, až skončím gympl. ’Půjdeš na vysokou,‘ řekl, ’ale na co?‘ a já si v duchu myslil: ’Snad půjdu, ale to značí, že až po válce. Protože naše vysoké školy jsou zavřeny a otevřou se, až skončí válka a Hitler padne. Jinak to totiž není možné…‘ ale nahlas jsem to Martinovi neřekl. Raději jsem se zeptal, co bude dělat on. Zda se už rozhodl. Protože jsem už z dřívějška věděl, že mu v tomhle stále nebývalo jasno. ’Michale,‘ řekl Martin ve Stromovce, ’já nevím a nevím. Co budu dělat, až vyjdu střední školu anebo co bych dělat měl. Brácha je na tom podstatně líp. Ten ví, že bude umělec, malíř. Někteří mí spolužáci také už vědí, co budou dělat. Představ si, že je mezi nimi i pár, kteří touží sloužit v řadách SS. Ale já? Já nejsem od přírody ani umělec a být voják, to mě nebaví. Ale já nejsem ani obchodník a ani vědec. A nejsem ani stavitel a ani dělník. A úředník nejsem už vůbec. Leda trochu fotbalista,‘ zasmál se, ale to je málo. To bych musil být leda takovým Pláničkou.‘

Tak víš co, Martine,‘ napadlo mě, ’tak nemysli na to, co budeš dělat nebo co bys dělat měl, ale na to co bys dělat chtěl. A tak na to přijdeš,‘ a Martin se zasmál a řekl: ’Máš pravdu. Nejspíš zahradničit. Zahradníkem bych chtěl být,‘ ukázal na květinové záhony a pěstěné stromy, které byly kolem nás, ’zahradníkem. Anebo lesníkem jako pan Koubek,‘ ano, takové povolání odpovídalo Martinovým zájmům a pak ještě vyřkl jednu podivuhodnou představu.“

Protože jsem se na tomto místě trochu odmlčel, Potocký poněkud zdvihl hlavu a zeptal se, jaká to představa byla…

„Tu řekl zcela vážně,“ odvětil jsem, „ale vyslovil ji ve zvláštní souvislosti, vzpomínám si na to samozřejmě jako dnes. Mluvil o tom, že vlastně ani neví, co si má od života slibovat a jak si ho vlastně představit, ač to jiní v jeho věku vědí. Někoho citoval, německy, vzpomínám si na to jako dnes. Gott hat seine Aufgabe nicht darin gesehen, uns das Leben leicht zu machen… což znamená…“ pro jistotu jsem to Potockému přeložil, „že pánbůh nevidí svůj úkol v tom, aby nám dělal život lehkým. ’Víš, Michale,‘ řekl, ’když mudrci čili kmeti tvrdí, že život je těžký, proč si ho ještě ztěžovat, a když pánbůh příliš nechce nám ho ulehčit, proč bychom to nezkusili my sami? A tak víš, Michale, co bych chtěl?‘ řekl Martin, ’bude to znít hloupě jako z nějaké čítanky, ale já bych chtěl pomáhat…‘ A když jsem ihned nechápal, co myslí, řekl: ’No, jaksi tak nějak pomáhat lidem. Mně by to bylo příjemné a milé.‘ Víte…“ řekl jsem Potockému a pohlédl jsem na něho, „jako dnes si pamatuji, kde v té Stromovce mi tohle Martin řekl. Ve Stromovce, jak jistě víte, je pár rybníčků, spojených potůčky, přes něž vedou lávky. Tak tohle, že by rád pomáhal lidem, že by mu to bylo příjemné a milé, mi Martin prozradil u jednoho takového rybníka, kde byla opodál lávka a na rybníku plavaly divoké kachny a labuť. Měl byste si to pamatovat,“ řekl jsem Potockému, „za ta dlouhá léta totiž, co jsme se s Martinem znali, jsme si vyprávěli o všem možném, dokonce i o německých barokních básničkách, jaké psal Simon Dach, Johann Klaj a Paul Fleming, ale nikdy jsme si my dva neřekli, jaký máme vztah k lidem, a Martin to připomněl. Já tehdy odpověděl, že i když jsme si to nikdy neřekli, to o sobě víme, protože jsme to jeden na druhém vycítili, nicméně však tehdy u rybníka se Martin o svém vztahu k lidem podrobněji rozhovořil. Vyřkl ještě jednu závažnou myšlenku… Ale,“ řekl jsem Potockému, „nechme to být.“

„Snad bys mi právě tohle měl říct,“ namítl lehce a jaksi udiveně a já viděl, že má teď opět pravdu. Že právě tohle bych mu měl říci a že mu to vskutku řeknu, protože jsem s tím dokonce počítal, ale až později… Napil jsem se vína a pokračoval jsem.

„Zatím něco jiného. Martin ve Stromovce se nedotkl jen života, ale i smrti. Už jsem vás párkrát upozornil na to,“ řekl jsem, „že míval i chvíle, kdy dovedl být přemýšlivý a vážný, například v tom Ondřejově, a takovou chvíli měl i v té Stromovce. ’Nedovedu si smrt představit, Michale,‘ řekl mi, ’ty ano?‘ A protože jsem si ji rovněž nedovedl představit, řekl: Těžko si představit život a co si od něho slibovat, ale ještě tížeji představit si smrt a co si slibovat od ní.‘ Co Martin právě tehdy vyslovil,“ řekl jsem Potockému, „mi připadalo velmi zvláštní a moudré. Bůhví jak vůbec na tuto větu přišel, ale měl jsem dojem, že je jeho a nikoli vyčtená. ’Martine,‘ řekl jsem mu a jsem jist, že jsem se přitom na něho usmál, ’musíme o tom dumat a navíc právě teď? Máme přece ještě dost jiných věcí, o kterých bychom měli spolu mluvit, nemyslíš?‘ a Martin souhlasil. To víš,‘ řekl, ’ale já vím, proč mě to napadlo. Já vím proč…‘“ a teď Potocký naproti mně v křesle mírně upil vína a přerušil mne.

„Proč…“ řekl tak bezbarvě, jako já jsem mluvil, když jsem líčil nacistické hrůzy, „proč ho to napadlo. Protože byla válka?“

„Ne proto,“ zavrtěl jsem hlavou, „proto ne. Vysvětlil mi to úplně jinak.“ A rychle jsem se napil vína, a zatímco jsem si zapaloval cigaretu, jsem mu to sdělil.

„V domě, kde Blaskowitzovi bydlili, zemřel právě v těch dnech jeden nájemník, nějaký pan Srobař. Znával jsem ho podle jména, bydlil na tomtéž patře a snad ještě déle než rodina Blaskowitzů, bydlil tam snad odjakživa, snad více jak půl století, bylo mu osmdesát let. V posledních létech těžce chodil, spíš jen polehával, a o domácnost se mu starala jakási jeho příbuzná, také už dost stará paní. Martin mu občas přinesl uhlí ze sklepa, bylo-li to třeba, a také kus něčeho, co paní Blaskowitzová právě upekla. A ten právě zemřel. Dole v domě viselo jeho parte. ’V posledních měsících,‘ řekl mi Martin ve Stromovce, ’tak od konce letošní zimy, už skoro ani nevnímal, co se s ním děje. Měl velice lehkou smrt.‘ řekl Martin, ’žádné soužení, žádné bolesti, vlastně ani žádnou nemoc, zemřel prostě stářím, usnul, a to bylo dobré, myslím… proto mě napadla smrt.‘ Víte…“ řekl jsem Potockému a pozorně se na něho zadíval, „myslím, že měl Martin pravdu. Může být smrt velice lehká, jsou-li splněny dvě podmínky. Že člověka nic nebolí a že netuší, že zemře. Takovou smrt mají třeba oběti, které jsou náhle zastřeleny. Mohou být mezi nimi lidé, kteří si tak lehkou smrt ani nezaslouží, a ti by pak měli být předtím trochu trápeni.“ Chtěl mě zas přerušit, hleděl jsem na něho pozorně… chtěl snad namítnout něco o sadismu, ale nedopřál jsem mu času.

„Kdo ví,“ rychle jsem řekl, „zda pro lotra není bolestná smrt dobrodiním větším než smrt bezbolestná. Zda bolestnou smrtí nevykoupí svou duši z hříchů a snáze dojde spásy. Ale nechme to,“ zasmál jsem se, ač mně právě teď vůbec do smíchu nebylo jako dosud nikdy za celý večer, a zas jsem se rychle napil vína, „chtěl jsem vám ještě něco sdělit k té Stromovce.“ A když jsem viděl, že je klidný, viděl zřejmě, že jakoby žertuji, pokračoval jsem:

„S Martinem ve Stromovce jsme se ještě domlouvali, kdy se zas uvidíme. ’Asi to závisí na tom,‘ řekl jsem tehdy Martinovi, ’kdy skončí válka. Bojím se, že dokud potrvá, se nespatříme. Ty se nedostaneš do Prahy, a ani já do Lipska. Kdy asi ta válka skončí…‘ To neměla být otázka,“ řekl jsem Potockému, „to byl spíš můj povzdech a Martin to snad vycítil. Naše poslední setkání bylo v době vrcholících německých vítězství,“ řekl jsem Potockému, „takřka nad celou Evropou vskutku už vlál hákový kříž a nacisté nemluvili o ničem – jak jsem se již zmínil – než o konečném vítězství, které je na dosah. Brzký konec války v nacistických myslích v oné době znamenal jejich konečné vítězství a obráceně, jejich konečné vítězství znamenalo v té době brzký konec války. Kdyby byl býval Martin tenkrát ve Stromovce řekl: ’Neboj se, Michale, sejdeme se brzy, válka skončí co nevidět,‘ mohlo to pak tedy znít, jako že věří, že zvítězí. Neřekl to tak, ale třeba si to v duchu myslil. Řekl to poněkud jinak a to proto, aby mě potěšil, že se zas brzy uvidíme… a v tom je opět ten jeden jemný rozdíl, který byste měl,“ řekl jsem Potockému, „v novele vystihnout. Pak by tahle pasáž měla odpovídající psychiku a byla věrohodná. Zcela tentýž jemný rozdíl byste měl vystihnout, když jsme s Martinem mluvili o tom, že až skončíme gympl, půjdu na vysokou. Nemohl bych býval jít, já jako Čech, dokud by válka neskončila. Že se naše vysoké školy otevřou, teprve až Hitler padne, to jsme přece my Češi tušili, a kdyby býval neměl Hitler padnout, nikdy bych býval nemohl jít na českou vysokou školu. Nemůže být dobrý autor, kdo nemá cit pro podobné nuance či je dokonce vůbec neobjeví,“ řekl jsem Potockému a v té chvíli Potocký zcela nečekaně vstal z křesla.

„Co je?“ zeptal jsem se a sledoval ho, byl to zřejmě jakýsi bezděčný pohyb.

„Nic,“ řekl, jak už jednou odpověděl v kuchyni, když jsem tam otvíral okno, a opět si sedl, byl to vskutku zřejmě bezděčný pohyb… a pak upnul zrak na černou kávu, kterou zatím nikdo z nás nedopil, a prohodil:

„V té zoo jste byli?“

„Nebyli. Tam jsme se už nedostali. Prochodili jsme to ve Stromovce.“

„A to chodil v uniformě Hájot?“

„Ale…“ zasmál jsem se, „ani nápad. Sel normálně jako já. V normálních šortkách, sice manšestrových, ale světlých, bez bílých punčoch, bez nože za opaskem, v bílém tričku jako já. A to je vlastně všechno, co se týká naší poslední schůzky.“

„Všechno,“ opakoval zamyšleně a jako by nevěřil, „a co ta vaše přísaha z Ondřejova? Ta, která měla být překryta přísahou při vstupu Martina do Hájot? Ta připomenuta nebyla, když tohle byla vaše poslední schůzka…“ řekl a já mu opět musil dát v duchu za pravdu. Zřejmě se přece jen dokázal vžít do toho mého vyprávění, když mu tohle neuteklo, a kupodivu, ještě něco… Připomínkou přísahy na tomto závěrečném místě vlastně náhle ukázal, že tak zcela hloupý a necitlivý není. Že nějaký smysl pro lidskou psychiku má a že vlastně není ani bez schopnosti domýšlet situace. Nedal jsem však na sobě nic znát a jen jsem kývl.

„Přísaha připomenuta byla,“ řekl jsem.

„No a co,“ zeptal se, „co…“ a čekal.

„Nic,“ řekl jsem.

„Nic,“ opakoval, „nic… to není možné. To snad není možné, když to byla vaše poslední schůzka,“ a já tedy řekl:

„Přísaha byla potvrzena. Přísaha na život a na smrt,“ a protože jsem se jen klidně usmál a mlčel, zmlkl i on.

„’l když je doba rušná,‘ řekl Martin, ’život je před námi. Co máme před sebou, bude taky radostné a hezké, já tomu věřím. Já to totiž tuším,‘ řekl Martin. ’Mám předtuchu.‘“

„To řekl hezky,“ kývl lump a zeptal se, zda jsme si dali něco na památku. A pak, když jsem přisvědčil, se stalo něco neuvěřitelného.

Pak se stalo něco, co by mě nebylo napadlo ani ve snu.

Začalo to tím, že chvíli hleděl na stůl, na všechny ty věci, co tam stály, na sklenky a láhev vína, na šálky s kávou, na popelníky, teď už zas dost plné, na talířky od vajec trochu mastné, na chléb, který zbyl, že hleděl i na obálku, která ležela na strojových stránkách a dotýkala se několika písmen na deskách jízdního řádu… a byl teď náhle kupodivu skleslý. Tak to začalo.

Vzal jsem talířky od vajec, lžičky, cukr a chléb a přenesl jsem to ze stolku jinam, aby to nepřekáželo. Na takovou malou komodu, která stála u dveří. A myslil jsem si:

„Divné. Divné. Mám se tím obírat anebo ne?“ A myslil jsem si:

Předtím než jsme sešli dolů, se náhle vzrušil. Ano, snad tehdy, když jsem líčil, jak se Prokop trhl od naší pětice. Dole v kuchyni jsem měl zvláštní dojem, že mě pozoruje, a pak jsem začínal mít zcela zvláštní nový dojem, z něho samotného. Jako by se nějak vnitřně ztišil, pohroužil se do sebe, ale zatím jsem to nezkoumal, i když jsem výklad po ruce měl. Měl jsem dojem, jako by se byl zřejmě znenáhla a přece jen značně náhle změnil, to tedy všechno bylo. A teď to všechno vlastně trvá, ten všecek jeho nový stav a ty všechny mé nové dojmy, uvědomuji si, že stále vše trvá, i když na to přímo nemyslím a spíš se upínám na své vyprávění… stále vše trvá, ale teď k tomu – a opět zcela náhle – přistupuje skleslost. Daniel Potocký je teď kupodivu skleslý.

Usedl jsem znovu do křesla a byl zvědav, co bude dál. Neboť něco musilo být dál… cítil jsem to… něco viselo ve vzduchu. Chvíli jsem mlčel a bezděčně hleděl na to jeho výtečné béžové triko, které měl na sobě a zřejmě ho měl odněkud z ciziny, chvíli mlčel i on, snad jako by přemýšlel, hledal slova, váhal… a pak promluvil.

„Ano. Jistě jeto tak,“ mlhavě řekl a nešlo přesně určit, co myslí, snad tu Martinovu předtuchu či dárek na památku, neboť toho jsme se dotkli naposled, „ano, jistě.“ A pak promluvil znovu:

„Ještě jsi tu story nedokončil, ale mně jsi už pověděl kolem ní dost a já myslím, že chápu.“

Teď jsem to trochu zahrál já. Ovšemže mi blesklo, že přece jen, navzdor veškeré mé bdělosti, vycítil, kam mířím, a že bych pak v tom případě musil rychle, velmi rychle rozhodnout, jak dál. Účel byl, aby slyšel historku celou. Celou až do jejího posledního konce. Takhle by sice mohl leccos chápat též, ale bylo by to poznání na poloviční cestě. Tragická pointa příběhu dosud zdaleka vyřčena nebyla. A tak jsem naoko udiveně řekl:

„Jávám dobře nerozumím. Co máte na mysli, že jsem už kolem story řekl a že chápete…“ a on se rychle napil vína a odpověděl:

„To, že si myslíš… že to nesleduji nebo mě to nezajímá. Asi se neumím dost vhodně tvářit…“ a já si lehce oddychl. Z toho, co právě vyřkl, se dalo soudit, že přece jen nepoznal, kam mířím, a že mu o tohle nejde.

„Nemyslím si, že vás to nezajímá,“ podotkl jsem, „jak jste na to přišel? Naopak si myslím, že to sledujete a že vás to zajímá. Vždyť vám to vyprávím…“ a tady mi bleskl výtečný obrat. Chvílemi jsem totiž cítil, že mu vyprávím i to, co jsem mu původně vyprávět nechtěl. Že ve svém vyprávění jdu do přílišné hloubky. I když jsem mu mnohé zamlčel a nesdělil, přece jen jsem mu tu a tam řekl víc, než jsem původně chtěl, snad jsem se sám dal příliš strhnout dějem. A tak jsem dodal:

„Vždyť vám to vyprávím značně podrobně, dokonce i tu psychiku postav líčím, a to bych dělal, kdybych si myslil, že vás to nezajímá? Dělal bych to, kdybych viděl, že to nesledujete?“

Viděl jsem, že ho argument přesvědčil. Ale to hlavní, co zřejmě chtěl říci, teprve mělo přijít a tohle všechno byla jen předehra. Daniel Potocký totiž stočil zrak kamsi k oknu, bezděčně si sáhl na čelo, a když pak vzápětí zas promluvil, viděl jsem, že k jeho náhlé skleslosti přibyla i jakási nervozita. Řekl:

„Abych se k něčemu přiznal. Já přece jen mám o sobě jistou představu. Přece jen nějakou mám, i když není nová, mám už ji řadu let, ale komu bych ji vykládal, s kým o ní mluvit, jít s ní na trh bych si ani netroufal. Já totiž vím, že co jsem ve válce napsal, dobré není. Já totiž vím, že jsou to kýče a teď tady u tebe, co tu sedím… jako bych dostával za vyučenou. Ty to tak nemyslíš, ale já to tak chápu a chtěj nechtěj to beru a přijímám. A taky vím, kdy není autor dobrý a že já jsem špatný. Spatný, velmi špatný,“ vzdychl a mávl rukou, „ale prosím tě, nenech se tím mýlit a vypravuj a dopověz to.“

Když jsem se trochu probral z jeho zcela nečekaného přiznání, provázeného změnou chování a výrazu hlasu a tváře, měl jsem pocit, že bych měl vše ostatní už opravdu, teď už opravdu velmi zkrátit. To byl pocit první. Druhý byl, že mě cosi v mém vlastním nitru varuje. Abych se nespokojoval s povrchním úsudkem, nýbrž vše zkoumal hlouběji a lépe. Třetí pocit byl vlastně jakýsi příkaz: abych byl velmi ostražitý.

Pohlédl jsem k pootevřenému oknu, pohlédl jsem na papíry, zakrývající pistoli, a pak na něho a rukou jsem mávl. Jako bych totiž jeho nečekané přiznání nebral na vědomí. Ale též, jako by mě v nejmenším nepřekvapilo. Též však, jako bych mu nedával za pravdu. Byly to tři různé možnosti a mohl si z nich vybrat, co chtěl.

Prostě jsem to přešel a chytil se jeho poslední věty. Abych to dovyprávěl.

„Odjeli,“ řekl jsem naoko zcela klidně, „odjeli do Lipska. Toto bylo tedy v roce 1940, válka skončila za pět let později. Za tu dobu jsme si s Martinem psali desetkrát. Martin mi za rok poslal knížku, která právě vyšla v nakladatelství W. Scheuermanna ve Vídni a v Lipsku a jmenovala se Útěcha u Goetha. Trost bei Goethe. Musím teď podotknout, že mi Martin psal z Lipska německy a já jemu z Prahy česky. Napsal mi například: ’Zřídka se utkávám se svým srdcem, avšak ještě řidčeji s ním souhlasím. To znamená, že se vydáváme za dobré přátele, ač zároveň nejsme téhož mínění.‘ To mi psal německy a byl to Goethe,“ řekl jsem. „Nebo: ’Wir rufen keine Stunde zurück; lasst uns zusammennehmen, was geblieben, was geworden ist, und es nutzen und geniessen, eh‘ der Abend kommt.‘ V podstatě je to asi to,“ řekl jsem, „že žádnou hodinu zpět nepřivoláme. Ať tedy můžeme posbírat vše, co zůstalo, co se stalo, a použít, užít to, dřív než přijde večer… a to mi připadlo od Martina jako výzva. I to byl Goethe. A pak mi též napsal, k svátku svatého Michaela:

’Man sieht die Blumen welken und die Blätter fallen, aber man sieht auch Fruchte reifen und neue Knospen keimen. Das Leben gehört den Lebendigen an, und wer lebt, muss auf Wechsel gefasst sein.‘ Podepsán Johann Wolfgang von Goethe.

„Kdyby se to volně přeložilo,“ řekl jsem, „znělo by to asi takto: Vidíme, jak vadnou květiny a jak padá listí, ale vidíme též, jak zrají plody a klíčí nové pupence. Život náleží živoucím a kdo žije, musí být připraven na změnu… Tento citát,“ řekl jsem, „nebyla výzva, ale výpověď skutečnosti, krásná výpověď a Martin mi ji poslal k jmeninám. Dlouho jsem o ní přemýšlel, zvláště o tom jejím konci, který mi připadal znepokojivě dvojsmyslný. Kdo žije, musí být připraven na změnu… napsal mi Martin k jmeninám, zatímco žil daleko v Lipsku… poslyšte,“ řekl jsem Potockému kvapně, „snad právě tyto citáty byste měl v novele uvést. Víte proč…“ a Potocký kývl. „Proto, abyste ukázal, že měl Martin rád básně,“ řekl jsem suše. „Prostě měl rád básně. Ne že by je stále četl a opíjel se jimi, ale měl je rád a měl pro ně cit. Odpovídalo to jeho povaze, jak jsem vám ji dříve nastínil.“ Pak jsem pokračoval:

„Romuald v Německu akademii nedokončil, protože rukoval. Ale nešel hned na frontu, nýbrž k nějakému pomocnému sboru. Poslal nám – totiž Jendovi, Prokopovi a mně – dva lístky, jeden z Norska a druhý z Hamburku. ’Viděl jsem zde vzácnou věc,‘ psal z Hamburku. ’Byl jsem svědkem, když v přístavu vykládali africké Ivy a tygry, kteří se dostali v této době války bez poškození až sem. Jsou určeni pro cirkus. Na malování mi čas téměř nezbývá.‘ Byl pak odvelen na ruskou frontu a kromě lístku na začátku už nepsal. Martin chodil do lipského gymnázia, a jak jsem již podotkl, psali jsme si desetkrát. Avšak vzdálenost mezi Prahou a Lipskem nás skutečně dělila a snad víc, než jsme si zprvu myslili. Nikoli, když jsme byli všichni v Praze, ale teď, teprve teď jsem měl chvílemi pocit, že se začínáme odcizovat. Jak válka pokračovala a nacisté ještě vítězili, jak potom za dva roky vypálili Lidice, jak vtrhl Hitler do Sovětského svazu a posléze, když se karta jeho válečných úspěchů začínala obracet, když přišla invaze a Němci na východě i západě začínali ustupovat… měl jsem pocit, že se s Martinem odcizujeme. Náhle jsem nevěděl, co mu mám vlastně z té Prahy psát. O tom, co dělám, co dělá Jenda a Prokop… co škola, co divadlo… Prozatímní v Karlině, protože Národní bylo zavřeno… a jak se má on, co bratr a rodiče… to lze dvakrát třikrát psát, ale psát totéž po osmé a znovu… připadalo mi to povrchní a plytké. Avšak nevědět, co komu psát, s nímž jsme kdysi trávili léta, měsíce a týdny, to je smutné. Jako by to svědčilo o postupujícím usychání citů, avšak přece jen tomu tak nebylo.“

„Rád bych se na něco zeptal,“ podotkl Potocký a já kývl.

„Mluvil jsi o tom třeba s tím Jendou? Anebo s Prokopem?“

Ani tato otázka nebyla hloupá a já se okamžik rozmýšlel. A ač otázka byla vhodná a trefná, odvětil jsem:

„Mluvil a nemluvil, na tom nesejde. Pro novelu to nemá význam. O tom nepište…“ a v duchu jsem si znovu připomenul, že přirozeně psát nebude. O tomhle ani čemkoli jiném. Námět přece zpracovat neměl.

„Nicméně,“ pokračoval jsem, „na Martina jsem myslil, stejně i Jenda, prohlížel jsem si snímky naší pětky i jeho samotného, za celou tu dlouhou dobu jsem jich měl pět plných alb a přicházely chvíle, kdy mi ho bylo líto. Které to byly chvíle…“ řekl jsem Potockému, „vždycky kolem Vánoc a kolem svátku svatého Martina. K těmto dvěma příležitostem jsem mu psal vždy. A chvíle další, kdy jsem ho litoval… obzvlášť ty, když německé armády na frontách začaly pořádně zkoušet a ustupovat, třeba v kruté ruské zimě před Leningradem a Moskvou, u Stalingradu, na Ukrajině a já si představoval, že i on je někde s puškou v ruce v jejich řadách, sviští kolem něho šrapnely a vybuchují miny, on přece za nic nemohl, vždyť to byl hoch jako já, Jenda a Prokop… a bylo mi ho líto, když jsem si vzpomněl, že chtěl dělat život lehčí a pomáhat lidem… na ten jeho vztah k nim, jak mi jej svěřil na schůzce ve Stromovce a já vám jej,“ řekl jsem Potockému, „v úplné podstatě nesdělil. To byly chvíle, kdy mi bylo Martina líto, ale teď jděme dál… V době, kdy začali nacisté prohrávat, Blaskowitzovi změnili adresu podruhé. Martinův otec byl z Lipska přeložen jinam. Zkazil bych pointu,“ řekl jsem, „kdybych vám teď sdělil podrobnosti. Řeknu zatím jen to, že brzy po přeložení z Lipska byl pan Blaskowitz povolán do armády a tak tedy vlastně doma zůstal jen sám Martin s matkou. Ku konci války jsme si s Martinem už nepsali.“

Pohlédl na mě tázavě.

„Takže tím byl mezi vámi konec…“ řekl tiše.

„Nikoli,“ odvětil jsem, „dalo se to chápat. Koncem války byly spoje už velmi narušeny. Německé obklíčení den ode dne sílilo a Německo bylo v jednom ohni. Bomby, smršť z děl, trosky…“

Dopili jsme kávu a upili vína. Potocký pil již vskutku minimálně. Už dávno nedával v křesle nohu přes nohu, nepovytahoval obočí ani se žertovně nešklebil, už dávno nebyl žoviální ani bohorovný. Potocký byl opravdu změněn. Neměl jsem čas o tom uvažovat ani teď. Neuvažoval jsem ani o tom, když jsem mu právě řekl, že koncem války byly spoje už velmi narušeny, ač právě tato poznámka se ho citelně týkala. O hodinu dřív bych ji byl neřekl, abych ho předčasně nepolekal, nevyvolal podezření, že svým vyprávěním mířím ještě jinam, ale teď jsem již na to nedbal a vyprávění jsem chtěl co nejvíc zkrátit. Potocký prostě byl opravdu pohroužen v sebe a byl skleslý. Ovšemže mě napadlo, že to může být únavou z vína. Vypil ho za celý ten večer dost. Člověk se stále drží a je čilý a najednou přijde chvíle, kdy to na něho spadne. Avšak to případ Potockého nebyl. Svědčilo o tom jeho údivné přiznání, které tak náhle a sebekriticky před okamžikem vyřkl, svědčilo vskutku, protože je nepronesl v opilosti. Potocký zcela bezpečně opilý nebyl.

„Takže koncem války jste si s tím Martinem už nepsali,“ opakoval zamyšleně a pak pomalu řekl: „A co po válce?“

V jeho skleslé tváři se vskutku zračila zvědavost. Po chvíli ticha jsem řekl:

„Ani po válce. Ani po válce jsem nedostal od Martina jediný dopis, jediný lístek. Ani od Romualda…“ a Potocký kývl a řekl: „Takže je to jasné.“

„Ne tak, jak si myslíte,“ zavrtěl jsem hlavou, „naprosto ne, to by byl omyl. Nikdo z nich tak, jak si myslíte, nezahynul. Dopovím…“ A pak jsem řekl:

„Není tomu tak dávno, je tomu vlastně čtrnáct dní… co jsem byl v Německu. Teď, osm let po válce, poprvé. Jel jsem vlakem. Kdybych byl jel autem, možná že to, co řeknu, se nestalo. Anebo by se to bylo stalo, ale jinak. Jel jsem do Berlína a odtamtud do Lipska. Odtamtud do města, které se jmenuje Riesa. Proč jsem tam jel? Zcela zanedbatelné a pro novelu bezvýznamné. Když to budete psát, nechte to bez povšimnutí anebo si něco vymyslete, proč.

V tomhle vás žádný seriózní literární kritik nenapadne. Prostě jsem jel do Riesy. Z toho města jsem se pak vracel do Prahy…“

Dolil jsem si víno, on je v číši ještě měl a pokračoval jsem: „Z Riesy do Prahy, pane Potocký, se musí přes Drážďany. V Drážďanech se musí přestoupit. Rychlík do Prahy jel za pět hodin. Měl jsem tedy v Drážďanech čas. Nechal jsem kufr na nádraží v úschovně a vyšel se podívat na to hrůzně vybombardované město. Jistěže za pár let bude opět stát. Ale bude to nadlidská práce. Lipsko bylo válkou rovněž značně postiženo, avšak… aspoň si to myslím… s Drážďany se to nedá srovnat. Onen poslední anglo-americký nálet z února 1945 prakticky srovnal Drážďany se zemí. Trosky musily být nepředstavitelné. Dnes jsou již odstraněny, avšak mnohé se tam zatím nechávají záměrně. Ovšem pár domů zůstalo a mnohé byly již znovu postaveny. Poblíž Zwingru stál dům s pasáží a nad ní na bílé plátěné transparente visel žlutý nápis, který mi náhle, jak jsem tak šel kolem, připadl jako takový problesk naděje, předzvěst nového života, taková klíčící zeleň, jako když najdete ve vyprahlé spálené trávě žlutobílý kvítek, a samozřejmě, že mě okamžitě upoutal. Nápis totiž oznamoval, že se tu pořádá výstava obrazů mladých malířů a grafiků s námětem „Již nikdy válku“. Samozřejmě, že mě ihned napadl Romuald. Co dělá, zda vůbec žije, nemá-li tu i on nějaký obraz nebo grafiku. Vpadl jsem dovnitř a pak jsem strnul.“

Nyní jsem si musil opět zapálit cigaretu. Viděl jsem, jak mě Potocký v protějším křesle pozoruje. Jak ze mne nespouští zrak. Jak je napnutý.

„Je to vůbec zvláštní,“ myslil jsem si v té chvilce, když jsem škrtal zápalku, „zvláštní, jak člověk, který je tak evidentně skleslý jako právě on, může být současně i tak napnutý. Skleslost – stav, který vyvolává pohroužení v sebe sama, a na druhé straně napjatá zvědavost, která je vždy něčím, co je obráceno navenek a jaksi pohroužení v sebe vylučuje…“ můj host sledoval i mé ruce. Všiml jsem si dobře. Musil však poznat, že se mi sebeméně nezachvěly.

Nikdy se mi sebeméně nezachvěly ruce, když jsem si zapaloval cigaretu, avšak také se mi nikdy nezachvěly, když jsem držel pistoli. Pistoli, která ležela na dosah pod papíry a starým jízdním řádem. Zapálil jsem si cigaretu, znovu se napil vína a pak jsem pokračoval:

„Ano. Vešel jsem do výstavní síně a strnul jsem. Poznal jsem okamžitě. Obraz, který nemohl malovat nikdo jiný než Romuald. Visel na zvláštním panelu na čelném místě. Byl hlavním exponátem výstavy mladých německých malířů a grafiků. Byl vidět už na prahu dveří.“ A pak jsem řekl:

„Je to támhleten obraz. Ten, který visí u okna nad psacím stolem.“

Potocký stál před obrazem, na který dopadala červeň ze stínidla petrolejky, a mně připadal jako zdrcený člověk.

Hezká jemná tvář chlapce na obraze, která na něho hleděla, byla zděšena, avšak mírně. Zato v hlubokých šedých očích a u mírně pootevřených rtů se zračila hrůza strašlivá. Protože však tvář s očima a ústy tvoří nerozpojitelný celek a jedno se obráží v druhém, mohlo se zdát, že buď celý chlapcův výraz je krajně zděšený anebo naopak, že ona hrůza v očích a u rtů tak strašná není. Záleželo na tom, jak se člověk na ten portrét díval… A ač to byl olej na plátně, byl pod sklem a byl přilepen na bílém papíru – neměl pozadí.

„Tři hodiny před odjezdem vlaku do Prahy,“ řekl jsem Potockému před obrazem, „tři hodiny před odjezdem jsme se stačili s Romualdem sejít. V telefonu mi odpověděl, že přijede taxíkem do výstavní síně, abych tam na něho jen klidně počkal, že přijede co nejdřív. Čekal jsem na něho nejprv v kanceláři síně, a když stále nejel, vyšel jsem a čekal u Martinova portrétu. Do síně vešel mladší muž v pěkném letním obleku se žlutou vázankou a kapesníčkem a vlídně se usmíval. Avšak záhy jsem poznal, že to Romuald není. Pak vešel jiný, starší, bledý, trochu shrbený, v tmavě zelených brýlích a s nehybným rukávem haleny, ten člověk snad neměl jednu ruku. Ale to Romuald rovněž nemohl být. Zabočil kamsi za Martinův panel a zřejmě mě ani nevnímal. Pak se objevil opět jeden mladší muž, osmahlý a blahobytný, zřejmě dbalý na svůj zevnějšek, na rameni mu visel fotografický přístroj a vedle něho šla krásná, asi dvacetiletá dívka. Oba se usmívali už na dálku, jako by vcházeli do svatební síně. Odtrhl jsem se od panelu a poněkud jim vykročil vstříc. Ale byl to omyl. Byl to nějaký pan Dolfi, neboť tak ho oslovila úřednice, která právě vyšla z kanceláře. Ovšem,“ kývl jsem na Potockého, „nesmíte zapomínat, že jsme se s Romualdem neviděli třináct let. Prakticky od července 1940, a za třináct let se může člověk i trochu změnit, nemyslíte? Za Martinovým panelem se opět objevil ten starší, bledý, trochu shrbený člověk v tmavých zelených brýlích a snad bez ruky, a to byl Romuald…

’Už mě ani nepoznáváš,‘ řekl, ale já zavrtěl hlavou a podal jsem mu ruku, ale co to bylo platné, nepoznal jsem ho a on si to zřejmě záměrně a chytře ověřil. Válka na něm vskutku zanechala strašlivé stopy. Zestárl, vybledl, shrbil se. Avšak Martin,“ řekl jsem Potockému před obrazem, „Martin nezestárl. Je to stále ten Martin z Prahy, z Jendovy zahrady, ze Stromovky… je to…“ ukázal jsem na obraz, „stále on, nezměněný, mladý, výrazný, tak trochu Obraz Doriana Graye.“ Pak jsem pokračoval.

„V ten tragický den 14. února 1945, kdy Drážďany postihl nejkrutější nálet, který vůbec za války byl – kromě atomové bomby v Japonsku – v ten tragický den Romuald v Drážďanech nebyl. Snad je vám již jasné,“ řekl jsem Potockému před Martinovým portrétem, „že pan Blaskowitz byl z Lipska přeložen právě do Drážďan a rodina se tam tedy přestěhovala…“ a Potocký kývl. Kývl a nemluvil, byl zdrcen.

„’Nebyl jsem už u pomocného sboru,‘ řekl mi Romuald ve výstavní síni, ’byl jsem na frontě. Co se dělo v Drážďanech, jsme se ovšem dozvěděli i tam, utajit to nešlo. Co se dělo s Martinem, jsem se dozvěděl až později, po návratu z fronty, od jednoho nájemníka z domu, v kterém jsme zde v Drážďanech bydlili. Náš otec padl půl roku předtím u Lvova, koncem srpna 1944, v boji s vojsky maršála Koněva. Zdejší lidé v poslední rok války nálety už ani nevnímali. Sirén, které oznamovaly, že nepřátelská letadla jsou nad naším územím, bylo už tolik, že mnozí lidé už ani nescházeli do sklepů či krytů a zůstávali v bytech. Upozorňování na nebezpečí náletu přicházelo mnohokrát denně a lidé se stali otrlými. Avšak letecký poplach toho 14. února v Drážďanech snad prý ani vyhlášen nebyl. Viktor Zechner z našeho domu to tvrdil. Prostě prý na vyhlášení poplachu už nebyl čas. První eskadry přilétly na město příliš náhle a rychle. Zechner tvrdí, že lidé sebíhali do sklepů a krytů, až když začaly padat první bomby. Martinovi v té době bylo necelých 22 let. Co chvíli měl nastoupit k domobraně, ne-li na frontu. V tom ohledu byl dost šťastnou výjimkou, protože jeho vrstevníci tam už dávno byli. Ovšemže byl nasazen, nasazen ve zbrojovce na dost těžké a namáhavé práci, ale zde v Drážďanech, a bydlil tedy stále doma s matkou, která pomáhala v Červeném kříži. Pár hodin před náletem měl chvilku volna, a představ si, Michale,‘ řekl mi Romuald, ’pár hodin předtím si pohrál s míčem na ulici.‘ Já jsem pochyboval,“ řekl jsem Potockému před obrazem, „ale Romuald mi sdělil, že mi tlumočí, co mu řekl ten Zechner z domu. Ten Zechner totiž,‘ pokračoval Romuald, ’nebyl dospělý člověk. Byl to syn sousedů a měl tehdy šestnáct, proto nebyl na frontě, ale doma. Řekl mi, že Martin ten osudný den vyšel z bytu na ulici, aby vynesl popel do popelnice, v té době stávaly před domem, nikoli na dvoře, a ač byl únor, sníh nebyl, mrzlo a právě v tu chvíli si před domem pár hochů pohrávalo míčem. Zechner je dokonce jmenoval, všichni byli ze sousedství, nejmladší, asi dvanáctiletý, byl syn primáře drážďanské nemocnice. No a Martina pozdravili veselým křikem a Martin si párkrát kopl. Ovšem, to byl on…‘ Víte,“ řekl jsem Potockému, „víte, jak rád hrál fotbal. Avšak to je to, co jsem neuměl pochopit, taková doba, samý nálet a někdo si na ulici pohrává s míčem. Romuald mě však ujistil, že na tom nic divného nebylo, že to bylo přirozené a možné, i v krutých podmínkách hleděl jít život v drobnostech dál, vždyť hrála i kina, aspoň odpoledne, kdy nebylo třeba zatemnění, ba zpočátku hrály i cirkusy, a Martin si prostě kopl. ’Pak vzal kyblík a vrátil se nahoru k matce,‘ řekl mi Romuald. Asi za hodinu zazvonil u Zechnerů, nemají-li kapku octa. Martin měl žízeň, řekl Zechner, a nebylo co do vody. Dával si tam tedy ocet a trochu práškového cukru. Pak Zechner tvrdil, že si na chvilku lehl a poslouchal rádio, takovou všehochuť, hrál orchestr Barnabase von Geczy, pak zpívala Zarah Leander a Cepotari. Když začaly padat první bomby, seběhl s matkou do domovního sklepa. A tam to začalo…“

Potocký stále stál před Martinovým portrétem u okna mé pracovničky, poslouchal a díval se a dělal dojem člověka, který je zhroucen.

„Martin ve sklepě nevydržel,“ řekl jsem mu, „chápete proč. Vzpomínáte, že ho dojímal závěr Aidy, scéna v hrobě, kde zaživa zazděn Radames umírá! Martin nesnášel uzavření. Stísnění v zavřeném prostoru. Nebyla to u něho klaustrofobie v lékařském smyslu, na to byl příliš zdráv, avšak přece jen tohle nesnášel a tak také již víte, proč jsem se o Aidě na začátku svého vyprávění zmínil. Tady to máte.“ Řekl jsem Potockému, ale na tom místě mě přerušil.

„Řekl jsi, že mi povíš, jak Martin k té citlivosti na prostor přišel.“

„Ano,“ vzpomněl jsem si. „Citlivost na tmavý uzavřený prostor. Hloupost, která měla dalekosáhlý následek a tedy vlastně vůbec hloupostí nebyla. Zavinila to jeho teta Asterová v Liberci. Když u ní Martin v pěti létech pár týdnů byl. Zavinila vlastně věc strašlivou a hroznou. Ona si toho tenkrát nebyla vědoma, co z toho jednou vzejde, za patnáct let a vy,“ řekl jsem Potockému „o tom zatím rovněž nemůžete mít nejmenší tušení. Řekl jsem o té tetě, že to musil být člověk velmi neuvážlivý a divný. Martin totiž, když byl malý, na rozdíl od pozdějška, zrovna nejlépe nejedl. Doma s ním měli potíže – takové to dětské nechutenství – a nakonec s ním šli i k lékaři. Martin chodil na horské sluníčko a dostával rybí tuk v bílé emulzi, snad také nějaké železité víno. Jenže teta Asterová postupovala v Liberci proti jeho nechutenství jinak. Nutila Martina k jídlu násilím. Vyhrožovala mu, jestli nebude jíst, že ho zavře na noc k psu do boudy nebo do chlívku k praseti. Nakonec neudělala jedno ani druhé, nýbrž něco třetího. Zavřela ho na noc do sklepa…“

Potocký byl velice rozrušen. Chtěl o tom ještě něco vědět, ale mně se už o tom nechtělo mluvit.

„Přece to chápete,“ řekl jsem, „není třeba k tomu co dodat. Ten malý Martin dostal z toho sklepa šok.“

Chtěl vědět, zda byl ve sklepě celou noc, anebo zda teta pro něho za chvíli přišla a odvedla ho.

„To je ta hrůza,“ odvětil jsem, „nechala ho tam až do rána. Proto říkám, neuvážlivá a divná ženská. Snad trochu blázen. Normální člověk by to snad neudělal. Pětileté děcko zavřít na celou noc samotné do sklepa. Jediné, co udělala, že mu tam dala deky, aby si mohl lehnout a přikrýt se. Bála se, aby nenastyd.“ Pak jsem řekl:

„Bála se o jeho tělesné zdraví. Aby nenastyd a nedostal zápal plic. Toho se blázen bála. Ale že může daleko spíš ublížit jeho zdraví duševnímu, to jí nedošlo.“ A Potocký řekl:

„To opravdu věřila, že ho napraví…“ a já kývl.

„Chtěla ho… aby jedl… zastrašit. Postrašit. Vyvolat u něho šok. Ovšem, s tím šokem… to slovo jí jistě na mysl nepřišlo, protože je neznala. Musil to být velmi primitivní člověk, jemuž prostě nedošlo, že může vyvolat šok, i když chodila v kožichu a náušnicích. Ona ve svém hloupém mozku myslila na zastrašení. Nepředstavovala si důsledky, které to může mít, v tom smyslu to byla husa. V důsledcích, které to mělo po patnácti letech, byla zločincem. Ovšem, ovšem,“ řekl jsem když Potocký téměř vyvalil oči, „nevědomým a nechtěným. V tom je ta potíž. Že by bývala nemohla před soud a když ne na špagát, tak aspoň do doživotního kriminálu. Však to za chvíli pochopíte,“ řekl jsem a měl jsem dojem, že Potocký vidí, že jsem teď náhle a nápadně prudký. „Člověk,“ řekl jsem klidněji, „člověk je bytost složitá a v podstatě citlivá a jemná, i když to třeba na pohled vidět není. Opatrnost je nutná, i když jde o dospělého, natož pak o pětileté dítě. Ten chudák se tam pomočil a celou noc plakal. Ráno se třásl na celém těle. Prostě,“ řekl jsem rychle a rázně, „už máte jasno. Martinovi nebývalo dobře ve sklepích a krytech ani pak později při leteckých náletech, tohle se s ním táhlo stále a stále, on chtěl prostě vždycky ven, do volna, na vzduch, do přírody, a tak běžel i tentokrát, při náletu na Drážďany. Romuald mi sdělil asi toto:

’Když vzrůstalo bombardování německých měst, naši občané začínali uvažovat – smí-li se tak říci – zda spíš než v domovních sklepích není bezpečněji ve volné přírodě, na ulicích, v parcích. Tam totiž že nemůže být člověk zaživa zasypán, jestliže dům dostane zásah. Ovšem na druhé straně na ulicích čekalo nebezpečí opačné a ve sklepě mohla být naděje na přežití mnohem lepší, když dům zásah nedostane. Ono snad vždy záleželo na náhodě a rozsahu náletu, ale ten se nikdy dopředu odhadnout nedal. Zde v Drážďanech, když toho 14. února strašný nálet nepřestával,‘ řekl Romuald, ’začali mnozí lidé ve chvilkách přestávek opouštět sklepy a prchat ven. Martin byl ovšem jeden z prvních, protože představa, že by měl být někde zaživa zazděn a zasypán, byla pro něho šílená. Toho se opravdu nesmírně bál. Ještě ve svých jednadvaceti letech. Matka vyběhla ze sklepa samozřejmě za ním a běžel i Viktor Zechner, který Martina obdivoval, a jeho rodiče a prchali do parku, jestliže byly málo bezpečné sklepy i ulice, pak parky se jevily relativně nejjistější. Nic se tam nemohlo sesypat, žádné kusy domovních zdí padat, člověk se tam nemohl udusit. Lidé prchali do parku pod bezlisté stromy a suché keře, na chladnou ztvrdlou zem a tam se právě asi Martin cítil nejlépe. Právě tam v parku, v městských sadech, vždycky byl rád v zahradách a parcích. A tam taky, poblíž jedné okrasné sochy… je mi hrozně těžko to říci, šlo prý o nějakou barokní nymfu… spolu s matkou zahynul.“

Vyzval jsem Potockého, aby se vrátil od obrazu ke stolku do křesla. Vrátil se a napil se vína, dřív než se posadil, byl zcela zdrcen. Já otevřel psací stůl, na němž svítila načervenalá petrolejka, a vyňal jsem z něho jedny černé desky.

Daniel Potocký kouřil a znovu začal více pít. Byl na dně. Samozřejmě, že jsem se znovu sám sebe ptal, proč. Proč je na dně. Proč je skleslý. Proč je zdrcen. Takový stav v závěru svého vyprávění jsem u něho nečekal. Blížila se půlnoc, přicházela jeho chvíle. Na stolku skryta ležela má pistole na dosah ruky, která se mi nikdy nechvěla, když jsem ji svíral, a on vydržel, opilý nebyl, vnímal, vnímal až moc. Avšak něco se změnilo. Změnilo se již dávno, ale teď nanovo, změnilo se, co jsem čekal nejmíň, a já se znovu ptal sám sebe. Proč. Proč je tak zdrcen, na dně. I zde mohl být výklad prostý. Že ho totiž závěr vyprávění dojal. Že přece jen tak zcela nemá hroší kůži, jíž jsem si ostatně už hned na začátku nebyl tak zcela jist, avšak byl to nějaký výklad? Byl to výklad podobného druhu, jako že slepec nevidí, protože je slepý. Ta dívka nemluví proto, že je němá, jak řekl doktor rodičům v jedné starofrancouzské hře. Chtě nechtě jsem musil mít dojem, že Potocký je závěrem dojat proto, že v něm vyvolal nějaké vlastní mučivé vzpomínky a zážitky. Avšak došli jsme k závěru a děj nepřipouštěl úvah. Otázku, kterou Potocký, teď už opět u stolku, vyřkl, vyslovil téměř neslyšně. S pohledem na stůl. A já odpověděl:

„Jak mi to Romuald líčil, tak to jemu vypověděl mladý Zechner. V tom městském parku ležel vedle Martina a matky. Nálet se stupňoval. Nebe prý bylo pokryto letadly. Odlepovaly se z nich bomby, tmavé obrovité doutníky, a pršely na město jako déšť. Domy se řítily a celé ulice začínaly hořet. ’Něco podobného,‘ řekl Romuald, Jako když před šesti léty vítal večerní Berlín vítězného vůdce po zabrání Čech a Moravy. Všechna okna v městě byla osvětlena. Ale teď ne elektrikou, ale ohni, jak hořely vnitřky domů. K nebi šlehaly plameny jako tenkrát v Berlíně, ale ne z pylonů a jejich řeckých ohňů, ale plameny ničeného drceného města. Na všech stranách v ulicích obrovské světelné tunely, ale ne ze slavnostních světlometů, ale od vrhaných světelných bomb. Tohle už nebyly velkolepé ohňostroje jako v Berlíně před šesti léty, tohle už nebyl ohlušující hluk z vojenských pochodů a z hřmění čestných salv, ale strašné rány z explozí a řítících se budov. Už nikdo nevolal Heil Hitler a Děkujeme svému vůdci. Tady zněl křik hrůzy a kletby. Jaký to vzalo obrat za necelých šest let,‘ řekl mi Romuald, ’jaké strašné propadliště to jen fungovalo, že se všechno z nejvyšších vrcholů vítězství a slávy ocitlo v infernu… Přilétávaly stále nové a nové svazy bombardérů jako z nějakých nekonečných zásobáren… záře ohňů však prý byla chvílemi tak silná, že je nebylo vidět… nebylo vidět, co se na nebi děje, dalo se to jen tušit a lidé umírali v tisících. I na březích řeky, kam se mnozí uchýlili v posledních chvílích, protože doufali, že blízkost vody je uchrání před ohněm… holá tvrdá zmrzlá země parku, kde s tváří k ní přitisklou spolu se sty jiných ležel Martin s matkou, se prý chvěla a duněla a pálila jako žhavé uhlí. Avšak matka a Martin stejně jako Zechner první hodiny náletů přežili, ač už kolem nich leželo bezpočet mrtvol, i Zechnerovi rodiče.“

„Martinovi bylo tehdy jednadvacet?“ přerušil mě a já kývl. Pokračoval jsem až za chvíli…

„Tihle lidé v parku kolem nich,‘ řekl mi Romuald, ’nezemřeli uhořením, udušením, přirozeně ani pádem trosek, před tím je volné prostranství vskutku chránilo. Tihle lidé v parku prý byli postříleni kulomety z letadel, svištících nízko nad zemí. Matka a Martin přežili, ač kolem nich už leželo bezpočet mrtvol. Mezi tím bezpočtem,‘ řekl Romuald, ’se vyskytovali ještě živí nebo položiví lidé, kulomety přímo nedotčeni… a pak vlny náletů ustaly. Nebe nahoře ztichlo. Peklo bylo na zemi, ale nahoře byl už klid. A pak se po té hrůzné noci blížilo ráno. Ráno se dalo tušit skrz mračna kouře a dýmů nad hořícím městem, a Martin se nadzdvihl na zemi a něco říkal, i matka promluvila… pravé ráno však ještě nenastalo, když to začalo nanovo. Letadla, která přilétávala, se opět začala snášet hluboko k zemi a nalétávat nad parky a volná prostranství na lidi, kteří tam leželi. Zechner přísahal, že v rozbřesku dne viděl nad sebou letce tak zřetelně, jako by byli jen pár metrů nad ním, přímo jejich helmy, brýle a tváře, kteří mířili a stříleli z kulometů na živé i mrtvé a kosili nekonečné koberce těl. Kdo nezemřel v parcích při kosení prvém, zemřel teď, takže mezi tisíci mrtvolami z noci se teď k ránu už nevyskytl téměř nikdo, kdo by se byl ještě hýbal. A teprve tady, k ránu, zahynula i matka a Martin. Zechner vedle něho zůstal živ. Když však válka skončila, ztratil rozum a byl dva roky v psychiatrické léčebně. Neví, jak matka zemřela. Ležela až za Martinem. Ale Martin byl vedle něho, a jak zemřel on, ví. Kulomet z nízko letícího letadla ho prý zasáhl do týlu, jak ležel celou tu noc obličejem k zemi, posléze se prý už snad ani nechvěl a neplakal, snad z vyčerpání, a když byl zasažen, byl snad v mdlobách. Snad byl zasažen i do zad, ale zcela jistě do týlu a smrt to prý byla rychlá, snad ani sám o ní nevěděl…‘“

Potocký seděl a mlčel.

Seděl a mlčel dlouho.

Pak potřásl hlavou, s očima upřenýma na stůl.

Pak si bezděčně, s očima upřenýma na stůl, zapálil cigaretu a já mu podal černé desky z psacího stolu.

Venku byla stále ještě tma světlé letní noci, v chatě plukovníka Nyklase a Evy Jarné bylo už zhasnuto, už spali, už dávno spali a Daniel Potocký s černými deskami v křesle stále ještě hleděl na červené, rudé a fialové barvy, smíšené se žlutí světlometů a ohňů, s černí bomb a vržených stínů, s hnědí gejzírů země, zdiv, chrámů, věží a s šedí stromů, keřů, soch a uliční dlažby. Stále ještě hleděl na tvary velice miniaturních lidí, zmítajících se mezi tím vším, prchajících, volajících, padajících, klečících, řítících se z výšek, ruce spínajících, stále ještě hleděl na zdrobnělé ležící muže, ženy, děti s roztrhanými těly, na ohořelé kostry a také na lidi s hlavami úplně rozstřílenými, rozdrcenými, takže už to nebyly hlavy, ale rozteklé šedorudé barvy pastelové s příměsí běloby, z nichž trčely modři kostí a zeleně svalovin.

Daniel Potocký na to stále hleděl a dávno sám pochopil, aniž se ptal, proč jsem odstřihl z portrétu toto jeho symbolicko-epické pozadí a skryl je.

„Je to děsné,“ řekl velice stísněně, „děsné. Zažil peklo.“

„Zažil peklo. Zažil poslední soud.“

„Snad kdyby,“ řekl velice stísněně, „nebyli museli do těch Drážďan, snad by byl vše přežil.“

„Snad by byl vše přežil i v Drážďanech.“

„Snad by byl přežil i v Drážďanech,“ opakoval jsem. Pak jsem řekl:

„Co mě totiž na té strašné tragédii nejvíce dojalo, bylo, když mi Romuald ve výstavní síni řekl, že mohl být zachráněn. Ano,“ kývl jsem a Potockého skoro nevnímal, „Martin mohl být zachráněn. Kdyby býval zůstal s matkou v domovním sklepě. Dům totiž, v němž bydlili, byl právě jedním z těch domů v městě, které nedostaly zásah, a všichni nájemníci, kteří byli ve sklepě, přežili. Martin mohl být zachráněn, kdyby nebyl býval v pěti létech u bláznivé liberecké stvůry. Teď to ovšem už chápete dokonale,“ řekl jsem a Potocký kývl.

„Víte,“ řekl jsem po době značně dlouhé, „…ony snad v životě nějaké zanedbatelné věci neexistují. Řekneme o něčem, že je to hloupost, nedomyšlenost, bláznovství… že to nemá význam. A náhle, třeba po deseti, dvaceti létech, nás to zničí. Víte,“ řekl jsem po době značně dlouhé, „jsme podmíněni vším, co s námi v životě bylo a co s námi udělali jiní. A jiní jsou podmíněni vším, co s nimi bylo v životě jejich a co jsme s nimi udělali my. Tak mám skoro za to,“ řekl jsem, „že něco, co se zdá, jako že nic není, může po mnoha létech nabýt i povahy zločinu. Ve svých důsledcích. Ale v důsledcích, když se předtím zdálo, jako že to nic není, se zločin neuznává, a tedy ani nesoudí a neodsoudí.“ A zatímco jsem to říkal, myslil jsem i na něho… Seděl, kouřil a stále držel na klíně desky s odstřiženým pozadím obrazu.

„Ještě něco mi Romuald sdělil,“ pokračoval jsem, „sdělil v té výstavní síni. Že totiž matka ani Martin nebyli pohřbeni. Byli ohořelí a spálení jako všechna těla v parku, k nepoznání. Došlo k tomu při posledních ranních náletech. Zechner tvrdil, že tehdy letci na ně už jen nestříleli, ale spalovali je i z plamenometů. Neexistuje žádný Martinův hrob, než společný hrob tisíců kdesi na území Drážďan. ’Možná, že bratr,‘ sdělil mi Romuald, ’je pohřben kdesi vtom parku…‘“ a v duchu jsem si připomněl, co mi ještě Romuald říkal, aniž jsem to Potockému sdělil.

„’Není tedy Martinův hrob, Michale,‘ řekl mi Romuald, ’není hrob, který bys mohl navštívit, u něho postát, kytičku na něj položit. Ale musím ti něco říci. Martin byl hodný hoch,‘ řekl mi Romuald, ’měl velmi rád rodiče i mě, svého bratra. Ale nejraději měl tebe. Já to věděl dávno, už dávno v Praze, když jsme ještě chodili v pěti, ale nežárlil jsem. Takový je život. Měl tě rád jako nikoho na světě a nikoho ani pak v Lipsku a v Drážďanech na konci svého života. Já to vím. Jsem jist, že celou tu dobu do své smrti nemyslil na nikoho jiného tolik jako na tebe a na konec války se těšil hlavně proto, že se zase sejdete‘.“ A nahlas jsem Potockému pravil:

„Martinův hrob tedy není, leda jen společný na území Drážďan, a kéž by bůh dal, aby to bylo alespoň v tom parku. Romuald však dodal, že Martinův hrob je vlastně po celém Německu. Na východě stejně jako na západě, na severu stejně jako na jihu, v německých městech, vesnicích, v horách, řekách, lesích, na cestách, lukách a polích, všude. Martin je všudypřítomný v německé zemi jako oběť, jako milióny mrtvých obětí ostatních a snad proto by už nikdy neměla být válka. ’Michale,‘ řekl mi Romuald ve výstavní síni, ’bylo to hrozné. Ty nemáš představu, jak to bylo hrozné.‘ A sdělil mi, jak na válku doplatil on. Že ztratil téměř všechno. Matku, otce i bratra. A řekl: ’A Michale, nemám jednu ruku a oko.‘“

Stále seděl, kouřil a na klíně měl desky s odstřiženým pozadím obrazu. Byl velice stísněn. Zdálo se, že se chce na něco zeptat. Avšak já nechtěl, aby se právě teď na něco ptal, a skutečně se mi povedlo, že jsem ho předešel.

„Rád bych se vás teď nakonec na něco zeptal,“ prohodil jsem a napil se vína, „jak se vám teď, když jsem vám to dopověděl, jak se vám ten Martin jeví. Co o něm řeknete. Byl dobrý nebo špatný, byl hodný nebo zlý, byl vinen či nevinen, chtěl lidem pomáhat či ubližovat,“ a Daniel Potocký odvětil:

„Byl dobrý, hodný a chtěl lidem pomáhat. Byl nevinný.“

„Ano,“ kývl jsem a znovu se napil vína. „Vylíčil jsem vám, jak jste sám řekl, peklo nevinného chlapce. Poslední soud chlapce, který byl dobrý, hodný, chtěl lidem pomáhat a byl nevinný. Jaký asi by měl být poslední soud těch, kteří jsou vinni, pomoci lidem se zdráhali a přežili.“

Právě v té chvíli, kdy jsem to vyřkl, chtěl někam z klína odložit pozadí obrazu. Na stolek to nešlo, byl plný sklenek, zbytku nádobí, mohl je však dát na zem ke svému křeslu, to však neučinil. Nechal si ho dál před sebou na klíně a velmi zaražen na mne pohlédl. Tím bylo vše dokonáno.

Tím bylo vše dokonáno, co jsem zamýšlel učinit do půlnoci a v půlnoci pak s tím vším skončit. Skutečně sledoval mé vyprávění, o tom dávno nebylo pochyb. Mnohé, přemnohé jsem mu nesdělil, přemnohé obešel, úmyslně, záměrně, mnohé z toho, co jsem přímo slovy nesdělil, mohl vytušit anebo se na to zeptat, na mnohé se nezeptal. Ale vyprávění chápal a rozuměl mu, o tom rovněž nebylo pochyb. Celou tu dobu netušil, že mířím ještě jinam, a předčasně se nevylekal, ani o tom už nebylo pochyb. A skutečně už nebylo pochyb ani o tom, že vydržel při plném vědomí a neopil se, ba dokonce i věřil, že mu dávám námět. Vše, co jsem měl na chatě v plánu, se splnilo a teď zbýval už jen závěr. Závěr s Danielem Potockým. Jediné, co nevyšlo, byl čas. Měl jsem s ním skoncovat do půlnoci, a teď již pomalu, pomalu mělo začít svítat. Protáhlo se to, avšak na tom už nesešlo. Nyní jsem měl vytáhnout pistoli a začít…

„Tak abychom si řekli, pane Potocký, teď nakonec pár slov,“ tak jsem měl začít v křesle naproti němu tváří v tvář a s pistolí v ruce, „aby bylo konečně už, pane Potocký, jasno. Samozřejmě vám, mně jasno je. Abyste si vy ještě do morku kostí uvědomil své nepotrestané hříchy. V roce 1942, kdy začínaly odcházet židovské transporty do koncentráků, dostal jistý váš známý, jehož jméno teď úmyslně neřeknu, od rodiny Feldsteinovy do úschovy pár vzácných věcí. Byly to tři obrazy, pět perských koberců, dvanáct kusů šperků a tucet zlatých mincí. Vše ostatní, co rodina měla, nestálo za řeč. Toto byl její majetek. Po válce, když se z rodiny vrátil pouze jeden její člen, váš známý úschovu zapřel. Artur neměl doklad a odvolal se na vaše svědectví, vy jste byl při tom. Vy jste však svědectví odmítl a úschovu jste popřel. Za věnování Slavíčkova obrazu, který dodnes visí ve vašem bytě v Libni, v Rožnovské ulici 12. Za války jste jako redaktor napsal pod šifrou ABC článek do novin, v němž chválíte čistotu rasy a pohrdáte lidmi, kteří právě tehdy zasloužili největší pomoci a šetrnosti, protože byli masově vyhlazováni v plynových komorách, a váš známý sám uschovával, lépe řečeno už vlastnil majetek jedné z těch rodin, neboť žil v pevné víře, stejně jako vy, že se z nich nikdo nevrátí. Za války jste napsal pod značkou -by- tirádu na německý pořádek a organizaci. V noci je bombardováno nádraží, zničeny koleje, lokomotivy a vozy, ale za pár hodin se učiní náprava a ráno už zas vlaky jezdí. Jaké pracovní hrdinství a síla německého ducha! Je válka, napsal jste dále pod značkou -by-, avšak ať je zásobování sebenáročnější, svůj příděl potravin, který má český občan dostat, vždy bezpečně dostane. Díky německým úřadům, které právem zakročí proti všem sabotérům lístkového systému, a díky německému železnému pořádku. Nikdo nebude hladovět ani napříště. Nic z toho jste tenkrát v českém tisku psát nesměl, protože to nahrávalo nepříteli, ale po válce vás z toho neobvinil nikdo, protože se o to zasadil váš známý, jemuž jste křivou výpovědí pomohl k majetku a který ještě tehdy zastával velmi vysoké místo. Sekretářku vašeho šéfredaktora Jiřinu Tondlovou jste znemožnil tak, že musila opustit redakci, ač jste mohl předpokládat, že ji tím vystavujete nebezpečí. Že bude musit do továrny na práci, na niž nebyla zvyklá, a to jen proto, že se vám znelíbila, že odmítla být vám po vůli. Ve vašem domě v Rožnovské bydlil na začátku války jistý pan Kurt Knoor, který pocházel ze Sudet, přesně z České Lípy, a později vešlo ve známost, že je členem gestapa. S ním jste besedoval tak často, srdečně a důvěrně, až vaše druhá žena se z toho zhroutila. Nejen tím, ale i svým nepokrytým záletnictvím jste ji utrápil a předčasně přivedl do hrobu. Kdybych nevěřil v serióznost a schopnost tehdejší kriminálky a policejního lékaře, který byl náhodou Němec, mohl bych váhat, zda dokonce nešlo o sebevraždu. Po válce jste svědčil proti gestapáku Kurtu Knoorovi jako udavači a židovskému katu. Přispěl jste k tomu, aby jeden redaktor v jistém nakladatelství, Karel Zeman, byl nasazen do říše, protože nechtěl tisknout jakousi jednu vaši povídku, nadepsanou Na úsvitu příštího dne, v níž popisujete politicky tak nebezpečně lásku Němky a Čecha, že to byla přímá propagace převýchovy našich lidí. Dostal jste se do rodiny pana Pavla Jeřábka, úředníka tehdejšího pozemkového úřadu, Bodenamtu v Bubenči, který měl dvě dcery, ale byl jste odmítnut, a pak jste se snažil, naštěstí marně, učinit potíž otci v sekretariátu Waltra Bertsche, který byl tehdy šéfem onoho úřadu, a byl vám na hony vzdálen, protože jste tam nikdy nepůsobil. Mému příteli z gymnázia J.T., bytem v Karlíně, na něhož vzpomínám s věrností a láskou, jste zas působil potíže, když byl jako mnozí jiní z jeho třídy jisté dny v týdnu pracovně nasazen v Praze, důvod mi není dodneška znám. V případě Jaromíra Červenky, Karla Stachovského a Kamily Blažkové jste vystupoval tak, abyste u nich vyvolal strach a dosáhl svého. U Blažkové postele, u předchozích falešných svědectví, která měla zakrýt vaši prostopášnost. Bohužel, dnes jsou už všichni tři mrtví. Jednou jste projevil v tehdejší Národní politice velikou lítost nad zničenými uměleckými díly v některých německých galeriích, které byly postiženy náletem, avšak slzy za zničená umělecká díla německými bombami v Londýně, Leningradu a Charkově jste neronil a mlčel o všech těch krádežích obrazů, soch a šperků, které nacisté uloupili v zabraných zemích a celými vlaky je odváželi do Říše. A konečně to poslední, pane Potocký, to nejotřesnější. V lednu 1943 jste s velkým zájmem studoval na magistrátu města Prahy přehlednou statistiku občanů národnosti české s pražským bydlištěm podle ročníku narození a pohlaví. Nikoli statistiku pohlaví ženského, ale mužského a nikoli ročníků dejme tomu 1921 a 1922, ale ročníků 1926 a 1927, která tedy tenkrát obsahovala seznam hochů, jimž bylo v té době šestnáct a sedmnáct let. Zjišťoval jste, kolik z nich je učňů v učebním poměru a kolik z nich je studentů na středních školách, to jest před maturitou. Vím, proč jste to dělal, pane Potocký, pro jejich krásné oči ne. Měl-li být nasazen na práci do Říše čtyřicetiletý redaktor nakladatelství, protože vám nechtěl tisknout povídku, to vzbudit lítost ve vás nemusilo. Ale že jste chtěl vědět, kolik bude v čase co možná krátkém k dispozici pro bombardované Německo šestnáctiletých a sedmnáctiletých českých hochů, kteří vám nikdy neublížili a kterými se napojí pracovní síly nacistické bestie, to volalo do nebe a vaším svědomím pohnulo tak málo, jako byste počítal v drůbežárně, kolik už dorostlo kuřat, která mohou jít pod nůž. Umínil jste si o tom promluvit se zástupcem tehdejšího tiskového šéfa u úřadu říšského protektora, to už byl Heydrich mrtev, a skutečně jste s ním mluvil. Chtěl jste nalézt způsob, jak nasazení tak mladých českých hochů v říši veřejnosti v novinách co nejpřijatelněji podat. Možná že i proto, abyste ukázal svou literární schopnost aspoň v novinářství. Už k tomu nedošlo, protože onen zástupce byl zatím z Prahy odvolán a vaše vlídná nabídka zapadla, zapadla – asi to sám víte – kupodivu kdesi v šuplíku samotného úřadu říšského protektora v Černínském paláci. Na magistrátu v Praze tehdy působil, jak víte, otec našeho Prokopa, jeho jsem ve vyprávění schválně pojmenoval Slavík, abych vás předčasně nepolekal. Ten toto všechno přesně věděl a mohl to dosvědčit, kdyby nebyl popraven za hospodářskou sabotáž v prosinci 1944, stejně tak jako jeho syn, náš přítel Prokop, tehdy dvacet dva let stár, o dva měsíce později, v únoru 1945, téměř na den přesně, co zahynul Martin Blaskowitz v Drážďanech. Tudíž v době nejvyššího ohrožení národa, kdy bezpočet lidí bojoval v ilegalitě a byl popravován, vy jste jednal tak, jak jste jednal, chtěl jste do konce obětovat mládež, a já vám to právě teď připomněl. Teď přišlo účtování. Podstoupil poslední soud nevinný chlapec, který chtěl pomáhat lidem. Teď však podstoupíte soud vy, vinný člověk, na něhož mířím pistolí. Jedinou vaší polehčující okolností je to, že jste chtěl obětovat mládež chlapeckou a ne dívčí, vy prase. Tak co na to ještě naposledy odpovíte…“

Byl jsem ovšem připraven na jeho obranu.

Že Artur Feldstein musil být po návratu z koncentráku hospitalizován na psychiatrii – a mohl dodat, jako ten drážďanský Zechner – protože trpěl stihomamem, a že si úschovu majetku vsugeroval a operoval vymyšleným svědkem. Že sekretářku šéfredaktora Tondlovou neznemožnil, aby musila do fabriky. Musila tam proto, že ji šéfredaktor nemohl dále udržet v redakci před německým úřadem, neboť vyšlo najevo, že její předek byl žid jménem Schwarz a podřadné místo v továrně ji mělo ukrýt před slídivým zrakem Němců. Sám jí spolu s šéfredaktorem Vrbou takové nenápadné místo našel v žižkovské papírně a ona mu za to byla vděčná a on s ní nikdy nic neměl. Ovšem Jiřina Tondlová žila už pět let v cizině a nebyla k dosažení. Redaktor Zeman nebyl nasazen v Říši proto, že nechtěl tisknout jeho povídku, ale proto, že podporoval vydávání překladů knih anglických klasiků, které sice výslovně na indexu nebyly, ale nacistům se přesto nelíbily, a navíc tím podporoval překladatele, jejichž rodiny byly v té době postiženy různou perzekucí. Což nebyla takto postižena rodina Heleny Štěpánové-Malé anebo Jamese Pilarczika? Červinku, Stachovského a Blažkovou nezastrašoval. Upozorňoval je pouze zastřenou formou na nebezpečí, které jim hrozí, a chtěl dosáhnout toho, aby upustili od neuvážeností a neriskovali zcela zbytečně a marně. Totéž platí o rodině pana Jeřábka z pozemkového úřadu v Praze, který měl na starosti jižní Moravu. Když hrozilo prozrazení, že si dává posílat mouku a zabijačky načerno správou statku v Čejči, požádal jako redaktor pozemkový úřad o umožnění napsat článek o vrchní správě statků v Hodoníně, pod niž Čejč spadal, jmenovat pozemkový úřad jako vzorného organizátora a v tom smyslu pochválit i úředníka. Ostatně to učinil, formou malé reportáže, a Čejč mu poděkoval. Nebylo-li v článku uvedeno jméno úředníka, bylo to proto, že korektor je škrtl jako neúčelné či zbytečné. Mému spolužáku z gymnázia J. T. nikdy nezkřížil ani vlas, sám jsem řekl, že nevím, proč by to byl dělal… ano, tohle prostě mohl licoměrně popřít, postiženého naštěstí nebylo. Článek o čistotě rasy pod značkou ABC napsal stejně jako článek o německém pořádku ve spojích a v zásobování pod značkou -by- , ale to jen proto, aby vůbec taky něco napsal a aby tím spíše mohl pomoci sekretářce s židovským předkem, vůbec varovat všechny ty, kteří jsou jmenováni. Což ostatně potvrdil i tehdejší ministerský rada, jehož viním z krádeže židovského majetku. Témuž účelu sloužila i občasná debata s Kurtem Knoorem a též tomu, aby se od něho něco dozvěděl. Že proti němu po válce svědčil, to mu snad nebudu přičítat k tíži. Jeho ženu připravily do hrobu žaludeční vředy, na něž se sice neumírá, ale nastala komplikace a srdeční infarkt. Cožpak to není napsáno na jejím úmrtním listě, nehledě k tak vážné věci, že ho vlastně skrytě viním z vraždy? Že litoval rozbombardovaných uměleckých děl v německých galeriích, bylo upřímné. Cožpak vzdělaný člověk nelituje, jsou-li ničena nenahraditelná umělecká díla, ať jsou kdekoli, v Německu, v Americe, v Rusku? Litoval ničení děl a tím odkrýval i svou nenávist k válce. Že neplakal nad zničenými díly v Londýně, Leningradu a Charkově – toho přece nebylo třeba. Nebylo jich tak moc, protože Angličané a Rusové zabezpečili moudře a včas tato díla před zkázou. A konečně, psát o krádežích a loupežích nacistů v okupovaných zemích vůbec nešlo, to přece každý soudný člověk jistě uzná. No a pokud jde o to studium statistiky na magistrátu města Prahy… tady se mohl vykroutit dokonce způsoby mnohými. Předně mohl tvrdit, že neměl v nejmenším úmyslu upozornit na nějaké skryté pracovní rezervy z řad nedospělé mládeže pražské, ostatně jaké upozorňování, Němci přece ty rezervy znali sami nejlépe a nikdo je nemusil na ně navádět… za druhé statistiku studoval z příčin právě opačných, aby totiž viděl, jak početné by mohlo být nebezpečí, kdyby k nasazení učňů a studentů došlo, a mohl mu v novinách předcházet a čelit jmenovitě poukazem na nutný počet mladých pracovníků pro město Prahu, nezbytně řádně vyučených nebo s maturitou… a konečně, že byl příliš malý pán, než aby mohl Němcům, natož pak dokonce osobně náměstku šéfa tiskové služby u říšského protektora, nabízet recept, jak přijatelně formulovat v tisku nepopulární zvěsti, cožpak nejlepším důkazem, že podobnou myšlenku nikdy nepojal, není to, že nikdy nenapsal ani jednu oportunní řádku po studentských tragédiích v listopadu 1939, po smrti Reinharda Heydricha v roce 1942 a po vypálení Lidic téhož roku? Dokonce nenapsal ani posmrtnou vzpomínku na redaktora Lažnovského, jak Němci říkali „zavražděného zákeřně“, s nímž se jako novinář znal? Vždyť přece právě naopak. Copak jedny z prvních článků po 9. květnu 1945, oslavující naše osvobození, nevyšly právě z jeho péra? A naopak vůbec, když jsme ještě u té mládeže. Neumožnil právě on jako redaktor v roce 1943 a 1944 dvěma bývalým mladým posluchačům právnické fakulty obživu v tiskárně a tím je zachránil před nasazením v Říši? Neprojevil snad dostatečně svůj odpor k nacismu a Hitlerovi, Heydrichovi a Frankovi v soukromí? Měl to snad křičet veřejně na Václavském náměstí u sochy Svatého Václava? Kdyby se býval byl opravdu provinil, zdaž by nebyl býval po válce potrestán jako mnozí kolaboranti a škůdci? Copak by byl nedostal aspoň „malý dekret“ jako tito lidé? A copak se dosud nenajdou někteří svědci, kteří jeho nevinu mohou prokázat?

Tato obrana více méně věrohodně vypadala na pohled, přesvědčivou se zdála. Ve skutečnosti směšovala pravdu se lží, pololež s polopravdou a místy užívala pravidla, že když soudce předvede zloději tři svědky, kteří ho viděli při krádeži, obžalovaný se hájí, že může předvést svědků pět, kteří ho při krádeži neviděli.

„Pane Potocký, že tohle budete říkat, jsem předem věděl, ale je to marné.“ A byl bych řekl:

„Pane Potocký, teď nerozhodne, co vy říkáte, ale co já držím v ruce. Teď neplatí vaše slova, ale tahle má pistole, kterou na vás mířím.“

Vpravdě bych ho byl nezastřelil. Nikoli proto, že bych byl nechtěl – tak slabou, bídnou vůli jsem neměl – ale nebyl bych ho zastřelil proto, že jsem nechtěl být vrahem. A také proto, že Potocký nestál za to, abych přidělával práci kriminálce. I když by byl případ z hlediska taktického vyšetřování jasný, přece by byla musila podniknout mnohá šetření, například už hned prohlídku místa trestného činu, protože upustit od prohlídky a mnoha dalších věcí, i když je případ jasný, je v kriminalistice naprosto nepřípustné. Byl bych jim však ulehčil práci jako dosud nikdy nikdo. Otázku, jaký trestný čin byl spáchán, kde a jak, jakými prostředky a na kom, vše bych byl sdělil a protokol sám náležitě vypracoval. Rekonstrukci děje a způsobu provedení bych byl udělal a předtím bych byl ulehčil ohledání a popis místa nálezu mrtvoly i okolí, chaty a zahrady. Před prohlídkou bych byl zajistil stopy před poškozením, v pokojíku bych byl nic neměnil, nic z něho neodstranil a nic neohmatal, ani mrtvoly ani čehokoli na ní a okolo ní bych se byl nedotkl, dokud by nebylo vše důkladně prohlédnuto, podrobně popsáno, nakresleno a ofotografováno a nebývali by měli ani potíže s mrtvolou. Stopy zápasu a násilí by na ní nebyly, žádná předsmrtná křeč, protože bych byl Potockého skolil náhle a hned. Nemusili hledat nábojnice, střely, náboje, identifikovat zbraň podle stop na střele, byl bych ho skolil vlastní pistolí jedinou ranou. Jako by nemusili zjišťovat počet střelných ran, nemusili by si ani ověřovat, že jsem střelil na krátkou vzdálenost, dráha střely by byla přímka a její směr by dosvědčil, že jsem pálil z protějšího křesla. Poloha hlavy, trupu, paží, rukou Potockého by byla závisela na chvíli, kdy bych byl střelil. Snad bych byl střelil ve chvíli, kdy se napil a držel sklenku poblíž úst, poslední doušek bych mu byl dopřál. Žádná kaluž krve na zemi by se byla nenašla, ani stříkání na jeho krásném béžovém tričku. Žádné pruhy krve by nestékaly různými směry a ani by se byly nekřížily, což by byl důkaz, že byl mrtev hned, bez agónie a že ani po smrti jsem s ním nehnul. Byl bych trefil přesně doprostřed jeho čela, kde je takzvaný lobus frontalis, sídlo jeho ničemného rozumu a duše.

Avšak, co by to bylo bývalo plátno. Podle mého soudu by se byli mohli omezit jen na otázku motivace činu a eventuálního spolupachatelství. Spolupachatelství neexistovalo a motivace – ta by ovšem byla oříškem. V té souvislosti by byli museli vyzdvihnout, co měl Potocký na klíně, jakési odstřižené pozadí obrazu s jakýmsi peklem, posledním soudem. Avšak který psycholog pohnutky jednání by byl pochopil do nejhlubší hloubky a všech složitých jemností, byl jsem si jist, že téměř žádný, nicméně motivaci by bývali zjišťovat musili, jedině s ní by bývali měli práci, velkou práci, prokurátor by byl protokol bez ní nepřijal. K otázce spolupachatelství by si byli určitě vyžádali expertizy, asi daktyloskopické laboratoře doktora Ondrušky, protože to první, co by bylo vyšetřovatele napadlo, zvlášť kdyby to býval byl kapitán Potužil, by bylo, zda v pokojíku kromě mne a oběti byl ještě někdo. Mohl mít též podezření, zda oběť nebyla současně i otrávena, a byl by nařídil chemický rozbor zbytků potravin – vína, lógru z kávy, stop vajec a slaniny na talířku, ač by byl věděl, že na to stačí pitva. Nakonec by se bylo prokázalo, že všechny výsledky pátrání a zjišťování souhlasí navlas s výpověďmi pachatele, že se ušetřilo i za služebního psa, ale co naplat. Práci by bývali měli a také nepříjemnost lidé, svědci, kteří byli na místě trestného činu těsně před ním a viděli pachatele i oběť, to jest v chatě inženýr Mach a Eva Jarná, a třetí – plukovník Nyklas – by se byl třeba případu sám ujal a v noci by byl zhasínal světlo v protější chatě ještě později, než činil dosud. Ne, nebyl bych Potockého zastřelil.

Belgická pistole FN z roku 1935, ráže 9 mm s dvouřadovým zásobníkem na 14 nábojů, kterou jsem si vzal na chatu, byla provrtána a nestřílela. To ovšem nebylo vidět a Potocký se to zatím neměl dozvědět. Vzal jsem si ji úmyslně, abych ho mohl – kdyby k něčemu došlo – navíc ještě shodit. Dokonce jsem počítal, že až se mu přiznám, půjčím mu tu veselou pistoli do ruky, aby na ní byl otisk jeho prstů. Smysl jeho pozvání na chatu a tudíž celé této noci tkvěl v něčem jiném. Předvést Potockému jeho spornou minulost válečnou, vyčíslit Potockému všechna jeho provinění, představit Potockému jeho vlastní bídu, doložit mu jeho ubohou neschopnost literární a obnažit mu pochybný styl jeho vlastního života. Ukázat mu to názorně a věcně na životě jiném, vzácnějším, cennějším, čistším a nevinném, jako člověk, který právě líčí dvojí jakost předmětu, dvojí druh věci, dva způsoby bytí, a zastrašit ho tak, aby dostal šok. Aby dostal šok a pamatoval si to celý život. Věděl jsem, že se tím nikdy nikomu nepochlubí a ponese to sám na vlastních bedrech, což obojí bylo důležité. Jana, chemička z Ústavu pro soudní pitvu, jejíž muž byl prokurátor a která, ač nikdy nestudovala psychologii, mívala dobré dušezpytné odhady, tohle dokonale pochopila. V Praze před návštěvou Potockého jsem jí řekl: „Vždy se musí pro případ, jako je tento, volit takový způsob, aby jeho utajení bylo zcela jisté a byla jsi kryta. Toho lze dosáhnout jen tím, že záruka utajení bude v onom člověku samotném. Životem se s tím potáhne jako s železnou koulí a bude mlčet.“ To měl být trest, poslední soud s Danielem Potockým, a pak ještě drobnost. S hloupým necitlivým lotrem.

Proč právě já jsem chtěl toto vše udělat a provést?

„Když mě zastřelíš,“ mohl se Potocký zmoci na taková slova před namířenou pistolí – a člověku mohla připadnout jako opožděný, vyřízený výkřik – „když mě cvakneš, skončíš i ty. Půjdeš před soud jako vrah.“

„O to se vy už starat nemusíte,“ byl bych řekl se smíchem, „to vám už může být jedno. Spravedlnosti bude učiněno zadost.“

Avšak nebylo pravděpodobné, že Potocký před ústím pistole takto promluví. Bylo mnohem jistější, že bude říkat, abych nebláznil. Tak se v takových případech – aby se odvrátila smrt – mluví. Abych tu pistoli odložil. Že za nic nemůže – i tak se v takových případech mluví a nejen před hrozbou smrtí, ale i u normálních soudů. Že mi přece řekl, jak to všechno bylo. „Prosím tě, přestaň a vzpamatuj se,“ mohl prosit a mohl mě zapřísahat, že mluví pravdu, a mohl mě zapřísahat, že to myslil dobře – tak se mluví nejčastěji – a mohl se pokusit volat o pomoc a mohl se pokusit o útěk dveřmi, nikdy statečností nevynikal, ač pokus o útěk dveřmi by si byl jistě statečnosti žádal, protože mohl myslit, že jak se pohne, začnu střílet. Pro případ, že by byl volal o pomoc, ač by to bývalo objektivně nesmyslné, jsem chtěl pár minut před výstupem znovu zavřít v pracovničce okno. Nemusil být slyšet jeho pokřik v sousedních chatách. Kdyby byl utíkal z místnosti, byl bych ho dostihl ještě na schodech anebo dole v přízemí. Z chaty ven nemohl, byla uzamčena, a čas na vyskočení oknem – třeba tím, které jsem otevřel v kuchyňce – by byl neměl. Kdyby byl však přece jen vyskočil, byl bych ho už zcela jistě chytil na zahrádce, než by byl přelezl plot. Hbitost jeho těla, ač bylo štíhlé, byla prabídná. „Kdyby volal o pomoc venku za zahradě, kam by se mu případně podařilo prchnout, a vzbudil sousedy,“ řekla Jana v Praze před jeho návštěvou na chatě, „klidně jim řekneš, že se zřejmě pan Potocký zbláznil. Kdyby tvrdil, žes ho ohrožoval zbraní… kdo by mu to věřil? Tím spíš by uvěřili, že se zbláznil, a mohl bys dokonce požádat sousedy s telefonem, aby zavolali z Benešova záchranku. Aby jim navíc ještě vykládal tvou žalobu, to vůbec v úvahu nepřijde. To by si rozmyslil vskutku.“

Proč právě já jsem toto vše chtěl podniknout a provést?

Pak bych byl ovšem nechal Daniela Potockého vyspat dole v „obýváku“ a ráno bych mu byl nabídl snídani. Asi by býval nebyl schopen sousta, byť i rád jedl, asi by se bylo dostavilo nechutenství. Pak bych mu byl ukázal provrtanou pistoli, ba mu ji dal i do ruky kvůli těm otiskům, ale současně ho upozornil, aby celou tu noc nebral na lehkou váhu jako nějaký zlomyslný či nejapný žert. Že při jeho obvinění jsem v nejmenším nežertoval. A že ať se to zdá sebepodivnější, dávám mu jednu možnost, jak se vykoupit.

„Dávám vám jednu a jedinou možnost, jak se, pane Potocký, vykoupit, ať se vám zdá sebepodivnější“ chtěl jsem říci ráno, až bych mu byl ukázal provrtanou pistoli, upozornil jej však, že jsem nežertoval, a poskytl mu snídani, které by se ani netknul, „jedinou. Že si v Praze co nejdříve sednete, vezmete stroj a vše, co jsem vám vylíčil, Martinův námět, zpracujete jako novelu, jak vám vnucuji od první chvíle. Jako novelu, avšak co hlavně, pane Potocký, a to je podmínka. Že bude mít jednu hlavní ideu.“ A byl bych řekl:

„Teď vám to už mohu svěřit. Co mi ten hoch ve Stromovce u rybníka v den poslední schůzky, když mi líčil svůj vztah k lidem, který jsem vám nahoře v pracovně jen nakousl a nedořekl, a vy sám jste to chtěl slyšet podrobně. Řekl totiž nejen to, že by lidem rád pomáhal, že by mu to bylo příjemné a milé. Vím, mohl byste se pozastavit nad tím, že by to pak tak velká zásluha nebyla, kdyby to dělal pro vlastní potěchu a radost, ale to je věc jiná a Martin byl mladý upřímný hoch, který bodře řekl, jak to cítil. Martin však ještě v té Stromovce u rybníka řekl: Jako by se mi cosi zadíralo v duši. Jako by mě něco tlačilo. Jako bych se dusil v uzavřeném hrobě… Tak je to podobné, když vidím, třeba v hitlerjugend, že nevinní doplácejí a trpí a grázlové se vytahují, veselí a žijou si dobře dál. Tak je to podobné a tak mě to tlačí.‘ Tak, pane Potocký, tohle. Teď víte i to poslední, co vědět smíte, a tohle do té novely dáte. Jako hlavní ideu. Že nevinní doplácejí a trpí a grázlové se vytahují, veselí a žijou si klidně dál. Že se vám to zadírá v duši, jako byste byl zaživa zazděn v hrobě. Víte, to bude taková pouhá básnická metafora, aby to vyznělo trochu poeticky. A nakonec, že na grázly nemusí vždy platit soud, protože není takového paragrafu.“ Věděl jsem ovšem, že to nikdy nedokáže napsat, a to měla být jeho potupa.

Proč jsem chtěl to vše připravit a provést? Pak bych ho byl nechal odjet do Prahy.

Daniel Potocký odložil pozadí obrazu přece jen na zem, protože na stolku nebylo místo, vnímal má slova, jaký by asi měl být poslední soud těch, kteří jsou vinni a přežili, a velmi zaraženě na mne pohlédl.

Byl pohnut. Byl zdrcen a na dně. A snad dokonce na jeho tváři byla i jakási pokora. Ač jsem mu neřekl jediné slovo obvinění, jedinou větu žaloby.

Pak si rukou, která se mírně chvěla, podal víno a napil se.

Venku za oknem uplývala světlá letní noc neslyšně a tiše a na konci její vlečky jako by se již chvělo svítání.

„Jaksi se mi zdálo,“ řekl jsem, „že jsem vás přerušil. Jaksi se mi zdálo,“ usmál jsem se, „že jste se chtěl ještě na něco zeptat…“ a on zaraženě kývl.

To, nač se ptal, mohlo být vskutku žádoucí, aspoň pro literární kritiky, kdyby bývala měla být celá ta smutná story o Martinovi napsána. Romuald mi skutečně dal Martinův portrét na výstavě mladých německých malířů a grafiků, konané pod heslem „Již nikdy válku.“ Romuald musil tedy jít ve výstavní síni k panelu a obraz svěsit, a navíc právě obraz, který byl středem této expozice. To se vskutku na výstavách nedělá.

„Snad jsem opomenul říci,“ odvětil jsem k protějšímu křeslu, „že druhý den výstava mladých malířů končila. Zastihl jsem ji právě v poslední chvíli, a k tomu ještě pozdě odpoledne, vlak z Drážďan do Prahy jel k večeru. Snad tedy i proto,“ řekl jsem, „mohl autor obraz svěsit a na místě mi ho dát. V novele podotkněte,“ řekl jsem a snažil se, aby můj hlas nezněl ironicky či výsměšně, „v novele napište, že Romuald měl doma ještě tohoto díla… repliku.“

Znovu rukou, která se chvěla, sáhl po vínu a napil se. Teď už zas pil skutečně víc a velmi rychle sáhl i po cigaretě. A zeptal se naposled…

„Dokážu pochopit,“ řekl zaraženě, dojatě a sklesle, „že v posledním roce války či ještě o něco dřív ustala vaše vzájemná korespondence. Chápu, že tobě Romuald psát nemohl, když byl na frontě. Mohl však více psát Martin, když na tebe nepřestával myslit. Ale nedokážu pochopit, že Romuald nenapsal ani po válce anebo že ses o to nepokusil ty. Vždyť snad to první, co měl ten Romuald po válce udělat, mělo být, že by ti byl napsal, že Martin zahynul. Neumím pochopit, že jste se odmlčeli i po válce, když jste byli takoví přátelé, a teprve po osmi létech jste se s Romualdem sešli a to ještě navíc čirou náhodou.“

Ani tato poslední otázka Potockého zdaleka nebyla nemoudrá, byla dokonce významnější než ta o svěšení obrazu ve výstavní síni. A nejen pro literární kritiky, kdyby býval měl být námět napsán, ale hlavně pro čtenáře. Skutečně, nebyl Potocký tak hloupý a v závěru vyprávění to již párkrát dokázal.

„Odpověď nechávám vaší úvaze, i když je významná,“ řekl jsem a opět se snažil, aby můj hlas nezněl ironicky, „budete-li ji v novele čtenáři dlužen, čtenář se zarazí a pocítí to jako velkou vadu. Vskutku to není napohled věrohodné, že za dobu osmi let se Romuald neozval. A jak pak navíc se s tím mám vyrovnat já, že ani já jsem nepátral po Martinovi, když se neozýval on. Byly nějaké překážky, pro něž by náš občan jako já nebyl býval mohl v uplynulých osmi létech napsat svým přátelům do Drážďan, když znal jejich adresu, a stejně tak naopak oni jemu do Prahy, když rovněž znali adresu? Co vím, tak nebyly. Že jsme se domluvili až po osmi létech, je divné a vymyká se to psychologii děje.“

„A tak tedy proč,“ opakoval, „mám o tom přemýšlet sám, který si s tím neví rady a rozhodně na nic kloudného nepřijde? Nejsem spisovatel, ale jsem ještě horší psycholog. Ale já to nechci vědět jako autor, nýbrž tak vůbec. Proč jste se neozvali… a nemůžeme otevřít ještě tohle víno?“

Ano. První ze dvou posledních láhví byla dopita a Potocký se teď chtěl znovu ještě napít. Otevřel jsem láhev a nalil do sklenek. Lpěl na mně jeho tázavý pohled, opět ta napjatá zvědavost, ač byl stále skleslý a dojat.

„Dám vám radu, jak byste to měl čtenáři vysvětlit,“ řekl jsem s pohledem k otevřenému oknu, za nímž se chystalo svítat, ale znovu mě přerušil.

„Není třeba radu, jak čtenáři…“ podotkl úporně, „jak to však bylo skutečně.“

„Můžete napsat…“ řekl jsem, úmyslně přehlížeje jeho slova, „že jsem třeba do Drážďan po válce vícekrát psal, ale dopis asi nedošel, když nepřišla odpověď, a že jsem si mohl myslit, že oba bratři zahynuli. Stejně tak on, Romuald, mohl vícekrát psát do Prahy a také to nedošlo a on si pak mohl myslit, že už nemám zájem a dál se nepokoušel, zvláště když byl Martin mrtev. Nezapomínejte, že jsem zdaleka nebyl s Romualdem v tom vztahu jako s jeho bratrem. Pak by to šlo podle pravidla, že když zemře hlava rodiny, pozůstalí si již nepíší s bratry jeho zetě. To by bylo vysvětlení i dost přijatelné a snad by je mnohý čtenář uznal. V podstatě by byla všechno zavinila pošta. Ale přesto by to bylo vysvětlení… svést to na poštu… nadmíru banální. A tak tedy ne. Můžete napsat, že Romuald Blaskowitz můj dopis dostal, byť byl adresován spíše Martinovi, nevěděl jsem přece, že je mrtev, ale úmyslně odpověď neposlal. Aby mi ono neštěstí nemusil sdělit. Třeba proto, aby mě neranil. Jakkoliv banální bylo vysvětlení prvé, tak zase toto druhé je krajně nepravděpodobné psychologicky. Tak vážné věci se po válce takto neřešily. Romuald by to byl neudělal, nechat mě v nevědomí, a já bych byl přece nějakou zprávu vymáhal. Vždyť lidé po válce se v těchto případech obraceli i k zprostředkování Mezinárodního červeného kříže. Můžete však podat ještě vysvětlení třetí. Mohl jsem si po válce myslit, že mezi mnou a Martinem vskutku došlo k hlubokému odcizení a že si oba myslíme stejně, on v Drážďanech, já v Praze, že co bylo, bylo, a co je to tam, je to tam a nemá cenu vyvolávat staré duchy, jako nemá cenu křísit mrtvé. Na začátku války nám bylo šestnáct sedmnáct let a po válce dvaadvacet a každý další rok nám bylo o rok víc, každý z nás má nové přátele – tak bych byl uvažoval u sebe a totéž přisuzoval Martinovi – máme snad i své vážné známosti anebo dokonce rodiny, a proč tedy křísit city z času našeho dětství a dospívání, když život jde už jiným řečištěm? Pak by bývalo vskutku stačilo, aby jeden z nás druhému napsal a dopis nedošel, tudíž druhá strana by dopis nedostala a prvá strana nedostala tedy ani odpověď, a máte konec jasný.“

Potocký pil, kouřil a přemýšlel. Nějak se mu to nezdálo. A já si v duchu myslil: „Jistěže to tak nebylo, když byl Martin mrtev. Kdyby byl živ, byl by se ozval, copak se netěšil, že se zas shledáme? Co všechno mi jen Romuald ve výstavní síni řekl, co všechno mi pověděl…“ a pak jsem zdvihl hlavu a prohodil:

„Nuže, ve skutečnosti to přece jenom bylo trochu jinak. Romuald mě ve výstavní síni velmi překvapil jistým sdělením. Nebylo myslitelné, že když jsme se po osmi létech shledali, byli bychom si neřekli, jak to vlastně po válce bylo, a Romuald mi řekl svůj případ, který mě udivil a zároveň i jaksi dojal. Bylo mi totiž záhy jasné, že se za ním skrýval jeho jistý komplex. Romuald záhy po válce odjel do Afriky.“

„Ano,“ kývl jsem a chtě nechtě se musil usmát. Potocký téměř vyvalil oči, „ano. Já tomu také nechtěl věřit, jak mě to udivilo, ale bylo to tak. Proč by mi to byl Romuald vykládal, abych ho obdivoval nebo aby mi mohl říci, že mi psal z Afriky a já to nedostal? Prostě Romuald skutečně do Afriky jel. Válka skončila v květnu 1945 a on jel v září. Bylo to v době, kdy mělo Německo takzvaný okupační statut čili omezenou suverenitu a ještě neexistovala Demokratická ani Spolková republika. K tomu došlo až v září 1949, tedy za čtyři roky. Nemá cenu líčit, jak se tam dostal, jel tam legálně, přes hranice neprchal, aspoň tak mi to líčil, ale něco podstoupit musil, jen tak ho tam nepustili. ’Musili napřed zjistit,‘ řekl mi Romuald, ’že jsem nebyl u SS a že nejsem válečný zločinec. Vrátil jsem se z fronty bez ruky a oka a mohl jsem být válečný zločinec,‘ posteskl si, ’tak tohle musili zjistit.‘ Nemá cenu líčit podrobnosti,“ řekl jsem Potockému, „hodil byste tu novelu někam jinam, než kde má být. Nemá cenu líčit ani to, kde vzal na cestu prachy. Můžete klidně napsat, že tam jel dost bídně, a budete mít pravdu. Rovněž nemá cenu psát, kudy jel. Jel přes nás, přes Prahu… ne, nestavěl se,“ zavrtěl jsem hlavou, Potocký se mě už chystal přerušit… „přes Prahu a Rakousko do Itálie, ze sicilské Catanie na Maltu a odtamtud do Tripolisu, to je v Libyi. Z Libye cestoval přes Tunis, Alžír, Maroko, španělskou Saharu, Mauretánii, vesměs francouzské kolonie, kde se domluvil, Romuald totiž francouzsky obstojně uměl už z Prahy, a dospěl až do Senegalu a Guineje, kde se rovněž mluví francouzsky. Tato cesta mu prý trvala rok.“

„A proč tam proboha jel,“ vpadl teď Potocký a napil se, „co tam probůh dělal…“ a já odpověděl:

„Jak mi to líčil, octl se prostě na konci války v těžké krizi. Mluvil o krizi, ale zřejmě tím mínil i různé deprese a stresy. Vrátil se z fronty – přesněji řečeno z vojenské nemocnice – do zpustošené vlasti a neměl ani matku, ani otce, ani bratra. Přišel o rodinu, o těch pár příbuzných, co měli, nevěděl – na tetičku Asperovou jsem se neptal, a přišel o ruku a oko. ’Mrzák bez zázemí,‘ řekl mi doslovně v kanceláři výstavní síně, kde jsme pili kávu a Hetreide Kümmel z Cottbusu, ’hrozně postižený člověk.‘“ – „To víte,“ řekl jsem Potockému, „že jsem se snažil mu to vyvrátit, to by na mém místě dělal každý, ale on jen mávl rukou. ’Nebyl jsem sám, kdo byl postižen. Takových lidí byly snad statisíce, vlastně celý národ. Každý jinak a navíc všichni společně. Postižení byli, co se vraceli z fronty nebo z koncentráků, co se vrátili jakžtakž v pořádku či s nadějí na uzdravení anebo se vraceli jako mrzáci, postižení byli i ti, co zůstali doma, ale nikdo se jim nevrátil, rodiče, kteří ztratili syny-děti, které ztratily rodiče, kolik takových znám jen tady v Drážďanech z nejbližšího okolí, například právě z příbuzenstva Zechnerových, já to dotáhl na leutnanta, ač jsem byl mladý, ale byl jsem vysokoškolák a na frontě se důstojnické šarže získávaly rychleji, na ústupu u městečka Lunince na Bílé Rusi, což byl železniční uzel, padl pár kroků ode mne mladý hrabě Bentinck, také poručík a výtečný kamarád, postižení byli lidé bez domova, bez skutečných čtyř zdí a střechy nad hlavou. Německá města byla zničena, vypálena, rozbombardována, Německo bylo v troskách. Neumíš si představit, jak hrozná byla válka,‘ řekl mi Romuald, ’ale neumíš si ani představit, jak hrozný byl její konec. Co se v nás dělo, když jsme se vraceli a vrátili, zatím ještě nikdo nezachytil, nepopsal, nevypsal. Zde na této výstavě,‘ řekl Romuald, ’je pár obrazů, které to naznačují aspoň výtvarně.‘… Víte,“ řekl jsem Potockému, „Romuald měl velkou pravdu. My stále myslíme na hrozbu či nebezpečí nové války, na to, jak by byla strašná. Ale uniká nám, že stejně hrozný by byl její konec, začátek míru. Ostatně Romuald to řekl: ’Lidé se na celém světě mohli radovat, že už je mír. My jsme se musili hroutit.‘“ Napil jsem se a pokračoval:

„Prostě, Romuald byl po válce na dně. Mluvil o zklamání, zbídačení, zoufalství. Kam pohlédl, všude rozvaliny, bída, podvýživa, nářek, pláč, smutek, nemoc a hluboké deprese a beznaděje. Co jen Hitler udělal z národa, do jaké zkázy ho vrhl, a on se zapřísahal, že už nikdy, nikdy v životě na nic nenaletí, na žádné osoby, na žádné ideje, že se už nikdy, nikdy nikým nedá zlákat a svést, že nějaká politika pro něho už nikdy nebude existovat a že může udělat jen jedno. Odejít z tohoto světa někam pryč, někam daleko, někam, kde ho nikdo nezná – prostě, dokonale se odpoutat a nic nechtít vědět a slyšet. Zařídit si život, bude-li na to mít ještě sil, podle svého. ’Mám ještě jednu ruku a jedno oko,‘ řekl mi na výstavě, ’a to malíři stačí. Druhou ruku potřebuje, jen aby si držel paletu, ta se však může položit na stůl. Druhého oka je třeba na lepší vidění, ale to se jen tak říká. Že k vidění, i té perspektivy, stačí jedno oko, vím dávno. Předsevzal jsem si, že odjedu do Afriky a tam budu malovat krajiny, v nichž jsem v životě nebyl, kde nejsou trosky, hroby, váleční mrzáci, zoufalí lidé, ale kde nejsou ani zločinci. Budu malovat palmy, kaktusy, pralesy, stepi, savany a pouště, A také řeky, jezera, hory, sopky a z živých bytostí pouze zvěř. Slony, nosorožce, antilopy, žirafy, zebry a pštrosy, ale také Ivy, levharty, leopardy a pantery, z těch nikdo válku nevyvolal a nevedl a nikdo z nich neměl svého Hitlera, NSDAP a jiná zařízení.‘ Romuald se chtěl usadit u některého afrického národního parku, u přírodní rezervace, kde by vystavoval své obrazy a grafiky, protože tam se sjíždějí turisté z celého světa. Sám ty obrazy prodávat nechtěl, nýbrž jen malovat. Chtěl si tam najmout prodavače a sám zůstat skryt. ’Za rohoží nebo bambusovým závěsem,‘ řekl mi, ’tak jsem si to představoval.‘

„No a došlo k tomu?“ zeptal se Potocký a já přisvědčil.

„Došlo k tomu a já měl z jeho výpovědi dojem, že měl úspěch. Samozřejmě, těžkostí přemnoho, ale nakonec přece jen úspěch. Romuald byl skutečný malíř a nedělal žádné kýče, což by se při malování krajinek a zvířat, zvláště exotických a v podstatě suvenýrů, vnucovalo. Myslím však, že přece jen i tam, v Senegalu a v Guineji, udělal na zakázku pár portrétů lidských. Vzdělaní návštěvníci musili vidět, že je skutečný mistr. Vůbec jsem měl z jeho vyprávění dojem, že tam tak odloučen od lidí a světa – jak původně chtěl – nebyl. Že četl dostupné noviny, poslouchal rádio a zřejmě se seznámil i s řadou zajímavých cizinců, kteří tam zavítali anebo působili v tamní koloniální správě. Svěřil mi, že po jistý čas, naštěstí však krátký, ho mělo pár místních Činitelů za uprchlého válečného zločince, který se tam skrývá, což nebyl div, takových případů bylo dost, ale byli to samí bývalí nacističtí pohlaváři a jejich cesta vedla spíše do Jižní Ameriky… kdo uměl jen tak lehce pochopit důvody, proč Romuald prchl do těchto afrických hlubin? Ale k té poště…“ řekl jsem, „k poště! Romuald mi sdělil, že mi psal. Jednak z Maroka, totiž z Casablanky, a jednak ze Senegalu, města jménem Kaolack. V tom případě už uvedl zpáteční adresu, totiž adresu pošty, na známce byla – dodal – žlutá ještěrka. Samozřejmě, že jsem to nedostal. A víte, co teď zbývá dodat…“ řekl jsem Potockému, který se teď zdál méně zdrcený a skleslý, jako by se byl trochu tou Afrikou probral, a řekl jsem:

„Kdyby byl psal z Drážďan, z Rakouska, z Itálie, třebaže Sicílie, kde nastupoval na loď, anebo dokonce z Malty, nebylo snad pravděpodobné, že dopis dojde? Anebo kdyby byl dal lístek do schránky na nádraží v Praze, kterou jen projížděl, jak sdělil, nebylo snad jisté, že ho dostanu? Proč psal až z Afriky… Máte snad pro toto nějaké vysvětlení…“ a Potocký se zamyslil. Nenechal jsem ho tápat.

„Nějaký důvod měl,“ řekl jsem, „nic bez důvodů či příčin není. Že neměl čas napsat dřív, ba ani cestou, že měl plnou hlavu starostí… to dobře neobstojí, ač i to je možné. Člověk sedí doma v Praze v teple a za celý den se nedostane k tomu, aby vytočil číslo a někoho zavolal. Že neměl chuť, náladu… to může být pravdě podobnější, nejsou to však pravá slova, nálada či chuť. Mám za to, že neměl odvahu. Chtěl utéci světu a skrýt se, a teprve když cítil, že se skryl, utekl, teprve pak napsal. Na velmi velkou dálku, přes hory a moře, a když se opomine Maroko, tedy až takříkajíc z africké džungle. Teprve pak totiž k napsání odvahu našel. Ovšem ještě ani to,“ řekl jsem, „není vyklad úplný.“

„Jak tam byl dlouho,“ zeptal se Potocký a já kývl.

„To je právě ono. Byl tam téměř pět let. Vrátil se do Drážďan koncem ledna 1950. Nevydržel tam a všechno ho táhlo domů. Ve vyprahlé africké zemi, která je nedaleko rovníku, nemohl přece Romuald Blaskowitz, narozený v Praze a bytem v Drážďanech, nalézt svou druhou vlast. Romuald, který s námi chodil do Národního divadla, do Riegrových sadů, byl s námi v Ondřejově, copak to bylo možné? Nejen žít v cizině, ale ani v Evropě, nýbrž na africkém kontinentu, vždyť je to hloupost, nebyl přece Robinson. Samozřejmě, že tomu bránilo i podnebí, na které si těžko zvykal. Byl německý občan, nebyl emigrant a z války měl čistý štít. Mohl se klidně vrátit. Ovšem, mohl odjet jinam. Třeba do Španělska, Řecka nebo malířské metropole – do Paříže. Ale vrátil se domů. To už tehdy pominul v Německu okupační statut a vznikla jak Spolková, tak Demokratická republika. Romuald poznal, že je marné chtít za sebou spálit všechny mosty, dát hlavu do písku a utéci před lidmi, že je marné zavřít se do sebe a nic nevědět a neslyšet, že to prostě nejde. Můžeme se na čas stáhnout, uzavřít a izolovat, třeba proto, že se musíme soustředit na práci nebo si hojit rány, ale nemůžeme se vyloučit. Vyloučit ze svého společenství trvale a jednou provždy.

Podzemní pouta existují dál a zdravý člověk je nepřetne. Romuald byl v krizi, depresi a stresu, neměl ruku a oko, ale byl zdráv. Vrátil se domů k mrtvým rodičům a bratrovi, do své zničené vlasti, protože snad cítil, že tam je jeho místo, a dal se strhnout myšlenkou, že musí přispět k její obnově. Tak mi to sice v té výstavní síni nevykládal, ale já to vycítil, zvláště když mluvil o Martinově hrobě, který je vlastně všude v německé zemi. Po příjezdu do Drážďan pokládali jeho africkou cestu za studijní a Romuald dokončil i akademii. Ovšem,“ řekl jsem, „otázka, proč nenapsal aspoň pak, když se vrátil a dostal se z krize, zůstává otevřena. Tuto africkou epizodu jsem vám vlastně vůbec nechtěl vyprávět,“ řekl jsem Potockému, a skutečně mi ani ve snu nenapadlo, že bych mu ji vyprávěl, „je to jakýsi přívěsek vlastního děje a z hlediska jednoty a kompozice díla by to byla spíše vada než přednost, kdybyste o ní v novele psal. Je to jako nastavovaná kaše,“ řekl jsem, „nepíšete o Romualdu, ale Martinovi, tak o tom nepište. Vyprávěl jsem vám to jen kvůli těm poválečným stykům. Jak však vidíte, ani tento dodatek věc nerozřešil, nýbrž ji nanejvýš jen učinil trochu pochopitelnější. Málo platné, je tomu skutečně tak. Lidská duše je skutečně složitá a její život – všechny ty pochody a děje v ní, její výšiny a hlubiny, její roviny a strže… kdo může do toho pokaždé vidět? Duše se nedá strčit pod mikroskop jako otisk prstu nebo pod rentgen jako plíce, kdo ji pokaždé pochopí, absolutně porozumí? Za vším je něco a všechno má smysl. Smyslu může postrádat jen chování šílence či výjimečné jednání v prudkém hnutí mysli. Třeba když hoří dům, a někdo vyhazuje porculán z prvního patra. Je to asi tak…“ řekl jsem Potockému a měl pocit, že jsem se trochu rozpovídal, „naše odpovědi jsou závislé na otázkách, které si klademe, a zde byla otázka poválečných styků, otázka, proč Romuald nepsal, nepsal ani Jendovi, to je snad jasné, ovšem…“ řekl jsem rychle, „i proč jsem nepátral já. Leccos můžeme vysvětlit. Nic však nemůžeme vysvětlit beze zbytku, leccos můžeme vysvětlit jen tak, aby nám to stačilo. Otázka pak zní, co stačí. Takže…“ řekl jsem, „proč jsme si po válce nepsali, sešli se až po osmi létech a to vlastně jen čirou náhodou, je vysvětleno jen zčásti, je-li to ovšem vysvětleno vůbec. Držte se v novele té třetí verze. Té třetí, kterou jsem vám dal, ale hned ukažte, že byla pouhou domněnkou a vůbec ne pravdou, že byla jen smutnou úvahou smutného člověka a ničím jiným. Snad to čtenář pochopí a uzná.“ Pak jsem řekl:

„Tak to je vše, co jsem vám chtěl sdělit.“

A pak jsem vstal a šel k obrazu Martina Blaskowitze.

Potocký byl již vskutku mnohem méně skleslý, tou Afrikou se odpoutal a probral, teď jen kouřil a pil. Venku začínalo svítat a on snad nebyl ani unaven. Ale to jsem spíš tušil než viděl. Skončil jsem své vyprávění, teď skončil skutečně, venku začínalo svítat a já musil znovu stát před obrazem a hledět na něj. Proč? Snad proto, že jsem skončil a začínalo svítat, a snad i proto, že jsem věděl, že brzy, snad za pár minut, začnou zpívat první ranní ptáci. A čím více jsem na ten obraz hleděl, na hezkou jemnou tvář, která zářila nevinností a půvabem svého věku, a do těch šedých očí, které byly zděšeny, a k těm mírně pootevřeným rtům, u nichž se zračila hrůza strašlivá… a čím víc jsem se snažil namluvit sám sobě, že ona hrůza v očích a u rtů tak strašná není a vlastně záleží jen na pohledu, kterým se díváme… čím víc jsem hleděl na ten obraz a víc a víc se do něho nořil a vpíjel… jen jako z dálky jsem slyšel Potockého hlas.

Slyšel jsem, že mi děkuje. Nechápal jsem zprvu, proč. Za svou obžalobu, za svůj poslední soud, za namířenou pistoli, z čehož jsem ve skutečnosti zatím neprovedl nic… pak jsem poznal, že mi děkuje za námět. Který nikdy neměl zpracovat. „Chtěl jsi mi dát námět…“ slyšel jsem, jak říká, říká z křesla u kulatého stolku, „námět… snad abych také jednou psal o řádnějších věcech… chtěl jsi mě názorně poučit o některých literárních tajích, už jsem přiznal, že jsem pochopil… ale já ten námět… nikdy nezpracuju. Nedokáži. Nemohu. Bylo by ho pro mě škoda. Ale já si myslím,“ slyšel jsem, jak říká, „že když jsi to uměl tak dobře vyprávět, budeš to umět jistě i vypsat. Navzdor jitření citů, ztržení, nedostatku odvahy, jak jsi sdělil na začátku, když jsem se ptal, proč to nepíšeš sám… jistě to uděláš a jen ty a nikdo jiný…“ slyšel jsem, jak říká z křesla u kulatého stolku, a bylo to, jako by mluvil z druhého břehu Labe. A čím víc jsem se nořil a vpíjel do portrétu Martina Blaskowitze, před nímž jsem stál, tím více a jasněji jsem v naléhavých vzpomínkách slyšel jeho hlas a viděl jeho zrak, kterým na mne hledíval, naposled ještě ve Stromovce, a náhle jsem shledal, jako bych se už nenořil a nevpíjel do jeho obrazu, ale do něho samotného, do jeho srdce, do jeho duše, do jeho nitra, do všech kapilár jeho bytosti, kterou jsem tak důvěrně znal… a náhle jsem pochopil, že to už nejsou vzpomínky, v nichž slyším jeho hlas, ale že to snad mluví on sám…

„Michale. Zdalipak si vzpomínáš, kdy jsme se stali skutečnými přáteli? Znali jsme se od dětství, zvykli jsme si na sebe skoro od malička, trávili jsme společný čas na hřišti, chodili jsme na opery… vzájemně se poznávali, ledacos si sdělovali, dokonce se i různě škádlili… kdy jsme se stali skutečnými přáteli, se dá říci stejně těžko jako říci, kde začíná kruh nebo kde končí stromeček a začíná strom. Možná však, že tehdy, kdy nám bylo čtrnáct a ty jsi mi řekl: Martine, nebreč. Když jsi mi to řekl jinak: Neplač. Možná že tehdy o něco dřív, než já ti řekl: Michale, jsi hloupý. Když jsem ti to řekl rovněž jinak: Michálku, nebuď voslík. Možná že tenkrát, možná však, že ne. Nebylo začátku, nebylo předělu, nebylo impulsu. Michale, proč jsi to jemu všechno dělal. Proč jsi to na něho chystal. Proč jsi to chtěl učinit…“

„Nemohu,“ slyšel jsem Potockého jakoby z druhého břehu, seděl, kouřil a pil, ale já ho neviděl, „nemohu, nemohu, avšak je to vžití stejně zvláštní, na mně zvláštní, já totiž vlastně nikdy neměl v mládí skutečného přítele a kamaráda… jednou jsem četl Buddenbrooky Thomase Manna a Nowakowského Mys Dobré naděje a jednou jsem četl i Hermanna Hesse… nejdřív Narcise a Goldmunda a pak Demiana a tedy v němčině, česky to přece zatím nevyšlo…“ a slyšel jsem Martina a viděl, jak se na mne dívá a říká:

„…proč jsi to jen, Michale, chtěl provést. Postrašit ho, vystrašit, způsobit mu šok, s nímž by se táhl jak s železnou koulí celý svůj život, jak s prokletím… ale proč? Což by to nebyla také jeho vražda? Jsou strašnější vraždy než vraždy těla, Michale, jsou to vraždy duše. Máš právo ho soudit, být rozhodčím jeho života, skoncovat s ním jednou provždy, když snad ani nevíš, jak to tenkrát přesně bylo… zlomit navždy nad někým hůl a vrhnout ho do propasti… copak tolikrát žijeme v tomto světě, abychom si tak těžké břímě vkládali na svá bedra? Michale, člověk se dá lehko ohnout, ale těžko narovnat, člověk se lehko zničí, ale těžko křísí… a pak ani nevíš, jak se s čím rval. Uvnitř sama sebe. Vzpomeň si na mě, když jsme ještě byli v Praze a přišli nacisté. Copak jsem se já s tím nerval? Copak požadavky a povinnosti, s nimiž jsem se střetával jako Němec, nerozbouřily můj dosavadní chlapecký život a svět, neuvrhávaly mě do krizí a různých duševních tísní, strastí a bojů… neměl jsem bolestný strach z vašeho zavržení, nenesl jsem jako své neštěstí Hitlerovu mládež, která mě uchvátila a strhla jako bezmocnou mouchu před pavučinou, když na ni pustí vítr… netopil jsem se zoufalstvím sám v sobě ve vlastní krvi… tys mu tohle všechno nevyprávěl, nelíčil, ty jsi mu jen něco z toho naznačil, ať si domýšlí sám, ale ty to víš, co bylo ve mně…“ a slyšel jsem Potockého jakoby z dálky strašlivé, ne z druhého břehu Labe, ale mnohem dál, jakoby z druhých břehů Zambezi, a říkal:

„… já si dokonce nikdy nerozuměl ani se spolužáky. My jsme si byli vždycky na hony vzdáleni a neprožil jsem nic… možná právě proto nejsem tak citlivý a nemohu být umělcem… ten můj život byl spíš jen chudoba a bída…“ a Martin se usmál a řekl:

„Michale, co si to namlouváš. Proč klameš sám sebe. Vždyť tobě o spravedlnost nešlo, Michale. Šlo ti o úlevu vlastní duše a o pomstu. Já vím, já vím,“ řekl uznale a vlídně, „nevinní doplácejí a grázlové si vesele žijí. Špatný zůstal, dobrý musil jít. Dobrý, a já jeho smrt nesu na svých bedrech. Na svých bedrech, protože ho už nikdy neuvidím, už nikdy mu neřeknu pár milých slov, už nikdy mu nemohu připomenout přísahu z Ondřejova a říci mu: Tys ji dodržel‘ a dokonce nikdy v životě nenajdu jeho hrob a ani to poslední, co lidem zbývá, položit kytičku, ani to nemohu… jeho smrt nesu na svých bedrech proto, že jsem se s ním nerozloučil. Ta náhlost smrti bez stisku ruky, ta náhlost smrti bez posledního sbohem, ta náhlost smrti v dalekém městě, aniž jsme o sobě věděli… to je to, s čím se potáhnu jako s železnou koulí ve vlastní duši, jako s prokletím, které mě bude celý život trýznit, bolet a pálit… to je má tragédie… ale nebude. Protože mám oběť. Ne tragédie má a můj soud, ale poslední soud a neštěstí Daniela Potockého…“ a zatímco to Martin říkal, měl jsem dojem, jako by to neříkal on přede mnou, ale ve mně, v mé vlastní duši.

Venku už svítalo a začali zpívat první ranní ptáci.

Potocký v křesle kouřil a pil a neměl o mém hnutí mysli ani zdání.

„Chudoba a bída,“ říkal, „to víš, otec barvil fotografie. Míval zvláštní barvy, takové ty anilínky, samé světlé pastely. Růžové na ženské tváře, blankytné na šaty, žluté na zlaté náušnice. Když mi bylo dvacet, byl jsem v jedné partě, byli to baroví muzikanti, já sám nikdy nehrál, trochu taky vyděrači, vdané paničky a falešní svědci, trochu taky žižkovské bufety a uličky Starýho Města, trhl jsem se od nich, trhl, pak se mi hleděli pomstít. Snad mi pak zapálili i tu řevnickou boudu, ale to nic. To byly jen klukoviny, recese,“ říkal, a i když jsem ho slyšel jako ze strašlivé dálky, jako z cizího světa, měl jsem pocit, zda snad už není trochu opilý… a říkal: „Neštěstí však taky, neštěstí taky… ztratil jsem dvě ženy, první vlastní vinou, to byl rozvod, druhá zemřela. Ale ztratil jsem i pětileté děcko…“

Venku už zpívali první ranní ptáci a Martin Blaskowitz promluvil naposled.

„Já vím, Michale,“ řekl skoro něžně, omluvně a chlácholivě, jak někdy mluvíval v Praze, „chtěl jsi nejen odlehčit své duši, chtěl jsi mě i pomstít a pomstít i sebe. Ale Michale, nemsti se. Msta mezi nás nepatří, msta nás nikdy nepojila. Nastav mi zrcadlo před tvář, kterou jsi měl rád, Michale, jaký jsem byl já? Nastav si, Michale, zrcadlo, před sebe, kterého jsem měl rád já, jací jsme byli? A ty by ses teď chtěl za nás mstít, a možná že na chudákovi? Tím,“ lehce potřásl hlavou, „nevzkřísíš sebe ani mne, Michale. Msti se na kameni nebo na uschlém dřevě, msti se na myšlenkách na válku nebo na šeredných sochách, ale nemsti se na živých tvorech. Nás oba vzkřísíš tím, co skutečně bylo mezi námi, ne zlem a pomstou, ale tím, co jedině přetrvá i smrt. Na to pamatuj, to si uschovej, to si chraň. Žádnou hodinu, Michale, už víc nepřivoláme zpátky. Ale co se stalo a zůstalo, to užívejme, dokud nepřijde večer, vzpomínáš, to je Goethe. Pak se rozplyne a zmizí jako nicotný mráček, že jsme si neřekli poslední sbohem, že nemůžeš navštívit můj hrob. Protože nebylo třeba se loučit a hrob není… Michale,“ usmál se téměř v soustrasti, „jen si přece vzpomeň. Vidíme vadnout květy a padat listí, ale i klíčit a zrát plody. Život náleží živým, a kdo žije, musí počítat se změnou, i to je Goethe…“ a já pochopil. Pochopil, že Martin Blaskowitz nezemřel, ale žije, žije ve mně a bude živ, dokud budu živ já. A až zemřu jako on, budeme na tom stejně – i pak bude živ ještě dál a věčně a nikdy, nikdy se nemineme ve věčnosti času a nekonečnosti vesmíru a nikdy se neztratíme. Setkáme se, jako se setkávají dřívější molekuly a atomy, najdeme se, jako se nacházejí někdejší myšlenky a vědomí, poznáme se, jako se vzájemně poznává vše, co spojovala láska a proudí v toku nekonečného, nepomíjejícího a nezničitelného života. Venku svítalo a zpívali ptáci a červená zář petrolejky na stole pod jeho úsměvnou tváří bledla, a Daniel Potocký u stolku se omlouval, že námět nezpracuje a připravil mě o jednu noc, začínal být přece jen už trochu opilý, avšak na tom už vůbec, vůbec nesešlo. Poznal jsem, že vskutku nebylo třeba se loučit a oplakávat jeho ztracený hrob, protože žije ve mně a já v něm navždy. Odstoupil jsem od obrazu svého Doriana Graye a vrátil se ke kulatému stolku.

Potocký v křesle zpola ležel, kouřil a hleděl na strop.

„Tak mi napadá,“ řekl, „jak se asi staví takový táborák. Je to hranice, a když vzplane, je to jako by hořel čínský chrám. Jana si myslila, že jsi chtěl pořádat zábavu…“ a já si v duchu myslil, co by asi tomu konci řekla. Nebyla zlá. Vůbec nebyla zlá. Ona a její muž prokurátor byli slušní lidé. Zatímco však prokurátor neměl smysl pro výstupy, jako měl být tento můj s Potockým, Jana smysl měla. Proto mi byla bližší než její muž.

„Zábavu,“ opakoval jsem po svém hostu, „zábavu. Co asi tomuhle řekne, když jí to budu vyprávět… asi že jsme měli jít dřív spát.“

Ulehl za rozbřesku nedělního rána, dole v onom „obýváku“, kde před mnoha hodinami se pokoušel flirtovat s Evou Jamou. Po obědě musil být v Praze.

Když jsem se vrátil nahoru do své podkrovní světničky, zhasil jsem nejprve bledou petrolejku a přivřel okno. Pak jsem vzal zpod papírů a obálek pistoli a dal ji do tašky, která celou tu dobu stála u komodky u dveří. Pak jsem sebral z koberce černé desky s pozadím a uložil je zpátky do psacího stolu. Daniel Potocký se provinil, to jsem přece jenom cítil, ale byl jsem to opravdu já, kdo měl být jeho soudcem? Myslil jsem na to ještě chvíli, když jsem uklidil pokojík a v kuchyňce umyl nádobí.

V jednu odpoledne jsem Potockému otevřel velká vrátka, aby mohl projet autem, což učinil s novým díkem za hezkou sobotu a neděli. Právě míjel chatu inženýr Mach a plukovník Nyklas, měli torny a zřejmě šli do lesa. „Nechtěls ho zabít,“ řekl mi plukovník, když auto bylo z dohledu, a já kývl.

„Bude zase vedro jako včera,“ řekl jsem s pohledem k nebi. „Někdo se k vám chtěl v noci vloupat,“ zasmál jsem se, „víte to? Já mu to rozmluvil, že jste ještě vzhůru.“

Je tomu dávno, velmi dávno, co byla na chatě tato sobotní noc, a já byl ještě velice mlád, ale když na ni vzpomínám, zdá se mi, jako by to bylo včera…

Doslov

Po svízelném a bezradném období, obvykle charakterizovaném jako „krizové“, znamenala novela Obraz Martina Blaskowitze (1980) návrat: návrat k počátkům, to jest k subjektivně motivovaným smutným příběhům poznamenaným zlem války. Po pošetilých pokusech vyjít vstříc aktuálnosti (jak ji ovšem sám autor naivně chápal), se tak Ladislav Fuks znovu pustil do sugestivních osobních vizí jako v prvních úspěšných letech. Opět se odebral do vlastního traumatizovaného nitra a poodsunul strašidelné a bizarní fikce. Byl nejistý. Když se po srpnu 1968 rozpadala kulturní atmosféra šedesátých let (to desetiletí tenkrát nebylo legendou), politicky nezkušený autor byl najednou zaskočený radikálními změnami a osudy některých kolegů a přátel. Váhal nad dalšími literárními perspektivami. Nanovo pociťoval úzkost, že nebude moci psát „své příběhy“, a nedokázal ji přemoci nadějí ani odvahou. Nevěděl, jak se rozhodovat.

Při jednom našem tehdejším setkání (někdy probíhala dost zábavně) jsem se vyptával na literární plány. Odpověděl způsobem pro mě prapodivným, že jeho snem je světlá, přívětivá próza jako třeba klasická Babička a že se mu stýská po bezpečí lidskosti a vlídnosti. Od spisovatele zabraného do černých a absurdních situací a postav a zrovna dokončujícího Myši Natálie Mooshabrové bral jsem nečekané výroky jako klamavý nebo rozmarný žert. Nestačil jsem si připamatovat, že už dříve se jeho nejbližší „příbuzný“, vypravěč Michal, obracel s důvěrou k vídeňské babičce a intimně se radil právě s jejím portrétem, zapomněl jsem, jak neodbytně ho provázely čítankové verše o „stařence slepé, jež z kostela kráčí“, nebo s jakým potěšením se při vyučování žáci bavili nad Erbenovými baladami. Překvapivý rozhovor mi pak brzy vypadl z paměti.

Mýlil jsem se. Podcenil jsem Fuksovu bytostnou závislost na určitých chlapeckých vzpomínkách a na zálibě v příbězích, konajících se v konjunkci ďábla s anděly, případně za dohledu posměšného satyra, a v nichž kromě hrůzy a strachu aspoň prosvítá blahodárná moudrost smíření. Dobře jsem neporozuměl, proč se autor po několika odbočkách opět uchýlil do přístavu dětství a dospívání. Byly to přece roky už poměrně odlehlé. Jenže pořád v něm tkvěly jako báječné a fatální. Teď, když po pětadvaceti letech novela znovu vychází a zpřítomňuje Fuksův obrat „k jednomu z nejhezčích okamžiků života“, najednou se mi však vybavila zasutá ozvěna vzdáleného rozhovoru.

Obraz Martina Blaskowitze uvedl Fuks mottem z povídky Hermanna Hesseho o posledním létu malíře Klingsora. Citoval rezignující umělcův povzdech za dobou „před dávnými časy“, kdy mu bylo dvanáct a s kamarády si hrávali na loupežníky; každý měl marnotratně k dispozici deset životů a teprve když po doteku protivníků přišel o ten desátý, nestihl už vyváznout a ztratil všechno. Klingsor se na dětství upamatoval v tušení konce a ze všech sil chtěl proto dovršit své dílo autoportrétem, který by o něm směl prozradit věci důležité i soukromé. Potom následuje Fuksova próza, náladou souznící s malířovou unavenou bilancí a loučením. Začíná příznačnou pohádkovou formulí: „Je to už dávno, když jsem poslal z Prahy dopis Danieli Potockému, který měl rád jídlo a víno, aby si udělal v sobotu a v neděli čas a přijel za mnou na chatu…“ Samolibého a lidsky chatrného spisovatele přivítal Michal se zvláštním plánem. Vůbec nechystal zábavný víkend, ale plánoval sehrát tragédii. Nepříjemnému hostovi, jenž se za protektorátu zalíbil několika zamilovanými románky, zamýšlel povědět závažný příběh z války, a to s nabídkou, že mu svůj námět přenechá, aby ho mohl po svém literárně zpracovat. Hlavně si však přál zasáhnout jeho falešné sebeuspokojení a o půlnoci skončit simulovanou produkci trestem. Jako na divadle hned rozmisťoval rekvizity. Zvlášť si z Prahy přivezl obraz, portrét mladého hezkého chlapce a nápadně ho pověsil na stěnu; jeho dvojznačný úsměv, s podmaňujícím kouzlem a zároveň vyděšený, měl mít v inscenovaném večeru velkou roli. Na stůl položil belgickou pistoli pro náboje ráže 9 mm a opatrně ji zakryl. Zkontroloval víno. Promýšlel každý detail. Představení na rozmezí tragiky a banality, pohádkové fantazie a hororu, jaké mívala velmi ráda Fuksova ironie, tedy pak mohlo začít. Opona se zvedala.

Mohu k tomu přispět charakteristickou vzpomínkou. Jednou při daleké výpravě spisovatelů, byl teplý večer trochu zabarvený vínem, nás několik sedělo v parku na lavičce ve Frunze kdesi v Kirgizii. Nevázaný hovor se stočil i na politiku a Fuks se jakoby rozčilil na známého vysokého politického činitele „přes kulturu“ a teatrálně se rozhořčoval. Vyjadřoval nad ním své pohrdání. Najednou mě požádal, abych pomalu kráčel po cestě jako ten sebevědomý funkcionář, a sám že půjde jako proti mně a bude dávat najevo, jak zvysoka a nevšímavě ho přehlíží. Tvářil se opravdu opovržlivě a s nevolí odvracel pohled… Se svým hereckým výkonem však nebyl dost spokojený a museli jsme scénu několikrát opakovat a do detailů vylepšovat. Teprve asi počtvrté ho uspokojila. Ano, to byly hry, které Fuks miloval a s oblibou aranžoval… Jak se pak ukázalo, přidělil podobnou ironickou roli rovněž Michalovi. Ovšem vypilo se přitom mnohem víc vína.

Současně se vzpomínkami na někdejší rozhovor mi vytanul nad prvními větami magický úvod Babičky. Oslovuje nejvzácnější bytost a vyjadřuje autorčinu lítost. Božena Němcová si povzdechla, že „dávno, dávno již tomu, co jsem posledně se dívala do té milé tváře…“ Odkaz k bytosti ztracené, ale nezapomenutelné, se brzy objevuje rovněž na počátku Fuksovy prózy. Vypravěč si připomíná nejmilejšího přítele. To přece myslím nebyla náhoda, jestliže autor, který se předtím zmínil o záměru napsat podobně útěšné vyprávění, když se vrátil k událostem hluboko vrytým do paměti a určujícím jeho životní cestu, takto otvíral novou prózu. O svém příteli měl vypravěč Michal podat pravdivou zprávu.

Jak to ve Fuksových prózách obvykle bývá, různě se v nich prostupuje pravda a fikce: něco čerpají ze zážitků a v něčem odkazují k dané historii, děj připadá třeba docela průhledný, ale nějakým způsobem se napovídá a skrývá ještě jiný obsah. Vzniká dojem tajemnosti a mnohoznačnosti. Stejně autor postupoval v příhodách o kamarádství českých a německých školáků z času, kdy se schylovalo k okupaci a válce. Fabule se zastavuje u několika zřetelně vymezených momentů. Otvírá se na podzim 1938 a patnáctiletí, šestnáctiletí chlapci prožívají své zábavy a problémy. Pak přeskočí několik roků a pokračuje v únoru 1945 při bombardování Drážďan. Třetí datum po osmi letech líčí návštěvu rozbitého města a Michal se dozvídá o kamarádově smrti; silný otřes ho přivedl k nápadu pozvat na chatu Potockého, aby konfrontoval protikladné chování a osudy za války a aby si přitom ozřejmoval morální úskalí minulosti. Tím děj vlastně končí. Jako dodatek následuje závěrečná situace: Michal překonal vnitřní překážky a přece jenom se odhodlal svůj příběh a svůj „poslední soud“ upřímně napsat.

Jenže plán vyprávět mimořádný, ale nevymýšlený příběh z války, odpovídá pouze jedné straně novely. Michal měl totiž neustále zábrany, aby otevřeně vyprávěl o nejhlubších myšlenkách a láskách a aby se zpovídal o vlastní duši. Několikrát prozrazuje, že vlastně sleduje dvojí záměr. Chtěl i nechtěl povědět celou pravdu o tom, co dosud nesvěřil nikomu. V jisté chvíli se však pokaždé zarazil a naznačené pokračování nedopověděl. Svému hostu sliboval, že události sdělí spolehlivě, a dokonce upozorňoval na konkrétní detaily a jednotlivá slova, aby je správně použil, zároveň však nepřipouštěl, že by ten „lotr“ vůbec dokázal válečný příběh pochopit a přijmout. A navíc – mimochodem, ale opakovaně a často sám pro sebe naznačuje, že něco ponechává stranou a o něčem že nebude mluvit. Fakta a psychologie tak vyznívají hádankovitě. Text se skládá teprve z konfrontace několikerého vyprávění a leccos zůstane v podtextu, za zrcadlem, mimo scénu. Čím dál s větší jistotou se dá tušit, že novela není jenom příběhem o neobvyklém přátelství českých a německých chlapců a že se po katastrofách neuzavírá pouze smířlivým milosrdným apelem. Vypráví také o tom, co se přímo neříká, ale pouze naznačuje, o věcech soukromých a mimo dějinný čas. Z „obrazu“, který dostal darem v Drážďanech, přece Michal ze zalidněného pozadí vyřízl jedině hlavní postavu a portrét pak samostatně zarámoval na čistém bílém papíru. Kdybychom si takový obraz chtěli představit, působil by asi skoro metafyzickým dojmem…

Kde se tedy má hledat smysl vyprávění a Martinova „obrazu“, tak intimně blízkého vypravěči Michalovi, jenž zase vždycky byl důvěrně spřízněný s Ladislavem Fuksem? Nakonec se Michal svěřil, že „pochopil, že Martin Blaskowitz nezemřel, ale žije, žije ve mně a bude živ, dokud budu živ já.“ Jako by se ztotožňovali.

Na první pohled jednoduchá próza se postupně zatahuje jako temná a složitější, plná nápovědí, nebo řekněme signálů. Citoval jsem už povídku H. Hesseho a určitě je výmluvný rovněž odkaz k románu Oscara Wilda. Obě známé prózy se docela liší, a přece mají leccos společného: umělec se v nich pokaždé pokouší vyjádřit obrazem sama sebe, avšak ukazovat portrét druhým, na veřejnosti, se brání. Malíř okouzlujícího Doriana Graye se zděsil, že se až příliš odhalil a prozradil tajemství vlastní duše. Když Klingsor dokončil autoportrét, také ho zamknul a nikomu ho neukazoval. Fuks, ani jeho vypravěč Michal, rovněž nesdělovali úplný příběh a nepřáli si obnažit hlubiny duše. Šlo o příběh příliš osobní a ve vztahu k Potockému možná o příliš osobní odvetu.

Obdobných signálů se v novele objevuje více. Zmínka o několika náznacích však musí stačit, aby se smysl prózy aspoň více pootevřel. Když se Michal připravoval k tragickému představení, hodně mu záleželo na rozvržení scény. Naproti místu, kam usadil nepříjemného protivníka, pověsil líbivou reprodukci nahé Ženy na divanu, soudil totiž, že nejvíc bude vyhovovat literátovu pokleslému vkusu, a předpokládal, že akt upoutá jeho pozornost. Samotného Michala naopak stále fascinoval Martinův „obraz“. Protikladnost je záměrná a výrazná. To, co by zajímalo banálního spisovatele, i kdyby psal o válce, byla by povrchnost a kýč, zatímco vypravěči i autorovi záleželo na niterné zpovědi. Jako Hesse i Wilde soustřeďoval se na „duši“, na něco mimo čas a mimo aktuální pozadí. Avšak příběh uhranutý portrétem se nevypráví celý ani přesně; ostatně netečná hostova vnímavost by ho stejně nechápala a hra na soud přece měla zasáhnout jeho špatné svědomí. Naproti tomu přítelovu psychologickou jemnost a jeho příběh stylizoval Michal v odstínech, aby vystoupila jeho výjimečnost a „rozdílnost“. Jednou výslovně upozornil, že v něčem je „přecitlivělý“, a dodával: „Těžko totiž snášel, či vůbec nesnášel některé tak říkajíc věci, které by ho byly nějak tísnily, spoutávaly, dusily.“ Tísnil ho, spoutával a dusil omezovaný „prostor“.

Vrstevníci tenkrát žili pod tlakem válečné doby a situací, jež je přesahovaly. Tragédie doléhala na všechny. Dotýkala se i německé rodiny, rovněž vyřazené z pravé německé společnosti; proto přece byla povolána do Říše. Postavy, které Fuks zval do svých próz, se vymykaly ještě jinak. Smrt „přecitlivělého“ Martina sice způsobil strach ze stísněnosti protileteckého krytu – nedokázal v něm vydržet. Jeho trauma se však probudilo dávno předtím, když malého chlapce zavřeli přes noc do sklepa, aby ho potrestali za drobnou neposlušnost. Pocit ublížení ho nadosmrti poznamenal. Aby Fuks podtrhl ukřivdění, jež ho odsouvalo na okraj, použil ještě dalších motivů. Chlapci měli rádi divadlo a hudbu. Zapůsobila na ně Verdiho opera Aida a zvláště patetický a krutý poslední akt. Vítězný egyptský vojevůdce Radames, protože se nevzdal lásky k ethiopské otrokyni Aidě a odmítl princeznu, byl za zradu odsouzen k smrti. Zoufalí milenci Radames a Aida se loučí se světem, neboť „radostný sen změnil se v žal“. Zaživa byli zazděni v hrobce. Rovněž odkaz k Oscaru Wildovi nemohl nevyvolávat asociace s životním údělem anglického lorda; po krizi, jež ho zlomila, skládal svůj autoportrét ve formě dopisů psaných „in carcere“ v Readingu.

Volný prostor byl touhou a nadějí obou Fuksových přátel. Těsně před válkou prožili společně s kamarády krásný týden v Ondřejově. Ani toto místo nebylo zvoleno náhodně. Z tamější observatoře směli za letní noci pozorovat svobodnou nádheru hvězdné oblohy naplňující mysl obdivem a úctou; upevňovalo to vědomí, že pouze nebe plné hvězd a vnitřní mravní zákon má platnost pro lidskou bytost. Pod klenbou nebe se Michal nejvíc sblížil s Martinem. „To byla láska, jaká se v tom věku cítí doslova a do písmene, to se nemylte,“ důtklivě ujišťoval vypravěč hosta. Právě tam se také odehrávaly důvěrné rozhovory o životě a lidském bytí a tam docházelo jakoby ke splynutí duší stvrzenému přísahou. Nic určitého se však dále nedozvíme. Michal sice připouštěl, že něco z toho opravdu poví, ale zdaleka ne všechno. „Takové věci se kdekomu nesvěřují.“ Přece by nesvěřoval důvěrnosti „lotrovi“, jenž se snad mohl těšit z reprodukovaných ženských aktů, naprosto však nemohl chápat „obraz“ Martina Blaskowitze ani hvězdy nad Ondřejovem.

Vypravěč neřekl všechno ani o poslední schůzce ve Stromovce, ani všechno nevyplyne z posmrtného imaginárního dialogu. Autor mu to nedovolil. Společně mínili, že něco tajemného trvá a osudu že nelze uniknout. Nevysmekl se mu Martin, třebaže se o to pokusil, když z úkrytu utekl do volného parku. Neminul jeho bratra, jenž těžce zraněný sice přežil katastrofu a potom dokázal začít nový život v Africe, avšak mohutnější síla ho přitáhla domů. Stejně vzdal svůj pokus Fuks, když se pár let předtím snažil zakotvit v Římě mimo rodný přístav. Svou úzkost pak promítal do příběhů, které psal, a do představ, jež se mu vtíraly jako temné sny. Rovněž Michal nedořekl všechno o důvěrném příteli, třebaže v závěru nechal tohoto dvojníka zástupně hovořit. Hru nedokončil, pomstu nevykonal, únik se nepodařil. Nakonec snad může tedy metaforicky doplnit smysl pasáž z memoárů, v níž Fuks líčil závěr Verdiho Aidy. Dával si záležet, aby sdělil mohutné dojetí: po posledním duetu, zatímco duše letí výše ke hvězdám, ke světlu věčné pravdy, náhrobní kámen padá. Nahoře klečí nešťastná Amneris, zklamaná v lásce, ale odpouštějící, a nádherným, hlubokým sametovým altem opakuje jediné láskyplné slovo „pace“. Opona se pomalu zatahuje. Za chvíli se uzavře i próza, kterou se Fuks vrátil opět blíže k sobě samému, a možná snad nejblíže.

Když na počátku novely povrchní spisovatel a mělký člověk přijal pozvání na víkend, doufal v nějaké povyražení. Čtenáře novely snad mohla zavádět i úvodní slova z pohádek. Odvíjela se však tragická hra, jež vycházela ze smutné úvahy smutného člověka: ve válečném příběhu osud rozděloval nejbližší osoby a zůstávaly zraněné duše. Poté, co skončil vlastní děj, Fuks se v závěrečných slovech vrátil na začátek a v ozvěně se připomněla Božena Němcová, na niž mě autor upozornil v našem vzdáleném pozapomenutém rozhovoru. Motiv z pohádky se po tragédii objevil nejspíš proto, aby připomněl, že život není pohádka. Jestliže spojil v kontrastu pohádkové očekávání s tragikou, pokusil se tím o další svou ironii. „Je tomu dávno, velmi dávno,“ končil novelu, „co byla na chalupě tato sobotní noc, a já byl ještě velice mlád, ale když na ni vzpomínám, zdá se mi, jako by to bylo včera.“ Je možné srovnávat. Klingsorův autoportrét, jak vyprávěl Hesse, visí prý ve frankfurtské galerii. Obraz Doriana Graye se podle Wilda proměnil k nepoznání, stal se příčinou smrti a zmizel. Obraz Martina Blaskowitze neměnný trval.

Dávno, když byl Fuks velice mladý, tenkrát v roce 1939 mu bylo šestnáct a prožíval svá přátelství. Dávno, čtyřicet let později, táhlo mu na šedesát, napsal příběh, v němž se obnovila jeho vypravěčská suverenita: schopnost fabulovat, říci a neříci, zpovídat se z lidské úzkosti prožívané na zemi pod hvězdnou oblohou. Unavený pokusil se o „obraz“ Ladislava Fukse a bylo to v létě, o němž neměl jistotu, že nebude poslední. Na okraj prvního vydání napsal do časopisu Nové knihy „o sobě“. Zmínil se, že se vrátil k válečné tematice, aby oslovoval pamětníky i nepamětníky, a dodal, že to pohlédnutí zpět „navíc hledělo zachytit vztah lidí rozdílné národnosti a krve…“ Po Variacích pro temnou strunu a po povídkách o černovlasých bratřích – o židovských spolužácích, napsal v Obrazu Martina Blaskowitze třetí prózu na osobní struně.

Miloš Pohorský

Ediční poznámka

Novela Ladislava Fukse Obraz Martina Blaskowitze byla zatím publikována dvakrát a v obou případech v nakladatelství Melantrich. Poprvé v roce 1980 (s ilustracemi Michala Houby) a podruhé o pět let později roku 1985. Reedice opravila některé drobné chyby, naopak do nové sazby se dostaly jiné nepřesnosti nebo omyly. V podstatě se však dá říci, že nedošlo k žádným autorským změnám. Tato třetí edice, v Odeonu první, přihlíží rovněž k prvnímu vydání tištěnému podle rukopisu. Jeho znění se řídí dnešními pravopisnými pravidly a edičními zásadami.

M. P.

Ladislav Fuks

Obraz

Martina Blaskowitze

K vydání připravil, doslov a ediční poznámku napsal Miloš Pohorský.

Obálku s použitím koláže Miroslava Huptycha navrhl Ivan Brůha.

Vydala Euromedia Group k. s. – Odeon

v Praze roku 2004 jako svou 2699. publikaci, v Odeonu publikace 102.

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl.

Technický redaktor David Dvořák.

Počet stran 144.

Sazba SF SOFT, Praha.

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o. Banská Bystrica.

Vydání třetí.

www.euromedia.cz