Ladislav Fuks

Příběh kriminálního rady

Československý spisovatel Praha

Psychologická novela s detektivní zápletkou má všechny charakteristické rysy autorovy tvorby, která mu získala čtenářskou oblibu nejen u nás, ale i v zahraničí.

Dlouhé bezúspěšné pátrání po několikanásobném vrahu dětí, kterého se nakonec ujme sám kriminální rada, tvoří rámec příběhu otce a syna, kterým nám autor odkrývá pohled na svět deformovaný do kruté masky a vykreslený s baladickou dramatičností a tragikou.

© Ladislav Fuks, 1971

Illustrations © Jiří Šalamoun, 1982

Život by byl mnohem radostnější,

kdyby všichni cítili stejně.

Spravedlivý trest má stejnou cenu

jako zasloužená pochvala.

I.

Na město padal drobný třpytný sníh. Široké asfaltové třídy s chodníky začínaly bělet, též bezpočet aut i sochy v parcích a kamenná zábradlí na mostech. A ač bylo teprve k polednímu, tisíce barevných reklam se postupně rozsvěcovalo a všechna ta přepestrá světla vězela v zajíněném jehličí a z obchodů zněly do stříbrných tříd sladké zpěvy dětí, zvonků a varhan.

V sedmé třídě státního gymnázia, nazvaného jménem největšího pedagoga všech dob, sedělo teď k polednímu pětatřicet žáků a všichni by byli nejraději před touto poslední hodinou utekli. Nedržela je tu skleněná stěna třídy, která byla vlastně jediným obrovským oknem, ani bílá tabule, na niž se psalo černou křídou, protože někdo dokázal, že je to pro oči lepší, než když je tomu obráceně, nedržel je tu ani strach z trestu, který by po vánočních prázdninách přišel, neboť útěk ze školy je trestný, držel je tu – kupodivu, a přece podle pravdy – jen ohled na jejich třídního profesora, na něhož právě ta poslední hodina připadla. Profesor stál za moderním stolkem, který představoval katedru, kroutil hlavou a říkal:

„Většina z vás je plnoletá nebo v brzké době bude. Mnozí z vás už navštěvují vinárny a řídí auta. Někteří z vás už dokonce píší milostné dopisy. Ale že byste měli rozum… Za půl hodiny jdete domů, deset dní volna před sebou…“

„Třináct…“ zvolaly hlasy ze zadních lavic a profesor za stolem kývl a řekl:

„Tak tedy třináct, zaplaťpánbu, ale vy už se nemůžete dočkat. Myslíte, že nevím, že jste chtěli o přestávce utéct? Buďte rádi, že můžete studovat, že na to máte hlavu. Ač se mi zdá,“ profesor zdvihl zrak, „že vlastně ne. Že jste se sem dostali nějakým záhadným omylem.“

Třída zaskučela předstíraným vzdorem, pětatřicet tváří se usmálo ke katedře a profesor pokračoval:

„Čtyři měsíce uběhly od hlavních prázdnin a v této době se stalo mnoho věcí. Leccos jste prožili, co vám způsobilo bolest, smutek, žal, pohřbili jste svého spolužáka Ambrože Henningera…“ v té chvíli třída, dosud lehce zvučící, utichla a sledovala profesora s klidným zájmem… „v té době jste mohli zažít něco, co vás tíží, snad vám někdo ukřivdil nebo jste někomu ukřivdili vy, s někým se pohádali… svátky, které přijdou, jsou velká příležitost. Příležitost vše napravit, odpustit si, podat si ruce, abyste prožili příští dny ve skutečné pohodě, radosti a míru…“ a v té chvíli profesor pohlédl na Vikiho Heumanna.

Jemná hezká tvář Vikiho byla pokryta stínem a jeho jasné šedé oči byly nehybné.

„Mnozí z vás pojedou na svátky do hor, jiní zůstanou v městě, ale všichni si odpočiňte a načerpejte nových sil,“ pokračoval profesor a hleděl na Vikiho souseda v lavici a pak na skleněnou stěnu, která byla jedním obrovským oknem, „po Novém roce vás čeká výklad o rychlosti a síle hluku, která se měří v decibelech. Dozvíte se mimo jiné, že rty jsou třikrát citlivější než kůže na koleně…“ V té chvíli nastal znovu ve třídě šum, ale trval jen krátce, profesor se zas vrátil k vánocům. „Než si koupíte a rozdáte dárky,“ pokračoval, „vzpomeňte si také na ty, kteří žijí ve svízelných poměrech, kteří se ještě nevzpamatovali z války, kteří potřebují pomoc, vzpomeňte na svého spolužáka, kterého se přes veškerou péči nepodařilo zachránit, vzpomeňte…“ a profesor znovu utkvěl pohledem na Vikim. A Viki…

Viki už téměř neslyšel. Neslyšel a neposlouchal. Jeho hlava byla plná představ domova, domova a všeho, co s ním souviselo, a byly to představy chmurné a těžké a na jeho tváři byl stín a jeho oči byly nehybné. Profesor pak přešel k zimním sportům, knihám, divadlu a Viki se nakonec přece jen trochu vzpamatoval. Přestal myslit na domov a myslil na Barryho Pireta, na plánovanou cestu v příštím roce do Smyrny a Istanbulu a na to, co ho dneska čeká… a také se trochu probral i proto, že ho začali pošťuchovat jeho spolužáci. Jeho soused v lavici a ten, co seděl za ním. Ten, co seděl za ním, dost klidný, nenápadný hoch, ho klepl do zátylku a řekl: „Vidíš. Prožít svátky v radosti a klidu. Budeš chodit po krčmách…“ a druhý, soused v lavici, svěží, růžolící, s velkou ofinou, do Vikiho jemně strčil a řekl: „Trváš na tom, abychom se ještě dál přeli?“ A Viki se chtě nechtě musil usmát, byl to žert, se sousedem v lavici se nikdy nehádal a nepřel, měl ho naopak rád, a tomu, co seděl za ním, řekl: „Chceš přece, abych chodil po krčmách…“ a pak zvonilo, profesor jim popřál vše nejlepší a byl konec.

Z gymnázia, nazvaného jménem největšího pedagoga, se vyhrnulo na sta žáků a rozlétlo se do všech stran jako ptáci z klecí. Viki v kožíšku s bílým beránkem a v červené čapce šel v hloučku hochů k rohu ulice, za nímž byl široký bulvár, a snažil se myslit na Barryho Pireta, na cestu do Smyrny a Istanbulu a na to, co ho dneska čeká, a jeho tvář i oči byly jasné. Chlapci povykovali, domlouvali se, kdo jede na svátky do hor, kopali do snížku na chodníku, který zde dosud nebyl shrabán, a tu a tam si někdo zapálil cigaretu. Než došli k rohu bulváru, mnozí odpadli a na začátku té široké třídy odpadli další… Na široké třídě zůstal už jen Viki se svým sousedem v lavici, tím svěžím, růžolícím, s ofinou, který se jmenoval Richter, a s tím, co seděl za ním, klidným, nenápadným Hoffmannem, jehož otec byl vydavatelem obrovského týdeníku. A Hoffmann i Richter brzy na té třídě zpomalili krok a donutili Vikiho, aby také zpomalil krok, a začali vnímat zpěv dětí, zvonků a varhan z obchodů a prohlížet si výklady, zdobené chvojím a zářící – ač bylo teprve poledne – barevnými neony… Viki brzy poznal, že s nimi daleko nedojde. Ale dřív než jim řekl, že spěchá, ozval se Hoffmann.

„Viki,“ řekl, „ty tedy zůstaneš o svátcích zde…“ a myslil ve městě, „budeš chodit po krčmách. Ale jestli chceš najít v krčmách nějakou stopu, pak musíš do těch nejhorších, a ty jsou, jak známo, vždycky na předměstí. Víš, Viki, v takových těch ohradách, kůlnách, nízkých domcích, v takových ubohých chudých uličkách, které se mají bourat.“ A Richter řekl: „Piret zůstane tady?“

„Zítra jede s rodiči a s Grétou do hor,“ řekl Viki a přehodil si školní tašku do druhé ruky, „do jednoho lázeňskýho města, ale vrátí se ještě ten den večer. Jedou si to tam jen prohlídnout. Pojedou po Štědrým dnu a vrátí se druhýho ledna.“

„Pak je to skvělý,“ Richter ožil, „tak jestli chceš, já jdu na Silvestra do varieté, můžeš se mnou. Vystoupí tam jeden slavnej tanečník… co když právě tam najdeš stopu…“ a Richter náhle začal na chodníku s taškou pod paží tančit na jednom místě divoký tanec, až mu vlasy na hlavě lítaly jako hříva… při sladkém zpěvu dětí, zvonků a varhan… a pár žen, které šly právě kolem, se ohlédlo a jeden muž se zasmál a řekl: „Ať neupadneš…“ a Hoffmann řekl:

„Viki, teď vážně. My bysme se měli domluvit. Ve varieté chytneš leda nějakýho kasaře nebo prodavače drog, ale vraha jen v bídný krčmě. My bysme měli do těch krčem vyrazit spolu, když tu Piret nebude. Ve dvou se vždycky líp slídí a je to taky bezpečnější. Víš, co by to bylo, kdybys ho chyt…“ a Viki se musil usmát. Takhle si to představoval i on, a hlavně – ještě něco navíc. Ale to Hoffmannovi neřekl.

„Tak ještě uvidíme,“ prohodil. „Můžem si o svátcích zavolat. I co se týče,“ obrátil se k Richterovi, „toho varieté…“ a pak začal myslit na to, jak se už pomalu od Hoffmanna a Richtera utrhnout. Došli právě k velkému obchodu s jižním ovocem, ve výkladech, osvícených zeleným a žlutým světlem, byly v různých ozdobách z chvojí pyramidy ananasů, pomerančů, kokosů, trsy banánů a mísy fíků a datlí… Richter hodil hlavou a zastavil se, i Hoffmann, a Viki toho využil.

„Budu musit pomalu jít,“ řekl a pohlédl na hodinky, na své staré hodinky – byly ještě z dob, kdy chodil do obecné, „dost spěchám. No proč…“ řekl, „mám odpoledne sraz s Piretem a Grétou u Seibtova mostu a předtím se chci ještě kouknout po obchodech, abych měl přehled, co kde je. Zejtra musím jít nakoupit nějaký dárky.“ Popošli pár kroků od ovocnářství a zastavili se znovu, bylo to poblíž místa, kde u zdi domu stála nějaká babka s košem česneku a petržele u nohou, a Richter řekl:

„Tak pojď ještě aspoň támhle k metru,“ ale Viki zavrtěl hlavou. „Opravdu už musím,“ řekl, znovu pohlédl na hodinky a začal se loučit.

Popřáli si tedy radostné vánoce, slíbili si, že si budou volat, kvůli krčmám i kvůli varieté, a jemnou, hezkou tvář Vikiho zas pokryl stín a jeho jasné šedé oči trochu znehybněly… možná, že to teď bylo i proto, že hleděl na babku u domovní zdi, které si nikdo z chodců nevšímal… rozloučili se. Richter a Hoffmann se loudali dál po bulváru směrem k metru a Viki přešel na přechodu na druhou stranu a tam pak zahnul za roh. A teprve v té menší ulici, v níž se sníh tak často neshrabával jako na hlavních třídách, si Viki uvědomil, že stále sněží. Stále padal drobný třpytný snížek a Viki přidal do kroku.

II.

Doma vše proběhlo rychle a všedně, jak to probíhá vždy, když jde jen o samé bezvýznamné věci. Jediná významná věc, kterou měl Viki doma na mysli, byla, aby se nepotkal s otcem. Ale otec zřejmě ještě nebyl doma. Viki zhltl v kuchyni oběd, který tam měl připraven, vypil džus a pak běžel do svého pokojíku. Tam se u citrónově žlutého umývadla za závěsem opláchl, přičísl si vlasy a znovu si oblékl kožíšek s bílým beránkem a červenou čapku. Pak sáhl hluboko do nízké skříňky, která stála vedle dveří, vyňal dvě krásně zabalené krabičky a dal si je do kapes. Do každé kapsy jednu. V hale letmo pozdravil hospodyni, která právě vcházela do kuchyně, a dozvěděl se, že otec ještě vskutku není doma, letmo pozdravil i komorníka, který se tam právě v tu chvíli rovněž objevil, vběhl na schody a v mžiku byl dole před vilou. A teprve tam si oddychl. Teprve tam měl pocit, že unikl z pout, a v tom drobném třpytném snížku, který stále padal, měl pocit, že nechal domov za sedmero horami, a jeho tvář byla zas klidná a jeho oči jasné. Za patnáct minut dojel do obchodního domu M&S.

V kožíšku s bílým beránkem a v červené čapce procházel sedmým patrem toho obchodního domu, kde bylo oddělení ozdobných předmětů a dětských hraček. Procházel v tichých melodiích „Měj se dobře“ a „Jak tě mám, můj hochu, rád“…, které se linuly ze skrytých ampliónů a bylo je slyšet všude stejně, procházel v příjemném svěžím teple, takže i kožíšek u krku si rozepnul, procházel ovšem mezi spoustou lidí a pak si na něco vzpomněl.

Vzpomněl si, že právě v tomto oddělení ozdob a hraček letos v květnu kasaři vypáčili trezor – pro komisaře Waniu to byla docela podružná práce – Viki si vzpomněl, že Wania kasaře za pár dní měl a s nimi i pár drobných kapsářů, a jak si na to vzpomněl, potřásl hlavou a sáhl si do kapes, kde měl ty krabičky.

Kdyby byl Vikiho viděl v té chvíli, v tom kožíšku a čapce, jak si sáhl do kapes a potřásl hlavou, nějaký vnímavý člověk, třeba reklamní fotograf, byl by se musil usmát a Vikiho už nespustit z očí, ten hoch byl vskutku jak stvořen pro zpodobení v nějakém obrázkovém časopise. Ale ta podivná stařena v chlupatém čepci s mašlí, která k němu v té chvíli přistoupila, pro tenhle chlapecký půvab asi příliš smyslu neměla. Snad spíš pro kořalku či lotroviny, aspoň tak vypadala napohled. Ale když Vikiho oslovila, bylo znát, že to zdání klame. Řekli si jen pár slov. Viki řekl, že tu pátrá, co by komu koupil k vánocům, asi něco dekorativního, zítra to koupí… a příšerná řekla, že se těší a přijde… Viki věděl, nač se těší a kam přijde… dala pozdravovat otce, komorníka, hospodyni a Seibta, zkrátka celou vilu, a dodala, že jde, byla tu v tomhle patře koupit vnukovi paňáka. Viki se uklonil, pokud v tom davu lidí vůbec mohl, a pár vteřin hleděl za jejím chlupatým čepcem s mašlí, než zmizel… byla to vdova po generálu Meyerbachovi. A pak přistoupil k jednomu pultu.

Na tom pultě byla pyramida, podobná pyramidě ananasů, pomerančů a kokosů z ovocnářství na hlavní třídě, ale tahle pyramida byla ze samých kapesních her. Kulaté zasklené krabičky s kuličkami, autíčky, raketami, brouky, které se dají, když je člověk obratný, dostat do dírek, jamek, ohrádek a také na Měsíc a Mars, a v tu chvíli byl Viki zas u těch svých starých úporných a podivných myšlenek. U toho, o čem s ním tak rád mluvil Hoffmann. U záhadného vraha.

V září byla zabita dívka, v listopadu hoch, a kromě těch několika věcí, které ty děti měly u sebe, našel u nich komisař Wania právě takovouhle nějakou kapesní hru. Bylo to tak, jako by si byl vrah před činem s těmi dětmi vesele hrál, bavil se, rozprávěl, na jejich mrtvých tvářích byl dokonce zřetelný úsměv… a Vikimu bleskl hlavou podivný nápad: zda ten neznámý zločinec, který nechává na místě činu takovou kapesní hru jako nějakou svou vizitku, nekupoval ty hry právě zde, v tomto obchodním domě, u tohoto pultu. Bezděčně sáhl po jedné krabičce. Byl v ní nakreslen kocour v botách s otevřenou tlamou, do níž se musilo dostat pět malých myšek. Když se krabička obrátila, byla tam kocourova žena v kočičím čepci s mašlí – celá vdova po generálu – myšky bylo třeba dostat zase její tlamou ven. Modrobílá prodavačka dala Vikimu krabičku do sáčku, vzala pětník a se zalíbením utkvěla na chvíli pohledem na jeho tváři. Viki Heumann byl rozumný hoch, usmál se, dal sáček do kapsy k jedné té své krabičce a poodstoupil. A v té chvíli zahlédl Bernarda Rastera.

Setkání s vdovou Meyerbachovou v tomto obchodním domě byla náhoda. Ale potkat za pár minut na témž místě ještě někoho dalšího, bylo téměř k nevíře. A přece se to stalo. Bernard Raster byl soused. Bydlil v domě naproti vile Heumannů. Dům stál tak trochu šikmo, ale z některých pokojů Heumannovy vily, třeba z pokojíku Vikiho nebo ze střešních pokojů plukovníka Seibta, bylo vidět jeho okna. Raster byl preparátor a konzervátor, ale nezabýval se sochami ani obrazy, jak si zpočátku myslila Heumannova příležitostná služka Kamila, nýbrž něčím zvláštním, totiž lidskými těly. V anatomickém oddělení Biologického ústavu na Kelichově třídě vyjímal Raster s pomocí svých asistentů, a jak sám říkal, též s pomocí boží, kostry z lidských těl a čisté, bílé a hladké pak předával do vitrín muzeí a na lékařské fakulty. A pak Raster také preparoval staré kostry pod různými kostely a zámky, teď právě na takovém díle pracoval v kryptách benediktinského kláštera v městečku Ottingenu, které bylo deset kilometrů za hlavním městem. Viki nikdy nevěděl, nač je to dobré. Raster dojížděl do Ottingenu denně, ráno tam a večer zpátky, mezi dnem tam asi dost pil, Ottingen měl výtečnou zámeckou vinárnu, Bernard Raster navzdory své jemné práci byl tak trochu gorila, dost často opilá. Teď stál v sedmém patře obchodního domu M&S v bílém dřevěném loubí, popnutém umělým lupením a barevnými kvítky, prohlížel si tam žluté slunečnice a sytě modré kameninové vázy. Modrobílá prodavačka stála vedle – vypadala vedle něho – gorily – jako křehounká opička – a něco mu říkala, preparátor-konzervátor Raster chtěl asi koupit vázu, možná že i s umělou slunečnicí. A snad by se byl už Viki k němu propletl davem a promluvil s ním – musil se usmát, když si vzpomněl, jak je otec strašně nerad, když s ním občas promluví – byl by s ním promluvil, ale pak pohlédl na ty své staré dětské hodinky a řekl si, že radši už pomalu půjde. Půjde, aby k Seibtovu mostu přišel radši dřív… a tak se tedy nepropletl k Rasterovi, ale k pojízdným schodům.

Sjížděl do přízemí, a ač sestupoval, měl pocit, jako by se vznášel. „Raster je opilá gorila,“ řekl si, „ale je zajímavý a dobrý a člověk se od něho ledacos dozví“… ano, Viki se od něho ledacos dozvídal. Třeba o destilátech, to ho nebavilo, skoro nepil, nebo o barvení motýlů, to ho už bavilo víc, ač to nikdy nedělal, anebo právě o těch krčmách, ty ho zajímaly v poslední době moc. A vzpomněl si na Hoffmanna a řekl si: „Mohl jsem se ho dnes zeptat na nějakou takovou zvláštní krčmu, na nějakou takovou na předměstí, v ohradě, v kůlně, v domku, v zapadlý uličce, ale už se stalo, navštívím ho brzy v bytě…“ a pak myslil na to, proč toho Rastera otec tak strašně snižuje. „Snižuje mnohé,“ řekl si a jeho hezká jemná tvář opět trochu potemněla, „ale proč právě Rastera? Vždyť se s ním zná tak dlouho, vždyť se s ním zná ještě ze studií, ještě z branného spolku, stejně jako s plukovníkem Seibtem, ale Seibta snese a Rastera ne. A přitom je Raster vlastně také kriminolog, vždyť ho zvou k nálezům podezřelých kostí. Nebo ho nemá rád právě proto, že se znají od mládí?“ Viki musil v každém patře z pojízdných schodů vyběhnout a za rohem nastoupit na další – jak to v případě pojízdných schodů v obchodních domech bývá –, a když už vjížděl do přízemí, vzpomněl si zas na neznámého vraha a s ním i na Waniu. „Wania,“ řekl si, „to je také zajímavý člověk, ale co naplat. Kasaře objevil, ale vraha těch dětí nemá. Záhada je to dodnes i pro…“ a Viki si zas připomněl otce. Dojel do přízemí, vyšel definitivně z pojízdných schodů a stanul opět na pevné zemi. Rozhlédl se přízemím, po tom proudu lidí mezi nesčetnými pulty ve svěžím teple a kouzelných melodiích, a znovu si řekl: „Najít toho vraha! Noviny, časopisy, film, poděkování ministra, ale copak to. To by bylo zcela vedlejší.“ S rukama v kapsách, na krabičkách a sáčku, se propletl k východu, tam si pak zapnul kožíšek a vyšel.

Stále padal drobný třpytný sníh, tisíce barevných neonů zářilo, ač bylo teprve odpoledne, a do ulic zněly sladké zpěvy dětí, zvonků a varhan.

III.

Než Viki došel k mostu Egida Seibta, u něhož měl tu líbeznou schůzku, uviděl zajímavou věc. Po chodníku šli nějací lidé, muž měl prošedlé licousy, černý zimník a hůlčičku, vypadal jako vládní rada, žena byla zpocená a zchvácená, táhla nějaký žlutý koš, snad to byli manželé, a kolem nich se batolilo šest buldočích štěňat. Štěňata šla volně, bez řemínků, poblíž Seibtova mostu to bylo možné, protože chodníky byly široké a volné, snížek padal na jejich buclaté hřbety a štěňata stále zvedala hlavy k pánům, ohlížela se. Před mostem ti lidé a štěňata zahnuli za roh, žena přitom div nezakopla o koš, muž jen lehce zatočil hůlčičkou, a v té chvíli se za rohem ozval skřípot brzd a zakvílení. Viki se na mžik zastavil a tak trochu strnul. Ale pak pohlédl před sebe, k mostu a šel dál. Na kraji mostu stála socha Egida Seibta s paletou a štětcem v ruce a s vlaštovkou na rameni. Vlaštovka a paleta, ale i hlava a bota sochy byly zasněžené a Viki se v duchu usmál. Tenhle slavný Seibt byl jmenovcem plukovníka, který bydlil v jejich vile, nebo spíš plukovník Seibt – jejich nájemník – byl jmenovcem malíře, protože plukovník dosud žil a byl pravou ukázkou bohaté pohody a zdraví, kdežto Egid Seibt zemřel na bídu a úbytě už na konci minulého století a byl po něm nazván most. Viki byl na místě schůzky.

U mostu, kousek od sochy, byl totiž plácek, kde se dalo parkovat. Stálo tam teď asi patnáct aut a mezi nimi – s bílou čapkou sněhu na střeše – se červenal malý jaguárek. V první chvíli měl Viki dojem, že v autě sedí jen Gréta, viděl za předním sklem její klobouk a řekl si: „Že by si byl Barry ještě někam odskočil?“ Pak však viděl, že Grétin bratr Barry sedí v autě též, vedle sestry, za volantem… a Viki poskočil, mávl a zbytek cesty doběhl. A sotvaže hopsl na zadní sedadlo a zavřel dvířka, Barry nastartoval a jeli.

„Vidíš, jak spěcháme,“ řekla Gréta, „jen abysme neskončili ve špitále, klouže to a on je blázen. Nevíme, kam jedem,“ řekla, ale to už vjížděli na most a Seibta s vlaštovkou měli za zády, „jedem nazdařbůh. Patnáct dvacet kilometrů za město, kde jsou nějaký pole, lesy, háje, uřízneme stromky, jestli ovšem vzal nůž a není-li to hřích, a pak se vrátíme a někam si sednem.“

„Můžeme si sednout za městem,“ řekl Viki vzadu na sedadle, „můžem zůstat v nějaký venkovský hospůdce. Anebo víte co,“ zvolal náhle, „pojedeme do Ottingenu. Do Ottingenu a půjdem do zámecký vinárny. Tam jsem ještě nebyl, ale v Ottingenu jo, znám tam skoro každou cestu.“ Pak promluvil Barry.

„Ba ne, Viki,“ řekl, to už byli uprostřed mostu, pod nímž tekla polozamrzlá řeka, „nepojedeni do Ottingenu, já mám jinej plán. Něco, co souvisí s tou naší cestou.“ A vzápětí, když vyjížděli z mostu na křižovatku, řekl:

„Pojedem teď vskutku jen tak nazdařbůh, pár kilometrů, vona by bez tohohle výletu do přírody nemohla bejt, ale pak hupky zpět do města. Půjdem si sednout do jednoho baru.“

„Do baru,“ vyhrkl Viki, „do krčmy?“ Ale Barry se za volantem jen usmál a zavrtěl hlavou. Dojeli na křižovatku, musili čekat na zelenou a Barry tajemně řekl:

„Někam, kde jsi ještě nebyl, Viki, a ona…“ ukázal na sestru, „teprv ne. Já tam byl dvakrát. Je tam barevný přítmí, a pak tam je ještě něco, to však řeknu až pak… Hlavně však to tam musíš vidět, než pojedem do toho Istanbulu a Smyrny. Chodí tam totiž i pár tureckých obchodníků, tatíčkových přátel…“ a Viki vzadu na sedadle zajásal.

Barry, řádným jménem Bartoloměj Piret, a jeho sestra Gréta byli podle zdání jejich vlídné matky dětmi dost nezbednými, málo se učili a žili si moc po svém, podle otce bylo s nimi vše v pořádku. Byla to bohatá rodina, otec měl velkoobchod s orientálními koberci a v zemi svých nákupů – v městě Smyrně a v Istanbulu – měl sklady a spoustu přátel. Barry byl skoro tak hezký jako Viki, chodil však módněji a pestřeji oblékán. Měl delší tmavé vlasy, nikdy však nenosil čepici, a pak měl tohohle krásného jaguárka. Gréta měla nalíčené oči a známost s jedním klukem. A Viki vzadu na sedadle zajásal a řekl: „Dobrá. Tak tedy do baru, kam chodí Turci. Musím ho vidět, než napřesrok vyrazíme.“

Projížděli třídami, křižovatkami, stále padal drobný třpytný snížek a zářily tisíce neónů, ač bylo teprv odpoledne, a Viki ze zadního sedadla chvílemi hleděl na Grétin klobouk, chvílemi na Barryho, jak lehce a klidně zvládá volant… ale hlavně myslil na Smyrnu a Istanbul, kde měl jejich otec sklady a kam napřesrok o prázdninách měli s Barrym jet. Bezděčně dal ruce do kapes kožíšku, v nichž kromě kapesní hry měl i ty dvě krabičky, a v duchu se usmál. Pak se octli na kraji města na dálnici.

„Dnes jsem měla ve škole konflikt,“ řekla Gréta na začátku dálnice, „konflikt kvůli šatům. Poslední den školy mi chemikářka vytkne, že neumím vzorce.“

„A jak to kvůli šatům?“ zeptal se Viki.

„Kvůli šatům. Řekla, že když můžu nosit tyhle šaty, musím taky znát vzorce. Doteďka mi není,“ zasmála se, „souvislost jasná.“

„Chemikářka bude asi blázen,“ zasmál se Viki, „to je z ženský závisti. Na kluky si asi tak netroufá.“

„Já měl konflikt taky,“ řekl Barry a přidal plyn, „doma, včera, tady s ní…“ hodil hlavou k sestře. „Suším si v koupelně vlasy a už div nevyrazí dveře, co tam dělám. Že zmešká rande. Ač máme ještě dvě koupelny.“

„Tlachá,“ zasmála se Gréta, „koupe se půl dne pokaždý v tý mý. Přitom to není na něm vidět.“

„Já mám konflikty furt,“ řekl Viki, „ale už mi to začíná být jedno. Chvílemi, když na to myslím, je mi ještě zle, třeba dneska ve škole, ale v podstatě jsem už otrnul. Měl bych to rozetnout jako brácha,“ řekl, „dostudovat a pryč z domu, a navždy. No a dnes…“ Viki se lehce usmál a jeho jasné šedé oči se zaleskly, „dnes s ním budu mít konflikt zas. Večer, že přijdu pozdě domů.“

„Jednou za rok pozdějc a právě dnes,“ zakroutil Barry hlavou, věděl dobře, o kom je řeč, „jednou za rok, co je na tom.“

„On říká, že je to furt,“ zasmál se Viki.

Míjeli obrovské směrové tabule, značky blížících se parkovišť, čerpacích stanic, občerstvení, míjeli servisy v barevných neónových světlech, hladký asfalt dálnice se slabě bělal drobným snížkem, který stále padal, ale teď už míň, a Viki, ač měl na rtech úsměv, zas v duši pocítil hořkost. Bylo to tak. Byly chvíle, kdy se všemu smál, když ne zrakem, tváří a rty, tedy aspoň v duši, vskutku mu to, co bylo doma, začínalo být lhostejné, ale ty chvíle byly přece jen ještě dost vzácné. Častěji to bylo tak chmurné a těžké, že to vyvolávalo na jeho tváři stín a v jeho očích jakési znehybnění. Teď zas pocítil hořkost a věděl, že jestli na to bude ještě chvíli myslit, zaplaví mu to celé nitro. Vzepřel se tomu a Gréta mu v tom bezděčně pomohla. Byli v té chvíli už dost daleko za městem, snad už patnáct kilometrů, Gréta se rozhlédla okny a řekla:

„Mám za to, že tady někde už bysme mohli zahnout. Tady je všude krásně, jsou tu pole, lesy, kopečky, tady už zahneme.“

Odbočili z dálnice na výjezd, obloukem dálnici podjeli a vjeli na menší cestu. A po ní pak pelášili někam vzhůru do zasněžené krajiny, někam vzhůru k jakýmsi skalkám. U skalek vjeli na malý zasněžený most, bylo tam všude pusto a prázdno, nikde jediné živé duše, nikde autíčka, pohlédli pod most na říčku. Tekla hluboko dole, pomalu, a Viki řekl:

„Když jsem šel k Seibtovu mostu, viděl jsem zvláštní věc. Šest malých buldoků se batolilo kolem nějakých lidí, on měl licousy a hůlku, ona táhla koš, ale když zašli za roh, asi o jedno štěně přišli. Přejelo je auto. Pojedem ještě dál?“

Jeli jen kousek. Za mostem, za říčkou a skalkami se zvedal mírný, zpola zalesněný svah a Grétě se pojednou zdálo, že právě z toho svahu by mohl být pěkný výhled do kraje. Zastavili tedy u kraje cesty, vystoupili a pak se pomalu dali tím zasněženým, zpola zalesněným svahem vzhůru. Od úst jim šla pára a z Barryho kapsy hrál teď tranzistor. Nějakou neznámou píseň.

„Ale copak psi,“ řekl Viki cestou po tom svahu, „než jsem šel k mostu, byl jsem v obchodním domě M&S. Letos v květnu tam vybrali trezor, Wania je chyt za den. A koho jsem tam nepotkal, jako jednu paní, kterou znáte jen tak podle jména, a Bernarda Rastera.“

„Zvláštní, ten Raster,“ kývl Barry a v kapse zeslabil tranzistor, „takový tlapy má, pije a přitom vyjímá kosti.“ A Gréta řekla:

„Preparovat kostry, to je taky povolání, to bych radši zpívala.“ A Barry řekl:

„No, no, co je na tom, tohle musí taky někdo dělat, každý nemůže být zemědělec nebo vyučovat děti, žádná práce cti netratí. Jestlipak, Viki, k němu občas jdeš a co tomu říká otec?“

„Občas k němu jdu a teď půjdu zas,“ kývl Viki, „jemu to samozřejmě nepovídám. Bůhvíproč ho tak nenávidí, snad si něco udělali v mládí, či co, zrovna dnes jsem na to zase myslil, byli spolu v domobranným spolku. Plukovník Seibt byl v něm taky a ten dokonce bydlí u nás, ale Raster…“ A pak dodal: „Kupoval si v sedmým patře vázu a možná že umělou květinu.“

Udýcháni došli na svah a tam na tom svahu se náhle octli na jednom přepodivně krásném místě.

Octli se v jakémsi koutě lesa, jehož ramena svírala pravý úhel, přitom pravý les tvořily vzrostlé borovice a levý nízké husté smrčky, skoro houští. Mezi oběma rameny se rozkládalo širé zasněžené pole, v dálce se svažující, a tam kdesi za ním, v dolíku – v dálce ještě větší – musila být nějaká víska, protože bylo vidět zasněžené střechy chalup a uprostřed kostelní věž, a Viki řekl:

„Ta řeka zpod svahu a skalek zřejmě teče támhletou vsí a Gréta měla pravdu. Gréto, tohle je místo jako z barevný vánoční pohlednice.“

Usedli na okraj vzrostlého lesa na kmen poražené borovice, z něhož předtím trochu smetli sníh, ještě víc ztlumili tranzistor a chvíli mlčky hleděli před sebe. Skutečně, byl to kraj jako z vánoční pohlednice. Sníh, který před chvílí přestal padat, teď znovu začal, zas padal ten drobný třpytný snížek, a v kraji – kam oko dohlédlo – bylo zvláštní, velebné ticho. Gréta zřejmě na něco myslela, i Barry na něco myslil, na jeho delší tmavé vlasy dopadaly vločky, které se brzy měnily v kapky vody, na Grétině klobouku se držely déle, náhle se Barry otočil k Vikimu.

„Brouci a motýli, Viki, ještě spí,“ usmál se, „ty teď v tom sněhu chytat nemůžeš. A v létě toho taky moc nenachytáš, v létě budem, Viki, v Istanbulu a Smyrně.“

„Sbírání brouků mě už stejně přešlo,“ řekl Viki a Barry kývl a ukázal na tranzistor.

„Víš, co hrajou?“ zeptal se.

Hráli koledu „Hvězda jasná vyšla, andělé pějí hosana“ a Viki si trochu přisedl k Barrymu a znovu se zahleděl do kraje. Zahleděl se na to širé bílé pole, na vesnické stříšky v dálce za ním a na chvíli zrakem ustrnul na tom drobném třpytném snížku, jak se snášel k zemi, jako by se snášely milióny malinkých hvězdiček…

„Ano,“ řekl si, „v létě budem v Istanbulu a Smyrně.“ A pak, aniž se přestal dívat před sebe, přisedl si k Barrymu ještě blíž a začal opět myslit na tu společnou cestu a na Barryho červeného jaguárka, který stál dole u cesty a jímž měli jet i do toho Turecka. Barry dostal auto od otce před rokem, sotva měl osmnáct a mohl mít řidičský průkaz, velkoobchodník Piret ani nečekal, až jeho syn skončí školu. Zdálo se dokonce, že na tu školu ani moc nesází, panu Piretovi zřejmě nešlo o synovo vysvědčení, ale o jeho nejvhodnější vzdělání. U Vikiho to bylo jiné. Vikiho otec nebyl obchodník ani podnikatel, ale nejvyšší šéf kriminální policie v zemi, vrchní kriminální rada, tedy státní zaměstnanec, a zaměstnanci státu mají vždycky na řádných školních dokladech svých synů zájem. Jenže Viki věděl, že jemu otec auto nekoupí ani po sebelepší maturitě. Měli sice auto – od matčiny smrti dokonce už třetí – měli je v garáži u vily a byl to dost luxusní renault se záclonkami v oknech, které se daly stahovat. Ale kriminální rada – nejvyšší šéf kriminální policie v zemi – měl služební chevrolety se šoféry, soukromým vozem skoro nejezdil. Ze soukromého auta měl málo a Viki z něho neměl vůbec nic. S otcem nejezdíval a sám si vyjet nesměl, neměl ani řidičský průkaz. „Nekoupí mi ani jiné věcí, které bych snad vskutku měl mít,“ řekl si na poražené borovici na kraji lesa a pohlédl na své staré hodinky, které dostal ještě v obecné, kdy žila matka a také bratr dosud byl doma, a pomyslil si: „On mě živí, šatí, občas dává kapesné, to je vše. Kdybych se neuskromnil,“ řekl si, „vždyť bych ani nenastřádal, abych mohl koupit ty krabičky, co mám v kapse…“ A Vikiho jasné šedé oči se trochu zastřely a znehybněly a jeho jemnou hezkou tvář zas pokryl stín, pokolikáté to jen za pouhý dnešek bylo… dal ruce do kapes, stiskl tam ty krabičky a přitom se dotkl i sáčku s kapesní hrou s kocourem a kočkou. Pak se jim naskytl zvláštní pohled.

Na druhém cípu lesa, tam na kraji těch nízkých smrčků, skoro houští, se v drobném třpytném snížku náhle objevil zajíc. Snad ho přivolaly zvonky z Barryho tranzistoru, jež náhle zesílily – ač asi sotva, zajíci jsou spíš lekaví, – zajíček zahopsal po zasněženém poli k nim, v půli cesty se zarazil, stoupl si na zadní a panáčkoval. Ušima hýbal, kýval, hleděl k nim – k poražené borovici – a pak zůstal chvíli nehybný jako malá zasněžená soška. Pak se do zvonků v tranzistoru vmísil zpěv chlapeckého sboru a zajíček v té chvíli jako by zvětřil zlo, rychle dopadl na přední tlapky, otočil se, a než se kdo nadál, zmizel zas v houští. Všichni se smáli, i Viki, bylo jim dobře. A pak se náhle ozvala Gréta…

„Ty, Viki,“ řekla, „a co vrah?“ A dodala:

„Vrah těch dětí. Ještě ho nemáte?“

Její slova zapůsobila v tom velebném tichu zimní krajiny jako úder blesku.

Ale Barry zasáhl.

„Prosím tě,“ řekl, „zrovna teď se bav o vrahu. Tohle místo je akorát na to stvořený. Sedíme na kraji lesa, jaks to chtěla, v rádiu hrajou koledy, zajíc tu běhá, a ty mluv o vrahu. Na to je dost času v baru.“ A pak mírněji dodal:

„A vůbec, mluvit o vrahu se pro takovou dívku nehodí. Když chceš, bav se o tom s tím svým vojclem.“

„Ty jsi tak neuvěřitelně hloupej,“ řekla Gréta, „že pro to ani nemám slov.“ Barry a Viki se zasmáli a Barry řekl: „Ten její kluk, Viki, to je ti takovej blbec…“

A pak utkvěl zrak Vikiho zas na vzdálené kostelní věži za bílým polem a miliónem drobných sněžných vloček, které se v té obrovské prostoře mezi věží a jeho očima snášely k zemi, a jak tak hleděl, měl dojem, že se stmívá. Vskutku, na kraj se znenáhla začalo snášet šero a tak pomalu vstali z borovice. Trochu se sebe setřásli sníh, Gréta si dokonce sundala klobouk a Barry vyňal nůž a kousek od borovice uřízl dva malé stromky. Lepší dal Vikimu, horší strčil sestře. A pak vymrzlí a šťastní se rozloučili s krásnou zimní krajinou a pomalu scházeli zpola zalesněným svahem k cestě u skalek a říčky, kde stál u cesty jaguár. Pořád byl všude hluboký klid a nikde ani živá duše.

„Tak a teď do baru, kam chodí turecký obchodníci,“ připomněl Barry, když nastartoval a rozjeli se po malém zasněženém mostě, „teď vám tedy ještě řeknu, co tam je.

V tom baru hraje hrací skříň, ale hlavně tam zpívá jedna živá ženská. Jmenuje se jako tahle má neposlušná sestra,“ řekl Vikimu, který teď seděl vpředu vedle něho a Gréta vzadu vedle dvou malých lesních stromků, „jmenuje se Gréta. Ale ne Piretová jako ona, ale Garone, Italka, a zpívá hlavně píseň Vyjdu si do polí.“

„Co je to za hloupost,“ zasmála se Gréta na zadním sedadle, „nějaká selská píseň?“

„Jako kdybysme si my dnes do polí nevyšli,“ řekl Barry, „k tomu ještě na její popud. Ona si myslí, že tohle dělají jen sedláci.“ Pak řekl: „Nazpívala to už i na desky. Možná že ty lidi, co do toho baru chodí, tam chodí právě kvůli týhle písni.“ Pak dodal:

„Možná že taky pro něco jiného.“

„Drogy?“ zasmála se Gréta.

Ale Barry jen pokrčil rameny, rozsvítil světla, octli se právě před vjezdem na dálnici… a pak už jeli velice rychle. Sníh teď už nepadal a dálnice nebyla už bílá, ale jen vlhká… sta aut po ní letěla oběma směry a směrové tabule a značky parkovišť, občerstvení a servisů v neonech se jen míhaly… za dvacet minut dojeli k první předměstské třídě.

Přejeli předměstskou křižovatku a pak se v proudu aut řítili k řece. Po mostě Egida Seibta teď nejeli, ale po mostě Hrdinů, a za mostem se dostali na Královskou třídu. Bylo půl sedmé, ale obchody byly ještě otevřené, rozzářené barevnými neóny, z ampliónů ještě zněly písně a zpěvy a na chodnících byly davy lidí. U Domu nábytku, kde se dalo zahnout doprava, Barry odbočil. Projeli užší ulicí, méně rušnou, i ona však byla zaplavena světlem, teprve za ní, za kostelem svátého Lukáše, se octli v tmavších ulicích. Projeli spletí starých domů a průchodů a octli se v uličce, kde parkovalo pár luxusních aut. Tam Barry zastavil. Stromky nechali v autě. Gréta si sundala klobouk, vytáhla zezadu z vozu kabelku a nějaký balík, Barry vyňal cosi zpod volantu a vystoupili.

„Támhle to je,“ ukázal Barry na jeden nárožní dům.

Popošli k nárožnímu domu a octli se před barem.

„To vypadá na noc,“ řekl Viki s úsměvem, „dnes tedy mám doma konflikt, jaký jsem snad ještě nezažil.“

Bar byl osvětlen slabým červeným a modrým světlem, takže vypadal temně, jen neónový nápis nad vchodem byl žlutý a oranžový a připomínal pomeranč a slonovou kost. Měl čtyři písmena a ta hlásala: „ÍRÁN“.

IV.

Svlékli kabáty v malinké šatně, takovém kumbálku, a nechali si v rukou a kapsách jen to, k čemu se dnes upínaly jejich mysli. Stará nalíčená šatnářka s velkou náušnicí v uchu pak zřejmě něco zmáčkla, protože se objevil jakýsi bledý vrátný a ten jim rozhrnul na konci chodby těžký rudý závěs.

Bar byly dva šálky bez oken, dalo se však říci, že je to sál jediný, přepažený sloupy. Na černém stropě svítila zelená, červená a modrá světla, takže leccos bylo ve tmě – zelená, červená a modrá světla jen svítí, ale nezáří. Lidé, kteří postávali u barového pultu, byli nasvíceni žlutě, takže tihle byli ve světle, vypadali trochu jako mátohy, avšak lidé u stolků byli v šeru. Osvětleny horním barevným světlem byly víc jen stolní desky. Na rozhraní šálků mezi sloupy bylo malé pódium – tak tři čtverečné metry – a vedle něho pianino, polepené barevným staniolem. Když vešli, hrála v prvním šálku hrací skříň nějaké blues. Uvaděč s knírkem je posadil ke stolku v druhém sále.

Gréta odložila balík a kabelku na prázdnou židli a zavrtěla hlavou. Dříve však než mohla promluvit, přistoupil ke stolu číšník. Vypadal spíš jako boxer ve fraku, ale jeho hlas byl tichý jako hlas pěnkavy a rozhodně ho nebylo slyšet ani u vedlejšího stolu, ač ten stůl byl dosud prázdný.

„Láhev bílého vína,“ řekl Barry, „s jídlem počkáme. Víno spíš nasládlé.“ Číšník se tiše zasmál, řekl „nasládlé“ a šel. A pak už Gréta promluvila:

„Tedy jestli odsud vyj dem se zdravou kůží,“ zasmála se, „bude to zázrak. Je to tu jako v doupěti… Tančit se tu asi nedá…“ mávla rukou k pódiu.

„Nedá,“ řekl Barry, „tady není dupárna. Když, tak si podupávej u stolu.“

„A kde je, prosím tě,“ zeptala se Gréta, „ta pěvkyně?“

„Zpěvačka Gréta Garone přijde za chvíli. Má ještě čas, vidíš, že je tu ještě poloprázdno,“ řekl a pak se otočil k Vikimu.

Viki zářil. Jeho rty se usmívaly a jeho jasné šedé oči se v tom barevném přítmí leskly. Tohle sice nebyla krčma, a dokonce ne na periférii, v nějaké ohradě či kůlně, ale s krčmou přece dneska nepočítal, tohle byl bar, a navíc bar, po němž vždycky toužil. Hleděl na sloupy mezi oběma šálky, viděl, že mají zprohýbané hlavice, z nichž visí lucerny, v jejichž přepodivných mřížkách hoří malá barevná světélka. Hleděl na jednu tmavou stěnu a viděl na ní temně světélkující obraz perského trhu, mešitu, minaret, lidi v turbanech a oslíky. A hleděl na malé pódium vedle pianina a pozoroval kobereček, který na něm ležel… ne, tohle nebyla krčma, byl to bar a bylo to doupě… Viki myslil na vraha. Odvrátil zrak od koberečku a pozoroval číšníka boxera, který se vracel. Svíral v jedné ruce hrdlo láhve, v druhé ruce misku mandlí a navíc ještě mezi prsty tři obrácené sklenky. Viki viděl, jak nejprve položil na stůl misku mandlí, pak ruku obratně otočil hřbetem dolů a jedním pohybem postavil na stůl skleničky. Pak mávl lahví v druhé ruce jako kyjem, ale tu už se mu v první prázdné ruce zaleskl otvírák. Jedním trhnutím vyrazil z láhve zátku, ulil do Barryho sklenky, a když Barry jen kývl, nalil ostatním. Pak postavil láhev na stůl k misce, tiše se zasmál a zmizel.

„Vypadá jako preparátor Raster,“ vydechl Viki, „taky taková bodrá gorila, panebože, to je podnik…“ a radostně zdvihl číši a Gréta se smíchem řekla: „Tak na vánoce,“ a Barry řekl: „Na tu cestu s Vikim do Smyrny a Istanbulu,“ a napili se.

A sotva se napili, vešli do baru další tři lidé. Když procházeli mezi sloupy, přistoupil k nim uvaděč s knírkem a Viki si všiml, že tihle tři lidé jsou osmahlí a černí, jeden z nich je dost vypasený, blahobytný a má silný černý knír. Když došli k vedlejšímu stolu, Barry náhle vstal a podal jim ruku. Páni se na něho mile usmáli, usmáli se i na Grétu a Vikiho, ten vypasený s knírem žertovně koukl na víno na jejich stole, a pak si k tomu vedlejšímu stolu sedli. A Barry pak tiše řekl:

„To jsou právě ti obchodníci z Turecka, co se znají s tatíčkem. Jen klid, Viki, na všechno dojde. Vsadím se, že nás pozdějc pozvou na večeři.“

Hrací skříň hrála už asi pátou píseň, Turci u vedlejšího stolu jedli očka, mandle, pili whisky a občas prohodili s Barrym přes uličku pár slov… Barry a Viki vykouřili již pár cigaret z krásného červenozeleného balení – Viki moc nekouřil, ale v baru to bez té cigarety jaksi nešlo – v baru už snad nebyl jeden volný stůl a Gréta Garone pořád nešla.

„Kde ta ženská je, že nejde,“ řekla Gréta, „že se dnes nastydla a nemůže zpívat? Jakže se jmenuje ta její selská píseň?“ usmála se na Barryho, ale Barry byl klidný hoch a sestra ho nemohla přivést z míry.

„Vyjdu si do polí, se jmenuje,“ řekl klidně a pohlédl na hodinky, „Garone přijde. Chodí vždycky pozdějc, je to Italka.“ A v té chvíli pohlédl na hodinky i Viki. Na ty své staré, ještě dětské, které dostal od otce, když chodil do obecné. V tom zdejším barevném přítmí vypadaly snad ještě ubožejší než ve dne, vypadaly jako nalomené sklíčko nebo plechový knoflíček… a v té chvíli zmlkla hrací skříň, Barry se usmál a řekl:

„Víte co?“ A pak se trochu napil a řekl:

„Tak si to tedy už dáme.“

V tom baru se neusmívaly jen Vikiho oči a ústa, Viki se zde cítil šťasten do hloubky duše. Ano, byl to bar, po němž vždycky toužil. A i když to nebyla krčma, a k tomu ani na periférii, v nějaké ohradě či kůlně, přece celou tu dobu, co tu seděli při hudbě z desek a vínu, nepřestával myslit na vraha. Když se rozhlížel tou polotmou po okolních stolech, říkal si, ano, i zde může sedět ten zločinec, i zde. Ale Viki se tu cítil šťasten i pro něco jiného. Pro něco, na co myslil od začátku prosince. Pro tuto samotnou líbeznou schůzku. A teď Barry řekl: „Tak si to tedy už dáme,“ a Viki zas pohlédl na hodinky a vzrušeně kývl. Sáhl do kapsy a vyňal ty své krabičky. Jednu podal Grétě, druhou Barrymu a bylo mu dobře jako pastýři na horských pláních.

V Grétině krabičce byla malinká taštička z korálků, broušených a pestrých, taštička na maličké zrcátko, pudřenku a růž anebo klíček, a v ní byl vzácný růžový olej. Gréta se sklonila k Vikimu a políbila ho na ucho.

„Budu to nosit do divadel a bálů,“ řekla a Barry dodal: „A taky na rande s ježkem.“

Když rozbaloval krabičku Barry, Viki si všiml, že je dost neklidný, tohle u něho snad ještě nikdy neviděl. Sáhl po sklence vína, napil se a pak krabičku otevřel. Na černém sametu tam zazářilo zlato. Knoflíčky do manžet a sponka na kravatu – byla zdobená perlou – Barry se znovu napil, naklonil se k Vikimu a políbil ho na druhé ucho.

Pak přišla na řadu Gréta.

Vzala balíček, který ležel u její kabelky na prázdné židli.

„Je to hloupost, Viki,“ řekla, „to víš. Co ti holka jako já může k vánocům vybrat. Tenhle zajíc,“ mávla na Barryho, „mi odmítl poradit.“

Byla to šála a tři kravaty.

Na kravatách našel Viki znak nejlepšího pařížského módního domu a napadlo ho, že ho otec sice šatí, ale tak vzácné kravaty mu ještě v životě nekoupil. Sála byl zázrak upředený z vlny a barev, a Viki si představil, jak se bude hodit ke kožíšku i k bílému montgomeráku, který také občas nosil, ba i k staršímu, temnému, který brával do deště. Poděkoval Grétě a zdvihl na její zdraví sklenku. Blahobytný Turek u vedlejšího stolu se v té chvíli usmál, Viki si všiml, že podivně a velmi mile… a pak jeho radostný neklid ještě vzrostl. Cítil na tváři Barryho pohled a věděl, že teď přišla řada na něho. Barry si svůj dárek zřejmě nechával na konec. Ale v té chvíli došlo v baru k změně. Hrací skříň stále mlčela, ale zato nad tím malým pódiem mezi sloupy vyvstal kužel světla, osvítil kobereček, trochu i pianino vedle, polepené staniolem, a vzápětí se na pódiu pod tím světlem objevila žena. Měla světlé vlasy, osmahlou pleť a kolem šíje korály.

„To je ona,“ odvrátil se Barry na chvilku od Vikiho ke Grétě a Gréta tiše vyprskla: „Prosím tě, jaká Italka, vždyť je samej mejkap a blond,“ a Barry řekl: „Ty jsi taky mejkap a černá a taky nejsi Italka…“ ale vtom se ozvalo nějaké zakopnutí a u pianina se objevil jakýsi skřeček v červeném fráčku, dřepl si na židličku a začal hrát.

„Vyjdu si do polí,“ řekla zpěvačka při prvních taktech hudby bez mikrofonu, když úklonou pozdravila hosty, v její ruce se náhle objevila růže… a Gréta se tiše zasmála a i Barry se teď musil chtě nechtě usmát a pak opět pohlédl na Vikiho. Ale to už zpěvačka domluvila, cudně sklopila zrak ke koberci a začala zpívat.

Jednou kvečeru skončím s těmi svody,

vezmu automobil a vyjedu si do přírody…

Zpívala sametově hebkým hlasem, bez mikrofonu a v ruce si pohrávala s růží, skrček hrál jemně, tiše…

Sednu si do trávy na kraji lesa,

mé srdce znavené radostí plesá,

má smutná hlava už mě nebolí,

když vyjdu si do lučin, vyjdu si do polí

Viki se usmíval a zářil. Hleděl na zpěvačku, na růži, kterou měla v ruce, na kužel světla, v němž stála, na kobereček pod jejíma nohama a na tváři cítil Barryho pohled. „Co mi asi dá,“ myslil si a přitom sledoval hudbu a poslouchal slova…

Jednou kvečeru mi řeknou, už dost,

je čas přejít ten duhový most…

zpívala zpěvačka sametově hebkým hlasem, ale teď o něco silnějším, a také skrček hrál silněji a už ne tak jemně…

Auto mě zaveze někam do krajiny,

mé srdce ubohé se zbaví viny,

má těžká hlava už mě nebolí,

sednu si do trávy, sednu si do polí.

A pak skrček začal hrát velmi silně, kýval se a klátil nad klávesnicí, jako by zápasil či přemáhal hada, a Viki se zahleděl na ten temně svítící obraz perského trhu, na mešitu, minarety na protější stěně, hlavou mu bleskla Smyrna a Istanbul, kam napřesrok v létě jedou s Barrym, a dárek, který mu Barry za chvíli dá… a zpěvačka na pódiu v kuželi světla bez mikrofonu se začala točit, svíjet a zdvíhat růži, její hlas byl teď kovový a drsný, zpívala…

Jednou kvečeru dojdu v ta smutná místa,

aby má duše byla opět čistá,

usednu na kraj lesa, pohlédnu před sebe,

pohlédnu na pole, pohlédnu na nebe

a pak mou těžkou hlavu čísi ruka skolí.

Mé vidiny a touhy se ztratí v poli… se ztratí v poli.

Zpěvačka dozpívala, skrček dohrál a v baru se strhl potlesk. Viki slyšel, že tleskají i Turci u vedlejšího stolu, dokonce i Gréta pleskla párkrát do dlaně a tleskal i Barry… pak se Gréta Garone naposledy uklonila, růži, co měla v ruce, hodila kamsi k barovému pultu a odcházela. Za ní se ozvalo zakopnutí, to se hnal skrček, a kužel světla nad pódiem zhasl. A Barry sáhl do kapsy a řekl:

„Tak co. Jak se to sestřičce líbilo?“

A pak vyndal ruku z kapsy a řekl:

„Tu máš, Viki…“ A podal Vikimu krabičku.

Viki se rychle napil vína a cítil, že se mu chvěje ruka. Vnímal Grétin pohled, i pohled Turků u sousedního stolu, přihlíželi s velkým neskrývaným zájmem, jako by hleděli pod povrch jezera či hladiny moře… to už zas hrála hrací skříň nějaké blues… a Viki rozbalil papír. Objevila se krabička z klenotnictví. A když ji otevřel…

V přítmí barevného světla se leskly na tmavorudém sametu zlaté náramkové hodinky a spočívaly tam jako klenot z koruny Matky boží.

V.

A hrací skříň hrála v barevné polotmě blues, Gréta Garone s růží se znovu zjevila na pódiu v kuželu světla a zapěla a ke stolu přistoupil číšník boxer, mávnutím vytrhl zátku a na stole se u misky mandlí objevila další láhev vína. Turci u vedlejšího stolu srkali teď něco z láhve, která stála vedle nich na pojízdném stolku v kbelíku, ale šampaňské to nebylo, jedli k tomu – po mase – nějaké sladkosti a to všechno – tu láhev i sladkosti zapíjeli vodou. A Gréta, Barry a Viki si znovu ťukli, Turci to viděli a usmáli se a Viki… měl prostě pořád levou ruku na stole. Své staré dětské hodinky měl už dávno v kapse saka jako pohřbený zbytek svého někdejšího dětství… hleděl na své nové zlaté hodinky a srdce mu tlouklo radostí a štěstím. Byl to dárek, jaký nečekal. Dárek, jaký by mu byl otec nedal ani do nejdelší smrti. Na zlatém ciferníku zářila červená datumovka, v těžkém žlutém zlatě u náramku byl vyryt monogram VH a datum letošních vánoc, náramek byl složen ze zlatých plátků, zdobených tepanými reliéfy, hodinky musely být velice drahé. Bartoloměj Piret, syn velkoobchodníka Pireta, na to ovšem měl, Viki byl šťasten dvojnásob. Hleděl na hodinky, když mluvil s Grétou a Barrym o bratru Martovi, který žije sám na vlastní pěst a mimo domov, protože to už dál doma nevydržel, hleděl na ně, když mluvil o otcově komorníku, suchém, hubeném, mlčenlivém patronovi, jakým každý skutečný komorník má být, a komorník vrchního kriminálního rady a nejvyššího šéfa kriminální policie obzvlášť, a hleděl na ty nádherné hodinky od Barryho, i když se konečně – po vypití poloviny druhé láhve – přece jen dostali k vraždám.

„Právě dnes jsem měl debatu s Hoffmannem,“ řekl Viki v pocitu lehkého opojení, „chce se mnou chodit po krčmách, ale po takových, kde je naděje na nějakou stopu. Po krčmách na periférii, v různých ohradách a kůlnách, v různých nízkých domcích a zapadlých uličkách, které se budou brzy bourat. Ale já hlavně musím nejdřív všechno znovu prostudovat, promyslit,“ Viki sáhl po cigaretách a zapálil si, „všechny ty opisy, kopie, protokoly, všechny ty mapy, snímky, skici, všechno, co má doma v sejfech, on se totiž o tom chystá napsat dílo. No dílo…“ opakoval Viki, když se Gréta na něho usmála, „dílo se chystá o tom psát. Snad jako učebnici, komorník mi to tuhle tajně řekl. Proto to má všechno doma, v sejfech, i když třeba jen v kopiích, ale to stačí. A já to všechno musím znovu prostudovat a promyslit a pak vyrazím i do terénu. Do nějakých těch krčem, jak říká Hoffmann, budu se předtím informovat i u Raster a. Ten zná kdeco a vím, že mně ochotně poradí.“ Pak si Viki usrkl vína, pohlédl na hodinky a pokračoval: „Jistý je dnes to, že to nespáchali vrazi dva, ale jeden a ten samej člověk. Ty děti byly zabitý úplně stejně, do týla, stejnou pistolí, nějakou dost zvláštní, nikdy se nenašla, ani nábojnice. Ty vraždy spáchal jeden a ten samej člověk, zjistilo se to i z pitvy.“

A Viki zas pohlédl na hodinky a napil se vína a oklepl cigaretu do popelníčku. Ano, zjistilo se to při pitvě, a ač se zjistilo ještě dost věcí, už před dvěma měsíci, vrah zůstával skryt a vědělo se o něm skoro tak málo jako v době jeho strašných činů.

K první vraždě došlo v neděli pátého září. Třináctiletá Antonie Seibtová – shodou okolností téhož jména jako slavný malíř z minulého století a jako plukovník, který bydlil v Heumannově vile – dcera celního zaměstnance z Humbertovy třídy, odjela tu neděli ráno autobusem z města do vsi jménem Kneppburg, dvacet kilometrů vzdálené. Odjela ke strýci, otcovu bratru, a k jeho ženě, tetě. V novinách byla otištěna výpověď nešťastného otce, podle níž dcera Antonie jela ke strýci do Kneppburgu proto, aby donesla tetě citrónové džusy, byl začátek září, teta ochořela a u Seibtů v městě usoudili, že potřebuje vitamín C. Skutečnost, že Seibtovi v Kneppburgu měli zahradu plnou ovocných stromů a tudíž i dost vitamínů, nehrála v případu žádnou roli. Ač si člověk mohl v Kneppburgu koupit, co chtěl, citrónové džusy tam neměli a Antonie tedy jela. Dojela k Seibtům do vsi před polednem, obědvala u nich kuře a ovesné vločky, po obědě se vztekala na zahradě s dětmi ze sousedství, houpala se v provazové houpačce, kterou uvázali ke kmenům dvou jabloní, pak byla s dětmi na návsi u rybníčka, s Pepíkem Wagnerem šla do hospody podívat se na křečka, byla na kraji zoraných polí a pak kolem páté hodiny odpolední s košíčkem vajec – podle výpovědi strýce Seibta, která byla v novinách též, to byla dobrá čerstvá vejce, jaká se sice koupí i ve městě, ale Seibtovi jich měli dost a občas nějaká Seibtům do města posílali – tedy kolem páté hodiny se Antonie vydala s košíčkem vajec z Kneppburgu domů. Musila však jít do sousední vsi, do Kolářová, protože tamtudy projížděl městský autobus, tam byla i zastávka. Cesta z Kneppburgu do Kolářová měřila dva kilometry, zpočátku vedla poli, pak malým listnatým lesíkem a pak opět poli a švestkovou alejí, byla to hezká cesta a ta zářijová neděle byla slunná a teplá. Antonie Seibtová šla tedy tou cestou, ale do Kolářová na stanici autobusu už nedošla. Nedošla ten večer domů do města vůbec. Rodiče si zprvu myslili, že zůstala u strýce a tety v Kneppburgu na noc, ač jim to přece bylo trochu divné, byli by to chápali, kdyby byla druhý den sobota či neděle, ale druhý den bylo pondělí a Antonie musila ráno do školy. V osm hodin večer celní zaměstnanec Seibt volal kneppburský hostinec Josefa Wagner a. Strýc Seibt přišel do hostince k telefonu a řekl bratrovi, že Tonička odešla od nich na autobus do Kolářová před pátou hodinou. Celník a jeho žena se tímto strýcovým sdělením kupodivu uklidnili. Celník později vypověděl, že si pustili televizi a čekali na dcerku dál. Teprve když skončil televizní film – byla to nějaká komedie a trvala do půl desáté – šel celník k telefonu volat známé, co má dělat. K desáté večerní mu nějaký Ruth řekl, ať volá policii.

Policisté našli děvče za deset minut po tom, co přijeli na cestu Kneppburg-Kolarov, za tři čtvrti hodiny po celníkově zavolání. Dívka ležela v listnatém lesíku za jedním keřem, pár metrů od cesty, ve zkroucené poloze na pravém boku, s jednou stranou obličeje zabořenou v trávě, s prostřeleným týlem, napohled bylo jasné, že byla zabita vsedě, kus od ní stál košík s vejci a u jejích nohou ležela malá kapesní hra, kulatá zasklená krabička s ježibabou a šesti důlky, do nichž bylo třeba dostat šest zlatých kuliček. Policisté volali vysílačkou do města pro pohotovost a za slabou půlhodinku přijel k lesíku policejní lékař, fotograf, daktyloskop, elektrikář s reflektory, tři kriminalisté, pes a vrchní policejní komisař Alfréd Wania.

Tráva v okolí nálezu nebyla pošlapána víc, než musila nezbytně být, když se po ní šlo a v ní sedělo. Na dívčiných šatech a těle nebylo na první pohled nejmenších stop násilí, na její tváři byl zmrtvělý úsměv, kromě kapesní hry se nenašlo nic, ani zbraň, ba ani nábojnice. Pátrání po vrahu, jak to v takových případech bývá, bylo zahájeno ihned. Ještě tu noc bylo pečlivě prohledáno okolí nálezu, lesík, cesta Kneppburg-Kolarov, obě vesnice, ještě tu noc byl zjištěn šofér a pár cestujících, kteří jeli s obětí ranním autobusem z města do Kolářová, byly rozeslány depeše na všechny policejní stanice v zemi a pátráno v ústřední policejní kartotéce. A ještě tu noc byl podrobně zmapován poslední den života Antonie Seibtové. Bylo vyslechnuto dvacet občanů Kneppburgu včetně dětí, kteří s obětí ten den přišli do styku anebo ji alespoň viděli, druhý den se v kneppburské škole neučilo. Strýci a tetě zavražděné dívky byla ukázána kapesní hra, uvedli, že nic takového Tonička s sebou neměla, totéž prohlásily i kneppburské děti, všechny viděly tu hru poprvé a rodiče Seibtovi při protokolu, který byl pořízen ještě tu noc v městě na policejním ředitelství, rozhodně prohlásili, že Antonie nejen takovou hru neměla s sebou na cestě k strýci, že ji neměla nikdy. Policie tedy usoudila, že tato kapesní hra mohla patřit vrahu, hra se stala významným předmětem. Druhý den ráno byla podrobena důkladnému průzkumu, ale výsledek byl chudý. Žádný otisk prstů pachatele, dokonce ani otisk prstů oběti, takže se zdálo, jako by Antonie, ba ani vrah vůbec neměli tu krabičku v ruce. Přesto komisař Wania v tento předmět věřil. Stejně se spoléhal i na výsledek pitvy. Pitva byla dokončena druhý den dopoledne a potvrdila první dojem: na dívce nebylo jediné stopy předsmrtného násilí. Výsledek pitvy určil pistoli, z níž bylo stříleno – a měl – jak Wania doufal – cenu zlata. Ale dny ubíhaly a po pachateli nebylo nejmenších stop. Uběhly tři měsíce a pachatel byl neznám.

K druhé, zcela stejné vraždě došlo 20. listopadu dvanáct kilometrů za hlavním městem, kilometr od obce Zorná, která leží téměř na protilehlé straně od vsi Kneppburgu, a to na břehu říčky Milostné. Obětí byl tentokrát čtrnáctiletý hoch Bedřich Delmar.

Tento Bedřich Delmar byl synem obchodníka. Otec měl v Zorně na náměstí koloniální obchod, ale prodával hračky, rádia a jízdní kola. Byl vdovec, dům mu vedla jeho neprovdaná sestra, nesmírně nepříjemná bytost, hubená, zlá a neobyčejně prohnaná, chorá na duši, ale ne zas tak, aby musila žít v ústavu, krátce ten mezní případ, jenž je často nejhorší, jmenovala se líbezným jménem Anděla. Bedřich Delmar byl průměrný žák, podle výpovědí otce, jeho tety Anděly a učitele býval někdy zbrklý, znervóznělý, ale žádných zvláštních potíží s ním doma ani ve škole nebylo. Osudného dne – toho roku byl listopad podivně suchý, slunný a teplý – šel Bedřich Delmar ve dvě hodiny odpoledne na raky k ohbí Milostné, která je na tom místě obrostlá vrbami a křovím. Šel sám, pěšky, ani nejel na kole, což jindy dělával, vzal si s sebou plechovku a nůž. Žádný člověk ho cestou k ohbí řeky neviděl, žádný z jeho kamarádů tam za ním nepřišel. Když se večer nevracel domů a Anděla zjistila, že není ani u sousedů ani v tělocvičně, šla ho hledat. Našla ho v ohbí Milostné pod vrbou v křoví, kousek od něho stála plechovka s kapkou říční vody. Anděla Delmarová, nepříjemná, hubená a zpola chorá bytost, se však nelekla. A nejenže se nelekla. Udělala věc zdravému rozumu nepochopitelnou – policie na to přišla teprve druhý den ráno, když s ní sepisovala protokol… Anděla Delmarová se od mrtvého synovce v ohbí Milostné klidně vrátila domů a bratrovi řekla, že chlapce nenašla. Když chtěl obchodník Delmar volat policii, neodbytně mu to rozmlouvala. „Zatoulal se,“ řekla, „v jedenáct přijde.“ Bylo to zvláštní, ale obchodník Delmar ji nakonec poslechl. Zcela tak, jako by náhle uvěřil, že se syn skutečně jen zatoulal a v jedenáct se vrátí. Teprve když se nevrátil, volal policii – to bylo půl dvanácté.

Policie přijela do Zorný za dvacet minut. Za dalších patnáct minut našli chlapce u řeky pod vrbou v křoví. Za dalších dvacet minut byl na místě činu policejní lékař, fotograf, daktyloskop, elektrikář, dva kriminalisté, pes a vrchní komisař Wania. Na místě bylo zjištěno, že hoch byl střelen do týla zřejmě vsedě, ležel zkrouceně na boku a obličejem v suché trávě, na jeho tváři byl strnulý úsměv, v jeho kapse nůž a pár drobností, opodál stála ta plechovka s kapkou říční vody a u jeho nohou – kapesní hra.

V krabičce byl nakreslen Měsíc s pěti otvory, jimiž bylo třeba dostat pět malinkých raket.

Kolem jedné hodiny noční byl v domě zornského starosty za pomoci nešťastného otce a Anděly Delmarové zmapován poslední den chlapcova života a bylo přikročeno k výslechům místních lidí, stejně z nich skoro nikdo nespal, a ti, co už spali, se s hrůzou probudili. Kapesní hru nikdo neviděl a neznal. Nepocházela ani z obchodu otce Delmara, ač prodával i hračky, kapesní hry na skladě neměl. Podrobný průzkum krabičky, provedený ještě tu noc, neobjevil nejmenší otisk prstů. Otisky byly nalezeny jen na plechovce, a jak se brzy ukázalo, byly to otisky ruky zabitého hocha. Pitva, dokončená druhý den v poledne, prokázala, že na oběti není jediné stopy násilí. Zjistila, že pachatel užil stejné pistole jako v případě Antonie Seibtové. Na místě činu se však nenašla ani pistole ani nábojnice.

Druhý den ráno pokračovaly výslechy místních občanů v přítomnosti komisaře Wanii a právě tehdy se zjistilo, že Anděla Delmarová objevila hocha už předešlého dne večer. Wania – velmi zkušený muž – neviděl v této okolnosti nic, co by přispělo k vypátrání vraha, nicméně se zajímal, proč paní Delmarová mrtvého synovce zapřela. „Myslila jsem,“ řekla s lhostejným výrazem ve tváři, „ať si trochu oddychne. V plechovce měl vodu…“ a Wania se jí dál už na nic neptal.

Po třech dnech usilovného pátrání po vrahu Bedřicha Delmara, na němž se podílela policie celé země, byl výsledek skoro roven nule. A právě tehdy, 24. listopadu, po jakémsi nepříliš vlídném dotazu samotného ministra vnitra, se do případu vložil sám vrchní kriminální rada dr. Viktor Heumann.

„Vložil se do toho,“ řekl Viki Barrymu a Grétě, sklepl popel z cigarety a vzal si mandli z misky, jež stála u láhve, „ale nejen vložil. On si ten případ vzal vlastně za svůj. Wania vedl se svým štábem pátrání dál, ale on si ho vzal na starost.“

„Ty, Viki,“ řekl Barry a usmál se na blahobytného Turka, který – jak se to aspoň zdálo – tak trochu poslouchal, „Viki, a co, prosím tě, tvůj otec podnikl? To jako na to šel nějak jinak…“

„Jinak…“ pokrčil Viki rameny a napil se vína. „Nevím, snad ne. Ono se už asi na to ani jinak jít nedá. Já jen vím, že se nejdřív vrhl na srovnání zpráv obou vražd a že zjistil… ale to Wania taky… že se to všechno podobá, že kromě těch míst a dětí je všechno nachlup stejný, že půjde o jednoho pachatele a jednu a tu samou zbraň. No a zbraním on tedy rozuměl vždycky…“ Viki se teď trochu zasmál a upřel zrak na své nové hodinky, „zbraním on rozuměl dokonce líp než matce a vlastním dětem. Proto máme doma tu malou sbírku. Znám v ní každou pistoli jako svý boty, k některým jsou tam i náboje. Co však ještě nařídil, když se do toho vložil… Nařídil nové výslechy svědků, nový prohlídky v obcích a pak prohlídky podezřelých krčem v celé zemi, zvláště zde v hlavním městě… na těch krčmách něco je, to vím dávno a Hoffmann má pravdu též…“ a Viki se odvrátil od Barryho a Gréty a trochu se rozhlédl barem.

„A co ta kapesní hra, Viki?“ zeptala se Gréta, byla zřejmě dost vzrušená, napjatá, často srkala víno, a Viki uhasil cigaretu a mávl rukou.

„Ovšem,“ řekl, „to je hloupost. Je to, jako kdyby nechával u děcka svou vizitku. Snad to dělá, to aspoň říká komorník, aby byl zajímavý, prý bývají takové případy, anebo má ta hra pro něho nějaký smysl. Pravda však je, že mu do týhle chvíle ještě v nejmenším nevadila. Policie…“ Viki se naklonil blíž k hlavám Gréty a Barryho, „policie si s tím včetně té hry zatím vůbec neví rady a on taky ne.“

V té chvíli se blahobytný Turek u vedlejšího stolu usmál na své společníky, odsunul misku se sladkostmi a zdvihl ruku. Vzápětí přišel k jejich stolu číšník boxer a blahobytný mu cosi řekl. Boxer se tiše zasmál a odběhl. A Barry pohlédl na Vikiho a tlumeně řekl:

„Prosím tě, Viki, než skončíme, vedle u stolu se začíná něco dít, řekni mi ještě jedno. Jestli tomu dobře rozumím, když pachatel byl jeden a týž, nebyl to žádný místní člověk. Kneppburg a Zorná jsou na úplně jiných stranách města. Ale copak nikdo z lidí v těch obcích neviděl v době těch vražd někde nablízku nějakýho cizího člověka?“

„O tomhle bodě,“ řekl Viki s pohledem na své nové zlaté hodinky, „existuje celý spis, který má svý jméno. Spis o cizích lidech poblíž místa činu v kritický době. Někoho cizího sem tam někdo viděl, ale nikdo ho přesně nepopíše. Svědci se však i mýlili. V Kneppburgu viděla nějaká ženská v tu neděli odpoledne člověka s koněm, tvrdila, úplně cizího, Wania ovšem nevěřil, vrah nebude chodit kolem obce s koněm. Zjistili, že to byl jeden místní sedlák.

V Zorně někdo tvrdil, taky ženská, že viděla na jedný cestě 20. listopadu odpoledne modré auto, které řídila žena. Po dnu pátrání zjistili, že to byla učitelka z vedlejší obce. Ale což to,“ Viki se zasmál a napil se. „Wania dal vyslechnout jednoho malíře na jihu země, protože přišli na to, že v září a listopadu maloval v okolí města podzimní krajiny.

O cizích lidech v obcích je celý spis, ale všechno je marný.“

Zatím se vrátil k sousednímu stolu číšník boxer a podal blahobytnému Turkovi jídelní lístek. Turek propustil boxera, se svými společníky dali hlavy dohromady nad stůl, na němž byly dosud misky a sklenky, a Barry zašeptal: „Za chvíli budou večeřet a určitě nás pozvou. Určitě začnou mluvit o naší prázdninový cestě do Smyrny a Istanbulu. Možná že budou chtít srazit stoly.“

„Prosím tě, Viki,“ zasmála se Gréta, „ty budeš jednou bohatej muž, když zdědíš tu vaši sbírku zbraní…“ a Viki odtrhl zrak od Turků, zasmál se a zavrtěl hlavou.

„Kdepak,“ řekl, „nezdědím nic. Jednou řekl Waniovi, že až umře, připadnou ty zbraně policejnímu muzeu. Ale ať,“ Viki mávl rukou, „mě to nezajímá, mně je to jedno. Co bych s tím dělal, prosím tě. Mě jen baví ta jeho bezmocnost. Když ještě sloužil u přepadovky,“ řekl v pocitu lehkého opojení a trochu se naklonil k Barrymu a Grétě, „měl samej úspěch. Měl ho i později a stal se členem Interpolu. Tohle je snad jeho první případ, kdy nemůže z místa, ale zato je to vážný.“ A pak se znovu naklonil nad stůl, tajemně se rozhlédl barem a řekl: „Víš, co by to bylo za pozdvižení, kdybych našel vraha já? Tohle má například na mysli Hoffmann, když mě vybízí k těm krčmám, jenže on myslí jen na to, že by o mně psaly noviny, neví to hlavní. Víš, Barry, co by dělal on?“ A pak se Viki napil vína, zapálil si cigaretu a v pocitu lehkého opojení a občas s pohledem k sousednímu stolu řekl:

„Asi by se z toho zhroutil. Ač asi sotva, on se nehroutí. Asi by to zamlčel, jenže co by mu to bylo platný. Jednak bych nebyl tak hloupej, abych svůj objev oznamoval právě jemu, jednak z nejhlubší svý mysli by si ten fakt nevymazal. Myslím, že by to byla pro něho větší porážka, než kdyby se vrah nenašel vůbec.“ A pak se Viki napil ještě jednou, oklepl cigaretu a řekl:

„Veřejnost je zneklidněna čím dál víc, vrah má dnes před policií velký náskok a já si myslím…“ Viki se trochu odmlčel, rozhlédl se barem a také po Turcích a tiše dodal:

„Já si myslím, že stát se ještě jedna takováhle vražda a na vraha nepřijít, že by odstoupil. Že by už učebnici nenapsal. Že by abdikoval a předčasně šel do penze.“

„Já myslím, že ne, Viki,“ řekl Barry a také si zapálil cigaretu, „dnes přece už dávno není doba, kdy vyšetřuje zločin jeden detektiv, dnes přece pracuje celej štáb a zapojuje policii celý země. Takže proč by abdikoval. On sám jedinej odpovědnost za pátrání nemá.“

„To je omyl,“ usmál se Viki s pohledem na hodinky, „to je věc prestiže. O tom, že si vzal ten případ za svůj, se dnes už všeobecně ví. Už o tom prošla zpráva i tiskem a dokonce to vědí už i v Interpolu. To máš jako ve válce.

I ve válce,“ Viki se usmál v pocitu lehkého opojení, „bojují vojáci a důstojníci, ale jeden je generál, a když se válka prohraje, je nejvíce postižen on. Slyšel jsem, že se mnozí generálové po prohrané bitvě stříleli.“

V té chvíli se blahobytný Turek u vedlejšího stolu napřímil a pohlédl na Barryho. Mile se na něho usmál, pak se usmál i na Grétu a Vikiho a řekl:

„Pane Pirete, pojedete k nám do Turecka… Tak, pane Pirete, když jste zde a vaše sestra…“ zdvořile se Grétě uklonil… „a když je zde zřejmě váš přítel, s kterým pojedete…“ a uklonil se Vikimu, „tak dovolte, abych vás pozval k večeři. Vyberte si, co chcete, a nejdřív předkrm…“ podal Barrymu jídelní lístek… a pak dodal:

„Myslím, že bychom mohli ty dva stoly srazit, aby se nám líp mluvilo.“

Když dojedli výtečnou večeři a zapili ji kávou, bylo jedenáct. Když se loučili s Turky, bylo půl dvanácté. Když si vzali z šatny kabáty a odcházeli z baru, bylo tři čtvrti na dvanáct. A když Barry zastavil jaguárka před Heumannovou vilou, byla půlnoc.

Viki vystoupil z auta s hodinkami na ruce, s nádhernou šálou na krku, s balíčkem s kravatami a malým jehličnatým stromkem. Opět padal sníh. Drobný noční sníh…

VI.

Pracovna vrchního kriminálního rady dr. Viktora Heumanna nebyla v přízemí, kde ji míval jeho předchůdce, ale v patře vily. Jednu stěnu pracovny zakrývala knihovna – snad tři tisíce svazků – na hřbetech se dala číst jména jako Stendhal, Balzac, Mann, také Goethe, Puškin, Kazantzakis, kdo víc natáhl krk, mohl vidět Zolu, Tolstého a různé vzácné Seveřany. Ty knihy patřily zvěčnělé paní Heumannové, včetně Andersenových pohádek a Srdce Edmonda de Amicis. V knihovně byl také trezor, maskovaný vykládaným dřevem, a pak tam byly přihrádky s dvířky, jimž se zde neprávem říkalo sejfy, a v nich byly různé dokumenty. U ostatních stěn stál vzácný nábytek, jako barokní sekretář a empírová skříň, i ten původně patřil paní Heumannové. V jednom rohu byl černý stolek s pěti křesly z tmavé kůže, když měl rada Heumann nějakou domácí konferenci, sedávali zpravidla zde. Na zemi byl obrovský koberec tmavých barev, na stropě tmavý rozložitý lustr, který teď svítil, neboť byl již pozdní večer. U jednoho okna stál velký tmavý psací stůl s telefonem a mohutné černé hodiny, v pracovně rady Heumanna bylo vlastně všechno veliké a temné.

Jedny dveře pracovny vedly do haly, v níž kromě jiných věcí stál i metrový umělý antický sloup z těžké bílé hmoty – byl to předmět okrasný – a na něm byl druhý telefonní přístroj. Tyto dveře byly zavřené. Druhé dveře pracovny byly otevřené a ty vedly do jednoho menšího pokoje.

V tom menším pokoji stáli čtyři lidé. Stáli u otevřené vitríny, skleněné dvoumetrové skříně, v níž byly v pouzdrech anebo jen tak na sametu na poličkách různé střelné zbraně. Člověku se mohlo zdát, že je tu nějaké muzeum a ti čtyři lidé jsou návštěvníci.

„Všechno to reziví,“ řekl kriminální rada Heumann, který stál nejblíž u skříně, a ukázal na hlaveň pistole, kterou právě držel v ruce, „starejte se o to lépe. Musí se to opatrovat, i když se z toho nestřílí.“ Pak řekl: „Přepište kartotéční lístky na nové kartónky, tucet je jich v každém papírnictví za šesták.“

Komorník, vysoký, hubený, mlčenlivý patron, druhý ze čtyř přítomných, pohnul hlavou, snad to bylo znamení souhlasu, a poodstoupil k nízkému příborníku poblíž skříně, nad nímž na stěně vykládané dřevem visel temný obraz nějakého bouřlivého honu. Sledoval Heumanna u vitríny a čekal, že teď z ní už vyjme tu zvláštní pistoli. Ale rada Heumann vyňal jinou. Vlastně to nebyla pistole, ale revolver.

„Kde jsou ty doby, kdy chodili s tímhle za pasem,“ řekl lehce a komorník měl dojem, že pan kriminální rada se snaží žertovat, „tenkrát měla policie poloviční práci. Je to tak, Ervíne,“ řekl plukovníku Seibtovi, třetímu, který tu byl přítomen, „s technikou se vyvíjí i zločin. Když se střílelo tímhle,“ potěžkal revolver v ruce, „bylo všechno jednodušší. Vrah přišel, zabil, něco při tom ztratil, někdo ho spatřil, policie vyslechla pár svědků, zjistila, komu a čemu zločin prospěl, a pachatel byl chycen. Když ho usvědčili a nechtěl se přiznat, pomohlo útrpné právo. Ovšem policie měla tehdy stejně těžkou práci jako dnes, protože pracovala primitivnějšími prostředky…“ dodal a komorník si v duchu řekl: Pan rada oceňuje zásluhy svých předchůdců, ale popírá sám sebe.

Viktor Heumann uložil revolver do vitríny a komorník konečně uviděl, že sahá po památné pistoli. Konečně! Heumann ji vzal do ruky skoro štítivě. Komorník věděl dávno, že rada Heumann tuhle památnou pistoli moc nehýčká, ale že by ji bral do ruky skoro štítivě, dosud neviděl. „Tak se bere do ruky něco prokletého,“ řekl si komorník, „třeba provaz, jímž nás chtěli oběsit. Zde je to však jiné. Pan rada bere tu pistoli štítivě, protože podobnou byly zabity dvě děti.“

Heumann nad pistolí přivřel zrak, jeho brunátná tvář se poněkud stáhla a komorník měl náhle zvláštní dojem. Dojem, že se rada Heumann kdesi na dně duše začíná zlobit. Pak se k němu Heumann otočil a řekl:

„Je tu prach. Musí se to občas otřít. Kdybychom věděli, co nevíme,“ otočil se ke komisaři Waniovi, který byl zde čtvrtým přítomným člověkem, „dám na to krk, že do zítřejšího večera toho člověka máme…“ komorník si pomyslil: „To by snad pak bylo zcela samozřejmé.“ A rada Heumann ještě řekl: „Pojďte,“ a sám si šel první, s pistolí v ruce, sednout ke stolku.

Když si ke stolku sedl i komisař Wania a plukovník Seibt, Heumann se v křesle, s pistolí v ruce, obrátil ke komorníkovi, který nehnutě a mlčky stál u příborníku, a řekl mu: „Jděte a zeptejte se v ohlašovně, co je za dnešní večer nového. Udělejte záznam.“

Komorník se uklonil a šel. Strnule – jak byl zvyklý chodit – prošel otevřenými dveřmi do radovy pracovny a dveře za sebou přivřel. Heumann v křesle vytáhl kapesník, trochu pistoli očistil a pak se na ni jeho oči zadívaly jako oči chirurga, když hledí do útrob pacienta na operačním stole.

„Pánové,“ řekl plukovník Seibt, statný muž veselé, zdravé tváře, tak trochu takový elegantní sedlák, „říkáte, že podobnou zbraní byly zabity ty děti. Zbraň je to, jak víme, zvláštní. Myslíte, že se tedy při pátrání nezanedbal žádný člen spolku?“ V Seibtových slovech bylo hodně humoru, hodně bodré ironie, kdyby tu býval komorník, byl by si pomyslil: „Správně, pan plukovník má vážných řečí po krk, ale pan rada to jistě přehlédne…“

„Nezanedbal ani jeden z živých,“ řekl rada Heumann vskutku vážně a hleděl upřeně na pistoli, kterou – ač štítivě – stále držel v ruce, „ani jeden, a že to bylo uděláno taktně, víte. Ty vrahem dětí nejsi,“ řekl plukovníkovi, „já, co vím, taky ne. Zbývá patnáct dalších, s Rasterem šestnáct. Z toho jsou tři mrtví, takže zbývá třináct. Ringwald, Krupec a Dessewffy pistole nemají. Dessewffy ji ztratil před osmi léty někde v Egyptě, to vím, jednou jeden seržant řekl…“ Heumann znechuceně pohlédl stranou, „že ji tam vrah třeba našel, a tady komisaři…“ Heumann ukázal na Waniu, „navrhl pátrat po všech Egypťanech, co k nám jezdí. Krupec věnoval pistoli před třemi léty svému rodišti, muzeu místní domobrany, leží tam někde ve vitríně jako tahle má tady u mě, jenže na ní asi není tolik prachu, o tu se nestará komorník, ale řádný správce. No a Ringwald věnoval pistoli synovci před dávnými lety, když se synovec ženil…“ Heumann se zasmál, trochu se odmlčel a pak pokračoval: „Synovec je dnes docentem zoologie, žije v cizině, v Kodani, a podle toho, co víme, nepojede k nám v září a listopadu vraždit děti: Takže z těch třinácti zbývá deset, s námi dvěma…“ Heumann ukázal na Seibta a sebe, „dvanáct. Ale to všechno je chabé,“ mávl znechuceně rukou, „tyhle pistole nemá jen dvanáct lidí. Těchhle pistolí může být víc u nás i v cizině. Kdybychom šli jen po téhle stopě…“ Heumann pohlédl na Waniu a Seibta, „musili bychom vyšetřit tisíce lidí na celém světě včetně habešského císaře a anglické královny. Nějaký vojcl by ovšem z toho spletl román, jeden vrah mezi čtyřmi, dvanáct tajemných černoušků.“ Heumann položil pistoli na stolek, otřel si dlaň prstem téže ruky, a kdyby zde byl býval komorník, byl by řekl: „Pan rada právě projevil svůj odpor k detektivní četbě.“ Pak Heumann vstal z křesla a šel ke dveřím do haly. Zavolal kamsi ke schodišti na hospodyni, aby donesla kávu, vrátil se zpět do křesla a pohlédl k oknu… A zatímco hleděl k oknu a kdesi na dně duše se mu rodila zlost – to komorník poznal na svém pánu přesně, vzal do ruky pistoli plukovník Seibt a upřel na ni své živé, veselé oči…

Pistole byla deset centimetrů dlouhá, s krátkou hlavní, na rukojeti byla vykládaná perletí a v té perleti byl na kovovém erbu vyryt monogram Viktora Heumanna s památným datem a iniciálkou Studentského branného spolku. Plukovník Seibt měl stejnou pistoli se svým monogramem a stejným datem. Stejnou pistoli se svým monogramem a datem měl i preparátor a konzervátor Raster, jehož dům stál trochu šikmo proti vile Heumannů, a stejnou pistoli mělo ještě patnáct dalších členů, z nichž byli tři mrtví a tři z nich už pistoli neměli… Ale v zemi mohlo být takových pistolí vskutku víc a podezírání bývalých členů branného spolku v souvislosti s vraždou v Kneppburgu a Zorně mohlo být úderem do prázdna. Přesto však jakési zjišťování bylo podniknuto, jakmile se po druhé vraždě ujal případu Heumann. Bylo podniknuto – jak Heumann řekl – taktně, což značilo jen to, že Heumann neobvinil své někdejší přátele z vražd dětí přímo, nýbrž pouze ve své mysli, a pátrání vedl oklikou.

Nejvyšší šéf kriminální policie v zemi vypadal vlídně jen ve chvílích, kdy byl ve vybrané společnosti, třeba v divadle, což nebývalo často. Přicházel tam jen z nutnosti, na pozvání, které nemohl odmítnout ani výmluvou na bezodkladnou práci, třeba když ho zval ministr nebo předseda poslanecké sněmovny. Pak musil jít a vypadat vlídně, ale kdyby se ho byl po představení někdo zeptal, co to hráli za hru, nebyl by věděl, ostatně se ho na to zpravidla nikdo neptal. Byl věhlasným odborníkem v jiné oblasti než v umění, a fantazie – jak říkal – na divadle, na plátně a v kameni – tím myslil obrazy a sochy – a v notách a v knihách ho zajímala pramálo. A tak ve společnosti spíše mluvil o kriminalistice, o zločinnosti, o trestním řádu – což někdy není zrovna moc povzbudivý předmět k rozhovoru – kupodivu však někdy mluvil – to bylo vskutku zvláštní – i o domácích hloupostech, a o nich – snad jako o jediné věci – dovedl mluvit lehce. V těch chvílích se mohl zdát mnohým ještě vlídnější. Ale když byl ve službě, například ve své pracovně v pátém patře na policejním presidiu – nejvyšší šéf kriminální policie v zemi úřadoval na presidiu, protože tam byla zároveň kriminální ústředna – anebo když byl doma jako hlava rodiny a otec, už zdaleka tak vlídně nevypadal, a protože být ve službě anebo doma tvořilo většinu jeho života a pobyt doma značil navíc jeho soukromí, bylo jisté, že nebyl přirozený jeho vlídný výraz ve společnosti, ale tento druhý. Tvrdý, chladný, přímočarý člověk s tvrdou chladnou tváří, která ho – kupodivu na rozdíl od jiných takových lidí – dělala spíš mladším, člověk s vojenským držením těla a rázným krokem, který mluvil úsporně a stručně a stejně tak jednal. Když šlo o zločince, jednal brutálně, a kdyby býval zároveň i soudcem, nebyl by býval v kriminálu jediný člověk na doživotí. Ač nebyl ministrem ani poslancem, zasáhl před lety do rozpravy o zrušení trestu smrti tak rázně, že mnozí tvrdili, že to bylo jeho přičiněním, proč nebyl trest smrti zrušen. Také velmi napomohl k přijatému znění zákona o příživnictví, kterýžto zákon byl podle většiny odborníků nesmysl, podle jiných v tom znění, v němž prošel, byl výsměchem svobodě, protože předpokládal, co nikde jinde v zákoně nestálo, že totiž všichni lidé se musí živit prací, a příživníkem, hodným soudu a trestu, se stávalo i dítě nad osmnáct let, o něž – byť třeba jen velmi přechodně a krátce – pečovali vlastní rodiče. Ve službě se mu nikdo nesměl vzepřít, což koneckonců vyplývalo z jeho hodnosti, a nikdo se o vzepření ani nepokoušel. Heumann byl ochoten připouštět jen takové připomínky a námitky, které byly už napohled příliš vážné, než aby si mohl dovolit je zanedbat. V rodině se mu však po smrti ženy přece občas někdo vzpíral. Vzpíral se komorník, ne však slovy, nýbrž chováním. Gesty, chůzí, zavrtěním hlavy, ale Heumann našel způsob, jak tomuhle němému odporu čelit. Čelit stejně němě, bez pronesení jediného slova: tím, že komorníka prostě vyzývavě přezíral. Jinak mu málokdy co vytkl, komorník byl pečlivý člověk. Usazování rezu a prachu na zbraních ve vitríně nebylo tak vážné a Heumann to také moc vážně nemínil, nové kartotéční lístky byl pak jen takový okamžitý nápad. Doma se mu však občas vzepřela i hospodyně Betty, starší prostá žena, a ta opačně než komorník: méně chováním a daleko víc řečí, a té Heumann čelil jinak: také řečí. Mluvil s ní zvýšeným hlasem, přičemž nikdy nešlo říci, že by byl křičel, mluvil s ní tak trochu, jako se mluví se služkou, a přitom nešlo ani říci, že urážlivě. Betty si na to dávno zvykla – už za života Heumannovy ženy – a neurážela se. Potají se usmála a mávla rukou, byla dost stará a moudrá, aby věděla, co vlastně člověk – byť je kriminálním radou – znamená v tomto jednom pozemském žití. A Heumannovi se vzpíral i jeho starší syn Mart, a ten se vzpíral vytrvale, nesmlouvavě, statečně, jenže mu to nebylo nic platné, zde si rada Heumann našel zcela jiný způsob, jak tomu čelit, totiž ten, že synovi necelil vůbec. Konfliktu se synem dával volný průchod jako něčemu, co se nás netýká, nebral syna prostě na vědomí. Když Mart dostudoval práva, přestěhoval se z hlavního města do jiného a odchod z domu – chladně a věcně – zdůvodnil tím, že si tam našel místo u filmové společnosti. Domů přijížděl dvakrát do roka, z toho jednou na svátek Dušiček na matčin hrob, ale nikdy nepřijížděl na otcovy narozeniny ani na vánoce. A přece by býval nikdo nemohl tvrdit – ani komorník, Betty, ba ani Mart – že vrchní kriminální rada Viktor Heumann je zlý člověk. Nemohli to tvrdit ani jeho podřízení, i když se jim často otvíraly nože v kapsách, nemohl to tvrdit ani jeho přidělenec vrchní komisař Wania a netvrdil to nikdy ani sám současný ministr vnitra, ač Heumanna neměl právě v lásce a Heumann jeho ještě méně. Heumann byl prostě tvrdý, chladný, přímočarý člověk, a jeho strohost a neústupnost ve spojení s mocí, kterou měl, z něho udělala vládce. Jedna z mála bytostí, která s ním dokázala mluvit jako s kýmkoliv jiným a přitom kriticky, a on to od ní přijímal, byla stará vdova po generálu Meyerbachovi.

Teď seděl Heumann v křesle v pokoji vedle pracovny, v němž byla vitrína se zbraněmi, příborník, obraz divokého honu a stěny vykládané dřevem, po jeho pravici seděl komisař Wania, po levici plukovník Seibt, který bydlil patro výš ve třech střešních pokojích se skvělým příslušenstvím a právě držel v ruce pistoli – seděl mezi nimi a kdesi na dně duše se mu rodila zlost. Seděl a hleděl kamsi k oknu. Za oknem byl temný bezsněžný večer, ba už noc, Heumann hleděl do té bezsněžné noci… ale občas na plukovníka Seibta, jak si stále prohlíží pistoli, kdesi na dně duše se mu rodila zlost, a v mysli se mu zas vybavil památný den, kdy tuhle pistoli dostal. On, Seibt, Raster a druzí členové studentského branného spolku.

Ten studentský spolek byl založen v hlavním městě v polovici minulého století jedním významným vlastencem. Jeho členy bývala studentská mládež z předních rodin, přesto však jeho řád byl už tenkrát dost blahosklonný, neboť původ kandidátů nerozhodoval. Ve spolku byli synkové z rodin průmyslníků, obchodníků, důstojníků, byli tam však i synkové z rodin řemeslnických, dělnických, ba i vysloveně chudých, a pokud předsedové spolku byli moudří lidé – a těch bylo po ta dlouhá desetiletí dost dbali na to, aby bohatí neměli převahu, ale aby se to vždycky nějak vyrovnalo. Spolek totiž nebyl jen společenským klubem, ale i předvojem vojenské výchovy, a o členství nerozhodoval původ proto, že se říkalo, že bránit vlast je povinností všech. Rozhodovalo jen to, zda uchazeč je student, protože šlo výslovně o spolek studentský. Členství bylo možné od osmnácti let, tedy od věku, kdy se zpravidla vstupuje na vysokou školu. Členové se scházeli k různým hrám, zábavám a hostinám, ale i k výcviku, zvláště ve střelbě, ve střílení se odjakživa vídávalo jádro obrany vlasti. Po sedmi letech dostávali diplom a stříbrnou plaketu. Jedno období navíc i pistoli s perleťovou rukojetí, monogramem, datem a iniciálkami spolku. Později byly tyto střelné dary zakázány a zůstaly jen plakety a diplomy. Pistole, které dostávali v tom požehnaném čase, pocházely od firmy Meyerbach a byly zvláštní.

Památný den, kdy Heumann dostal s ostatními pistoli, byla jedna říjnová neděle před pětatřiceti léty a k předávání došlo na zámku Boock, který nebyl majitelem obýván dvacet let. Vojenská správa tam měla důstojnický klub, klub tam měla i Společnost památkových pracovníků, byla tam i místní osvětová beseda, veřejná knihovna, ateliér jednoho přestárlého rytce a nějaký botanický archív, takový herbář ve velkém. Jedna část zámku byla pak už těch dvacet let pronajata Studentskému brannému spolku. Tam se konaly schůze a hostiny, tam se hrály karty, šachy, kulečník, takže to bylo zároveň i jakési kasino, tam se právě učili zacházet s těmi zbraněmi a na dvoře a ve sklepě zámku střílet. Tu říjnovou neděli před pětatřiceti léty uděloval studentům-absolventům ty diplomy, plakety a pistole tehdejší předseda spolku plukovník Meyerbach – shodou okolností téhož jména jako výrobce zbraní – uděloval jim je při obzvlášť slavnostním obřadu. Obřad se konal večer v malém zámeckém sále, jehož jedna stěna byla zdobena vlajkou a znakem spolku, plukovník Meyerbach stál u té stěny u stolu, na něm měl ty diplomy, plakety a pistole v pouzdrech, a jeho adjutant nadporučík stál vedle něho připraven, aby mu ty věci podával. Studenti stáli před ním v pozoru ve vzorně vyrovnané řadě a napjatě sledovali každý plukovníkův pohyb. Pohyby těla plukovníka Meyerbacha byly svěží a rázné, pohyb jeho pravé ruky poněkud zvláštní, takový trhaný, loutkový, a když pak plukovník začal pronášet slavnostní řeč a přitom tu pravou ruku kladl na stůl, ozvalo se vždycky zaklepání, jako by někdo stál za dveřmi a prosil o vstup, plukovník měl místo ruky protézu. Po projevu všichni zazpívali píseň a pak plukovník Meyerbach dal pohov. Vyvolával jména, nadporučík mu podával věci jako asistent při operaci chirurgovi nástroje a on je uděloval. Když všechno udělil a stůl byl prázdný, řekl: „Tak a teď si ty pistole, co jsem vám dal, prohlédněte. Máte něco tak zvláštního, že to nemá skoro nikdo. Kdo na to přijde, co to je, bude pít ze zlatého poháru.“

Absolventi začali prohlížet pistole, pátrat, zkoumat, domlouvat se, plukovník Meyerbach je od stolu pozoroval, sledoval, klepal protézou, nikdo nemohl přijít na zvláštnost pistolí. Nebyla jí ani perleť na střence, ani kovový erb se znakem spolku, datem a monogramem, nebyl to ani tvar pistole ani ráže – ráže 6,35 byla přece běžná – zvláštností nebylo ani vybrání pro spoušť, bylo sice zvláštní, nicméně ne výjimečné, dlouho nikdo na nic nepřicházel a plukovník Meyerbach už nad všemi v duchu dělal kříž. A pak to náhle přece jenom přišlo. Heumann to objevil. Měl bystré oko pro zbraně už tenkrát. Jenže co se vzápětí stalo, bylo téměř neuvěřitelné. Někdy čas běží, plyne, ubíhá a vůbec nejde o to, uběhla-li hodina, dvě či tři, zatímco jindy pouhých pár vteřin, jediný zlomek času, rozhodne o věci, jejíž následky přetrvají léta, a to se stalo právě v té chvíli, kdy Heumann objevil zvláštnost pistole.

V tom světlém zlomku tu zvláštnost objevil i Raster. Možná že jeden z nich ji objevil o pár vteřin dřív, to nikdo nemůže vědět a nikdo se to už nedozví. Pravda je, že to byl Raster, kdo se ozval první.

„Už to mám,“ zvolal Raster, „krk na to dám a ještě prsten, jestli se spletu. Ony ty pistole mají opačně vrtanou hlaveň.“

Heumann si na to dnes večer doma v pokoji vzpomněl, jako by to bylo včera. Po pětatřiceti létech se mu stáhlo čelo a jeho ruka sevřela opěradlo křesla, v němž seděl. Stále hleděl kamsi k oknu, za nímž byla temná bezsněžná noc, a v duši se mu rodila zlost. Ale mlčel.

V menším zámeckém sále se po Rasterově objevu strhl křik, výskot, tleskání… plukovník Meyerbach klepl protézou do stolu a řekl:

„Ano, je to tak. Výborně! Hlavně všech pistolí na světě mají pravotočivé závity. Levotočivý závit v hlavni je výjimkou. Je to právě tak jako u točitých schodů ve starých gotických hradech, kde pravotočivost skýtala domácímu obránci výhodu a útočníku újmu, když se bojovalo sečnou zbraní. Tak si těch pistolí važte a Raster pije ze zlatého poháru.“

„Plukovník Meyerbach byl dost brzy povýšen na generála a před dvaceti lety zemřel,“ řekl náhle plukovník Seibt a trochu se napřímil ve svém křesle, stále ještě hleděl na Heumannovu pistoli, „jakpak se vede jeho ženě?“ A Heumann odvrátil zrak od okna a řekl:

„Zemřel, dnes by mu bylo devadesát. Jeho ženě se vede dobře, pečuje o vnuka, za pár dní ji tady uvidíš…“ a pak pár dalších myšlenek, vzpomínek a představ mu projelo hlavou. Po vzácném zjištění, že pistole mají v hlavních levotočivé závity, se všichni studenti absolventi odebrali z malého sálu do vedlejšího, to byl velký zámecký sál se sochami a freskami a obrovským jídelním stolem, na němž byla uchystána hostina. Heumann si vzpomněl, že je obsluhovali tři vojenští kadeti, to byl symbol družby, a že se jedly ryby, zajíci, srnec, také kusy hovězího a kuřata a že nakonec přišly mísy ovaru s křenem, a kdo chtěl, mohl si vzít i špek. A bylo ovšem dost pití. Pila se ledová voda ze zámecké studně, pivo, víno, džin, koňak a whisky až do svítání. Když za okny krajina ve tmě začínala šednout a přicházel rozbřesk, stala se v tom velkém zámeckém jídelním sále malá příhoda.

„Ten konflikt mezi Zengerem a Rasterem,“ řekl teď Heumann plukovníku Seibtovi, který stále hleděl na pistoli, a přitom, jak to řekl, zas zavadil zrakem o okno pokoje, za nímž byla temná bezsněžná noc… „ten konflikt těch dvou jen dokreslil jejich povahy.“

Plukovník se jen usmál a mlčel a Heumann trochu přivřel zrak a odtrhl jej od okna. Když krajina ve tmě za oknem začínala šednout a přicházel rozbřesk, Raster v tom velkém zámeckém sále, už dost opilý, vylezl na čalouněné křeslo pod sochu nějakého řeckého boha či básníka, ta socha mladého Heumanna tehdy zajímala právě tak málo jako dnes, a když Raster na to křeslo vylezl, začal křičet a mávat zlatým pohárem, z něhož pil. Proti němu na zemi, pár kroků před křeslem, stál Götz, hezký pětadvacetiletý hoch, jehož měli mnozí velmi rádi a tak trochu si ho hýčkali, přestože Götz měl jednu vadu, že totiž nikdy moc nepil. Ne že by nechtěl, byla to spíš ctnost z nouze, Götz měl slabší žaludek a alkohol nesnesl… tehdy právě dokončoval farmacii. Krok za Götzem proti Rasterovu křeslu stál Heumann, přivřeným zrakem hleděl na Rastera, jak na křesle mává pohárem a křičí, krok za Heumannem stál Dessewffy se zrakem dost unaveným a mdlým a pak tam stál ještě Zenger, brutální student, který po skončení práv zůstal na vojně a stal se důstojníkem podobně jako Seibt. Zenger hleděl na Rastera na křesle, jak mává a řve, a klidně si přitom pohrával s pistolí. A Raster na tom křesle s pohárem v ruce křičel:

„Už toho mám dost. Už to trpět nebudu.“

To se už kolem Rasterova křesla shlukli všichni studenti a všem bylo jasné, že ta Rasterova slova platí Zengerovi. Začaly se ozývat různé souhlasné i odmítavé hlasy a Götz na Rastera na křesle zavolal:

„Pojď dolů a nech toho. Vždyť o nic nejde.“ A ještě dodal: „Říkám ti, že o nic nejde, že se nic nestalo.“ V té chvíli na Rastera kdosi zavolal: „A co vůbec křičíš? Co trpět nebudeš? Götz není žádnej tvůj otrok…“ a to se zřejmě nemělo stát. Tou větou jako by do Rastera vjel běs – bylo to pozdě k ránu a Raster byl už dost opilý – jeho chuť být ještě výbojnější vzrostla, ostatně si to mohl dopřát, přece už tenkrát byl velký a silný jako gorila, a tak začal ještě víc křičet a mávat zlatým pohárem a nakonec tím pohárem mrštil po Heumannovi. Bůh suď, proč právě po něm. Snad proto, že stál blíž než Zenger, snad proto, že Heumann na něho hleděl přivřeným nenávistným zrakem, snad mu pohár vyklouzl z ruky omylem, v nepravou chvíli… tak to prostě bylo, ale pohár Heumanna nezasáhl, Heumann uhnul a pohár praštil Dessewffyho, který stál za ním. Byl z toho velký smích, Heumanna chválili, Dessewffymu se smáli, ale pozornost se stále ještě upínala k Rasterovi na křesle. A Raster teď začal vyhrožovat, že zlomí každému vaz, kdo bude Götze proti němu štvát, přitom hleděl na Zengera, jak se na něho klidně dívá a pohrává si s pistolí, a náhle se pistole zablýskla i v jeho ruce. Ale to se už ozval Zenger. Pohlédl na Rasterův pohár, který ležel na zemi kdesi za Dessewffym, pohlédl na tu svou pistoli, kterou držel v ruce, a pak na Rastera na křesle a řekl:

„Ono je to stejně bezpečnější dát to rovnou na kost. Rovnou do týlu.“

Pak se otočil ke Götzovi a k hloučku, jako by bral všechny za svědky, mávl pistolí kamsi do vzduchu a řekl: „Toho chudáka stejně jednou skolím.“

Mínil-li tím Rastera či někoho jiného ze spolku, mladý Heumann bezpečně nevěděl ani tenkrát v té chvíli, kdy se to stalo, natož aby to věděl dnes. Věděl jen co všichni, že totiž Raster měl vždycky na Götzovi zájem, že čítal jeho skripta z farmacie, o niž se zajímal, ač ji nestudoval, a že žárlil na každého, kdo se snažil mít na Götze větší vliv než on sám… o detaily se Heumann zajímal stejně málo jako o řecké sochy, Götz mu byl lhostejný, Zengera rád neměl a Rastera teprv ne. Konflikt ve velkém zámeckém sále tenkrát pozdě k ránu však skončil něčím zcela jiným, než jak by se napohled zdálo. Pozornost všech s» záhy zcela nečekaně obrátila na Dessewffyho a Heumanna. Dessewffy měl do konce léta toho roku známost s dcerou sedláka, který měl statek poblíž zámku Boock, byl to snad největší sedlák v kraji, ta známost skončila za měsíc po žních. Dessweffy měl dojem, že v tom měl prsty Heumann, protože byl jedním z těch členů spolku, kteří sedláka navštěvovali, a na rozdíl od něho – Dessewffyho, dost prostoduchého a nezajímavého – často barvitě líčil sedlákově dceři svého dědečka majora Heumanna, tenkrát se ještě zřejmě mladý Heumann nepodobal pozdějšímu kriminálnímu radovi, líčil jí i život v hlavním městě, cestování cizinou a také to, jak studuje práva a zabývá se zbraněmi… dcera sedlákova vnímala Heumanna s dojetím a úctou, jaká bývá vlastní dcerkám z polí, luk a stájí, Dessewffy se v jejích očích poznenáhlu ztrácel a upadal, možná že i proto, že sama byla bohatá, zatímco Dessewffy navzdor svému vznešenému jménu pocházel ze zcela zchudlé rodiny. Když se pak s Dessewffym trvale rozešla aniž však Heumann zaujal jeho místo – Dessewffy odpověděl nepříčetným činem. Jednoho vlahého večera zapálil sedlákovi jeden jeho seník. Seník vyhořel do základu, nezbyl z něho ani ohořelý trám, ale bylo by se to navždy zahladilo, kdyby se byl za měsíc Heumann kdesi ve vsi nezmínil o příčině ohně. Zahladilo se to však i pak, protože pojišťovna škodu uhradila, sedlák byl bohatě pojištěn, ale Dessewffy Heumannovi jeho zmínku o příčině ohně nikdy nezapomněl. Co bylo před časem jen dojmem, totiž že Heumann měl prsty v ukončení známosti, stalo se teď Dessewffyovým přesvědčením a tak k jedné nenávisti přibyla u Dessewffyho druhá. A teď ve velkém sále zámku Boock k ránu, když krajina za okny ve tmě začínala šednout a přicházel rozbřesk, po konfliktu mezi Zengerem a Rasterem, Heumann náhle spatřil na zemi za Dessewffym ten Rasterův zlatý pohár, válel se tam, jak jím Raster po něm mrštil a místo něho trefil Dessewffyho… a Heumann náhle do toho poháru kopl. Kopl do něho tak prudce, že ho zdvihl z podlahy a div jim nevyrazil jedno z velkých oken sálu. Raster snad něco zakřičel, nikdo si však toho zřejmě nevšiml, pozornost všech se upnula k Dessewffymu. Jako se před časem pomstil sedlákovi za dceru vypálením seníku, tak se teď Dessewffy za všechno pomstil Heumannovi tím, že se na něho vrhl. Rvačka netrvala snad ani minutu. Kadeti přinesli džbán ledové zámecké vody, vylili ji na Dessewffyho hlavu a Dessewffy za chvíli vstal a odploužil se kamsi do kouta… Kriminální rada Heumann si na to vzpomněl, jako by to bylo včera, a na rozdíl od vzpomínky na Rasterovo vítězství v objevu levotočivosti hlavně nad tímhle v duchu mávl rukou. Byla to odbytá hloupost, která se stala před pětatřiceti léty, jednou pozdě k ránu, když se začínalo rozednívat.

Na dveře z haly někdo zaťukal a do pokoje vešla Betty s kávou a s příborem.

„Všechno to byly hlouposti,“ řekl Heumann suše.

Wania pohlédl na šálky, které Betty kladla na stůl, a řekl:

„Máte krásný nový porcelán, pane vrchní rado, z toho jsem u vás ještě nikdy nepil. To je asi stará míšeň, kde jste to koupil?“

„Nic jsem nekupoval,“ mávl rukou Heumann, „někde se to tu válelo.“ A kývl na Betty, aby šla, a pak zas pohlédl k oknu, za nímž byla temná bezsněžná noc… v té chvíli plukovník Seibt zdvihl hlavu, odložil památnou pistoli na stůl a řekl:

„Hlouposti, snad. Tenkrát ten konflikt na zámku se udál k ránu, na úsvitě. Vzpomínám si na to dobře, táhli jsme to celou noc a k ránu jsme byli všichni už trochu opilí. Všichni, Dessewffy, Raster, Zenger i ty, Viktore. Ovšem k ránu, po slavnosti a hostině, to bylo samozřejmý, byli jsme mladí…“ a pak se v pokoji rozhostilo ticho.

„Jenže,“ řekl Heumann za hodnou chvíli, „kdyby tohle všechno nějak souviselo s naším letošním případem. Kdyby souvisel spor mezi Rasterem a Zengerem na zámku Boock před pětatřiceti lety s dvěma dětskými vraždami. Kdyby ten Zengerův tehdejší výrok o tom napálení do týla souvisel s vraždami v září a listopadu letošního roku, když jsou ty pistole stejný,“ řekl znechuceně, a kdyby byl býval v té chvíli přítomen komorník, byl by si asi myslel: „Ovšem. Pan rada jako správný detektiv by chtěl mít všechno, co prožil a ví, pořád v souvislosti.“ A Heumann ještě řekl:

„Nějaký pisálek románů by to třeba do vztahu dal, aby to bylo, jak se říká, barvitý. Ale nechrne toho, všechno je to hloupost a nesmysl.“

„Dnes jsem viděl v jednom obchodním domě,“ řekl komisař Wania, „barevné kameninové vázy a k nim stejné servisy a ubrousky. Když to stojí na stole s pěknou květinou téže barvy…“

„Pak je to všechno stejný,“ řekl Heumann. „Jedna barva. Mít všechno v jedné barvě je dost jednotvárné…“ řekl, a kdyby byl býval přítomen komorník, byl by si asi pomyslil: „Pan rada se právě pustil do řeči o vkusu.“

Vtom zas někdo zaklepal, ale ne na dveře z haly, nýbrž z pracovny, a komorník byl zde. Na prahu. Vstoupil strnule, jak byl zvyklý chodit, kdyby byl nešel, mohlo se zdát, že stojí. V ruce měl blok.

„Ukažte,“ mávl Heumann z křesla.

Komorník přistoupil ke křeslu, podal blok a Heumann jedním pohledem přejel všechny ty napsané řádky. K jednomu jménu se ještě na konec vrátil.

„To je ten, co zmizel,“ řekl a podal blok Waniovi.

„To je ten uprchlý trestanec z věznice v Bruselu,“ kývl Wania. „Stopek v Polsku a v Belgii, u nás Anatol Brikcius…“ a vrátil blok Heumannovi. A v té chvíli, co Heumann bral od Wanii blok, zas pohlédl k oknu a pak – v tom pokoji dnes večer poprvé – pohlédl na své hodinky. Byl to jen mžik, ale komorník to postřehl a ještě si přitom stačil všimnout Heumannovy tváře. „Nezmýlil jsem se,“ řekl si, „je rozzloben a ještě to vzroste.“ A Heumann na něho pohlédl a řekl:

„Ještě buďte vzhůru.“

Komorník vyšel ze dveří, aniž hnul trupem, a věděl teď už jistě, že se dnes v noci v tomto domě něco stane. Blížila se půlnoc a v pokoji bylo ovzduší nabité napětím. Wania a Seibt si toho snad ani nevšimli. Plukovníci, ba ani policejní komisaři si přece stále nemusí všímat ovzduší, zvláště když jsou u přátel a baví se a navíc ještě když nemají zdání, že vůbec může být k nějakému napětí důvod. Ale komorník, který znal podrobně průběh dnešního dne pod touto střechou stejně jako dnů minulých, ba měsíců a roků, vycítil, poznal a věděl. V pokoji stačilo škrtnout sirkou. V hale se komorník na chvíli zastavil u toho bílého antického sloupu s telefonem – toho okrasného předmětu – jako by chtěl zvážit, co dělat. Pak pomalu a strnule šel do kuchyně za hospodyní Betty, která se tam už pomalu chystala ke spánku.

„Po tom Anatolu Brikciovi,“ řekl zatím Heumann v pokoji Waniovi, „vyhlašte zítra celostátní pátrání. Jestli je ten člověk tak hloupý, jak hloupé si zvolil falešné jméno, musíme ho do dvou dnů mít. Jestli je vskutku pachatelem obou vražd a doteďka nám unikal, pak by tak hloupý být neměl. Je jeho popis dost přesný?“

„Dost přesný,“ řekl Wania a dopil kávu, měl náhle dojem, že mu něco sevřelo krk, „je to popis z bruselské věznice a odpovídá popisům Brikcia, jak je dosud známe. Vše nasvědčuje tomu, že je to hledaný Stopek, vyžádám si ještě jeho snímky z Bruselu a z Krakova. V naší kartotéce nikdy nebyl pod jménem Stopek ani Brikcius a nebyl viděn ani na místě činů. Ale to jeho jméno…“ komisař mávl rukou a větu nedokončil. Myslil si: „To jeho falešné jméno naprosto hloupé není. Brikciové u nás existují a je jich dost. Jeden byl přece dokonce slavný básník.“ A Wania pak náhle přešel k vánočním svátkům.

„Ano, vánoce,“ řekl Heumann, „vánoce. Čekám, komisaři, že přijdete, a počítám i s vaší paní. Letos přijde kromě komisaře a paní…“ připomenul plukovníku Seibtovi, „i paní Meyerbachová.“ Pak řekl: „Ty vánoce jsou však stejně jen pro zlost. Samá starost.“

„Většině způsobují radost,“ usmál se Wania a myslil si: „Starost, a přitom nás každoročně zve a je rád, že jsme tady.“ A nahlas řekl:

„Je to stejně zvláštní, jaké kouzlo ty vánoce mají. Žádné svátky nemají takové kouzlo jako vánoce, a jak se to drží. Člověka strhnou dnes stejně jako před osmi sty léty, například.“

„Protože jsme na ně zvyklí z mládí,“ řekl Heumann znechuceně, „vztah získaný z dětství. Je to vkořeněné a jde to s námi celý život.“

„Aspoň něco hezkého jde s námi celý život,“ zasmál se plukovník Seibt a dopil kávu, „aspoň jednou za rok se člověk stane dítětem…“ a snad teprve teď si on i Wania trochu lépe všimli, že Heumann je jaksi nesvůj. Snad si teď všimli jeho chladného pohledu k oknu, za nímž byla temná noc a právě začínalo opět trochu sněžit… snad si všimli, že Heumann v sobě něco přemáhá, něčím se dusí. Snad si i všimli, že o vánocích mluví s jakýmsi vypětím sil.

Wania to přičítal tomu, že byl předtím jednu chvíli připomenut či naznačen nezdar v pátrání po neznámém vrahu, a Seibt nemilé Heumannové vzpomínce na památný den v zámku Boock a snad i jakési jeho náhlé únavě. Vstal z křesla, vstal i Wania a nakonec vstal i Heumann. Vzal se stolu památnou pistoli, šel s ní k vitríně a tam ji dal do pouzdra.

„Do Štědrého dne je ještě čas,“ řekl pánům, „přijďte asi v sedm, večeřet budeme v půl osmé. Komorník má volno, Betty bude mít pomocnici Kamilu a taky paní Meyerbachovou. Víte, co jsem jednou o ní slyšel,“ řekl hlasem poněkud lehčím, „že umí předvídat budoucnost. Nikdy jsem s ní o tom nemluvil a mluvit nebudu, možná že je to pomluva. Ale i kdyby,“ zasmál se, „pro nás to nemá význam. Policii jde o budoucnost málokdy. Zločiny se vzhledem k její práci vždycky pášou v minulosti a tu ona nezná…“ řekl, a kdyby zde byl komorník, byl by si pomyslil: „Ejhle! Poslední pokus ještě trochu zažertovat, úctyhodný ve chvíli tak strašné zlosti…“ a pak Heumann přejel zrakem dřevěné ostění nad příborníkem a temný obraz divokého honu. Vyšel s pány do haly a doprovodil je až ke schodišti. Plukovník Seibt šel nahoru, kde bydlil, komisař Wania dolů před dům, kde stálo jeho auto.

VII.

S hodinkami na ruce, s nádhernou šálou na krku, s balíčkem kravat a malým jehličnatým stromkem stoupal Viki pomalu a tiše po schodech a to si uvědomil, ač byla jeho hlava lehká jak pírko a mírně se točila. Ale na to, kam se to pomalu a tiše vrací, nemyslil. Když ještě před chvílí stál na chodníku před vilou a hleděl za červeným jaguárkem, dokud mu nezmizel za rohem, uvědomil si, že v domě preparátora Rastera se ještě svítí, a teprve pak – zcela bezděčně – poznal, že se svítí i u nich, asi ve dvou oknech. Když pohlédl na hodinky, viděl sice, že je půlnoc ostatně to věděl už v autu – ale nemyslil na ten čas, nýbrž na předmět, který ho ukazoval, na ten zlatý dar a jeho dárce. Vyšel po schodech pomalu a tiše do patra, tam otevřel dveře a vešel.

Hala byla v šeru, jaké bývá, když je tma protkána světlejšími místy či odrazy skrytých světel, v šeru se nejvíce bělal umělý antický sloup s telefonem, ten okrasný předmět. Vše se mohlo změnit v sytě žluté světlo zmáčknutím vypínače, ale Viki po světlu netoužil. Došel k svému pokojíku potmě.

Když bral za kliku, zaslechl nějaký šramot. V chodbě u koupelny se otevřely dveře a vyšel vysoký suchý stín.

„Lehněte si a spěte,“ řekl komorník neuvěřitelně tiše, když přistoupil k Vikimu, „moc v pokoji nesviťte. Co by se teď spravilo hůř, spraví se zítra snáze.“

Viki se usmál, kývl a vklouzl do pokoje. „Komorník je sice dobrý,“ pomyslil si, „ale mě se to netýká.“ Rozsvítil lampičku u gauče – její světlo bylo slabé – stromek, balíček od Gréty a sáček s kapesní hrou dal na nízkou skříňku u dveří. Pak se zul a začal se svlékat. Šálu, kterou měl na krku, dal na opěradlo židle, své staré dětské hodinky, ten pohřbený úlomek dětství, pohodil na stůl, zlaté hodinky sňal s ruky a položil na stolek u gauče. Když byl odstrojen a mohl si vzít pyžamo, vzpomněl si, že by se měl trochu umýt, citrónově žluté umývadlo měl v pokojíku za závěsem, ale nakonec se neopláchl. Po chladné vodě netoužil. Usedl na gauč k netknutému pyžamu s rukama v klíně a hlavou skloněnou, jak usedají lidé, kteří prožívají štěstí, a náhle měl zas ten starý dojem. Pocit, jako by se vznášel. Pohlédl na lampičku a hodinky a lehl si na záda.

„Jednou kvečeru skončím s těmi svody, vezmu automobil a vyjedu si do přírody…“ slyšel zpěvačku, jak na pódiu zpívá… a pak ji slyšel nějak jasněji, sytěji, jako by zpívala tady někde za zdí…

Sednu si do trávy na kraji lesa,

mé srdce znavené radostí plesá,

má smutná hlava mě už nebolí,

když vyjdu si do lučin, vyjdu si do polí.

„Bože,“ pomyslil si, „jaké to mám vlastně štěstí, že mám takové přátele, a navíc já a v tomhle domě…“ a teď si snad poprvé jasně uvědomil, že je doma, ve svém pokojíku, na zádech na gauči a je půlnoc… „Co na tom,“ řekl si, „že jsem doma a je půlnoc, to se mě netýká. Za půl roku tu nebudu v půlnoci ani ráno, budu s Barrym cestovat po Turecku.“ A vybavila se mu města, o nichž jim při večeři vyprávěl blahobytný Turek s knírem. „Jsou krásná,“ řekl při večeři Turek, „určitě je navštivte. Jste mladí a mladí mají poznávat svět. Svět mají poznávat i staří, protože co v mládí poznali, jim do smrti nevystačí. Navštivte Ankaru, Adanu, Bursu, ale hlavně Smyrnu a Istanbul.“

Ízmir čili Smyrna, rozložená kolem mořských zátok, v jedné části se pnoucí strání vysoko vzhůru, kde stojí obrovská bílá mešita s širokou kopulí a vysokými minarety, mešita nad městem a mořem, a vedle ní velké terasové restaurace, z nichž je rozhled na celé to dolní město a moře. „Tam si zajděte,“ řekl jim při večeři pan Maglajlija, tak se bohatý Turek jmenoval, „zdolejška tam pěšky nemusíte, ledaže byste šli pomalu po dlouhé hlavní třídě, která se tam zvolna vine, můžete busem nebo taxim, těch je u nás moc, samé velké krásné americké vozy, a tam nahoře u mešity si pak v některé té restauraci dejte jídlo a pití. Jezte a pijte, dívejte se přitom na město a moře a poznáte, jak je svět krásný.“ Bílá mešita a světlé domy smyrenské se odrážejí od blankytně modrého nebe, které, jak přichází večer, pomalu mění svůj azur ve stále sytější modř, a na mešitě a mezi desítkami domů se rozsvěcují modrá, podivně třpytivá neónová světla. „Tahle modrá třpytivá neónová světla jsou večer i v jiných našich městech,“ řekl pan Maglajlija, „v Evropě tak nepůsobí, v Evropě se ztrácejí, potřebují večerní nebe, jaké je jen v Orientu. V bílém Ízmiru působí jako modré hvězdné drahokamy v nějaké čarovně neskutečné kulise, jde však popsat pohádku?“ Ale dříve než se na Ízmir snese pravý večer a nebe ztemní, začnou náhle, naráz na všech mešitách zpívat muezzini večerní modlitby, a toho zpěvu je pak plné město, všechny hlavní třídy, náměstí, přístav i malé ulice… „Je ho slyšet,“ řekl pan Maglajlija, „i daleko na širém moři, je ho slyšet až na Kypru, ve Varně a v Athénách…“ A Viki na gauči, ve světle lampičky, kterou měl na stolku na dosah ruky, s hlavou lehkou a mírně se točící a v pocitu, že se vznáší, si vybavil Istanbul.

„Istanbul je nejkrásnější město světa,“ řekl pan Maglajlija u večeře, „aspoň se to říká, říká se to také o Praze a Lisabonu. Kdybyste Istanbul neviděli, pak jako byste u nás nebyli. Město na dvou březích, obepnuté zátokou a mořem, které barevně světélkuje a září, město s přístavem, v němž jsou lodi, často i velké oceánské parníky. Desítky mešit velkých jako katedrály a sta menších jako kaple, vysokánské štíhlé minarety, jak prsty štíhlé ruky, vztyčené k obloze s dvěma třemi prsteny – ochozy ční z toho moře domů,“ řekl pan Maglajlija, „minarety jako kopí, obrácená k nebi, která chtějí do něho proniknout a s ním se spojit, to je Istanbul.“ Muzea ve starých mešitách a sultánských palácích s překrásnými komnatami, dvorečky a bazénky, kavárny, čajovny, cukrárny s kolou, ovčím mlékem, koňakem, vodkou, se sladkým rahatem, chalvou, mandlemi a medem, kuřárny s vodními dýmkami, restaurace s rybami a špalky masa, kořeněnou zeleninou i francouzskou a anglickou kuchyní. Hotely z betonu a skla, sta neónových reklam na hlavních třídách, na severním břehu města a naproti, na jižním – bazary. Bazary s masem, drůbeží, zeleninou, máslem, vejci, kořením a ovocem – melouny, banány, fíky, datle, ananasy, kokosy a pomeranče, také jablka, hrušky, švestky, víno a broskve, a pak ovšem, ten bazar největší. „Ten největší u Aksaraye,“ řekl pan Maglajlija, „ten musíte vidět nejdřív. Týdny tam můžete chodit bludišti uliček a krámků, ulička vedle uličky, krámek vedle krámku, nejrozmanitější zboží, na jaké si jen můžete pomyslit. Voňavky, koberce, dýmky, tepané soupravy, talíře, konvice. Rádia, televize, ledničky, sošky ze dřeva, ebenu a slonové kosti. Kovové lucerny, svítilny s barevnými sklíčky, taburety. Vyšívané střevíčky z brokátu, obrazy, výšivky na zdi, mýdla, korále a zrcadla. A pak hlavně – krámky plné zlata, stříbra a drahokamů. Takové kopce zlatých prstenů, náramků, náušnic a sponek nespatříte nikde, ani v Persii a Indii. Hodiny v tom bazaru u Aksaraye můžete chodit, dny a týdny, bludištěm uliček a krámů, a pořád…“ pan Maglajlija se na mžik odmlčel, pak řekl: „a pořád půjdete pod skleněnou střechou… Když zapadá slunce nad Smyrnou, je nebe blankytně modré. Když zapadá nad Istanbulem, tone v červáncích. Město je jako v jednom ohni a přitom je všude mír jako v ráji Alláhově, jako by to ani nebylo na této zemi.“ Pan Maglajlija byl snad trochu básník, ale Viki věděl, že nepřehání. Poznal to z jeho úsměvu a očí, i z pohledů jeho společníků, kteří seděli s ním, a vyčetl to i z očí Barryho Pireta. „Příští rok po škole, v červnu…“ pomyslil si na gauči v sladkém pocitu vznášení, „tam s Barrym jedeme. Vydáme se v jeho malém jaguárku, jen my dva vpředu, vzadu budeme mít kufry, jeho otec se tam všude o nás postará. Takže poplujem jak na perutích vánku…“ náhle si Viki představil létající kobereček s poduškami z atlasu a hedvábí… jakési listy palem a květy růží… náhle ucítil sladkou omamnou vůni jasmínu… a vtom uslyšel hluk.

Hluk a ostrou, břitkou ránu.

A jako by se létající kobereček propadl a s ním i atlas, hedvábí, palmy, růže i sladká jasmínová vůně… pocit vznášení byl tentam. Ale hlava byla stále lehká a mírně se točila. Nadzdvihl se na gauči, pohlédl před sebe a spatřil přízrak.

Na prahu stál otec.

Stál na prahu nehnutě a němě, jako se stojí na prahu zločincovy cely. Stál nehnutě a zpříma, jako se stojí na přehlídce chroustů. Stál zpříma a chladně, jako se stojí tváří v tvář vyvrhelům. V jeho brunátné tváři a přivřených očích se nehnul sval a nezakmitl záblesk světla. Postoupil z prahu o krok a pohlédl na hodinky na své ruce, jako hledí kat, když jde pro odsouzence. Pak poslepu sáhl za sebe a zavřel dveře.

Viki se poněkud probral. Pocit vznášení zmizel, ale v hlavě, která byla stále lehká a mírně se točila, něco doznívalo. V doznívání podobném polospánku, polobdění se pomalu zvedl zcela a posadil se na gauč.

„Dávali jsme si dárky,“ řekl konečně, „za pár dní je Štědrý den,“ a měl dojem, jako by slyšel vlastní slova zvenčí.

Kriminální rada poblíž dveří se teď trochu pohnul. Rozhlédl se pološerým pokojem. Pak vztáhl ruku a zmáčkl vypínač. Slabé světlo lampy u gauče se ztratilo v sytě žlutém lustru a pokoj byl osvětlen do nejzazších koutů. Pak kriminální rada pohlédl na nízkou skříňku a viděl na ní jehličnatý stromek, balíček a nějaký sáček z obchodního domu. Pohlédl na stůl a viděl na něm staré hodinky. A pohlédl na židli a viděl na ní šálu. A zase stál nehnutě a němě, nehnutě a zpříma, zpříma a chladně, a v jeho tváři se nehnul sval a v přivřených očích nezakmitl záblesk světla.

„Měli jsme to smluveno měsíc, že si dnes vyjedem,“ řekl Viki, „panebože, vždyť budou vánoce.“

Kriminální rada upřel zrak na lampu u gauče, jejíž světlo se ztrácelo, pak o kousek níž, kde se lesklo zlato, a pak na pyžamo na gauči, jež leželo u nohou Vikiho. Pak se opět pohnul. Postoupil ke gauči. V té chvíli už Viki, v polospánku, v polobdění bezděčně napjal jakýsi sval v pažích.

„Byli jsme ve vinárně,“ řekl do třetice a teď měl dojem, že jeho vlastní hlas tak trochu vyhrkl… „byli tam dodavatelé pana Pireta a pozvali nás na večeři. Mě, Barryho a Grétu,“ řekl a to již byl jeho hlas zase klidný. „Dostal jsem od Barryho tyhle zlaté hodinky…“ ukázal na stolek u gauče, tam pod lampou, a teď měl dojem, že tohle už říká docela rozhodně a pevně.

A pak kriminální rada promluvil.

„Za prvé vstaneš, když s tebou mluvím,“ řekl pomalu, jako by vážil každou hlásku, a v jeho tváři a očích se stále nehnul sval a nezakmitl záblesk světla a Viki se zvedl z gauče, dal bosé nohy na zem a stoupl si. Má-li člověk před někým stát a jen tak stát a čekat, co se mu řekne, s očima, které nemohou někam nehledět, a s rukama spuštěnýma podle těla, je to pokaždé zvláštní. Člověk si už tímhle postojem může připadat jako pes před svým pánem. Viki stál s rukama podle těla, hleděl kamsi na dveře, a ač už ty krásné představy dozněly, hlavu měl stále lehkou a mírně se točící, a co se kolem něho dělo, prožíval stále jen zpola.

„Za druhé,“ řekl kriminální rada teď o poznání rychleji, „co se to tu válí za boty!“

Viki se pohnul a šel k botám, které ležely na koberci. Zdvihl je a viděl, že je na koberci kalužka vody. Vyšel s nimi do haly. Vrátil se a dveře za sebou nechal otevřené.

„Za třetí,“ řekl kriminální rada a otočil se k nízké skříňce, „co tenhle stromek! Kdes ho uřízl! Ať ho tu už nevidím!“

Viki šel ke skříňce, vzal stromek a opět vyšel do haly. Tam chvíli zaváhal, kam stromek dát, a pak se náhle usmál. Tohle byl vůbec jeho první úsměv po příchodu dozorce do cely. Pohodil hlavou a donesl stromek na balkón. Byl to malý balkónek, kterým končila chodba u koupelny, na níž byl i pokoj komorníkův.

„A teď se obleč,“ řekl kriminální rada, když se Viki zas vrátil do pokoje, a v jeho tváři a očích se stále nehnul ani sval a nezakmitl ani záblesk světla, a Viki vzal z gauče pyžamo a mlčky se oblékl.

Snad teprve v této chvíli, možná však že už předtím, když vynášel stromek, začal Viki víc prožívat, co se vlastně děje. Nejen zpola, ale úplně. Stál teď v pyžamu u gauče stejně jako na začátku, stál zase jen tak, s rukama podle těla, a čekal, ale na rozdíl od dřívějška měl za sebou jisté úkony. Úkony psa na příkaz svého pána… A teprve teď kriminální rada přistoupil k věci.

„Není to tak dlouho, co jsem ti něco řekl. Ne tak dlouho, abys to zapomněl. Kdo má jen trochu normální inteligenci, nemůže mít tak špatnou paměť, aby se mohl na ni vymlouvat,“ řekl kriminální rada a Viki věděl dobře, oč jde. Tohle věděl od první chvíle. Věděl to, když ho oslovil komorník, i když to nebral na vědomí, a věděl to dokonce už v baru. Že bude konflikt pro jeho pozdní příchod. Tohle věděl, i když vnímal jen zpola, i když byl v polospánku, když jeho hlava byla lehká a mírně se točila. Věděl to dokonce už odpoledne na výletě.

„Měli jsme předvánoční sraz,“ opakoval a slyšel, že jeho hlas je klidný a pevný, „dávali jsme si dárky a dodavatelé nás pozvali na večeři. Přijel jsem,“ řekl, „v půlnoci.“

„Já ti však řekl,“ kriminální rada teď zvýšil hlas, ale jeho tvář a oči byly stále nehybné a chladné, „já ti řekl, že smíš být venku nejvýš do desíti. V deset hodin jsi měl být doma. Přišels v půlnoci, rvals v lese stromky, seděls v putyce. Pan Piret může svým dětem dovolit sedět v noci v baru a večeřet s obchodníky, pan Piret si může dělat s dětmi, co chce. Přišels v půlnoci a úplně namol.“

V té chvíli se Viki chtěl vzepřít, poprvé vzepřít v tomto pokoji. Zvolat, že opilý není, že přece nemohl odejít dřív, že to byl takový památný, oslavný večer, kdy dostal ty vzácné dárky… že sice jedli, ale pili jen víno, jak to ani jinak při takovém večírku nejde… a opakovat zas, že to bylo umluveno dávno… nestačil však ani otevřít ústa. Kriminální rada přistoupil ke stolku u gauče, upřel zrak kamsi pod Vikiho oči a řekl:

„Mám za to, že by neměl být důvod, abys přijímal od Bartoloměje Pireta zlaté dary. Zlaté dary se nedávají jen tak a mně se tohle nezdá. Mně se to nezdá a nelíbí. Napříště budeš doma nejpozději v devět. Jestli to přetáhneš o minutu, budeš toho litovat ještě za rok.“

Pak se otočil a šel ke dveřím. Pohlédl ještě jednou na věci na nízké skříňce, na balíček od Gréty a na sáček s kapesní hrou a otevřel dveře. A pak se znovu obrátil do pokoje a stanul na prahu, jako když sem vcházel.

Stál nehnutě a němě, jako se stojí na prahu zločincovy cely, stál nehnutě a zpříma, jako se stojí na přehlídce žížal, stál zpříma a chladně, jako se stojí tváří v tvář vyvrhelům. V jeho brunátné tváři a přivřených očích se nehnul sval a nezakmitl záblesk světla. Pak zdvihl hlavu jako kat, když vyzývá odsouzence, a řekl hlasem, jakým se mluvívá se služkou:

„Pokud jde o to Turecko, tak to pusť z hlavy. Nepojedeš nikam. Nevstoupíš ani na první píď jeho úhoru u Dardanel.“

A kriminální rada Heumann vyšel ze dveří do haly, dveře zavřel a pak jeho kroky ztichly, jako ztichnou kroky soudce, když vynesl rozsudek a odchází někam k umývadlu.

VIII.

Ráno – první den vánočních prázdnin – vstával Viki v osm. Jeho tvář pokrýval stín a oči měl zastřené. Navíc cítil bolest v hlavě a jakousi nezvyklou únavu. Šel k závěsu, za nímž měl citrónově žluté umývadlo, jako ve snu. Z chodby u koupelny slyšel kroky, zřejmě kroky komorníka, a když pohlédl oknem dolů na ulici, viděl, že před vilou stojí služební chevrolet.

Když pak kriminální rada sešel před vilu, nastoupil do chevroletu a odjel, navlékl si Viki nové zlaté hodinky a vyšel do haly. Na bílém antickém sloupu – té ozdobě – vytočil číslo Piretova domu.

„A proto jsi nespal?“ zasmál se Barry na druhém konci drátu, „proto tě bolí hlava? Proto jsi unaven? Viki,“ zasmál se, „mně se zdá, že to s tím otcem přeháníš. Do konce června je přece půl roku času.“

„Co jednou řekne, platí,“ řekl Viki, „neodvolá nic. Ale máš pravdu…“ řekl a jeho skleslý hlas náhle trochu zpevněl, „jedem, ať mě třeba zabije. Sejdeme se zítra, až se vrátíš z hor?“ A Barry na druhém konci drátu živě kývl a přisvědčil. Domluvili se, kde se zítra dopoledne sejdou, a Viki se uklidnil. Když zavěsil sluchátko, zjistil podivnou věc. Že je sice stále unaven, ale že hlava ho už nebolí.

V kuchyni si vzal k snídani kousek chleba s máslem a čaj a celou tu dobu, co to jedl, hleděl na hodinky. Betty myla hrnky, pak je utírala, pak nahlížela do ledničky, Viki poznal, že je jaksi nesvá. Konečně řekla, že se dnes pan rada vrátí pozdě, protože je nějaké vánoční sezení v presidiu. „Nějaká předvánoční schůzka,“ řekla a Viki si v duchu myslil: „Zaplať pánbůh, že se dnes vrátí pozdě, zaplať pánbůh za každý den, každou hodinu, minutu, co tu není…“ a pohlédl na kuchyňské okno, za nímž se teď ráno už zas vznášel snížek. Pak vstal a vyšel z kuchyně do haly. Když chtěl vejít do otcovy pracovny, objevil se komorník…

„Budu v pracovně číst,“ řekl komorníkovi, „i když jsem unaven. Pročtu ještě jednou všechny dokumenty, které jsou pod touto bídnou střechou. Nedal jsem však…“ vzpomněl si náhle, „dveře na řetěz.“

Komorník kývl a řekl, že dveře na řetěz dá sám, že však dnes pan vrchní rada vskutku přijde pozdě. „Přijde snad dokonce až v noci,“ řekl suše, „má předvánoční schůzku. A předvánoční policejní schůzky před půlnocí nekončí, to si buďte, pane Viki, jist.“

A komorník namířil svůj vzpřímený nehybný krok na druhý konec haly ke dveřím ke schodišti, aby na nich zahákl řetěz a pan vrchní rada byl nucen zvonit, kdyby snad naneštěstí přece jen přišel dřív. A Viki vešel do otcovy pracovny.

Otevřel některé přihrádky v knihovně, kryté vykládaným dřevem, jimž se zde neprávem říkalo sejfy, vyňal z nich pár desek, které už dobře znal, a vyňal i desky poslední. Byly označeny písmenem W a ukládaly se v nich nejnovější zprávy. Všechny ty desky donesl na černý stolek, který stál v rohu, sedl si do křesla z tmavé kůže a ty poslední desky otevřel.

Navrchu ležel lístek, psaný komorníkem, byl to zřejmě záznam z včerejšího večera, který komorníkovi diktovali telefonem z kriminální ohlašovny. Komorníkův záznam zněl:

20. prosince, 22 hodin.

Dnes 20. prosince ve čtyři hodiny odpoledne provedl inspektor Melk s asistentem Ambrosem po dohodě a se svolením majitele prohlídku jednoho pokojíku a přilehlého příslušenství ve vilce Raimunda Sebetaniho v Potoční ulici 6, okres 8, který podle sdělení majitele Sebetaniho obýval před čtyřmi dny po dobu dvou dní (tedy od 14. do 16. prosince) příležitostný podnájemník, údajně jménem Anatol Brikcius, automechanik, třicetiletý, narozený…, svobodný, předtím údajně bytem v…, podle výpovědi Sebetaniho asi 170 cm vysoký, silnější postavy, kaštanových, dozadu sčesaných vlasů, hrubší neholené pleti, očí pravděpodobně tmavohnědých až černých (Sebetani přesně neví). Sebetani potvrzuje, že podnájemník Brikcius zanechal pokoj ve stavu, v jakém mu byl před dvěma dny pronajat, nic z pokoje a příslušenství neodnesl a nic tam také nenechal. Nájemné za dva dni nechal na stole v pokojíku v zelené obálce, včetně klíče od vilky. Sebetani přesně neví, v které době druhého dne (16. prosince) Brikcius z vilky natrvalo odešel, hlavní vchod si nemusil odemykat, zavíral se pouze zvenčí. Sebetani se však domnívá, že pokojík opustil do páté hodiny večerní. Sám se vrátil domů po páté a neslyšel, že by byl Brikcius ještě v pokojíku. Teprve večer zaklepal na dveře pokoje, pokoj našel už prázdný, na stole zmíněnou obálku s penězi a klíče.

Inspektor Melk nenašel v pokojíku ani v příslušenství nic, co by patřilo Brikciovi nebo připomínalo jeho dvoudenní pobyt (podle sdělení Sebetaniho měl Brikcius menší černý kufřík z umělé hmoty s dvěma stříbrnými přezkami). Klíče a zelenou obálku si inspektor Melk se svolením majitele Sebetaniho odnesl k daktyloskopickému rozboru. (Skončeno dnes před hodinou.) Srovnání s otisky evidovaných osob v ústřední kartotéce vyznělo naprázdno. Konec.

Viki dočetl tento včerejší záznam a první, co ho napadlo, bylo, že by měl za panem Sebetanim v Potoční ulici zajít a sám se na Brikcia zeptat. Byla to snad jediná kloudnější stopa v případě dětských vražd, o níž věděl. Než však uvážil, jak by se panu Sebetanimu představil a zdůvodnil svůj zájem, padl jeho zrak na malý lístek, který byl k tomuto včerejšímu záznamu připevněn svorkou, kupodivu zespodu. Na lístku bylo napsáno otcovou rukou: „Celostátní pátrání po A. Brikciovi vyhlášeno 20. prosince večer.“ Pak Viki nahlédl do dalších listin, které byly v deskách W.

Nebyly to vlastně listiny, nýbrž jejich fotokopie, a radovy poznámky a výpisky z výpovědí několika osob, které se týkaly muže jménem Anatol Brikcius. Nad každým výpiskem bylo jméno toho, kdo vypovídal, data narození, stav, zaměstnání a bydliště. Jakási Kamila Weberová, svobodná, číšnice v hotelu Merkur, sdělovala, že koncem listopadu tohoto roku po několik večerů obsluhovala v hotelové restauraci muže, který se jí poslední den (25. listopadu) představil jako Anatol Brikcius, automontér, strávila s ním jednu noc… řekl jí, že zítra odjíždí, že se do hlavního města vrátí před vánocemi a staví se u ní v hotelu. (Na kraji tohoto listu byla připsána poznámka bez data: „Nepřišel.“) Údajně měl tehdy Brikcius odjet do jakési nejmenované vesnice na severu země k příbuzným. Pak byla poznámka: „Popis Brikcia shodný s pozdějším popisem R. Sebetaniho…“

Nad jiným výpiskem bylo jméno Marta Mora, svobodná, prodavačka zmrzliny u Žlutého půlměsíce… pak byla data narození a bydliště. Seznámila se s mužem jménem Anatol Briktius 8. prosince po prvním večerním představení v podniku, kde pracovala, a druhý den odpoledne s ním měla schůzku u Galerie výtvarných umění. Byli v kinu, pak v restauraci U císaře Jana, pak v jejím bytě… muž se jí nepředstavil, ale ukázal jí doklad o tom, že je lakýrník, a na tom dokladu četla jeho jméno, Anatol Brikcius… Vícekrát se neukázal. „Jeho popis shodný s popisem K. Weberové…“

Viki si prohlédl ještě tři takové výpisky z výpovědí, které se týkaly Brikcia za jeho pobytu v hlavním městě, všechny pocházely ze začátku prosince a všechny byly od žen. Od číšnic, prodavaček a pomocných dělnic. Jedna listina byla však zvláštní. Byla to fotokopie protokolu, který byl sepsán 15. prosince na jednom policejním komisařství v hlavním městě s inženýrem, který se jmenoval Zamora a líčil muže asi 170 centimetrů vysokého, silnější postavy, kaštanových, dozadu sčesaných vlasů, asi třicátníka, který vystupoval 21. listopadu, to jest den po vraždě u obce Zorná, s hnědou aktovkou v ruce z vlaku od Kolářová na městském obvodním nádraží a v hale si kupoval cigarety. Na městské obvodní nádraží nepřijíždí mnoho lidí, ti lidé, kteří tam přijedou vlakem, se zpravidla hned rozejdou a tak si mohl pan Zamora všimnout, že tenhle popsaný muž, když si koupil cigarety, zůstal nápadně dlouho v hale a rozhlížel se, jako by někoho čekal nebo „jako by pátral, kdo čeká před nádražím“. Pan Zamora ho měl v té hale na očích dobrých deset minut, protože tam sám čekal na ženu, která měla přijet vlakem z Plesnice, a co hlavně, pan Zamora na ženu nečekal sám. Stála tam s ním jeho dvanáctiletá dcerka. Zprvu neměl dojem, že by byl popsaný muž nějak výrazně pozoroval jeho dcerku, toho dojmu nabyl teprve druhý den, když četl v novinách zprávy o vraždě u Zorný. „Přesto jsem to nehlásil hned,“ vypovídá Zamora doslovně, „ten muž nemusil mít s vrahem nic společného. Teprve 15. prosince mi nedalo svědomí spát a šel jsem.“ Popsaný muž odešel z haly městského obvodního nádraží asi za patnáct minut a tím zmizel panu Zamorovi z očí.

Zvláštnost této výpovědi spočívala v tom, že nejmenovala Anatola Brikcia, nýbrž uváděla popis muže, který s dosavadními popisy Anatola Brikcia souhlasil…

Viki zavřel desky W a hleděl si představit nejen Brikciovu tvář, ale i jeho oděv, neboť oděv byl ve všech těch záznamech a výpovědích popsán. V hotelu Merkur měl Brikcius starší tmavý, dobře šitý oblek, bílou košili a modrou kravatu, snad i černé polobotky a zelený montgomerák, na hlavě nic. Podobně byl oblečen, když měl sraz u Galerie výtvarných umění. Jen v té hale městského obvodního nádraží vypadal jeho oděv jinak, tam měl bundu z tmavohnědé kůže a tmavošedé kalhoty. Viki si chvíli představoval Anatola Brikcia a teprve pak ho napadla ta jedna zvláštní věc. Ta věc, kterou se z žádného výpisku nedověděl: proč vlastně mají na toho Brikcia podezření. Jak vůbec přišli na to, že by právě tento člověk mohl být pachatelem obou dětských vražd. Viki na to chvíli myslil, znovu listoval v deskách, prohlížel vše, co v nich bylo, a pak přišel k poznání, že v deskách W není všechno. Ostatně, tenhle dojem měl už dřív… otevřel další desky.

Pročítal výpovědi obyvatel Kneppburgu a přilehlého Kolářová, pročítal výpovědi lidí z obce Zorná, znal je už skoro nazpaměť. Nejzajímavější se mu zdála výpověď tety mrtvého Bedřicha Delmara Anděly Delmarové, která našla chlapce v ohbí řeky Milostné 20. listopadu večer, ale doma otci, svému bratru, nález zapřela a přiznala se k němu až druhý den ráno, kdy už byl na místě činu i komisař Wania. Ale ta žena byla pomatená a její výpověď neměla zřejmě pro policii význam. Svědčila pro to i její fotografie, která byla v deskách, bledá, vychrtlá žena, středně stará, s podivnými rty a vytřeštěným zrakem… Viki ji viděl už asi posté. Nic neříkala ani výpověď ženy, která viděla v Zorně v době činu auto, jela v něm učitelka z vedlejší obce, „pyšná princezna“ zvaná, nic neříkaly výpovědi dětí ze Zorný a z Kneppburgu, které naposled viděly oběti, žádný cizí člověk nebyl v kritické dny a chvíle nikde spatřen, snad až na jedinou výjimku, kterou nikdo přesně nepopsal. Viki otevřel další desky.

Znovu viděl fotografii mladé dívky, zkrouceně ležící s tváří zabořenou v trávě v lesíku za jedním keřem, a nedaleko košík vajec, a další snímky detailů a okolního terénu. Hlava, oči, rty s bezstarostným úsměvem, lehce sešlápnutá tráva. Znovu viděl fotografii chlapce, ležícího s tváří v zemi, suchém listí a uschlé trávě na břehu říčky pod vrbou, zpola zakrytého křovím, a plechovku, která stála poblíž, a znovu viděl snímky okolí a podrobností, všechny ty snímky byly barevné, i snímky tváře, očí a čela chlapce, i jeho usmívajících se rtů, ke snímkům byl přiložen soupis všeho, co se u obětí a v jejich bezprostředním okolí našlo, bylo toho zoufale málo, v žádném případě se z toho nedalo soudit na pachatele. Znovu viděl fotografii celního zaměstnance Seibta, otce mrtvé dívky, širokou brunátnou tvář s knírkem a oči dost chabé, mělké… a snímky dvou kapesních her, každý z těch snímků byl rozdělen na dvě části, nahoře byla zobrazena jedna strana hry, dole druhá, u těchto snímků byly údaje o firmě, která hry vyrábí, a poznámka o tom, kde se ty hry dostanou, obchodů bylo všude tolik, že soustavné pátrání u prodavačů bylo zbytečné, zde snad mohla pomoci jen náhoda a štěstí. Viki otevřel další desky, které se týkaly fotokopií pitevních nálezů. Pitevní nálezy obou dětí se podstatně shodovaly.

Vždy to byly rány střelnou zbraní v zátylí, na dolním kraji velkého zátylního výčnělku, místo opuštění střely v přední lebeční části, podle směru vstupních a výchozích otvorů pistole držena mírně vzhůru, podle zbytku střelného prachu u rány výstřely vedeny z bezprostřední blízkosti a příčina smrti – poškození mozkové tkáně. K nálezům byl přiložen další podrobný popis – Viki znovu četl popis mrtvých tváří obětí, v nichž ustrnul úsměv, a mínění znalců, že děti neměly tušení, co na ně vzápětí čeká, že vrah vyňal pistoli z kapsy a přiložil k týlu zcela náhle, nečekaně, snad ve chvíli nejdružnější zábavy, a konečně četl zjištění, že na šatech ani tělech obětí nebyla shledána žádná stopa předsmrtného násilí. V posledních deskách, které Viki otevřel, byly výňatky z různých odborných expertiz, například z průzkumu mikroskopických částeček, které policie našla na místě činu, tyto expertizy – to Viki věděl – nenapomáhaly k dopadení vraha, jejich význam spočíval jen v tom, že mohly přispět k usvědčení podezřelé osoby… v posledních deskách však byly i posudky vražedné zbrani a ty snad byly nejzajímavější.

V Kneppburgu i v Zorně vraždila tatáž zbraň. Pistole ráže 6,35 s levotočivým závitem v hlavni, pistole dost kuriózní a výjimečná. Prokázala to důkladná expertiza čerpající z pitevních nálezů. Pistole se však nenašla, nenašla se ani střela ani nábojnice a proto nebyl ani jejich snímek. Jeden snímek však přece jenom existoval. Nebyl to snímek vražedné zbraně, ale snímek zbraně podobné. Snímek pistole ráže 6,35 s levotočivým závitem v hlavni a s perleťovou střenkou, z níž byl odstraněn kovový erb, ve střence byly otvory po nýtkách. V první části snímku ležela pistole na šedé desce, v druhé části byla zachycena její hlaveň a ve třetí zvětšená část jejího ústí. Byl to takový názorný vzor, jak vypadá levotočivá hlaveň anebo celá vražedná pistole. Celkem patnáct dokumentů bylo o pistoli v těchto deskách, to však bylo všechno a Viki tušil, že tyto údaje – byť pro policii sebevýznamnější – pro něho nemají cenu. Pro něho mohla být jedinou stopou ta poslední zpráva o Anatolu Brikciovi u Raimunda Sebetaniho v Potoční ulici, zpráva o Brikciovi, po němž policie zahájila celostátní pátrání, i když nevěděl, jak k tomu došla. Právě sahal po papíru, aby si poznamenal adresu majitele vilky a popis Anatola Brikcia, když do pracovny vešel komorník.

Komorník se zastavil uprostřed pracovny, žertovně, a aniž hnul trupem, se rozhlédl na všechny strany – způsob jeho žertování spočíval spíš v pohybech než slovech a pak pohlédl na Vikiho v křesle u černého stolku. Navzdor své únavě, jež stále trvala, se Viki musil usmát.

„Neberte si tu Smyrnu tak,“ řekl komorník a přisedl si ke stolku, „kdo nemá v životě nějakou svízel? Těžkosti vznikají už v mládí, už na obecné škole, což teprve později, když hoch či dívka doroste, pan plukovník Seibt by vám to zdůvodnil dokonce vědecky, je přece tak trochu sociolog. A víte, co napsal jeden švýcarský psycholog, ta knížka tady…“ komorník ukázal na knihovnu… „někde je… že se má člověk v mládí učit všechno přemáhat, aby později dokázal, že je připraven pro život, přinášející nevyhnutelná zklamání. Ano, pane Viki,“ řekl komorník a pohlédl na desky, které ležely před Vikim na stolku, „ano. Život přináší nevyhnutelná zklamání. V celých lidských dějinách nenajdete jediného člověka, kterého by nepotkala nějaká svízel, nepříjemnost, překážka, kterého by nikdy nic nezklamalo. Být někdy – a někdy i často – smutný a skleslý, patří k lidskému údělu.“

„Otrnul jsem,“ řekl Viki, „panebože, jak já jsem už za ty celý léta otrnul, snad víc než Mart. Umím ho nebrat na vědomí, umím na něho nemyslit. Ale jak na něho mohu pořád nemyslit, když se mě to tak moc týká? Tenhle zákaz jet v červnu do Smyrny a Istanbulu mi všechno zničil.“ Vikiho tvář byla už zase pokryta stínem a jeho oči zastřené, hleděl na komorníka, který seděl v křesle vzpřímeně a nehybně, a náhle ho zas trochu začala bolet hlava. Ale proti ránu to nic nebylo. Komorník neznatelně kývl a řekl:

„Po pravdě, nečekal jsem, že půjde kvůli jednomu pozdnímu příchodu tak daleko, aby vám zakázal cestu. Ještě to uvážím a řeknu vám svůj názor. Ovšem…“ komorník v křesle se teď trochu pohnul a svou dlouhou pravici položil na stůl na ty desky ze sejfu, „nějaký konflikt kvůli panu Piretovi jsem čekal už dřív.“

„Vy myslíte,“ vyhrkl Viki, „že mi to Turecko zakázal kvůli němu?“

„Mám ten dojem, že i kvůli němu,“ kývl komorník, „tohle zrálo, jakmile začal tušit, že je to váš nejlepší přítel. Jakmile poznal, že pro vás znamená víc než tenhle domov. Jakmile cítil, že vás odsud odvádí a vy, když jste s ním, jste v úplně jiným světě. Myslím, že mu byla trnem v oku každá vaše schůzka, návštěva, setkání, protože tím jste se mu začal vysmekávat. Proč nikdy nic neměl proti vašim spolužákům ze třídy, nenapadlo vás to někdy? Proti panu Hoffmannovi či Richterovi? Jsou to taky vaši přátelé, ale vy se s nimi mimo školu skoro nevidíte, málokdy sem chodí, málokdy s nimi mluvíte v telefonu, ti ho neohrozí. Ale pan Piret ano. Teď vás dokonce pozval do Turecka, k tomu ještě na prázdniny, na celý měsíc či dva, to je tedy na něho příliš. Víte, pane Viki…“ komorník mírně předklonil svůj vzpřímený trup a trochu se usmál, „víte, já si dokonce myslím, že čekal na příležitost, aby vám mohl tu cestu zakázat. Já si dokonce myslím, že byl rád, že jste včera večer přišel pozdě. Mám však ještě jeden dojem…“ komorník se teď na chvilku otočil ke dveřím do haly, protože se tam ozvaly kroky, byla to Betty, pak mluvil dálí* „Mám totiž dojem, že zakazuje vaši cestu a přátelství s panem Piretem i z nějakého vysloveně osobního důvodu. Z důvodu, který si přinesl do života ze svého vlastního mládí. To máte tak, pane Viki,“ řekl a trochu se usmál, „když někoho v mládí uštkne had, dbá na to, aby jeho děti nechodily na slunce na kamenná vřesoviště. Když někdo v mládí nenáviděl šach, cítí se dotčen, když jeho potomek je milovníkem šachu. On nebyl ani v mládí zvyklý ustupovat, ten dojem mám, ale přišlo něco, kdy ustoupit musil, kdo ví, nešlo-li právě o nějaké přátelství, o nějakou cestu, mohlo však jít i o věci úplně jiné… byl zaskočen, odmrštěn, pokořen, pane Viki…“ komorník se zas trochu předklonil a usmál, „nezlobte se, ale krk za to dám, že svou vinou… to si však zřejmě nikdy nepřiznal, vždycky hledal vinu v tom druhém či v okolnostech, prostě se s tím nesmířil a nevyrovnal. A teď když má syna v témže věku, v němž byl kdysi sám, svazuje vás, aby si v duši odčinil svou vlastní tehdejší prohru. Já nevím, o co šlo, nejmenší tušení nemám, možná, že to bylo až v tom studentském spolku, pak by to věděl pan Seibt a pan Raster, ale to je úplně jedno, příhody z jeho mládí naprosto nemusíme znát, zde není významný tehdejší děj, ale schéma. Jestli mám pravdu,“ řekl a zas položil svou dlouhou pravici na stůl, na ty desky ze sejfu, „pak to značí, že už tenkrát, v tom svém mládí, získal odpor k citovým vztahům, že už tenkrát se naučil být chladný a tvrdý… možná že to bylo obráceně, že už tenkrát měl odpor k citům a byl tvrdý a chladný a to mu odradilo a podlomilo všechna jeho přátelství, zkrátka teď tedy nesnáší a nepřipouští jakýkoli vztah ani u vás. S vaším panem bratrem jednal úplně stejně.“

Komorník se na chvilku odmlčel a strnule se zahleděl na desky na stole. Pak řekl:

„Na jedné straně se mu to však přece jenom vyplatilo. Dotáhl to daleko. U policie.“

„Proč si to však mám vypíjet,“ řekl Viki, „jak to mám pořád snášet? Bolí mě z toho dokonce hlava a jsem unaven. Je mi z toho zle už i tělesně. Ten jeho včerejší zákaz byl vrchol.“ Pak řekl: „Dnes ráno mě Barry v telefonu trochu utěšil, a koukněte, co mi včera dal. Zlaté hodinky. On by mi je nekoupil nikdy.“

Komorník se předklonil v křesle a pohlédl na Vikiho ruku.

„Skvělé a drahé,“ řekl, „i ten pásek. Ví o tom?“

„Ví o tom,“ kývl Viki, „sám jsem ho na to včera v noci upozornil, ostatně je musil vidět na stolku u gauče. A řekl mi fantastickou věc. Že by neměl být důvod…“ Viki se teď zas po delší době chtě nechtě usmál, „důvod, abych od Barryho přijímal zlaté dary.“

„Mrzí ho,“ řekl komorník, „že vám je koupil někdo jiný, a navíc ještě právě on, váš nejlepší přítel. Jemu se asi nic takového nikdy v životě nestalo. Jemu nekoupila dárek snad ani dívka. Snad ho popudilo i tohle. A pokud jde o ten zákaz, o ten Istanbul a Smyrnu…“

„Vůbec si myslím,“ řekl náhle Viki z křesla a prudce se narovnal, jako by v něm něco nečekaně propuklo, co v sobě dlouho skrýval, „vůbec si myslím, že je to zásah do osobní svobody. Že je to ničení života a vůbec velká hrubost!“

Viki byl bledý, jednou rukou se dotýkal čela, jako by ho hlava rozbolela ještě více, a jeho jasné šedé oči obestřel stín. Komorník byl klidný, ale jeho tvář jaksi ještě ztuhla. Hleděl chvilku k oknu, za nímž poletoval snížek, a pak naznačil Vikimu, aby se zas posadil.

„Snášejte to klidněji,“ řekl, když Viki už zas seděl v tmavém křesle, „obrňte se zatím trpělivostí. Trpělivý člověk snese leccos, z čeho by se jinak zhroutil. Myslete si své a pamatujte, že jednou přijde váš čas, jako přišel čas vašeho bratra.“

„Ale kdy,“ řekl Viki, „kdy to bude, já odsud nemůžu prchnout jako on, já musím zůstat v městě. Nemůžu s Barrym všechno přetnout, nedokážu už ani nejet do toho Turecka. Kdybych se tak…“ Viki se náhle v křesle trochu probral, i bledost ustoupila z jeho tváře a jeho zrak na chvíli utkvěl na okně, „kdybych se tak nastěhoval k Piretům! Jistě by pro mě pokoj měli, mají obrovskou vilu, to by byl asi malér. Co by asi dělal, kdybych mu utek a nastěhoval se k Piretům?“

„Nebylo by to šťastné,“ zavrtěl komorník hlavou, aniž hnul trupem, „přišel by si tam pro vás a udělal by peklo.“

„A kdyby mě sám vyrazil z domu?“ řekl náhle Viki a usmál se jako člověk, který nečekaně přijde na něco velkého, „co pak? Pak by si pro mě k Piretům přijít nemohl, když by mě předtím sám vyrazil.“ A tu se komorník stroze usmál a zvýšeným, avšak tichým hlasem řekl:

„Teď jste, pane Viki, přišel k podstatě věci. Nejsem to já, kdo vám to zjevil, přišel jste na to sám a to je dobře.“ A komorník se žertovně rozhlédl pracovnou, jako by pátral po strašidlech, a řekl:

„Kdyby vás vyhnal z domu a vy jste šel k Piretům, nemohl by si pro vás k nim přijít jinak než jako poražený. A v tom by byla vaše síla. Vaše síla spočívá v tom, že na vás nemá sankce. On vám může přikazovat, zakazovat, ale za neuposlechnutí vás může trestat jenom hrozbami. Může vám zakázat ten Istanbul a Smyrnu, ale když vy přesto pojedete, nemůže vás ani žalovat, ani odsoudit do kriminálu a ani…“ komorník se lehce předklonil a řekl: „ani vyhnat z domu. Víte, co by to bylo, kdyby se rozneslo, že pan vrchní kriminální rada Heumann vykázal vlastního syna z domu? Odchod vašeho bratra mohl zahladit, pan Mart skončil vysokou školu, našel si místo jinde, ale vy ještě studujete. Pane Viki…“ řekl komorník za chvíli bledost z Vikiho tváře zmizela už úplně a náhle nebylo ani stop po bolesti hlavy – „pane Viki! V životě narážíme na zákazy, kterých je třeba dbát. K nim patří třeba zákazy, které plynou z dobrých zákonů. Nesmí se podvádět, šidit, krást, křivě přísahat, nesmí se druhému ublížit na těle… ač na to, když se ublíží na duši, paragraf není… nesmí se zakládat ohně. Jsou však i zákazy, které jsou špatné, víte, už svou podstatou. Jsou to ty, které škodí člověku na těle a duši, a těch není třeba dbát. Jako mohou být nemravné některé rozkazy, tak mohou být nemravné některé zákazy. Budete ještě, pane Viki…“ komorník ukázal na stůl, „studovat ty desky…?“

K polednímu přepadla Vikiho jakási tíseň. Přidala se k únavě, kterou stále cítil, a spolu s ní ho přiměla, aby si na chvilku lehl. Ležel na gauči ve svém pokojíku s rukama za hlavou, jeho tvář byla pokryta stínem a jeho šedé oči znehybnělé. Upřeně hleděl na strop, chvílemi vyndával levici zpod hlavy a hleděl na své krásné zlaté hodinky, jeho myšlenky přebíhaly od jedné věci ke druhé. Myslil na desky – dokumenty o vraždách, které si dopoledne prohlížel, a myslil přitom na Hoffmanna a na návštěvy bídných krčem. Myslil na záhadného Anatola Brikcia, o němž neví, proč ho policie podezřívá, a na toho Sebetaniho, u něhož Brikcius dva dny bydlil. Myslil na zákaz prázdninové cesty a vybavil si slova komorníka, všechno, co mu dnes komorník řekl. Ale nejvíc myslil na Barryho.

V poledne měli být Piretovi na místě, v horském lázeňském městečku, aby si prohlédli hotel, kde měli trávit vánoce, večer měli být už zase doma. Chmury chvílemi bledly a slábly a v okamžicích, kdy si Viki uvědomil, že se zítra s Barrym sejde a do toho Istanbulu a Smyrny pojede, ať se děje cokoliv, mizely úplně. Když šel v poledne do kuchyně, chmury byly tytam, zůstávala stále jen ta únava. Obědval málo. Polévku si nevzal a Betty mu to slůvkem nevytkla. Chodila po kuchyni tiše, jako chodí duch, a říkala jen samé všední věci. Že musí na svátky koupit kávu a džemy. Že je v ledničce šest piv už pět dní a zabírají místo, snad se vypijí o vánocích. Že ryby, saláty a žampiony přijdou pozítří. Dala Vikimu na stůl smaženou čekanku a křenový krém, misku smažených brambor a řízek. Viki si vzal ode všeho trochu a pak si vzal z ledničky limonádu. Když hledal sklenku, Betty konečně řekla:

„Pusťte to z hlavy. On se umoudří a vezme to zpět,“

Viki věděl, že tomu sama nevěří, ale bylo mu to jedno. Byl rozhodnut jet do Turecka s Barrym i navzdor zákazu. Napil se chladné limonády a vrátil se do pokojíku. Za oknem přestal poletovat sníh a vysvitlo slunce. A na Vikiho opět padla tíseň.

Byly dvě hodiny odpoledne a Viki opět ležel na gauči a jeho tvář byla pokryta stínem a jeho oči znehybnělé. Ležel unaveně s rukama za hlavou, tíseň trvala a hlava, plná myšlenek a představ, ho bolela. Jak jen ta bolest hlavy během toho dneška vznikala a jak se ztrácela, byla jak mrak, který se kupí a rozplývá a kupí, a člověk ani neví proč. Ve tři hodiny vstal, a jako by chtěl smýt bolest hlavy, únavu a tíseň, opláchl se v citrónovém umývadle. Pak vyšel do haly. Na dveřích u schodiště visel zaháknutý řetěz, Betty byla zřejmě v kuchyni, hrálo tam rádio, a komorník ve svém pokoji. A pak Viki vešel do pokoje, kde byla vitrína, ta dvoumetrová zasklená skříň, a tu skříň otevřel. A pak si začal prohlížet zbraně.

Znal je tak dobře jako listiny z desek. Znal je odmalička, protože kriminální rada je nikdy nezamykal. Jednou bylo to před mnoha léty, kdy ještě žila matka a také Mart byl ještě doma – podotkla při jedné návštěvě vdova po generálu Meyerbachovi, že by se snad vitrína měla zamykat. „Co kdyby do ní,“ řekla, jako by to četla někde ve vzduchu, „někdo nežádoucí sáhl…“ a rada kývl – policisté jsou na takovéhle věci opatrní – nicméně řekl, že od skříně ani není klíč a pak že to vůbec nemá cenu. Ano, zamykání nemělo význam. Paní Heumannová se zbraní bála a synové – Mart i Viki – na rozdíl od jiných chlapců v jejich věku, nejevili o ty zbraně zájem. Co však bylo hlavní – z těch zbraní se nedalo střílet, protože k nim nebyly náboje. Pár nábojů bylo jen k památné pistoli, pár na památku, ale o těch nikdo nevěděl. Ani paní Heumannová, ani Mart a ani Viki. Skrývala je podlouhlá dřevěná krabice, polepená zeleným a žlutým staniolem, vypadala tak trochu pouťově, tak trochu jako pianino v baru Írán, ale nebylo ji ve vitríně vidět. Byla v dolní nezasklené části mezi různými věcmi. Vskutku se nemohlo nic stát, byť by byl někdo nežádoucí do vitríny sáhl, a tak se vitrína nezamkla ani po tehdejší návštěvě vdovy po generálu a nezamkla se nikdy.

Bylo půl čtvrté – slunce za okny zmizelo a opět začalo drobně sněžit – když Viki vyňal z pouzdra otcovu památnou pistoli. Byla čistá, bez smítku prachu, jako by právě před chvílí byla vyrobena a slavnostně předána studentovi, její hlaveň a perleťová střenka s monogramem, datem a iniciálkami spolku se leskly. Viki si ji chvíli prohlížel, prohlížel si ji u příborníku pod velkým temným obrazem divokého honu, u stolku, u okna, prohlížel si ji jako nějaký temný list památníku a v jeho hezké jemné tváři byl stín a jeho šedé oči byly zastřené. Snad cítil odpor, snad zášť, snad znechucení, snad to byla nenávist, ne k tomu předmětu, který držel v ruce, ale k jeho majiteli, a v té chvíli si uvědomil – a snad vůbec poprvé v životě – jednu prazvláštní věc. Že otec tenkrát před těmi pětatřiceti lety na zámku Boock dostal od plukovníka Meyerbacha stejně jako ostatní členové spolku kromě této pistole i diplom i plaketu a že tenhle diplom a plaketu má kdesi na dně skříně, tam v té dolní nezasklené části vitríny – mezi různými věcmi… a ani jednou si je nedal na zeď nebo polici, jak se to obvykle u takových památných předmětů dělá.

„Zřejmě na ten spolek moc rád nevzpomíná,“ řekl si Viki s pistolí v ruce, „komorník vlastně může mít velikou pravdu. Snad tam tenkrát v něčem prohrál, snad ho tam potkalo něco strašně nemilého…“ Viki si prohlížel pistoli, zkoušel ji v ruce, v dlani, pak chvíli mířil na okno, na lustr, na vitrínu, na tu její dolní nezasklenou část, a pak na velký temný obraz divokého honu, který visel na dřevěném ostění nad nízkým příborníkem. A pak se mu hlavou kmitla zas představa otce a náhle ho zachvátila nevolnost. Tíseň, kterou už dnes překonal. Měl dojem, že slyší před domem auto, skočil k oknu, zda se snad otec nevrací, před vilou bylo pusto, prázdno, jen neshrabaný sníh, nešla tam jediná živá duše. Otevřel dveře do haly a pohlédl na dveře u schodiště, stále na nich visel řetěz, a pak se vrátil k vitríně a otevřel tu její dolní část. A pak se mu docela zatočila hlava. Rozhlédl se pokojem a pak – za pár minut – se ozvala rána.

Komorník a Betty vběhli do pokoje téměř současně. Hospodyně byla smrtelně bledá, komorník si zachoval klid. Hospodyně vykřikla hned na prahu. Komorník se zastavil u vitríny a stál vzpřímeně a strnule.

Viki stál uprostřed pokoje v obláčku dýmu, s pistolí v ruce, stál čelem k příborníku, nad nímž na dřevěném ostění visel ten obraz divokého honu, a jeho tvář byla klidná jako hladina ranního jezírka.

„Nic se nestalo,“ řekl, „jen jsem si střelil.“

Na příborníku ležela dlouhá dřevěná krabička, polepená staniolem, a nad ní, v dřevěném ostění, kousek pod obrazem – otvor.

V té chvíli se hospodyně na prahu probrala a promluvila. „Kriste,“ řekla, „pane Viki, kdyby tak přišel pan rada…“ ale v té chvíli se už pohnul i komorník. Přistoupil k oknu a otevřel je. Do pokoje vnikl sněžný zimní chlad.

Vtom někdo zvonil.

„Klid,“ řekl komorník u okna, „pan rada to není. Pan rada je v presidiu na předvánoční schůzce. To bude plukovník, protože zaslechl výstřel.“

Betty šla do haly otevřít, komorník vzal krabičku s náboji a dal ji do vitríny, do její spodní části, kde vždycky byla. Viki dal pistoli do pouzdra, které leželo na křesle, ale komorník zavrtěl hlavou, pistoli z pouzdra vyňal a její hlaveň a střenku očistil kapesníkem. Teprve pak ji s pouzdrem uložil do vitríny. Pak vstoupil do pokoje plukovník Seibt a komorník se na něho usmál.

„Slyšel jsem výstřel,“ řekl plukovník a také se usmál, „kdybys, Viki, nebláznil.“

„A vy jste nestříleli?“ řekl teď Viki a opřel se o stůl, stále zcela klidný, a Seibt řekl:

„To bylo něco jinýho. My jsme stříleli na zámeckém dvoře a ve sklepě.“

„O kus výš,“ řekl komorník s pohledem na dřevěné ostění nad příborníkem, „a byl byste zasáhl rám obrazu. Musíme s tím něco provést.“

„Jsou dvě možnosti,“ zasmál se plukovník, zřejmě dostal dobrou náladu, „buď to zasádrovat a přetřít hnědou barvou, anebo pověsit obraz o pár centimetrů níž. Pak je ještě možnost třetí: udělat obojí. Věřme, že si toho otec nevšimne…“ a komorník si v té chvíli myslil: „Tohohle si pan kriminální rada vskutku sotva všimne. Zavěšení obrazů ve svém bytě nevnímá.“

Betty přinesla kladívko a kleště, sádra v domě nebyla, ovšem, kde by se tam vzala, neměl ji ani Seibt, přinesla však misku s vodou, štětec a jakousi hnědou barvu. Tu měl Viki v pokojí ještě z dob, kdy měli ve škole povinné kreslení. Komorník sundal obraz, vyňal z ostění skobku, na níž dosud visel, otvor po té skobce byl nepatrný. Pak skobku zatloukl o kus níž a dolní otvor po střele uhladil nožem. Pak jej ucpal kouskem novin a přetřel barvou. Zatím sebral Seibt z koberce střelu, která kupodivu nezůstala v ostění, ale odrazila se, a pak sebral i nábojnici. Komorník přistoupil k oknu, jímž vnikal do pokoje sněžný zimní chlad, a zavřel je. Teprve pak s plukovníkem pověsili obraz znovu na zeď. A Seibt řekl:

„Pravda, Viki, my jsme v tvých letech stříleli, ale to byl, hochu, spolek a stříleli jsme, jak jsem řekl, na dvoře a ve sklepě. To je něco jinýho než si vzít pistoli a střílet v bytě, k tomu ještě bez tlumiče, ještě že tu před vilou nechodí patrola, že nic neslyšeli…“ a komorník, který si teď prohlížel střelu a nábojnici, si v duchu myslil: „Chudák to po tom včerejšku zřejmě potřeboval. Ani se nedivím, že si střelil.“ A Viki, stále zcela klidný, omluvně řekl:

„Byl to jen takový nápad. Bolela mě hlava a byl jsem unaven.“

A pak všichni pomalu vyšli z pokoje. Betty nesla kladivo a kleště, misku s vodou, štětec a barvu, teprve teď byla jaksepatří klidná. Komorník šel strnule a zpříma, jako by ani nešel, ale stál, a v dlani měl střelu a nábojnici. A plukovník Seibt, zdravý a veselý, hleděl kamsi k zemi.

„Na to už nemysli,“ řekl pak Vikimu v hale u umělého antického sloupu – toho okrasného předmětu – „na tu cestu, do prázdnin je vskutku ještě čas. Otec je pracovně přetížen, mám dojem, že mu ten jeho případ dělá vážnou starost, doma je pak holt nepříjemný. Nic se nejí tak horké, jak se to uvaří, to platí obecně. Pro tvého otce, přes veškeré zkušenosti…“ plukovník Seibt se usmál, „to snad bude platit taky.“

Viki už nebyl unaven, ani hlava ho už nebolela, ani už necítil tíseň. Nějak to všechno z něho spadlo. Šel do svého pokojíku, sedl si na gauč a pohlédl na zlaté hodinky. „Piretovi se budou z hor pomalu vracet,“ řekl si, „jsou čtyři, večer jsou tu. Co asi Barry řekne, až mu zítra dopoledne povím, co jsem udělal…“ a lehl si na záda a s úsměvem na rtech se zahleděl na strop.

IX.

Kavárna Bristol byla poblíž mostu Egida Seibta a vynikala několika věcmi. Nebyla ani moc velká, aby se v ní člověk cítil ztracen, jako se cítí na nádražích, a nebyla ani moc malá, aby tam byl stůl na stole a všude bylo slyšet každé slovo. Obsluhovaly dvě staré slečny a jeden mladý číšník, který zároveň inkasoval peníze, byl to snad syn majitele, a ta obsluha byla rychlá a přesná. A konečně kavárna byla útulná. Měla okna se záclonkami na hlavní třídu, dřevem obložené stěny a pár zrcadel.

Viki tam přišel v devět hodin ráno. Měl bílý montgomerák, světlé manšestrovky, bledě modrý svetr. U krku Grétinu šálu a na hlavě čepici. Pověsil kabát a čepici na věšák věšelo se to tu na dřevěné okrouhlé stojany – a rozhlédl se. Kavárna byla téměř prázdná, ovšem, po ránu, a pak byl za dva dny Štědrý den a lidé neměli na kavárny čas. Sedl si do rohu k oknu a objednal si čaj. Po tom všem, co se včera stalo, se cítil dobře. Únava přešla a bolest hlavy a chmury se už neopakovaly. V jeho tváři a očích bylo však napětí. Ještě nikdy, když čekal na Barryho, nebyl tak rozrušen a napjat. Slečna mu přinesla čaj a pak přišel Barry. Přišel v černých manšestrovkách s širokým žlutým pásem a v bílém svetru. Delší vlasy měl trochu zvlhlé od sněhu, který padal, padal chvílemi a byl to zase velmi drobný snížek, v tváři měl hezký mírný, spokojený úsměv. Posadil se naproti Vikimu a s jakousi žertovnou důkladností nápadně pohlédl do jeho jasných šedých očí, jako by chtěl zkoumat každý jejich zákmit, a řekl:

„To jsem rád, že tě takhle vidím. Sotva jednou na den vypadnu a už se tu něco děje. Dám si kávu.“

„Vtrhl ke mně do pokoje jako běs,“ začal Viki a vyříkal Barrymu vše, co se předevčírem v noci stalo. „Byl jsem včera celý den sám,“ řekl, „byl od rána na nějaký předvánoční schůzce. Dopoledne jsem v jeho pracovně pročítal doklady o vraždách a pak jsem měl debatu s komorníkem“… a Viki vyříkal vše, co mu komorník řekl. „No a odpoledne,“ Viki se usmál a Barry měl dojem, že tak hezký, milý, vlídný úsměv snad ještě nikdy u Vikiho neviděl, „odpoledne jsem vzal pistoli, nabil a střelil.“ A po chvilce ticha vylíčil Barrymu vše, co bylo. „Řeknu ti, Barry,“ Viki si vzal od Barryho cigaretu a nechal si ji zapálit, „řeknu ti, není to žádnej kumšt vystřelit. Snad ani ránu není moc slyšet, i když pistole je bez tlumiče. Jen ti trochu, když vyjde rána, cukne ruka. Musí se to držet zřejmě dost pevně a proponejprv radši trochu dál od sebe.“

V té chvíli přinesla slečna Barrymu kávu a do kavárny vešly dvě dámy.

Když vejdou do kavárny dvě dámy a kavárna je poloprázdná, ti, co tam sedí, na ně vždycky pohlédnou, a zvláště tehdy, když kavárna není velká a je to po ránu. Viki a Barry na ně pohlédli také a viděli, že i dámy se podívaly. Zřejmě si všimly, že vidí dva velmi hezké hochy, hezky oblečené, v černých a světlých manšestrovkách, v bílých a modrých svetrech, svědčil o tom výraz jejich pěstěných tváří, vypadaly jako operní pěvkyně. Sedly si k vedlejšímu stolku k oknu. Jedna zůstala v rozhaleném perziánu, pod nímž se leskly perly, druhá si kožich svlékla a dala přes opěradlo židle. Poručily si kávu a začaly si něco vykládat.

„Já dosud střílel jen ze vzduchovky,“ zasmál se Barry, „taky na střelnicích a z luku. Nejezdíme ani na hony, tatíček to nemiluje. Na co jsi myslil, Viki, když jsi střelil, na nějakého kovboje?“

„Kdepak,“ zasmál se Viki, „myslil jsem na něco úplně jinýho. Myslil jsem na to, že jsem chytil vraha. Že ho střílím do nohy, aby mi neupláchl. Co říkáš komorníkovi a Seibtovi…“

„Komorník a Seibt jsou moudrý lidi,“ prohodil Barry lehce, „nic se nejí tak horký a špatných zákazů není třeba dbát, Zajímavý je však to, že na mě tvůj otec žárlí. Že ti cestu zakázal kvůli mně.“

„Je to teorie komorníka,“ řekl Viki, „ale je to možný.“

„Je to jistý, Viki, ale vskutku si z toho nic nedělej. A nemysli na to, že nemá být důvod, abych ti dával zlatý dary,“ Barry se usmál, i Viki se musil usmát, měl moc dobrý pocit. Pocit, jaký mívá člověk, když má někoho rád, může mu věřit a je u něho v naprostém bezpečí. A pak – jako lidé, které pojí pevné pouto, mlčky a společně pohlédnou na někoho třetího – pohlédli Viki a Barry na dámy u sousedního stolku. Měly hlavy u sebe a něco si říkaly o nějaké známé… a Barry se zeptal:

„Doufáš tedy, Viki, že toho vraha najdeš?“

Zeptal se jaksi nejistě a starostlivě a Viki to vycítil a bylo mu dobře.

„Doufám,“ řekl a sklepl cigaretu, „doufám. Jestli to dokážu, bude to největší úspěch mýho mládí. Smažu tím všechno, co se mi kdy v tom rodným domě stalo, bude to zadostiučinění i pro Marta. Víš, co jsem ti říkal v baru. Bude to pozdvižení, jaké ještě nikdo nezažil. To, co by dělal, si vskutku nedovedu představit. Víš, Barry…“ Viki se naklonil k Barrymu a ztišil hlas, „přišel jsem však ještě na něco. Přišel jsem na to včera večer, když jsem usínal, a myslím, že se nemýlím. Říká, že by šel do penze, kdyby přišla ještě třetí vražda a vrah mu prchal. Ale já si myslím, že by šel do penze i v tomhle případě, že bych vraha našel já. Myslím, že by to byl ten nejlepší způsob, jak mu pak říci: Tak a teď jedu s Barrym do Turecka. A až se odtamtud vrátím, jdu z domu a přestěhuju se.“ Viki zářil, usmíval se a nespouštěl oči z Barryho. Barry se napil kávy a řekl:

„Nevíš, jak bych ti to přál, i sobě. Potřebuješ pomoc?“

„Potřebuji zhlédnout krčmy,“ řekl Viki, „a měl bych taky navštívit jednoho člověka, u kterýho přespal nějaký Anatol Brikcius.“ A Viki vyříkal, co věděl z protokolu o panu Sebetanim a Anatolu Brikciovi. „Je to vlastně jediná stopa, kterou mám,“ řekl, „a chtěl bych se do toho dát teď o vánočních svátcích. Jo, abych nezapomněl,“ Viki se usmál a sklepl cigaretu, „naše třída. V baru jsem ti neřekl, že naše třída se zajímá o mé pátrání po vrahovi čím dál víc. Richter ani tak ne, ten se mě spíš vyptává na tebe, zda budeš o svátcích doma, zda budeš na horách, ale Hoffmann, co sedí za mnou! Chtěl by se mnou teď o prázdninách navštívit nějakou krčmu. Ale já počkám na tebe,“ řekl Viki, „počkám, až se vrátíte z hor. Snad pak se mnou někam půjdeš.“ A hned se zeptal:

„Jaké to vlastně bylo, Barry, včera na horách?“

„Na horách je spousta sněhu, za městem je ho víc než předevčírem, když jsme jeli na výlet, po dálnicích jezdí pluhy. Máme tři pokoje v jedné hezké lázeňské vile, od pětadvacátého prosince do druhého ledna. Řídil jsem auto tam i zpět, tatíček odpočíval. Poslyš, Viki, nejel bys s námi?“ Oba se dali do smíchu a Barry pak řekl: „My se teď tomu smějeme, po tom, co se ti předevčírem stalo, ale k tomu dojde. Ať chytíš vraha nebo ne. Po škole půjdeš z domu jako brácha, ale nepůjdeš z města jako on k filmové společnosti, zůstaneš zde a půjdeš k nám. Ten váš letošní Štědrý den, Viki…“

„Bude strašný,“ kývl Viki, „celý večer s ním být u stolu, poslouchat ty řeči, o kriminalistice, zločinnosti, trestním řádu, znám je už nazpaměť, k vypátrání vraha mi to nepomůže. Ještě štěstí, že zas přijde Wania a Seibt, že přijde vdova po generálu, škoda, že nechodí také Raster, jak ten je nenáviděn, to je hrozný…“

„Raster,“ Barry náhle kývl, jako by si něco připomněl, vstal a šel ke stěně, kde visely dnešní noviny… Viki za ním hleděl, hleděl, jak jde, snímá ze stěny Expres, viděl ho i v jednom zrcadle, a náhle zničehonic dostal chuť na víno…

„Koukni,“ řekl Barry, když se vrátil s ranním Expresem, s levicí za žlutým páskem svých černých manšestrovek, „koukni, Viki, právě tuhle píšou o Rasterovi. Přišel jsem na to doma čirou náhodou. Ten Raster je vlastně slavnej vědec, Viki.“

Článek měl nadpis „Podivuhodné svědectví o smrti Klimenta II.“, podtitulek: „Po devíti stech letech odhalují vědci vraždu“ a pod tím několik řádek kurzívou. V těch řádcích byla uvedena jména soudních lékařů, chemiků a historiků, kteří odkryli v bamberském dómě sarkofág papeže Klimenta II., a mezi těmi jmény bylo i jméno preparátora a konzervátora Bernarda Rastera, který se na objevu podílel jako přizvaný expert… Článek připomínal vládu císaře Jindřicha III, který se snažil ovládnout Řím, Itálii a celé křesťanstvo, sesadil tři papeže a přiměl biskupa bamberského Suidgera, aby přijal papežskou hodnost. Suidger byl pak zvolen papežem a přijal jméno Kliment V. Vládl však jen devět měsíců a šestnáct dní. Zemřel 9. října 1047 v klášteře svátého Tomáše, když se vracel z cesty do Říma. V klášteře před smrtí napsal list: „Byl jsem ve vašem klášteře postižen těžkým neduhem tělesným, z něhož, jak myslím, sotva vyjdu…“ Dále článek upozorňoval na to, že už současníci říkali, že papež byl otráven. Po devíti stech letech otevřeli odborníci jeho rakev v bamberském dómě a snažili se zjistit příčinu smrti. „Mohli zkoumat jen pár vyschlých tkání, žebro, vlasy a několik kostí,“ vysvětloval článek, „to bylo vše, co se rakvi našlo, a vraždu jedem mohli prokázat jen v případě, že papež nebyl otráven jedem organickým, protože ten se v těle rozplyne.“ Výsledek zkoušek byl zajímavý: v žebru se našel vysoký obsah olova. „Byl desateronásobně vyšší,“ upozorňoval článek, „než kolik se ho normálně nachází v kostech starších lidí, a tento vysoký obsah odpovídá množství olova, které v kostech lidí zemřelých na otravu olovem stanovili Minot a Aub.“ Tím bylo prokázáno, že papež zemřel na otravu olovem, a protože žil v době politicky napjaté – v době o moc mezi římskou kurií a německým císařstvím – dá se soudit, že byl zavražděn. Bernard Raster byl jeden z těch, kteří přispěli k tomuto objevu, a článek končil velkou chválou tohoto „kriminálního chemika a archeologa“.

Viki odložil noviny na prázdnou židli a na chvíli se zamyslil. Pak se napil kávy, pohlédl na dámy u sousedního stolku a řekl:

„Je to zajímavý, na co se nepřijde. Na vraždu po devíti stech letech. Na vraždu před měsícem však ne a ne přijít. Já jsem rád, Barry, že Raster měl tenhle úspěch.“

„Myslíš, Viki,“ zeptal se Barry, „že otec tenhle článek četl?“

„Možná že ne,“ řekl Viki, „možná však, že ho na to někdo upozornil. Jeho vojclíci ho rádi upozorní na leccos.“

„Ale víš co, Barry?“ Viki se náhle zasmál a sklepl cigaretu do popelníčku, „já se mu o tom článku zmíním sám. Až budeme na Štědrý den večeřet. Budu to jako říkat Wanioa Seibtovi, budu pozorovat, jak se na to tváří, a budu si myslit svý. A k Rasterovi půjdu ještě do vánoc. Také na matčin hrob,“ dodal a zhasil cigaretu.

K vedlejšímu stolku přišla třetí dáma. I ona vypadala jako operní pěvkyně a ty dvě ji hned hlasitě vítaly. Svlékla si kožich, přehodila jej přes opěradlo a druhé dvě se jí hned začaly vyptávat na nějakého Seppa. Barry se usmál a řekl:

„Předvánoční sněm. Krk za to dám, že za chvíli budou mluvit o pečivu a kaprech. Já mám, Viki, radost, že ses z toho dostal, ani nevíš. Znovu ti říkám, nelam si tím hlavu, komorník a plukovník mají pravdu, i ta vaše Betty. Buď ten zákaz cesty zruší, anebo ho neposlechneš. Viki, kolikpak je hodin…“

Viki se šťastně usmál a ukázal hodinky. „Ty pospícháš? Ty už chceš jít?“ řekl.

„To víš, že jo,“ Barry se na židli rozkročil, dal oba palce za pásek svých černých manšestrovek a pohodlně se opřel o opěradlo, „to víš, že když jsem s tebou, mám vždycky moc naspěch. To víš, že spěchám, abych už byl pryč,“ zasmál se. „Viki, můžu ti něco vyprávět? Včera jsem to slyšel na horách, v tý naší lázeňský vile, vyprávěl nám to tam Jakub Holbach, moc se mi to líbilo.“

„Ten filmový herec?“ zdvihl Viki zrak, a když Barry kývl, řekl:

„Vyprávěj třeba hodinu. Budu tě poslouchat a ani se nehnu. Ale Barry,“ Viki přejel Barryho od hlavy až po pás, za nímž měl zasunuty ty palce, „dáme si víno…“

Barry zavolal slečnu a objednal dvě sklenice bílého sladkého vína. A pak řekl:

„Je to takovej zvláštní případ, Viki, co nám ten Holbach vyprávěl, a já si umínil, že jak se vrátím, povím ti ho. Ale ten případ, Viki, končí divně…“

„Všechno dobře končit nemusí,“ hodil Viki hlavou, „já jednou četl, že romány nemusí mít samý dobrý konce, život je nemá taky. To ten Holbach četl, nebo je to pravda?“

Vtom přišla slečna a postavila na stůl podnos s dvěma sklenicemi vína. Barry zdvihl sklenku a řekl:

„Ten náš konec však bude dobrý, o tom nepochybuj. Tak na zdraví…“

A když se napili a zapálili si nové cigarety, Barry řekl: „To nám Holbach nesdělil, jestli to četl nebo je to pravda, možná že si to vymyslil, Gréta z toho byla vedle. Byli dva přátelé na život a na smrt. Snad byli stejně staří, to Holbach přesně nepověděl, říkal, že jeden byl starší a druhý mladší, aby je nějak rozlišil…“

„Taky je mohl rozlišit, kdyby jim byl dal jména,“ usmál se Viki a znovu se trochu napil vína, a Barry kývl a pokračoval:

„Ten mladší byl v poslední době nějak smutný a skleslý, skoro nemocný, a ten starší si toho dobře všiml, nevěděl však, co se za tím skrývá. Často se mladšího ptal, co mu je, proč se trápí, souží, ale ten jen krčil rameny, snad to nevěděl sám a tak to trvalo jistý čas. Ten čas Holbach přesně neuvedl, řekl jen, že tohle bylo zjara. Jednou na začátku léta ten mladší řekl staršímu: Dnes je tak krásně, pojď se odpoledne projít. Ale pojď někam do přírody, někam do luk a polí a…“ Viki se náhle zarazil, usmál se a zavrtěl hlavou a Barry se také usmál a kývl. „Ano,“ řekl, „jako ta písnička v baru. Co zpívala Garone. Vyjdu si do polí. Ale nemá to s ní vůbec co dělat, to poznáš sám, až skončím. V tomhle, co Holbach říkal, je to všechno jinak. Pojď se projít někam do přírody, někam do luk a polí, řekl tedy ten mladší staršímu a starší souhlasil a šli. Šli, kam je nohy nesly, po lukách, polích, po cestách necestách, minuli nějaký lesík, pak rybník, tam se na chvilku zastavili a prohodili pár slov o kachnách, pak šli dál, až přišli k úchvatnýmu místu. V dálce na východě byla jakási vesnička, v dálce na jihu se táhl les, na západě byla další pole, louky, ale to, co bylo právě před nimi, byl obrovský lán máku. Musíte si představit, řekl Holbach, takový lán máku správně. Když právě takový lán máku kvete, je jako čarovné moře. Ten mák právě kvetl, samé bílé a červené květy, kam oči dohlédly, samý bílý a rudý květ, a oba byli tak okouzleni, že ten mladší řekl: Pojď, na chvilku si tady u toho máku sedneme. Sedli si na takovou vyvýšenou mez do trávy, seděli a hleděli na to kvetoucí makové pole. Slyšíš…“ přerušil se náhle Barry a trochu hodil hlavou k vedlejšímu stolku, a Viki se usmál a kývl. Dámy u vedlejšího stolku si právě vyprávěly o přípravě vánočního kapra…

„Tak mluv dál, Barry,“ řekl Viki a Barry pokračoval: „Tak tedy seděli a hleděli na to makové pole a ten starší měl náhle jakýsi podivný dojem. Že totiž ten mladší, který se v poslední době tak soužil, trápil, byl skoro nemocný, začíná pookřívat. Ale to ještě nic nebylo. Slunce pomalu zapadalo, začínal večer a ty bílé a červené máky se pojednou barevně měnily. Dostávaly další podivné a nádherné barvy a z toho pole se začala šířit vůně. Sladká, čarovná vůně, řekl Holbach, která se dá těžko vyjádřit, a náhle ten starší měl dojem, že mladší pookřívá ještě víc. Náhle ztrácel bledost z tváře, řekl Holbach, smutek z očí, to víš, tomuhle Holbach rozumí, vždyť je herec, zkrátka, mladší náhle úplně pookřál. Vstali z trávy, když slunce zapadlo, ta vesnička na východní straně byla zelená a modrá, lesy na jihu trochu světlejší, pole a louky na západě tonuly v červáncích… tak to bývá vždycky při západu slunce, že to, co je od tebe na západ, je ještě ve světle, a co je na východ, se už halí v šero, je to takový optický klam. Zkrátka vstali, naposled pohlédli na kvetoucí máky, naposled vdechli ten sladký vzduch a šli…“

„Barry,“ zašeptal Viki, sklepl popel a sklonil se nad sklenkami k Barryho hlavě, „tak dlouho se známe, ale že umíš takhle vyprávět, jsem dosud nevěděl. Vyprávíš jako básník.“ Ale Barry hodil hlavou a řekl:

„Nesměj se. Holbach to vyprávěl líp.“ A pak pokračoval: „Když tedy šli… vraceli se domů… ten starší teď už jasně viděl, že ten mladší je jako vyměněn, jako kdyby přijel z těch nejzázračnějších lázní, Holbach v tý lázeňský vile řekl: jako odsud… měl z toho radost a v duchu si říkal: To byl nápad, že jsme se šli takhle projít, co dokáže taková jedna procházka do luk a polí k makovému lánu, měli bychom tam jít příště zas. A vskutku, za týden tam šli znovu. Zase si sedli na tu vyvýšenou mez do trávy a zas hleděli na ten makový lán. Když slunce zapadalo, zase barva květů dostávala jiný odstín a dýchala z nich krásná sladká vůně a ten mladší zas pookřál a byl jako vyměněn, vracel se domů ještě klidnější a veselejší… a tak tam k tomu poli prostě chodili pořád. A pak se stalo, že zas přišli k tomu poli a pole bylo jako proměněno. Květy totiž už opadaly a místo nich byl lán plný malých zelených makovic. Sedli si na vyvýšenou mez do trávy a hleděli na ty zelené makovice, a když slunce zapadalo, zeleň lánu temněla, modrala, i to bylo hezké a čerstvá sladká vůně se šířila vzduchem. Mladší byl na tom stále dobře a tak šli k poli snad už počtvrté. A tu se pole proměnilo znovu. Makovice zrály a už nebyly zelené, ale hnědé. A když přišli příště, makovice byly už zralé a jejich hněď temná a fialová, a když slunce zapadalo, linula se z nich nejtěžší sladká vůně, jakou tu kdy vůbec cítili. To však ještě není konec,“ řekl Barry a náhle zas trochu zdvihl hlavu a ukázal lehce za sebe a i Viki zdvihl hlavu a pak se zas usmál. Dámy u vedlejšího stolku si právě cosi vykládaly o vánočním pečivu. „Měl jsi pravdu,“ řekl Viki, „úplně jako bys byl jasnovidný. Mluví o pečivu. Ta třetí, zdá se mi, vykládá nějaký recept. Myslím, na linecký koláč. Ale mluv dál,“ řekl a Barry se napil vína a řekl:

„Konec bude brzy. Jednoho krásného dne přišli ti přátelé k makovému poli a to se změnilo do třetice. Místo hnědofialových makovic tam bylo pusté strniště. Makovice byly sklizeny, stébla pokosena, místo nich jen veliká pustá prázdnota. Seděli na té vyvýšené mezi jako obvykle, ale bylo po kráse. A bylo i po vůni. Když slunce zapadalo, ležel před nimi jen temný úhor a vzduch tu byl jako všude jinde. Vraceli se domů nějak pomalu a smutně, Holbach řekl: Jaký div, když si člověk na něco zvykne, těžko to ztrácí, vraceli se domů skoro jako z pohřbu. Když přišli domů, mladšímu se udělalo zle a za pár dní začal opět chřadnout. Zase ten smutek, skleslost, zase ten žal, chřadl tak rychle, že to vzbuzovalo hrůzu. Starší byl z toho celý pryč a nevěděl, co počít, samozřejmě že dotáhl mladšího k lékaři, kdo jiný mohl pomoci než on. Ale lékař jen tak lehce pomoci nemohl. Za týden léčby dal mladšího převézt do nemocnice. Nemocnice byla, řekl Holbach, velká temná budova s mřížemi v oknech, vysokým komínem a těžkou dubovou bránou. Mladší tam dlouho nepobyl. Byl čím dál smutnější, skleslejší, chřadl a blouznil a asi za měsíc jednou k půlnoci milosrdně a bez bolesti zemřel.“ Barry se na mžik odmlčel, pootočil hlavu k vedlejšímu stolku a řekl:

„Za rok, jednou na začátku léta, šel ten pán sám a opuštěn starou známou cestou, cestou do přírody, do těch luk a polí, a měl dojem, že je na místě. V dálce na východě byla ta víska, v dálce na jihu les, na západě další pole, louky, ba i vyvýšená mez s trávou tam byla, ale po makovém poli ani stopy. Před ním se rozkládalo brambořiště a nějaké suché rákosí. Říkal si, že se mýlí, že je jinde, že to tady nikdy nebylo, a říkal si též, že si to s tou vískou na východě a lesem na jihu teprv teď sám nějak záhadně vsugeroval, hledal to loňské pole dál. Hledal je dál, celý kraj prochodil, celý kraj probloudil, ale loňské pole máku nenašel. A nenašel to pole ani napřesrok, nenašel je nikdy, nikdy v životě, nenašel je do nejdelší smrti. Tak to je vše.“

Bylo k jedenácté hodině polední, když Barry kývl na slečnu, že chce platit. Dámy u vedlejšího stolu platily už dřív, už dřív si oblékly a zapnuly kožichy, a když odcházely, Viki si všiml, přímo i v jednom zrcadle, že na něho a Barryho zas trochu pohlédly, a spatřil je pak ještě oknem, jak se na chodníku před kavárnou loučí, každá šla zvlášť, jedna doprava, druhá doleva a třetí přes ulici, bylo to, jako by se na chodníku rozlétl na všechny strany nějaký trojlístek. Mladý číšník, syn majitele, přistoupil ke stolu a bez tužky a bez papíru sečetl útratu.

„Ty dámy, co tu seděly vedle,“ řekl Barry lehce, když zaplatil, „mi připadaly známé. Nebyly to nějaké herečky?“

„Pěvkyně,“ usmál se číšník zdvořile, „členky Státní opery…“ a Barry s úsměvem kývl.

Venku byl teď hezký zimní den, sníh nepadal, svítilo slunce. Na chodníku přecházeli lidé, nebylo jich teď k polednímu moc, ale nebylo jich ani málo, a Barry vedl Vikiho k Seibtovu mostu.

„Tak vidíš, že to Holbachovo vyprávění nemělo s tou písní z baru nic společného,“ řekl.

Na chvíli se zastavili před jedním papírnictvím, jehož výklad byl přeplněn zbožím. Na všem byly vánoční snítky, stanioly, zlaté mašle, v pozadí stály barevné papírové betlémy, andělé s nehořlavými svícny a také krabička se sněhově bílými kartotéčními lístky.

„Tak ve třídě se zajímají, jak pokračuješ v pátrání po vrahu,“ řekl Barry u výkladu, „ten Richter se zdá bejt fajn kluk. Což o tom Hoffmannovi, byť vydávají týdeník, říct nelze.“

Viki stál s rukama v kapsách montgomeráku a hleděl na krabičku s kartotéčními lístky. Byla ozdobena růžovou stužkou, muchomůrkou a stříbrnou podkovou pro štěstí. Nějací další lidé se zastavili před výkladem a Viki a Barry šli dál.

Před mostem Egida Seibta, před tím malým parkovištěm, zahnuli doprava na Kelichovu třídu. Viki si vzpomněl, že právě zde šlí předevčírem ti manželé s buldoky a jednoho z nich snad přejelo auto. Na Kelichově třídě se zastavili před obchodem se zbraněmi. Ve výkladech byly vzduchovky, pušky, pistole a revolvery, také poplašňáky, náboje a terče. Byly tam i barevné fotografie zvířat, například jelena, pod ním nápis „Lovu zdar“ a kolem něho plno vánočních ozdob.

„Na tu mou včerejší střelbu nepřijde,“ řekl Viki a viděl Barryho bílý svetr, žlutý pás a černé manšestrovky v odraze výkladního skla, „komorník ten otvor v dřevě ucpal a přetřel barvou. Navíc ještě obraz pověsil níž. No a kdyby na to přišel, tak je mi to stejně jedno. Tak jsem tedy střílel. Ať mě za to zastřelí.“

„Bodejť,“ řekl Barry, „co na tom. Jiní lidé chodí na hony a má se to za přednost.“

Prohlíželi si výklady, pak se u nich zastavili další lidé a oni šli dál. Kelichova třída byla velmi dlouhá, táhla se vlastně přes dvě městské čtvrtě, asi uprostřed stál Biologický ústav, v němž Bernard Raster preparoval kostry. Až tam však nedošli. Zahnuli do boční ulice, nazvané jménem velkého hvězdáře, a tam se pak ještě zastavili před hračkářstvím. Paňácové, panenky, zvířátka, stavebnice, auta, vlaky, aeroplány, loutková divadla, balóny, kolečkové brusle a ve skle zas odraz Barryho bílého svetru. Viki na to hleděl a na rtech měl úsměv. Pak jeho oči začaly v tom přepestrém zboží něco hledat. Chtěl něco říci, ale Barry ho předešel.

„Kapesní hry tu nejsou, Viki, tak to nic. To není, Viki, správný obchod. Zde by tvůj vrah neuspěl.“

Smáli se a Viki řekl:

„Ještě se do Štědrého dne sejdeme?“

„Jistě,“ kývl Barry, „Štědrý den je až pozítří. Viki, je vskutku škoda, že nejedeš s námi. Co si tam sám počnu? Gréta bude lyžovat, snad i tatíček, já rozhodně ne. Mně už to věčný hraní na samej sport leze z krku. Pořád samá rozpálená hlava, smeče, bekhendy, uřícenej kraul. Já už asi nerad vidím i to, jak se v teplácích a bundách nonšalantně plouží po zápasech ze sportovních kolbišť. Viki, jestli někam pojedeme o velikonocích, pak musíš s námi. Přece nepožene tu svou zášť tak daleko, aby ti ani nedovolil jet s námi někam na tejden. Přece tě nebude věznit.“ Rozloučili se nedaleko jedné zdi, která zakrývala zahradu u jednoho nižšího domu. U té zdi stála jakási stařena, shrbená a tmavá, s napřaženou rukou, na zemi na ošatce měla svazečky petržele a kusy křenu. Rozloučili se vesele. Vikimu bylo velice dobře.

X.

Zvony blízkého kostela zvonily poledne, když Viki minul roh a vkročil do ulice, v níž bydlil. Slunce, které svítilo, když vyšli s Barrym z kavárny, bylo už zas pod mrakem a drobný sníh se sypal na zem. Když míjel dům Bernarda Raster a, Viki si všiml, že v oknech jsou staženy rolety, a usoudil, že konzervátor-preparátor není doma. „Je poledne,“ řekl si, „jezdí do toho Ottingenu konzervovat kostry pod klášter. To jen školáci už mají vánoční volno…“ a umínil si, že Rastera vskutku co nejdřív navštíví. Když došel k vile, měl dojem, že vidí na vlhkém zbělalém asfaltu stopy auta, a s povzdechem si řekl: „Je doma.“ Když pak vyšel do patra a vstoupil do haly, poznal, že měl pravdu. Komorník stál u kuchyně a tiše – skoro jako by ani nemluvil – Vikimu sdělil, že pan rada je v pracovně.

0 „Je to k nevíře,“ řekl, „ale pan kriminální rada má dnes úžasnou náladu. Pátral, jak je na tom paní Betty s přípravou na vánoce a kdy přijde vypomoct Kamila. Zajímal se to, zda bude dost kaviáru. A odpoledne si chce dokonce vyjet autem, vy jste si nevšiml, že je garáž otevřená?“

„Má úžasnou náladu, chce si dokonce vyjet,“ kroutil Viki hlavou a šel do kuchyně. Na rozdíl od včerejška, kdy ho několikrát bolela hlava a cítil únavu a tíseň, měl dnes skoro hlad. Betty mu dala silnou hovězí polévku, maso, smažené kapusty a pak palačinky.

„Vzala jsem tři velké konzervy kaviáru,“ řekla Betty, „dvě červené a jednu černou. Pan rada si to přál. Kamila přijde už zítra, pan rada řekl, aby mi taky pomohla se stromkem. Má takovou náladu, jakou snad neměl rok.“

1 Po smrti paní Heumannové přestali Mart a Viki strojit stromek. Měli sice radost, když ozdobený stromeček stál v pánském pokoji a světla na něm plála, ale sami ho nestrojili. Strojila ho hospodyně a komorník. Když Mart odešel z domu, ztratil Viki zájem o domov úplně, nakonec o vánoční stromek. „Stromek tedy ustrojí Betty a Kamila,“ řekl si Viki v kuchyni při palačince, „on má výtečnou náladu. To je zázrak…“ Po obědě se Viki napil limonády a šel do svého pokoje. Když míjel pracovnu, viděl, že její dveře jsou pootevřeny. „Co se to asi stalo, že má takovou náladu,“ myslil si a pak, když byl už v pokoji, ho náhle napadla otřesná věc: „Co jestli právě chytli vraha!“

Některé myšlenky tak strhnou, že člověk jistou dobu nemůže myslit na nic jiného. A myslí-li na něco jiného, pak to s těmi úpornými myšlenkami velice souvisí, prolíná se… Viki myslil na Barryho, na prázdninovou cestu proti vůli otce, na Štědrý den, ale přitom si nepřestával říkat: „Má dobrou náladu, co jestli chytli vraha…“ a měl přitom zcela zvláštní pocit. Dosud vždy myslil na to, že vraha nemají, že jsou bezmocní, že všechna jejich usilovná snaha ztroskotává, a myslil na důsledky, jež z toho plynou pro otce… teď poprvé myslil na to, že vraha mají, a kdesi na dně duše ho to náhle zamrzelo. „Jestli ho chyt,“ řekl si, „mám po naději. Bude oslavovat. Nálada ho však zase brzy přejde a bude třeba ještě, horší, než býval. Ale teď má dobrou náladu!“ Viki pohlédl oknem dolů na garáž, v níž byl ten jejich renault se záclonkami; garáž byla otevřena… opláchl si ruce v citrónovém umývadle a vyběhl z pokoje. Komorníka našel v jeho pokojíku.

„Mýlíte se,“ zavrtěl komorník hlavou, „vraha nemají. Nemají dosud ani Brikcia. Nemají vůbec nic. Kdyby něco měli, byl bych vám to řekl, hned když jste přišel. Proč je dnes pan kriminální rada…“ komorník se usmál, „v takové náladě, nevím sám. Nebo se snad vskutku těší na vánoce?“

„Musím něco podniknout,“ řekl Viki a v duchu si tak trochu oddychl, „musím znovu prostudovat ty poslední zprávy a snad se vypravit za tím majitelem vilky. Za tím Sebetanim. A taky se vypravit do nějakých krčem. Do takových na periférii, v nízkých domcích, ohradách, kůlnách, v ubohých zapadlých uličkách. Barry tu o svátcích není a já bych měl přece jen zavolat Hoffmanna. Doufám,“ řekl, „že pan Wania se u nás na Štědrý den tak trochu o těch vraždách rozpovídá a sdělí něco, co bude pro mě významný.“

A tu náhle komorník, který dosud stál uprostřed pokoje, si sedl, vyzval Vikiho, aby si rovněž sedl, a pak, aniž hnul trupem, zavrtěl hlavou.

„Pane Viki,“ řekl vážným hlasem, „musím vám něco povědět. Chtěl jsem vám to říct už včera, když jste v pracovně zkoumal doklady, ale to jsme spíš mluvili o zákazu té cesty.“

Komorník upřel strnulý zrak kamsi za hlavu Vikiho a odmlčel se a Vikimu se skoro rozbušilo srdce. Tak vážně s ním komorník dlouho nemluvil. Hleděl na něho napjatě a čekal, co řekne. Konečně komorník promluvil.

„Víte, pane Viki,“ řekl, aniž hnul strnulým zrakem, „pátráte po vrahu dvou dětí, který je oříškem i pro samotnou policii. Nenapadlo vás někdy, třeba když jste tenkrát byli s panem Piretem a s jeho sestrou v baru… že je vaše snaha marná?“

„Proč by byla marná,“ podivil se Viki, „může být úspěšná,“ a komorník se lehce usmál a mluvil dál:

„Je to tak, pane Viki, jak se vám snad někdy zdá ve chvílích osvícení. Máte přece někdy takové chvíle, kdy začínáte pochybovat. Je ve vás dost romantismu a nadšení, tak tomu ve vašem věku bývá, ale romantismus a nadšení vraha neodhalí. Tady je třeba soustavné a rozvětvené policejní práce.“

„Vím,“ kývl Viki, „to je právě to, co říkám. Pustím se do toho už o svátcích a asi s Hoffmannem. Soustavně a rozvětveně,“ usmál se. „A po svátcích mohu mít pomocníky další.“

„Pana Pireta…“ řekl komorník.

„Ano,“ kývl Viki, „on je ten hlavní. Mohu však mít i půl naší třídy, například i Richtera. Budou se mnou chodit po krčmách jak diví.“

„Do půl deváté večerní, abyste mohl být v devět doma,“ řekl mírně komorník, „pane Viki, tohle, co chcete dělat, je spíš hra. Tady je třeba obrovského aparátu, laboratorních zkoušek, razií, pátrání v kartotékách… nevylučuji ovšem náhodu a štěstí, štěstí a náhoda nepřestává hrát roli ani při moderních způsobech, ale spoléhat se na to nedá. Pane Viki, pusťte to z hlavy.“

„Vím, že je to těžký,“ řekl Viki udiveně, „ale kdo k tomu může mít blíž než já, když si tady vedle u něho můžu přečíst všechny doklady a zprávy?“

„Oni,“ řekl komorník a myslil zřejmě policii, „oni k tomu mají daleko blíž, a řekl jsem, že jsou vedle.“

„Poradím se s Rasterem,“ vydechl Viki, „zná tolik různých lokálů a krčem…“

„Ty zná policie taky,“ řekl komorník, „jistě je sem tam navštíví, řekl jsem, že dělají razie. Ale proč pořád ty krčmy? Vypátrání vraha jen na nich nezávisí. Možná že na nich nezávisí vůbec.“

„Pak se tedy poradím se samotným Waniou,“ řekl Viki úporně a naléhavě, jako by bojoval o chléb, „zdá se přece, že mě má rád a že by to chápal.“

„Chápal,“ usmál se komorník, aniž hnul hlavou a trupem, „chápe romantismus mládeže. Možná že on ve vašem věku byl taky takový, než poznal skutečný život a zmoudřel. Co by vám však asi poradil, když si – jak se zatím jeví – sám neví rady? Pane Viki,“ řekl komorník a pohlédl do prázdna… „pusťte to opravdu z hlavy. Plýtváte zbytečně časem a energií. Na vraha nepřijdete.“

Je-li člověk delší dobu upnut na nějaká předsevzetí a náhle zjistí, že je nemůže provést, je to pro něho v nejhorším případě otřes, rozhodně však pokaždé zklamání. Viki hleděl na komorníka jako na přízrak a náhle jako by nemohl promluvit. Jako by mu vyschlo v krku. Cítil, že se mu něco hroutí. Že jeho plán je zviklán, ale což to. Že je zvikláno i všechno, co z něho plyne… a v jeho tváři a v jeho očích, dosud stále ještě dost jasných, se objevil stín. A komorník, jako by tušil, co se v něm děje, vstal, stoupl si za křeslo a řekl:

„Já vím. Jsou takové případy. Chlapec objeví tajnou skrýš, zachrání loď před piráty, zastřelí medvěda… jsou takové případy, já vím – v románech. Já také vím, že je mládež čte a dává se jimi strhnout. Ale život je v tomhle trochu složitější, než jak ho líčí autoři detektivek a dobrodružných knih. Já vím, že vám beru naději. Ale je lepší podívat se pravdě do očí dřív než později. Ušetříte si aspoň zklamání, které by se nutně dostavilo. Nepřijdete, pane Viki, na vraha, a kdo ví, možná že na něho nepřijde ani policie.“

V pokoji nastalo ticho. Viki seděl s tváří pokrytou stínem a nehybně hleděl před sebe. Po chvíli, snad aby se aspoň ještě něčeho zachytil, řekl:

„A jsou takové případy, kdy se na to nepřijde…“ A komorník neznatelně kývl.

„Jsou takové případy, říká se jim otevřené. Jeden takový byl například případ Jacka Rozparovače z nějaké slavné anglické rodiny. Kolik jich je?“ komorník zdvihl oči, aniž se hnul, „kolik jich je z celkového počtu, těžko říci. Mohou to být případy, u nichž chybí jakákoli logická motivace. Když je někdo zabit z nenávisti, žárlivosti, závisti… když je někdo zabit, aby byl oloupen, aby zmizel jako svědek, anebo z příčin citových, pak je ovšem pátrání lehčí. Na mnohé tyto motivy se přijde hned na místě činu, na jiné při pitvě, na další zjištěním osob, s nimiž se oběť stýkala. Ale zde, v případě toho Kneppburgu a Zorný, není známa žádná přijatelná motivace než ta poslední, co vždycky v takových případech zbývá: že to vrah dělá z potěchy, že je blázen. Možná že právě tenhle případ zůstane otevřen, a vy jste se pustil do beznadějné věci.“

Viki hleděl na komorníka, který stál za křeslem vzpřímeně a nehybně jako na nějaké kazatelně a hleděl kamsi do zdi, hleděl a nemohl se z toho probrat. V jedné chvíli o něho komorník zavadil zrakem a zas se rozhovořil.

„Posuďte sám, pane Viki,“ řekl. „Podle toho, co do této chvíle vím, mám to ponejvíc jen z hlášení z ústředny a je toho zatím málo, tedy podle toho to dnes vypadá tak, že ten hledaný Brikcius je skutečně vrah. Vrah z Kneppburgu a Zorný. Je to – pokud se ví – nějaký Stopek, Anatol Brikcius je jméno falešné, je to trestanec z Bruselu, kde si odpykával těžký žalář, podrobnosti zatím nevím. Jak uprchl, nevím taky, dostal se tajně k nám, sehnal si tu šaty, peníze, doklady na jméno Brikcius, volně se tu pohyboval čtvrt roku a řádil. Jak policie přišla na to, že uprchlý Stopek je Brikcius, a na to, že Brikcius je pachatelem z Kneppburgu a Zorný, nevím. Musila se to dozvědět teprve předevčírem nebo den, dva dni předtím, to je logické…“ Komorník se odmlčel a Viki na něho hleděl napjatě a užasle. Na jeho tváři byl stále stín a jeho oči byly zastřené. Mlčel, na nic se neptal, ale komorník zřejmě vycítil jeho zájem. Řekl:

„Proč je logické, že se to vše o tom Brikciovi policie dozvěděla teprv předevčírem nebo den či dva předtím. Protože teprv předevčírem vyhlásila po něm celostátní pátrání. V dokladech pana rady jeho znění nenajdete, ale já je znám. Vyhlásili po něm pátrání jako po Stopkovi-Brikciovi jakožto uprchlém trestanci z Bruselu, který je navíc podezřelý z vražd v Kneppburgu a Zorně. Kdyby byl z vražd nějaký Brikcius podezřelý dřív, byli by pátrání po něm vyhlásili dřív. Stejně, kdyby byl dřív podezřelý z toho, že je uprchlým Stopkem z Bruselu, to je ta logika. Jedno je však jisté,“ řekl komorník, stál za křeslem stále jak kazatel a nehnul ani brvou, „ten Stopek je blázen. Přišly sem o něm zprávy z Bruselu. Kdekdo se na presidiu diví, že ho vůbec zavřeli do kriminálu a ne do blázince. Ale to je, pane Viki, vlastně vedlejší,“ řekl komorník, „zde jde o něco jiného. Vskutku, pusťte to z hlavy. Konečně snad tušíte sám, že i kdybyste stokrát toho vraha našel, s panem kriminálním radou to nehne. Vy z toho prospěch mít nebudete, nanejvýš se řekne, koukněte, jablko nepadlo daleko od stromu, má talent po otci. Nanejvýš budete mít protekci, když budete chtít po škole vstoupit do policejní služby, ale tu byste měl i bez toho. A odměnu za vypátrání vraha vám nedají rovněž, protože dodnes žádnou nevypsali, vypsat odměnu by bylo jako prohra a to pan vrchní rada sotva připustí. Když vraha najdete, pan rada si oddychne. Bude mít případ šťastně za sebou, bude mít jistotu, že tyhle vraždy se už nebudou opakovat. Ani neodstoupí a nepůjde do penze…“ teď se komorník neznatelně usmál, „snad leda jen to, že nenapíše tu učebnici, jestli ji opravdu chce psát, to bude vše. To bude vše, vy tím nezískáte nic. Pusťte to z hlavy.“

Viki se vracel do pokoje úplně podlomen. Zahlédl dveře otcovy pracovny – byly stále pootevřeny – a myslil si: „Má dobrou náladu, ale vraha nemá, nemá…“ navzdor těžkému zklamání cítil, že komorník má pravdu. V pokojíku si lehl na gauč a pak ho zas začala bolet hlava. „Co byste z toho měl, kdybyste vraha našel…“ znělo mu v hlavě, „nanejvýš řeknou, jablko nepadlo daleko od stromu, je po něm… Pusťte to z hlavy, je to romantismus…“ znělo mu v hlavě, „na vraha nepřijdete. Možná, že ho nechytne ani policie. A ten Brikcius je blázen…“ Viki zavřel oči a těžce vydechl. „Tak jsem se tedy mýlil,“ řekl si, „tohle je ztraceno. A mýlil se i Hoffmann. V žádných krčmách, kůlnách, ohradách na periférii, nikde. Je-li to ten Brikcius, možná že ho přece chytí. Není-li to on, možná že ho nechytí vůbec…“ a Viki pak náhle začal pozorovat hodinky na své ruce, ten jejich pásek, jehož články byly z tepaného zlata, byly na něm drobné reliéfky, a řekl si: „Až to řeknu Barrymu,“ a začal myslit na Barryho a tureckou cestu. Myslil na cestu a Barryho a trochu se mu ulehčilo. „Nedá se nic dělat,“ povzdychl si občas a dál myslil na Barryho a cestu a hlava ho znenáhla přestávala bolet. Pak se ozvalo zaklepání a ve dveřích stál komorník.

„Pane Viki,“ řekl nehybně, „pan rada vás volá. Máte jít k němu do pracovny.“

„Co chce?“ užasl Viki a vstal z gauče, ale komorník pokrčil rameny a tiše řekl:

„Nemám nejmenší zdání. Hlavní však je, že ta jeho nálada trvá. Na psacím stole na misce má pomeranč a jí ho. Ptal se mě, zda jsem dnes večer doma, a řekl mi, že ani on nebude, ptal se též, zda jsem neslyšel hlášení o sjízdnosti silnic. Zdá se, že si chce vskutku někam vyjet ve vašem renaultu. Ale večer jde na předvánoční schůzku. Na policejní presidium zas, to vím.“

„A má tedy dobrou náladu, říkáte,“ zasmál se Viki a komorník kývl.

„Možná, pane Viki,“ řekl, „že vás k sobě zve kvůli zákazu té cesty. Že ho třeba odvolá, a už teď. Víte, takový dárek k vánocům…“

Viki vstoupil do pracovny s pocitem lhostejnosti, přece však jakousi zvědavost nepotlačil. „Že by přece jen chtěl odvolat ten zákaz,“ myslil si, „že by přece, a tak brzo…“ Vstoupil do pracovny a viděl otce za psacím stolem, na němž kromě telefonu a hodinek byla miska s rozloupnutým pomerančem, jinak zhola nic, pohlédl na otcovu tvář a spatřil, že se vskutku usmívá. Popošel pár kroků ke stolu a v té chvíli se kriminální rada opřel o stůl a vstal.

Náhle si Viki uvědomil věc, na niž vůbec nemyslil. Že ho otec volá proto, že odhalil tu včerejší střelbu. Střelbu v sousedním pokoji, jeho pistolí. Že si všiml, že obraz visí níž než dříve a že našel i otvor po střele v dřevěném ostění. Ten dojem však trval jen pár vteřin. Viki ho hned zas zavrhl. Otec měl vskutku dobrou náladu, usmíval se, nebylo možné, aby byl přišel na střelbu… a kriminální rada konečně promluvil. Vestoje za tím psacím stolem, klidným, skoro vlídným hlasem.

„Ten stromek, co jsi přinesl z toho výletu, z balkónu vyhoď. Padá z něho jehličí, ať to tam není jako ve chlívě.“ A pak řekl:

„Tak včera jsem ti zakázal cestu s Piretem do Turecka…“ a odmlčel se.

V krátké chvíli ticha, která přišla, se Viki v duchu usmál a řekl si: „Tak přece. Je to tu. To snad není ani možný.“ A užasle zdvihl hlavu a slabě pokýval.

„Dobrá,“ řekl rada stále vlídně, jen úsměv mu zmizel z tváře a pohlédl k oknu, za nímž už zas sněžilo, „tedy to je vyřízený. Místo do Turecka si jeď do Alp, na týden se mnou můžeš do Dánska. Tam jsi taky ještě nebyl. Ale ještě něco,“ řekl a odvrátil se od okna, „ještě něco, Viki. Musíme být důslední. V životě jsou věci, které je třeba rozetnout a rozřešit až do konce, polovičatost se při nich nevyplácí. Někdy je k tomu třeba i trochu odvahy, ale já chci věřit, že ji máš.“ Kriminální rada mluvil stále vlídně, sice se neusmíval, ale jeho tvář nebyla chladná a jeho oči kamenné, přivřené, byl nesmírně klidný, a Viki byl zmaten a užaslý. Zmaten z toho, že přece jen zákaz cesty nezrušil, a užaslý z toho, že mluvil dost vlídně a dokonce ho oslovil křestním jménem. Čekal napjatě, co řekne dál.

A kriminální rada řekl: „Krátce,“ řekl, „já si nepřeji, aby ses nadále vůbec s Piretem stýkal.“ A odmlčel se a Vikiho obestřela mlha.

„Nebudeš chodit k nim a nebudeš ho zvát k nám, Viki,“ hlas rady byl neustále klidný, vlídný, „nebudete se spolu vídat ani v kavárnách a nebudete si ani psát a telefonovat. Přerušíš s ním veškerý styk, a to hned, Viki. Řekneš, že jsem tě o to žádal. Proto, aby ses nerozptyloval v učení a mohl ses soustředit na školu. Proto, že máte naprosto rozdílné zájmy, sklony, přesvědčení, proto, že nastoupíte odlišné životní cesty, a nemá smyslu se stýkat a přátelit, když je na světě dost jiných lidí, k nimž on i ty máte blíž než k sobě. Konečně proto, že si prostě váš další styk nepřeji. Slušně se omluv a požádej ho, ať se na tebe nezlobí. Pozítří je Štědrý den,“ kriminální rada dal ruku do kapsy a jeho hlas byl stále vlídný, ba skoro laskavý, „do té doby to skonči. Já vím, že je to dost tvrdé, právě k vánocům, ale někdy je lépe hned než s odkladem a neurčitě, a pak ještě pro něco jiného. Musíš mu, Viki, také vrátit hodinky, to je samozřejmé, a to do Štědrého dne být musí!“

„To není možný,“ vykřikl náhle Viki, jako by se probral z nějakého hrozného snu, „panebože, to neudělám. K tomu mě nemůžeš donutit. K tomu…“

„Nekřič,“ řekl kriminální rada klidně a jeho tvář nebyla chladná ani jeho oči kamenné a přivřené, ani jeho hlas drsný, „nekřič. Zjistím si, zda jsi poslechl, a doufám, že nebudu musit zakročit. Že poznáš, že je to správné, a uposlechneš. Kdybych přece jenom zakročit musil, vem na vědomí, že bude zle. Bude mi líto…“ řekl rada za psacím stolem a lehce klepl rukou o desku… „ale co naplat. Bude moc, moc zle…“ opakoval a na jeho tváři se objevil stejný úsměv, který měl na začátku. Možná však, že trochu shovívavý.

Viki se vypotácel z pracovny v mrákotách.

V prvních chvílích nebyl vůbec schopen myslit.

Pak ležel zamčen ve svém pokojíku na gauči v poloviční mdlobě a jen chvílemi si uvědomoval strašlivou touhu vzepřít se a pomstít.

XI.

Drobný třpytný sníh, který minulé dny dost vytrvale padal, náhle ustal. Bulváry a ulice hlavního města, tonoucí v barevných vánočních světlech, byly čisté, suché, avšak za městem, na venkově, se sníh držel. U okolních obcí a městeček byla vždy hojnost bíle požehnaných míst, svahů a spádů, kde mohla místní mládež sáňkovat a lyžovat. Tak tomu bylo i u městečka Ottingenu, deset kilometrů za hlavním městem.

Městečko Ottingen bylo jak vystřiženo z obrázkové knížky. Mělo velké starobylé náměstí, obklopené nižšími měšťanskými domy, a všechny ty domy měly podloubí, takže ottingenské náměstí bylo obehnáno podloubím.

V podloubí byly krámky a obchody, jeden vedle druhého, koloniály, řeznictví, papírnictví, obuv a kožené věci, ptáci a akvária, cukrárny, pekařství, mlékárny, knihkupectví, kadeřnictví, hračkářství, porcelán, sklo, nože… zkrátka vše, co dobrá rodina musí mít k životu, nechyběly tam ani hospůdky, kavárny a vinárny. Na tomto náměstí stál také kostel, městský úřad, archív a městské policejní komisařství. Městečkem protékala řeka, přes niž vedl prastarý kamenný most s bránami a řetězy. Na jihu městečka byl benediktinský klášter s kostelem, častý cíl návštěvníků, protože v chrámu byly vzácné fresky a pod klášterem gotické krypty. Když se šlo kousek za klášter, došlo se k poli, které vroubil po jedné straně les, to pole vroubené lesem byl vlastně svah, který dole přetínal příkop a silnice, po níž se dalo jet na dálnici, vedoucí do hlavního města. V severní části městečka za řekou – tedy na straně opačné – byla další pamětihodnost. Na jednom z mnoha kopců tam stál ottingenský hrad.

Hrad měl dvě části. Ta první část byl vlastní hrad, ta prastará původní stavba s bránou, podsebitím, gotickými okny, věžemi a hradbami, tam bylo muzeum. Trochu níž s ním souvisela budova novější a to byl vlastně zámek. A v tom zámku na nádvoří byla rozlehlá vinárna, která proslavila Ottingen daleko široko, ač by se mělo spíš říci, že ho proslavilo víno, které se v ní čepovalo a pocházelo z révy, jíž se tu na těch okolních kopcích výtečně dařilo.

A v tomto Ottingenu, v jednom z těch domů s podloubím na náměstí, bydlila rodina Knippsenových.

Knippsenovi měli dva hochy a holčičku. Starší hoch a holčička byly děti sice živé, skotačivé, ale poslušné a počestné a rodiče s nimi neměli potíže. Prostřední, Jürg, jemuž bylo čtrnáct, byl sice také živý, ba i dost počestný, ale navíc hodně veselý, bezstarostný a podnikavý, a s ním rodiče už nějakou tu potíž občas měli. Učitelé o něm říkali, že je milý a chytrý hoch, učil se dobře, ač se téměř doma neučil, ovšem v jeho věku to šlo, byl ve čtvrté třídě vyšší školy a v té se chytré děti doma příliš učit nemusí, jsou-li moudré osnovy a dobří učitelé. Doma otec Jürga různě šikanoval, trýznil, otec byl totiž pedagog z povolání, ředitel místní vinařské školy, a domníval se, že drobným soustavnějším týráním zmírní chlapcovu veselost a podnikavost. Po pravdě nutno uznat, že se mu to nepovedlo a Jürg zdravě rostl dál. Od podzimku tohoto roku však přibyl k Jürgovým vlastnostem jeden ne zrovna vítaný návyk. Vloudil se nenápadně, pomaloučku, plíživě a přicházel ke slovu zvláště ve společnosti starších chlapců. Jürg přičichl k cigaretám.

Věděl od počátku, že se doma s tímhle zvykem chlubit nesmí, že jej musí naopak pečlivě utajit. Věděl, že by byl doma s otcem na tom ještě hůř, kdyby otec na něco přišel. Otec nesměl u něho najít ani smítko tabáku, natožpak celou cigaretu. A tu přišel Jürg na úžasný způsob, jak si doma udělat bezpečnou skrýš a kouřit, kdy se mu zachce: vyšel totiž z poučky, že pod svícnem bývá největší tma. Otec byl kuřák a měl ve svém pokoji na stole spoustu cigaret v dóze. Kdyby si byl Jürg z té dózy cigarety bral, byl by na to otec asi brzy přišel. Jürg neučinil nic menšího, než že naopak do té dózy cigarety vkládal a ty si pak obratem brával, jak chtěl. Když měly být vykouřeny, dal do dózy nové a tak se stalo, že byl stav cigaret v dóze přibližně stále týž, cigaret vinařského ředitele neubývalo, ledaže je vykouřil on sám.

Dva dny před Štědrým dnem, druhý den vánočních prázdnin, kdy v rodině vinařského ředitele měli stromeček a po skříních a různých kvelbech poschovávány dárky, sáňkoval Jürg se spolužáky za městem na jednom kopci poblíž hradu. Sáňkovali celé odpoledne. Kvečeru se rozhodli, že už sáňkovat přestanou a půjdou na hrad. Nikoli na hrad navštívit muzeum, nýbrž na přilehlý zámek navštívit vinárnu a popít vína.

Napila-li se v tomto vinařském kraji mládež vína, nemělo se to za žádný zvláštní prohřešek a nebyl to prohřešek, ani když se vína napil školák z obecné. V ottingenských rodinách – jako v přemnohých jiných – se po jídle víno pilo, pilo se častěji než pivo a rozhodně se nedalo říci, že by zdejší mládež byla proto nějak zaostalá. Mnohým se dokonce zdálo, že naopak, a jako doklad pro to se udávala jména několika významných ottingenských rodáků, kteří to v životě ku blahu a cti země daleko přivedli, a v městečku byly po domech jejich pamětní desky a na hradě ve vitrínách jejich písemnosti a v chodbách jejich bysty. Ostatně zdejší mládeži příliš mnoho vína ani nechutnalo, zpravidla je pila smíšené s vodou. A žádný hostinský v městě také neodmítal takovou sklenku vína chlapci nalít. V kraji, kde jsou moudří lidé, se víno ctí jako chleba a podle toho se také jedná.

Šli tedy hoši, mezi nimi i Jürg, po sáňkování na hrad do zámecké vinárny. Sáňky nechali venku na nádvoří a ve vinárně se usadili v jednom z mnoha malých kvelbů u velkého dubového stolu. Dva starší a jeden z nejmladších si poručili víno svařené, ostatní nesvařené s lahvemi sodovek, a Jürg a mnozí jiní si zapálili cigarety. Ačkoli víno hostinský ochotně donesl všem, cigarety u těch nejmladších by se mu byly asi nelíbily, a pak také nebylo jisté, že se při náhodném setkání s rodiči chlapců s kouřením nepodřekne, a tak ti mladší drželi cigarety, když hostinský vcházel do kvelbu, pod stolem.

Když byly cigarety zapáleny a víno na stole, jeden starší chlapec – syn porodní báby – řekl:

„Že jste ještě nikdy nelítali na koštěti?“

Strhl se smích a jiný hoch – syn lékárníka – řekl: „Bodejť. Nejsme čarodějnice.“

„Chtěl bych někdy letět,“ zasmál se synek archiváře a vstal ze židle, rozpřáhl ruce a řekl: „Takhle se rozpřáhnout a letět ve vejšce nad zemí až k moři.“

„Co bys z toho měl,“ řekl syn lékárníka, „můžeš letět letadlem. Stačí jít v hlavním městě do leteckých linek a koupit si lístek, kam chceš. Třeba do Persie.“

„To právě není to,“ řekl syn porodní báby, „v letadle je zavřenej jak v kleci, může se jen koukat z okýnka. Ale na koštěti letí ve vzduchu, jako když na zemi jede na motorce. Může koště řídit a letět, jak chce. To v letadle nemůže, tam musí letět, jak chce pilot.“

A pak promluvil Jürg:

„Kdyby se však dalo na koštěti letět,“ řekl, „to je to, že se nedá.“

Seděli, kouřili a Jürg vypil tři skleničky vína.

Asi kolem šesté hodiny večerní Jürg řekl:

„Motá se mi hlava jako na koštěti.“ A vstal ze židle a začal s předstíranou vratkostí běhat kolem stolu, napodobuje let na koštěti.

„I já letím na koštěti,“ řekl syn porodní báby a vstal ze židle a napodoboval Jürga.

„A já letím v tryskokoštěti,“ řekl syn lékárníka a začal běhat kolem stolu obzvlášť rychle.

Pak Jürg začal mávat rukama a plácat sedící, jak kolem nich běhal, do hlav. Někteří z nich se vždycky přikrčili, když kolem nich běžel, ale jiní vstali a začali Jürga honit. Honil ho i syn porodní báby. Syna lékárníka zase honili jiní. To už pak brzy přišel krčmář a řekl:

„Tak, kluci, zvířata, žádný hlouposti a dost.“

„Pane Krachner,“ řekl syn lékárníka, „vy ani nevíte, co ty kluci dělaj. Voni tady lítaj na koštěti!“

„Pane Krachner,“ řekl Jürg, „von ale zas lítá v tryskáči!“

„A ty jsi, Jürgu,“ řekl krčmář, „kouřil!“

Strhl se obrovský smích a Jürg řekl:

„Vy taky všechno víte. To vidíte i pod stůl?“

Pomalu hoši zaplatili, Jürg se dal hostinským ujistit, že nebude žalovat otci a ani se nepodřekne, pak šli. Na nádvoří ve světle lamp se nejprv trochu koulovali, pak si rozebrali sáňky a pomalu se vlekli k cestě, která vedla od hradu dolů podél silnice. Cesta byla osvětlena lampami a plná sněhu a tak ji všichni sjeli na sáňkách. Jürgovi se přitom úžasně točila hlava. Mával rukama, volal, že letí na koštěti, a skutečně – přitom jak se mu točila hlava, měl pocit, že se vznáší. Když dojeli dolů, Jürg jen plál. Srdce mu bušilo a tváře měl zrudlé. Nejradši by se byl vrátil zpátky na hrad a jel ještě jednou. Ale nikdo z hochů se k němu nechtěl přidat… „zas lízt nahoru…“ řekl syn lékárníka, a tak se Jürg vracel s chlapci do města.

Přešli starý most s bránou a řetězy a octli se na druhém břehu řeky, kde bylo náměstí, kostel a na kraji města benediktinský klášter. Šli po nábřeží, po tom chodníku u břehu, protože tam byl sníh – chodník před domy na druhé straně byl zameten, některé obchody – a těch bylo na nábřeží dost – měly ještě otevřeno, ale všechny, i ty zavřené, měly osvětlené výklady se spoustou vánočních ozdob. Na tom nábřeží se hoši postupně rozcházeli. Když přišli na roh Dantovy uličky, která připomínala takovým můstkem mezi dvěma prastarými domy něco jako benátský Most vzdechů a dalo se jí přijít na náměstí, rozloučil se i syn lékárníka – bydlil na náměstí stejně jako Jürg, ale Jürg se k němu nepřidal. „Já to ještě takhle vobejdu,“ řekl Jürg, „není tak pozdě.“ Hlava se mu mírně točila, tváře mu stále dost plály, cítil v sobě jakousi dobrou lehkost, kterou snad může způsobit jen kapka vína, smíšená s čerstvým vzduchem a jízdou na sněhu… Jürg na návrat domů zatím vůbec nepomýšlel. Šel se synem porodní báby, s jediným, který z hloučku zbyl, stále po nábřeží k jižnímu okraji města, šli stále po tom chodníku u řeky, Jürg trhal sáňkami, jako by za sebou táhl koně, a syn porodní báby řekl:

„Největší gól je, že ty čarodějnice na tom koštěti lítaly vopravdu. Jsou o tom přece záznamy i támhle…“ hodil rukou za sebe přes řeku k hradu a mínil hradní muzeum, „to bylo ve středověku a pálili je za to.“

„Ale jak mohly lítat,“ zasmál se Jürg, „koště nemá motor a lítat může, jen co má motor.“

„Až na výjimky, ovšem,“ podotkl syn porodní báby, „třeba na ptáky. Ony,“ řekl a mínil čarodějnice, „lítaly opravdu, ale vlastně ve snu. To měly tak živý sny a ty trvaly celou noc. Dolítly na sněm, tam takovejch čarodějnic, jako byly ony, byl celej pluk a tam pak k nim přišel Lucifer a jiný ďábli, jako třeba Uriel a Satanael, a tam pak jedli, pili, tančili a dělali orgie. Ty čarodějnice s ďábly.“

„A jaký orgie,“ zeptal se Jürg, hlava se mu mírně točila a v těle cítil lehkost, „jaký orgie? To jako…“

„To víš, že jo,“ kývl syn porodní báby, „aby ne. Kolem ohně byla tráva, kamení, les, všichni se vopili, svlíkli se a lezli po sobě. Však je to na některejch starejch vobrazech, copaks to nikdy neviděl na hradě?“

„To pak měli z toho děti,“ řekl Jürg, „to pak byli malí čarodějníci.“

„Děti z toho nevzešly,“ zavrtěl syn porodní báby hlavou, „to je něco podobnýho, jako nemůže mít člověk děti s opicí či s koněm. To jsou jen báchorky. Když si lehneš na gorilu,“ řekl syn porodní báby rozvážně, „tak z toho není ani opice a ani člověk. Ale to není všechno. Ty čarodějnice lítaly i na sever…“

„A co z toho, že na sever,“ řekl Jürg a škubl sáňkami za svými zády.

„Co z toho,“ řekl syn porodní báby a pohlédl na zpola zamrzlou řeku po své levici, „to, že na tom severu to bylo zase trochu jiný. Tam nelítaly k ďáblům, ale k ledový královně. Ledová královna se jich dotkla čarovným ledem, ten led je zamrazil a pak jim dala napít. A když se napily, tak cítily v hlavě, jako když se z květu rozlítne na tisíc světelných raket…“

„Prosím tě, co je to za hloupost,“ zasmál se Jürg tak hlučně, že se jeden člověk na druhém chodníku u krámů docela otočil, „cítily v hlavě, jako když se… jaks to řek?“

„Jako když se z květu rozlítne na tisíc světelných raket…“ řekl stroze syn porodní báby, „a pak se poklonily sněžnýmu králi.“

„Poklonily sněžnýmu králi,“ zasmál se Jürg, „ne, tohle je nějaká báchorka. Jak to můžeš vědět, to sis vymyslil.“

„Ty seš takovej vosel,“ řekl syn porodní báby, „dyť to je v těch starejch knihách taky, je tam přesně, že cítily samej sníh. Já si myslím, že ty jsi ještě vůbec nikdy v muzeu nebyl.“

„Dobrá,“ řekl Jürg, „poklonily se králi a cítily samej sníh, vona se jich dotkla ledem, napily se, v hlavě cítily to, jaks říkal… a svlíkly se?“

„Taky,“ kývl syn porodní báby, „i to je v muzeu na vobrazech.“

„Půjdu do muzea,“ řekl Jürg a pomyslil si, půjdu tam zítra odpoledne, a pak řekl:

„Ale to se jim tedy všechno zdálo. Říkals, že měly sny. Ale když ty sny byly tak živý, to asi pily nějaký lektvary. Drogy.“

„To víš, že jo. Pily různý lektvary a mazaly se mastma. Z blínu, máku, sádla z netopýrů a to bys musil vědět, kde se všude mazaly, snad si nemyslíš, že jen na rukou…“

A syn porodní báby začal Jürgovi vykládat, kde se všude čarodějnice mazaly, a vykládal mu i mnohé jiné věci… šli po nábřeží zvolna a loudavě, Jürgovi se mírně točila hlava, v těle cítil lehkost a navíc se mu teď i krátil dech. Konečně se octli na jižním okraji města poblíž kláštera a tam za rohem byl domek, v němž syn porodní báby bydlil.

„Jseš stejně ještě dost hloupej, Jürgu,“ řekl syn porodní báby pár kroků od domku, „nevíš toho ještě moc,“ a Jürg náhle při tom, jak se mu mírně točila hlava, při té lehkosti a zkráceném dechu, dostal chuť na cigaretu a navíc ještě i na kapku pití.

„Napil bych se ještě,“ řekl hlasem náhle pozměněným, syn porodní báby to bystře postřehl, „napil bych se, zakouřil si a vůbec bych rád ještě něco slyšel…“

Syn porodní báby se okamžitě zamyslil, hodil šňůru, za niž táhl sáňky, na zem a řekl: „Počkej.“ Pak zmizel za rohem domku.

„Matka je doma,“ řekl, když opět vyšel, „svítí v oknech a to je škoda. Ale víš co? Jestli nemáš cigaretu, já ti dám a smluvíme se na zejtřek. Přijď k nám zejtra ve čtyři, to jsem zaručeně sám aspoň do sedmi, napijem se rumu.“

Dal Jürgovi cigaretu, zapálil mu ji a Jürg pak řekl:

„Přijdu zejtra ve čtyři. U nás to bohužel nejde, furt je někdo doma, když ne táta, tedy brácha nebo sestra, přijdu k vám.“

A podali si ruce, Jürg trhl sáňkami a šel. Hlava se mu stále mírně točila, v těle cítil lehkost, jen dech byl už zase pomalejší… náhle se mu chtělo letět. Letět až do oblak a letět pořád dál a dál, daleko, slétávat k zemi a nad zemí se zas vyhoupnout do výše a ve výšce kroužit, zatáčet se, převracet… strašně se mu nechtělo domů. Nechtělo se mu domů ještě mnohem víc, než když šel s chlapci po nábřeží a syn lékárníka zahýbal do Dantovy uličky, venku bylo krásně, velmi slabě mrzlo, sníh nepadal… a z toho úporného nechtění dostal nápad. Nápad, že se aspoň ještě jednou sveze. Byl na jižním okraji města, kousek od benediktinského kláštera, za nímž bylo to nádherné pole vroubené lesem, svažující se k místní silnici. Jürg si řekl: „Tam bych letěl jako drak,“ a už se nerozmýšlel.

Musil přejít kolem kláštera. Byl večer a v klášteře se dost svítilo. Když došel k bráně, zdobené sochami andílků, sochou svátého otce Benedikta a zlatým nápisem Hoc signum magni regis est…, bezděčně skryl cigaretu v dlani, z brány právě vyšli nějací lidé. Žena v šátku – Jürg měl dojem, že je to kostelní uklízečka – nějaký menší muž s kufříkem a nějaký větší, silný, s velkou tmavou taškou… Jürg v té chvíli zjistil zajímavou věc. Když šel se synem porodní báby po nábřeží, také míjel lidi, na druhém chodníku u domů a obchodů, ale těch si moc nevšímal, poslouchal syna porodní báby… teď však byl sám a poznal, že lidi nějak podivně vnímá. Ten větší, silný, s taškou mohl být úplný trpaslík anebo střední, ten menší mohl být ve skutečnosti velký, silný, snad jen tu kostelničku v šátku vnímal tak, jaká vskutku byla… Jürg si u klášterní brány řekl: „Jsem asi holt dočista opilej,“ a řekl si: „Opilej, jako bych ani nepil víno, ale nějakej lektvar,“ a cigaretu, kterou držel v dlani, přiložil ke rtům. Lidé šli pár kroků před ním podél klášterní zdi, svítila na ní elektrická lampa a osvětlovala stopy, které nechávali za sebou ve sněhu. V jednu chvíli se jeden z mužů otočil, jako by chtěl zjistit, kdo to za nimi táhne sáňky, pak zašli za roh a Jürg už jejich kroky neslyšel. Když došel za klášter, octl se na kraji pole a tam se zastavil.

Na poli byla tma, jaká bývá za městem, kde není elektrických lamp, ta tma však nebyla úplná. Byla prosvícena nebem, které obráželo světlo z městečka, světla výkladů, oken, reklam a lamp, a byla prosvícena i malým množstvím hvězd – když je nebe dotčeno spodním zemským světlem, hvězd je na něm vždycky málo – za městem na poli bylo jakési bezsněžné šero. Zasněžený polní svah se bělal, dole byl přeťat příkopem, za ním se vlekla místní silnice, osvětlená lampami na vysokých sloupcích. Vlevo se podél pole dolů táhl les. Pod krajními stromy a ve větvích se bělal sníh, nicméně byl temnější než sníh na poli, v lese však byla zřejmě naprostá tma. Jürg dokouřil cigaretu a sedl si na sáňky. Pak trochu zarejdoval botou, odrazil se a rozjel se po temnobílém svahu dolů.

Svah nebyl příliš dlouhý, ale byl dost prudký a Jürg, jak po něm letěl, hleděl prožít každou vteřinu do hloubky své vzrušené duše. Vlevo mu před zrakem běžel temný les a jemu se zdálo, že letí podél nějaké ukrutné džungle. Před sebou viděl blížit se příkop a silnici, jela tam právě tři auta s plnými světly a Jürgovi se zdálo, že to jsou nějací závodníci. Ale sám měl pocit, že letí na koštěti. Hlava, která se mu dosud točila mírně, se mu točila víc, v těle, v němž cítil lehkost, cítil lehkost ještě větší a navíc na tvářích štiplavý zimní vzduch, změněný letem ve vítr… náhle mu blesklo, že až doletí tam dolů, k příkopu, přistane u ohně ve sněmu čarodějnic, cítil na tvářích štiplavý zimní vítr, pod sebou sníh a blesklo mu, přistane u lesa u ledové královny a sněžného krále, a na rukou, v nichž držel šňůru, cítil mráz. Pár metrů před příkopem zaryl botu do sněhu, prudce se stočil a zastavil. Vsedě se šťastně protáhl a vstal. Koukl pod sebe na silnici, zase tam jelo auto, jelo směrem nahoru, k Ottingenu, chňapl šňůru, trhl sáňkami a koukl nad sebe na svah. Tam viděl střechy kláštera a kostelních věží. A pak pomalu se sáňkami zamířil ke kraji lesa, tam byl totiž sníh ušlapán, něco jako ušlapaná cesta, kterou se dalo vyjít vzhůru.

Nebyl ještě u lesa, když spatřil nějakého člověka.

Ten člověk stál na kraji lesa pod stromem, o něco výš, než kam Jürg mířil, stál pod stromem na té ušlapané cestě. Jürg nevěděl, jak se tam dostal, zda vyšel zezdola ze silnice anebo sestoupil seshora od kláštera, mohl také vyjít rovnou z lesa, Jürgovi to bylo dost jedno, jen se trochu podivil, že ho neviděl, když sjížděl svah. „Možná že se na mě díval, jak jsem letěl dolů,“ řekl si, „já ho přehlíd. Možná že mě neviděl, že se tu objevil až teď. Co tu asi teď večer na tomhle pustým místě dělá?“ Jürg se nebál. Stále cítil v těle lehkost a v hlavě mírné točení, tváře mu ještě z letu mrazem nedoplály, šel se sáňkami k lesu a měl dojem, že ho ten člověk snad ani nevidí. Ale pak přišla chvíle, kdy ho viděl. Jürg zpozoroval, že člověk nějak nejistě vyšel proti němu do pole a že na něho dokonce mávl. Stanuli proti sobě na svahu pár metrů od prvních lesních stromů a ušlapané cesty.

„Prosím tě, chlapče,“ řekl neznámý a pohlédl dolů k silnici, kde právě jela dvě auta směrem od Ottingenu, „vyznáš se tu? Aspoň tak, abys mi mohl poradit, kudy kam?“

Jürg trhl šňůrou a zasmál se. Pohlédl na neznámého, jako by se chtěl přesvědčit, zda to není někdo z Ottingenských, kdo ho zná a dělá si z něho psinu, zasmál se a sáhl si rukou na tvář, která ho příjemně mrazila.

„Ty se směješ, ale mně moc dobře není,“ řekl neznámý, „tlačí mě bota, navíc jsem zabloudil a nevím, jak dál. Znáš to tu?“

„Jak bych to tu neznal, když jsem vodsuď,“ Jürg konečně promluvil, „znám tu každej kámen.“

„A můžeš mi tedy poradit?“ zeptal se neznámý potřetí a pohlédl vzhůru na svah.

Jürg se usmál znovu, teď aspoň v duchu. Ten člověk tu bloudí, bota ho tlačí a chce ukázat cestu. Do Ottingenu snad ne, ten je tady na kopci a z tohoto místa, kde právě stojí, jsou vidět střechy kláštera a kostelních věží. „Chce asi vědět, jak dojet na dálnici do hlavního města,“ řekl si Jürg, „snad sem na svah vylez ze silnice, kde má auto. Ale že pak radši nezastavil na silnici nějakýho šoféra a lez sem…“ řekl si Jürg, „pak taky existujou silniční značky…“ Náhle Jürg pocítil nad neznámým převahu. V poslední době pocítil už několikrát převahu nad druhým, dokonce párkrát i nad otcem, když zjišťoval, jak otec nemá o jeho kouření nejmenší tušení… teď pocítil převahu nad tímhle neznámým a tu mu blesklo, nač by jindy asi sotva přišel. Ukázat tomu člověku špatnou cestu. Vystřelit si z něho. Anebo si s ním tak trochu pohrát. Ale byl to jen chvilkový nápad, který vzešel z jeho mírně roztočené hlavy, tušil, že člověku ukáže cestu správně. A zeptal se:

„A kam tedy? K ledový královně, nebo do hospody?“ Neznámý se opřel o jednu nohu, jako by chtěl druhé odlehčit, a vzdychl. Sáhl do kapsy a vyňal cigaretu. Jürg si všiml, že má rukavice, a zároveň si teď lépe všiml jeho tváře. Neznámý byl dost bledý, měl brýle s černou obroučkou a malý, ostře střižený knírek. Knírek byl černý a na bledé tváři vypadal nápadně a výrazně. „Asi jsem se holt doopravdy opil,“ řekl si Jürg, „nějak zle vnímám, jak tu tenhle moh zabloudit…“ V té chvíli vyňal člověk z kapsy i sirky, zapálil si, vdechl kouř a Jürg měl dojem, že se mu trochu ulevilo.

„Ty ještě nekouříš,“ řekl neznámý pak, „tak ti cigaretu nenabízím. Rád bych znal cestu k hlavnímu městu a pak si vyzul botu. Snad v ní mám kámen nebo hřebík, tlačí to.“

„Já kouřím,“ zasmál se Jürg zcela bezostyšně a trhl šňůrou sáněk, „proč bych nekouřil, kdo mi to zakáže? Jestli je v botě hřebík, musil by se zatlouct šutrem, jestli by se tady ňákej v tomhle sněhu našel, asi ne.“

„Tak si tedy vem,“ řekl neznámý a dal Jürgovi cigaretu. Pak mu ji zapálil a řekl:

„Pojď kousek semhle, dovol, ať si smím sednout na sáňky, zuju se. A povíš mi, kam mám jít?“

Jürg popojel se sáňkami, kam člověk ukázal, pod první stromy lesa za ušlapanou cestu, a teprve teď si uvědomil první podivnou věc. Teď, pod prvními stromy lesa, si uvědomil člověkův hlas. Že ten hlas je dost neklidný. Jürg špatně vnímal jeho tvář, nejspíš vnímal jen tu její bledost, černé brýle a knírek, špatně vnímal i velikost jeho postavy, člověk mohl být malý a mladý, mohl být však i velký a starý, ale že je jeho hlas dost neklidný, si teď uvědomil. Pod prvními stromy si neznámý s cigaretou v rukavici sedl na sáňky a Jürg s cigaretou v promrzlé ruce si sedl vedle něho. Neznámý pomalu kouřil, už ne tak prudce jako na začátku, hleděl před sebe na zasněžený bělostný svah, hleděl dolů na silnici, nahoru na kopec – odsud z kraje lesa klášter a kostelní věže už vidět nebyly, a Jürgovi napadlo, proč si nezouvá botu a mlčí. „Asi až dokouří,“ řekl si, „aby si oddychl… nebo vlastně proč?“ Jürg náhle cítil, že ač kouří, se mu nějak zrychluje dech a zas dostává chuť se něčeho napít… současně měl však další divný dojem. Dojem, že ten neznámý jaksi podivně otálí a váhá. Nevěděl, v čem otálí a váhá, zda ve vyzutí boty nebo v debatě o cestě do města, nevěděl, měl jen dojem, že otálí a váhá… a jeho dech se zrychlil a chuť napít se něčeho ještě vzrostla. Řekl:

„Do hlavního města je deset kilometrů, i víc, podle toho, jestli se myslí na kraj nebo do centra. Deset se říká na kraj. Tady se sejde na támhletu silnici,“ Jürg ukázal pod svah za příkop a nadechl se kouře… „tam se dá stopnout auto.“

„Kterým směrem auto,“ řekl neznámý váhavě a hlasem jaksi přidušeným, „když jede nahoru nebo dolů?“

„Dolů,“ zasmál se Jürg a sklepl popel z cigarety na sníh pod své nohy, „nahoru se jede támhle do Ottingenu. Auta, co jedou dolů, jedou na dálnici, ta je vodsuď tři kilometry a tam se dá chytit další auto.“ A odmlčel se a v duchu si řekl: „Tak jsem si z něho nevystřelil. Řekl jsem mu cestu správně.“

„A autobus odsud do města nejede?“ řekl neznámý váhavě a hlas se mu slabě chvěl.

„Jede,“ kývl Jürg, dýchal rychle i prudčeji kouřil, „to se však musí do Ottingenu na náměstí k lékárně. Jenže teď je večer, snad sedm hodin, nevím, kdy teď autobus jede. Než člověk přijde vodsuď na náměstí, autobus může právě odjet a čekat pak na další by byla aspoň hodina, teď večer to jezdí málo. To je vskutku lepší sejít na silnici a tam stopnout soukromníka.“

„Udělám to tak,“ kývl neznámý, trochu se otočil k Jürgovi a pohlédl na něho, ale Jürg dělal, že to nevidí, jen mu blesklo, kdyby tak měl s sebou kapku vína nebo toho rumu… vydechl kouř, sklepl cigaretu a předstíral, že klidně hledí před sebe. V té chvíli si však uvědomil další věc, která se člověka bezprostředně netýkala: že je všude kolem nich klid a jsou tu úplně sami. Že je za nimi lesní tma… jen země tam byla trochu světlejší od sněhu, ale nepohnula se tam ani větévka… že pole před nimi i kopec s klášterem je tichý, nehybný a že jen ze silnice jsou občas slyšet auta.

„Měl jsem štěstí, že jsem tě potkal,“ řekl neznámý pomalu, jako by stále prodlužoval přítomnou chvíli, a jeho hlas se stále chvěl, „takhle pozdě večer na takovým místě potkat někoho… že už nejsi doma? Nemají o tebe strach?“

„Inu,“ zasmál se Jürg, ale ten smích v tom, jak stále rychle dýchal a kouřil, byl trochu předstíraný, „já jsem se dnes trochu opil.“

„Opil?“ podivil se člověk a sklepl cigaretu na sníh, „čím? Vínem, rumem…“

„Vínem,“ prohodil Jürg tak lehce, jak jen mohl, a teď se i on trochu otočil k neznámému, viděl tvář dost bledou, černou obrubu brýlí a malý ostrý černý knírek, „zejtra jdu k jednomu kamarádu a tam bude i rum. A taky,“ řekl, ale to již zas hleděl před sebe do pole, „taky, abych se něco přiučil.“

„Přiučit se něco je vždycky dobře,“ řekl člověk nejistě, „to se vyplácí. Co se budeš přiučovat, to pití rumu?“

„Poznat život,“ zasmál se Jürg a cítil, jak se mu hlava stále mírně točí, a cítil lehkost v těle, „ještě ho moc neznám.“

„Jsi ještě mladej,“ řekl člověk tiše a pomalu, jako by stále váhal a prodlužoval chvíli, a jeho hlas byl náhle ještě zdušenější, zalknutější, jako by byl úplně zmožen jakousi tísní, úzkostí či strachem… a pak si Jürg všiml poslední prazvláštní věci. Člověk sklepl cigaretu a Jürg si všiml, že i ruka v rukavici, v níž ji drží, se mu chvěje, chvěje jako samotný jeho hlas. A rychle řekl:

„Jsem ještě mladej, to je pravda, ale to je snad jedno. Nějakej rok už mám.“

„A život před sebou,“ řekl člověk.

„To mi otec říká taky,“ Jürg se náhle silně zasmál a zavrtěl se na sáňkách, „mám moc přísnýho otce. Furt mi něco zakazuje, furt mě tejrá, platný mu to však moc není.“

V té chvíli – dost nečekaně, náhle – hodil člověk cigaretu na sníh, zřejmě si nechtěl oharkem spálit rukavici, koukl dolů k silnici, kde opět jelo auto, koukl nahoru na svah, a ruku, která byla u Jürgova boku, dal do kapsy, jako by ho bylo náhle pod rukavicí zamrazilo.

„A jak se zejtra budeš učit poznávat život,“ řekl a hlas se mu teď chvěl tak silně, že některé hlásky sotva vyslovil… Jürg mu neviděl do tváře, hleděl před sebe na temné pole, ale cítil, že ta jeho tvář je ještě bledší, napjatější, a v duši lehké jako pírko se potají usmál – „jak poznávat život, co se přiučíš, hloupost, viď…“ a Jürg řekl:

„O orgiích čarodějnic. Jak lítaj na sněm a tam obcuj ou, jak se říká, s ďábly. Taky s ledovou královnou,“ řekl, „a sněžným králem…“ a tiše se zasmál, kouř z úst teď vydechl pomalu a v té chvíli cítil, že neznámý vyňal u jeho boku ruku z kapsy a dal mu ji jemně za záda. „Jak jedí, pijou, tančí,“ usmál se Jürg a blesklo mu: „Už je to tu. Dokouřil a už se zuje…“ a vtom cítil vzadu za krkem jakýsi chladný kroužek, jako takový kousek čarovného ledu ledové královny… „jak tančí a pášou různý věci…“ řekl a hleděl před sebe na temnobílý svah… a červeň z jeho rozpálených tváří a úsměv z jeho rtů ještě nezmizely, když kdesi blízko u sebe zaslechl ránu. Tu ránu zaslechl snad jako někde v lese za svými zády anebo přímo u sáněk… v zátylku ucítil jakési slabé píchnutí, jako když na kůži sedne moucha, a nato jakýsi neslýchaný hluk ve své hlavě, která se stále točila, hluk, jenž jako by svítil… jako by měl náhle v hlavě strašný hluk a strašné světlo… jako když tam má nějaký světelný květ, z něhož se právě rozlétlo tisíce světelných raket…

… a v tom světle viděl jakési obrazy známých lidí, městečka, rodičů, kamarádů, sourozenců, krčmáře pana Krachnera a syna porodní báby… ale to bylo už poslední, co cítil a viděl, snad kromě temného pole a dolní silnice, v tom svém jednom ubohém pozemském žití. Cigareta mu vypadla z prstů, ruce mu klesly mezi nohy, a pak se na sáňkách sesul, jako by se chtěl poklonit sněžnému králi. A pak se zhroutil úplně, ústy, očima a čelem do chladného, temného sněhu.

Člověk vyskočil ze saní o mžik dřív, než se tvář chlapce dotkla sněhu. Vecpal pistoli do kapsy kabátu, vyhodil z ní malou kulatou zasklenou krabičku k chlapcovu tělu a zmizel v lese. Prchal temným lesem dolů k silnici a sníh mu pod nohama skřípal, vrážel do pařezů a větví, ale neupadl. Když byl dole u silnice, jeho čelo a tváře byly mokré potem, na chvilku se zastavil a vyklonil se nad příkop.

Pak přeběhl silnici na druhou stranu, kde byl malý řídký lesík, ale teď večer byl temný i on, tam si narovnal brýle a sáhl si na tváře a na knírek. A pak spěchal směrem k hlavnímu městu lesíky, poli, loukami a lomy, které byly opodál dálnice. Asi po pěti kilometrech rychlé chůze u jedné betonové lávky si uvědomil, že sněží, a tu se na chvilku zastavil a oddychl si.

XII.

Den před Štědrým večerem v deset hodin dopoledne – po noci, v níž dost sněžilo – zvonil Viki s lahví whisky Royal Castle u bytu Bernarda Rastera. Tušil, že dnes už Raster do Ottingenu nejel, že je doma, protože ráno se svítilo v celém jeho domě, a měl pravdu. Raster byl doma, otevřel a Viki vešel dovnitř.

Raster mu pověsil kožíšek na věšák a uvedl ho do přijímacího pokoje. A tam si ho pak lépe všiml a tu se mu zdálo, že se ten hoch nějak změnil. Jeho hezká, přívětivá tvář byla bledá, jeho jasné šedé oči byly zastřené a z jeho chůze a držení těla vznikal dojem, že je unaven. Ale to nebylo vše. Raster byl znalec, který uměl vyčíst z lidského vzezření víc, než se běžně pozná, a teď měl dojem, jako by Viki byl pod nějakou drogou.

„To není možný,“ myslil si, „k tomu přece nikdy neměl sklon. Spíš jestli se zas u nich doma něco nestalo. Jestli zas neměl nějaký konflikt s otcem a nevzal si nějaké prášky. Uvidíme,“ myslil si Raster, „snad mi to řekne. Možná že přišel právě kvůli tomu.“ A pokynul Vikimu, aby si sedl. Sám se posadil do křesla u okna a na chvilku zavřel oči.

Viki si sedl a málem nevěřil očím. Dal láhev whisky na stůl a hleděl na Rastera jako na přízrak. Krok od jeho křesla stála na černém podstavci jakási malá kostra, nohy, hruď i ruce měla rozložité, hlavu zploštělou, vedle Rastera v křesle – mohutné gorily – vypadala jako zvadlé trpasličí mládě, ale což to. Sám Raster vypadal podivně. Jeho široké, nízké čelo brázdily rýhy a pod očima měl tmavé kruhy, jako by byl probděl noc v nějakých strašných starostech. „Snad se mýlím,“ myslil si Viki, „proč by byl náhle tak sešlý? Špatně vidím, to všechno dělá ten můj vlastní zvláštní stav. Ale on snad dočista usnul!“ Viki si sáhl na čelo a hleděl na kostru. Viděl ji jako v mlze. Pak uviděl, že Raster otevřel oči.

„Pane Raster,“ řekl Viki a ukázal na stůl, „tohle vám nesu k vánocům, je to hloupost. Musil jsem vám to donést, když k nám na Štědrý den nechodíte.“

Raster vstal z křesla, přistoupil ke stolu a rozbalil láhev. Koukl na vinětku a jeho široká, znavená gorilí tvář se usmála.

„Dík, Viki,“ řekl, „pamatuješ na všední potřeby člověka. Všední potřeby jsou vlastně ty hlavní, protože těmi člověk žije stále. Kdyby to věděl pan otec,“ řekl ironicky, „měl by námitky, co?“

Viki pokrčil rameny, usmál se a bledost z jeho hezké tváře trochu ustoupila. Bylo to zvláštní, ale tady v tomhle domě, tváří v tvář Bernardu Rasterovi, tomu gorilímu zjevu, který často pil, se cítil bezpečný. Ostatně podobný pocit s Rasterem míval – když byl ještě doma – i Mart. Podobný pocit míval Viki i v přítomnosti plukovníka Seibta, komorníka a hospodyně, ale u Bernarda Rastera to bylo nejlepší. Raster patřil k lidem, které otec neměl rád, Vikimu bránil stýkat se s ním, přitom však byl Raster mocný, silný a hodně toho znal, Viki v něm měl ochránce. Usmál se, bledost z jeho tváře trochu ustoupila a Raster řekl:

„Viki, tak se mi zdá, že něco s tebou není v pořádku. Vypadáš nějak divně. Nestalo se něco u vás?“

0 „Pane Raster,“ řekl Viki, „vypadám-li divně, má to svůj důvod, abych se vám přiznal, vnímám tak trochu jako v mlze… Stalo se u nás něco před třema dny a pak včera. Před třema dny jsem přišel domů v půlnoci ze schůzky s Barrym a Grétou a za trest mi bylo zakázáno jet prázdninách do Turecka a nařízeno, že musím být do devíti doma. Druhý den jsem o tom mluvil s komorníkem a ten mi řekl…“

Raster šel k baru, který byl ve zdi u dveří do sousedního pokoje, a přinesl na stůl sklenky a láhev francouzského červeného vína.

„Viki,“ řekl pak, „komorník má pravdu. Zákazy a příkazy mohou být i špatné. Avšak nemusí být jako špatné míněny. Ovšem, co je to platné, že nejsou míněny zle, mně se zdá, že zakázat prázdninovou cestu za jeden půlnoční příchod je trest dost neúměrný.“

„Rozhodl jsem se,“ kývl Viki, „že s Barrym pojedu, ať mě třeba zabije. Jsem plnoletý a nikdo mi nezabrání, abych jel s Barrym do Smyrny a Istanbulu. Jenže vy ještě nevíte, co se stalo včera, a to je vrchol. Včera mi zakázal veškerý styk s Barrym a nařídil, že mu musím do zítřka vrátit tenhle dárek…“ a Viki ukázal hodinky na své ruce.

Raster právě otvíral láhev, ale teď na chvíli ustal, zavrtěl hlavou a upřel zrak na Vikiho ruku.

A Viki, zas dost bledý, řekl: „Zakázal mi veškerý styk s Barrym a já se rozhodl. Nejenže s ním do toho Istanbulu pojedu, ale já tam už zůstanu.“

Raster mlčky dootevřel láhev a nalil víno do sklenek. Viki cítil, že zvážněl. V jeho široké gorilí tváři se nehnul ani sval, ty rýhy na jeho čele jako by se ještě prohloubily a kruhy pod očima ještě ztemněly. A Viki si sáhl na čelo a řekl:

„Víte, pane Raster, já si dokonce myslím, jestli bych do toho Istanbulu neměl odjet už teď po Novém roce.“

„Počkej, Viki,“ Raster se náhle shovívavě usmál, jako by se byl probudil, „počkej, abychom oba nebláznili. Nejdřív se napij.“ A zdvihl sklenku, Viki také zdvihl sklenku a napili se. A Raster zavrtěl hlavou a řekl:

„Víš, že můžeš ke mně přijít, kdy chceš, že se můžeš na mě spolehnout a že ti pomůžu. Ale…“ a Viki tušil, co mu teď Raster řekne, tušil, i když myslil a vnímal jako v mlze, tušil to už před chvílí, když sem šel s lahví whisky a přecházel ulici, tušil to už včera pozdě večer, když se rozhodl, že Rastera navštíví a všechno mu řekne. A Raster mluvil a s podivem zjišťoval, že ten hoch, který mu dnes připadal jako vyměněný, který byl bledý a znavený, který byl snad dokonce pod vlivem nějakých drog či prášků, teď poslouchá naprosto klidně. Chvílemi se mu však zdálo, že ho ani neposlouchá, a myslil si, je duchem jinde a proto je tak klidný. Ale hovořil a hleděl, aby jeho slova měla váhu.

„Co bys, Viki, odjížděl po Novém roce do Turecka,“ říkal mu, „co tak náhle, co tak najednou? Takhle nemůžeš z domova utéct, jsi ještě mladý a nemáš po škole. Můžeš odejít z domova po maturitě nebo po vysoké škole, jako to udělal Mart. Můžeš si říci, že pojedeš o prázdninách s Piretem do Turecká i proti vůli otce, ale odejet za pár dní a už se nevracet? Vždyť by to byl vlastně útěk. Útěk i ze školy…“

„Dobrá,“ vpadl Viki do Rasterovy řeči, „dobrá. Tak tedy ne po Novým roce, nýbrž až o prázdninách. Pojedu tam tedy o prázdninách, jak to máme s Barrym smluveno, a zůstanu tam pak. Zůstanu tam a už se nevrátím.“ Raster se napil vína a znovu zavrtěl hlavou, teď však trochu slaběji.

„Viki,“ řekl, „a proč zůstat právě tam? Nestačí odejít do nějakého sousedního města a zůstat ve vlasti? Právě tak jako Mart? Co bys v Turecku dělal, z čeho bys tam byl živ, turecky neumíš…“ a Viki přerušil Rastera podruhé.

„Pane Raster,“ řekl, „v Turecku bych se přece uživil. Pan Piret má ve Smyrně a v Istanbulu sklady, má tam spoustu přátel a známých a já bych nemusil pracovat v jeho kanceláři, já bych třeba i nosil v přístavu pytle, ale byl bych tam a pryč z domu. A to je hlavní.“

„Jenže je otázka,“ řekl Raster a znovu se napil, „co by v tom případě dělal otec. Zjistí, kde tam žiješ, co tam děláš, stačí, aby se zeptal na tureckém vyslanectví anebo si promluvil s Piretem a…“ a Viki přerušil Rastera potřetí.

„A co na tom, když to zjistí,“ řekl a trochu zbledl. „Jsem přece plnoletý, mám pravoplatný pas, budu mít řádné vízum, nemůže se mnou hnout. Nemůže mě dát zadržet a přitáhnout zpátky. Nemůže na mě sáhnout, i kdyby zburcoval celej Interpol.“

V té chvíli Raster vyskočil z křesla a jedním skokem byl u Vikiho na druhé straně stolu. Vzal ho za hlavu a za rameno a zatřásl jím. „Viki, co je…“ řekl a pohlédl na jeho velmi bledé tváře… v té chvíli už Viki pootevřel rty a vydechl. „Nic,“ řekl mrtvě, „nic, pane Raster, už to přešlo. To byla jen taková slabost. Vidíte,“ řekl, když už zase jaksepatří seděl v křesle, „vidíte, musím pryč. Už to dlouho nevydržím. Musím od něho, když ne teď hned, tedy v červnu, a navždy. Svěřil jsem se vám s tím, protože věřím, že mě nezradíte.“

Po dlouhé době ticha Viki zase promluvil.

„Nedá se nic dělat, pane Raster,“ řekl unaveně a jako v mlze, „tohle bude poslední Štědrý den, co jsem doma. Zbláznil bych se už dnes, kdybych věděl, že s námi nebude plukovník Seibt, paní Meyerbachová a Wania, a také se těším, jak jim před ním, aby to slyšel, řeknu o vašem objevu v bamberském dómě.“

Raster se opřel o křeslo a své velké gorilí ruce položil na opěradla. A pak, zřejmě aby se aspoň zatím nemusil vracet k tomu podivnému plánu syna svého bývalého kamaráda» chytil se poslední poznámky. Řekl:

„Neobjevil jsem to sám, Viki, jen jsem spolupracoval. Šlo o nález olova v kosti, z čehož se dá soudit, že Kliment II. byl tenkrát otráven. Že šlo o vraždu.“

„A přišlo se na ni až za tisíc let,“ řekl Viki jako v mlze, „nebýt vás, nebylo by se na ni přišlo vůbec. Těším se, jak mu to zítra při večeři připomenu.“

„Ne nebýt mě,“ zavrtěl Raster hlavou, „nebýt pokroku, který udělaly vědy, biologie, chemie, fyzika. Bez toho pokroku bychom neměli nynější znalosti a vražda by zůstala utajena dále. Jo, Viki…“ Raster se náhle usmál a rýhy na jeho čele a kruhy pod očima trochu zeslábly, „jak jsi daleko v pátrání po vrahu? Už jsi mi o tom dlouho nic neřekl. Ještě se o to pokoušíš?“

„Pane Raster,“ řekl Viki a rukou se dotkl sklenky červeného vína, která stála před ním na stole, „to je zvláštní kapitola. Nevíte, že mi včera odpoledne komorník všechno rozmluvil. Chtěl jsem teď o vánočních svátcích navštívit s Hoffmannem, mým spolužákem, pár nějakých krčem, Hoffmann říkal, nějaký na předměstí, v ohradách, kůlnách, po vánocích jsem chtěl chodit i s ostatními, hlavně s Barrym. Ale komorník mi řekl, že jsem romantik a vraha nikdy nevypátrám. Řekl, že ho možná nevypátrá ani policie, že to bude otevřený případ. Možná že jím bude za tisíc let. Ne jako ten případ papeže, tam šlo o rozpoznání vraždy, tady jde o vraha a toho za tisíc let už nenajdou. A i kdyby,“ řekl Viki jako v mlze, „nebylo by to už nic platný.“

Raster hleděl na Vikiho pozorně, zpytavě a v jeho široké gorilí tváři se nehnul ani sval, Viki měl však dojem, jako by se neznatelně usmíval. Ale nebyl si jist. Viděl Rastera jako v mlze a blesklo mu, že to všechno stále způsobuje ten jeho vlastní divný stav. A Raster – jak hleděl na Vikiho pozorně, zpytavě, aniž se mu hnul sval v tváří – měl náhle zase dojem, jako by ten hoch byl pod nějakou drogou či prášky, a v duchu si řekl: „Už vím, co se u nich doma stalo, už znám ten konflikt, co doma měl, na to, jestli něco vzal, se ho ještě zeptám.“ A nahlas řekl: „Myslím, Viki, že by to pátrání bylo opravdu k ničemu. Komorník má pravdu i v tomhle, je to chytání větru. Ale všiml jsem si,“ Raster se usmál a v tváři a v očích se mu kmitla únava, „všiml jsem si, že ses díval tadyhle na tu kostru. Tadyhle na tu u křesla. Ještě jsi ji tu neviděl, je nová.“

„Je divná,“ řekl Viki a hlas se mu nějak zachvěl, „ty nohy, hruď, hlava, to je snad kostra nějakýho děcka…“ a v té chvíli Raster pohlédl k oknu a řekl:

„To není lidská kostra, Viki, to je kostra malého medvěda…“ a v té chvíli se z ulice ozval hluk.

Viki vstal a přiskočil k oknu. Před domem Bernarda Rastera zastavilo auto. Vystoupili z něho dva muži.

„Je to asi policie,“ řekl Raster klidně, „asi nějaký nález podezřelé kosti, nedají pokoj ani o vánocích…“ a vtom se už bytem rozezněl zvonek.

„Půjdu,“ řekl Viki a byl náhle velmi bledý, „nemusí mě tu vidět. Půjdu.“

„Neboj se,“ řekl Raster, „otec se nic nedozví, ostatně teď už neprojdeš. Klidně seď,“ řekl, „možná, že to ani policie není. Že jsou z pojišťovny.“ A Raster klidně vyšel z pokoje do předsíně a zavřel za sebou dveře.

Viki slyšel, jak do předsíně vstoupili dva muži. „Kriminální policie,“ slyšel Viki, jak jeden z nich říká, „pan Bernard Raster…“

„Ovšem,“ slyšel Viki Rastera, „myslím, že se známe. Prosím…“ A Viki slyšel, jak Raster otvírá dveře sousedního pokoje.

„Nebudeme dlouho zdržovat,“ řekl druhý policista, to už vcházeli do dveří a v té chvíli Viki přistoupil ke dveřím, u nichž byl bar.

Viki si uvědomil, že se trochu chvěje, ale jen na těle.

V duši byl dost klidný. Nikdy v životě neposlouchal za dveřmi, dokonce ani když měl otec malé policejní konference doma v pracovně, které se zřejmě týkaly dětských vražd, pokládal to za neslušné, teď se však přemoci nemohl. Stál za dveřmi sousedního pokoje se zatajeným dechem, trochu se chvěl, ale byl klidný. Slyšel, jak se policisté ještě trochu omlouvají – ovšem, Bernardu Rasterovi, známému kriminálnímu odborníku – slyšel, jak jim Raster nabízí židle, a pak slyšel první větu…

„Pane Raster,“ řekl policista, „zde mám soudní povolení vypůjčit si vaši meyerbachovku ze Studentského branného spolku a pár nábojů. Jde o srovnání. Víte sám nejlíp, jak je užití srovnávacích metod důležité…“

„Tušil jsem,“ slyšel Viki Rastera, „že za mnou jednou přijdete. Hledá se pachatel dvou dětských vražd, pistole ráže… hlaveň levotočivá…“

„Pachatel tří vražd,“ řekl policista suše, „třetí ze včerejšího večera – z Ottingenu,“ a Vikimu se zastavilo srdce.

Za dobu, kterou mohly určit jen jeho hodinky, slyšel Viki, že se před domem rozjíždí auto, a pak se Raster vrátil do přijímacího pokoje. Jeho gorilí tvář se usmívala, Viki viděl jako v mlze, že je to úsměv skoro štítivý, jeho oči byly naprosto nehybné a klidné… Viki to viděl jako v mlze snad jen vteřinu. Náhle mu poklesly nohy a musil si sednout na stoličku, která stála poblíž baru.

„Prober se,“ řekl Raster klidně, „prober se. Nesmíš být tak citlivý. Do Smyrny chceš jet, zůstat tam, založit si tam existenci, a bezmála je ti zle, když si přijdou půjčit pistoli. Ano,“ řekl a usmál se na Vikiho, který se už zatím zas trochu probral, „třetí případ tvého otce je zde. Vražda včera večer, dnes k ránu ho našli. Pod benediktinským klášterem na stráni u lesa. Byl zastřelen na sáňkách. Přišli si vypůjčit mou pistoli a náboje, udělají rozbor. Jsem,“ řekl Raster a šel od Vikiho ke stolu, „podezřelý z vraždy.“

„Že jsem podezřelý z vraždy,“ řekl za chvíli, když už i Viki seděl v křesle u stolu, bledý, rozechvělý, „to mi ovšem neřekli. Podotkli jen, že jezdím do Ottingenu konzervovat kostry a že hoch z Ottingenu byl zabit pistolí, jako mám i já, Bernard Raster…“ A pak se náhle Raster strašlivě rozesmál, rozesmál se na celé kolo, vyskočil z křesla a skočil k baru. Tam otevřel jednu láhev, nalil do sklenky, která byla vedle láhve, a zvolal:

„Tak se mi zdá, Viki, že není nic lehčího, než aby otec selhal potřetí.“

Když se Viki za určitou dobu více vzpamatoval, seděl Raster už zas proti němu v křesle u stolu a před sebou měl rum. Viki viděl ten rum jako v mlze a mlčel. Mlčel a měl dojem, že se Raster stále usmívá. Pak už náhle mlčet nedokázal a jaksi velmi namáhavě řekl:

„Budete z toho mít nepříjemnost?“ A Raster zdvihl hlavu a zasmál se.

„Nepříjemnost,“ zasmál se, „to snesu. Člověk snese mnoho, i podezření z vražd. Že ke mně jednou přijdou pro pistoli, jsem věděl i bez tohohle Ottingenu. Otec holt začíná pátrat u nejbližších, to patří k policejním zvykům. Vyjít z toho, co je bezprostřední nebo nejvíc známé, a podezřívat všechny. Podezření a nedůvěra je metoda a princip, který vyšel z názoru, že jsme všichni potenciální zločinci. Jsem zvědav, zda půjdou taky za plukovníkem Seibtem. Copak já, mě otec nemiloval nikdy, ale Seibt bydlí pod vaší střechou a s otcem jsou přátelé, dá-li se to tak nazvat. K němu policii poslat nemůže, představ si, že by poslal svý lidi do vlastního domu. Ervíne, řekne asi Seibtovi sám, nezlob se, potřebuju tvou pistoli, zítra ti ji vrátím, je to jen taková nezbytnost, chápej…“ a Raster se znovu rozesmál a napil se rumu. Pak řekl:

„Vidíš však, Viki, jak je opatrný. Nedá se ovládnout ani nenávistí. Nevydal na mě zatykač, ač dám za to krk, že by to byl udělal rád.“

„Ale to snad nemůže,“ řekl Viki matně a s námahou, „zatykač se vydá snad jen na pachatele…“

„Ovšem,“ kývl Raster, „pro pouhé podezření se nezatýká. Taky k domovní prohlídce by musil mít svolení soudu. Ale dám za to krk, že mě dá odteďka hlídat a že budu volán k výslechu. Svědecká výpověď se to jmenuje. V kolik hodin jsem včera opouštěl klášter, v kolik hodin Ottingen, zda jsem u kláštera neviděl něco podezřelého. Zda jsem něco neviděl, když jsem jel autem silnicí pod strání, zda jsem toho nebohýho chlapce znal, v kolik jsem přijel domů, to jako sem do tohohle bytu… to je svědecký výslech, a co jim na to řeknu, bude svědecká výpověď. A dál budou pátrat, zda jsem někdy nebyl v Kneppburgu a v Zorně, zda mě tam někdo neviděl, jestli jsem si někdy nekupoval nějaké kapesní hry…“ Raster se zas zasmál, napil se rumu a pak promluvil Viki. Vzpamatoval se už úplně.

„Pane Raster,“ řekl už bez námahy a klidně, „musím vám něco povědět, co zřejmě nevíte. Nebude to asi tak, jak říkáte. Já vím z dokladů, co jsou u nás doma, a od komorníka, že oni vlastně už vraha znají. Je to nějaký Stopek, který uprchl z trestnice v Bruselu a žije u nás pod jménem Brikcius. Má být trochu pomatený, páni se prý diví, že ho vůbec zavřeli, měli prý ho strčit do blázince, a před třemi dny po něm vyhlásili celostátní pátrání. Takže vás asi moc podezřívat nebudou.“

Raster se zasmál, pokrčil rameny a pak vstal.

„Viki,“ řekl, „musím ti taky něco dát k vánocům. Počkej tu chvíli a napij se,“ ukázal na sklenku červeného vína a pak vyšel z pokoje.

Viki se napil – dosud se vlastně toho červeného francouzského vína skoro nedotkl – pak vyňal kapesník a otřel si čelo. Jeho hezká, milá tvář byla stále bledá, jeho jasné šedé oči stále zastřené, stále myslil a vnímal jako v mlze, ale na dně duše cítil klid. „To všechno dělá ten můj zvláštní stav,“ řekl si, „zaplať pánbůh za to.“ A pohlédl na kostřičku u okna, na kostřičku malého medvěda, a řekl si: „Teď jsem u Rastera, v jeho domě, co se ještě může stát? Co přijde za hodinu, za den, za týden… bude to jeho konec. Veřejnost, noviny, kdoví co ještě, odstoupení, odchod, penze. A o prázdninách s Barrym do Istanbulu…“ A pohlédl na hodinky a začal myslit na Barryho.

Pak se otevřely dveře a vešel Raster. Jeho gorilí tvář se lehce usmívala, na jeho širokém čele nebyla jediná rýha, pod jeho očima nebyl jediný temný kruh, z té jeho sešlosti jako by po probdělé noci nezbyl ani stínek. Raster byl čilý a svěží jako po ránu. Přistoupil k Vikimu a podal mu obraz.

„Příspěvek do tvého pokoje, Viki,“ řekl svěže, „nic to není, ale je to kuriózní. Je to, Viki, romantický jako tvá duše. A je to jako živý,“ dodal.

Byl to barevný plastický obraz a představoval úžasnou věc.

Mohutné kmeny stromů, silné husté větve, obrovské zelené listy, kapradí, liány, trávy, zkrátka džungle. Dvě hnědé chlupaté gorily, skrčeně sedící pod stromy, dvě ve větvích, shlížející dolů a šklebící se. A před nimi v popředí snědý, téměř nahý hoch s lehce zdviženou rukou, jako by kázal.

„Tarzan,“ zasmál se Raster, „syn divočiny.“

Pak se Raster ještě jednou napil rumu a řekl:

„Ještě něco, Viki, mi pověz. Po všem tom, co se u vás v posledních dnech stalo, po všech těch šocích, co jsi prožil, nevzal sis dnes něco pro útlum, posilu, uklidnění…“ a Viki kývl.

„Vzal,“ kývl, „prášky. Nesmírně silné, bezejmenné, je na nich vytlačeno jen písmeno R. Našel jsem je doma ještě po matce, vím, že je občas brala.“

A Raster pohlédl k oknu a řekl:

„Koukni, Viki, už zas sněží.“

Viki schoval obraz pod kožíšek a ulici ke své vile přeběhl. Když stoupal do patra, točila se mu hlava a na čele a tvářích cítil chladný pot.

XIII.

Ono dopoledne, kdy Viki navštívil Bernarda Rastera, byl vrchní kriminální rada Heumann už podruhé v Ottingenu. Poprvé tam přijel s Waniou a jeho štábem v půl třetí v noci, za hodinu poté, co velitel místní ottingenské policie ohlásil kriminální ústředně v hlavním městě hlasem zvýšeným, avšak klidným, ten hrůzný nález. V tom nočním čase se Viki ve svém pokojíčku neklidně zmítal na gauči, zpola spal a zpola bděl a neměl zdání, že o tři pokoje dál byl otec vzbuzen telefonem, spěšně se oblékl a že za pár minut před jejich vilou tiše zastavilo auto. Za městem se k Heumannovu autu přidala tři další a za pár minut vyrazila za nimi – to už byli na dálnici – další auta, která však nejela do Ottingenu, nýbrž zastavovala u všech nočních benzínových pump a servisů v obou směrech, vyskakovali z nich lidé a vyslýchali zaměstnance. Auta s Heumannem, Waniou a jeho lidmi dojela na silnici pod Ottingen v půl třetí. Nechali auta pod zasněženým svahem u příkopu a vylezli k lesu. V té době byl svah i les zajištěn místní policií, stáli dole na silnici i nahoře pod klášterem, aby se nikdo nedostal k místu činu zezdola ani seshora.

Vpravdě se však o to nikdo z obyvatel Ottingenu nepokusil. Město zatím nemělo o strašné vraždě zdání. Město o půl třetí hodině noční spalo klidným předvánočním spánkem, na střechách jeho domů byl sníh, nový – drobný a třpytný – se na nich usazoval a kdesi nad hradem plály hvězdy, což bylo dost zvláštní, když sněžilo – nad hradem bylo asi nebe čisté. Kdo v městě kromě policie bděl, aniž zatím věděl o vraždě – byl jen lékárník a jeho syn, který však k ránu zmožen únavou usnul, pak syn porodní báby, který dokonce několikrát za tu noc došel až na náměstí a tam pln úzkosti postával u policejní stanice, a ovšem, bděli hlavně Knippsenovi. Jejich bdění provázela úzkost a strach, ač byli co chvíli telefonicky utěšováni lékárníkem a dokonce i synem porodní báby.

Když se totiž ten osudný večer Jürg nevracel ze sáňkování, šla ho matka hledat. To bylo asi devět hodin. Hledala ho zprvu jen tak, jako když se jde člověk kvečeru kouknout po zahradě, zda se tam ještě netoulá nějaký domácí kur, hledala ho po městě, na náměstí – dokonce se přitom stavila pro jogurt u mlékařky, která měla ještě v těch devět hodin večer otevřeno, protože myla krám, hledala ho na nábřeží, na mostě, pak zašla i na hrad do zámecké vinárny a mluvila s hostinským, který jí sdělil, že hoši od něho odešli už asi před třemi hodinami. Paní Knippsenová se vrátila domů a tu ředitel vinařské školy chytil telefon a volal lékárníkům. Teprve až se žena vrátila, ani o vteřinu dřív. Zda už přišel domů ze sáňkování jejich syn.

„Je k desátý a ten náš spratek ještě nepřišel,“ volal vinařský ředitel a hlas se mu zlobou chvěl a třásl, „nevím, co mu udělám, až přijde. Kde jen může tak dlouho být. To je tím, že jsem na něj moc mírný!“

Lékárník odvětil, že jejich syn už doma je, schválně zamlčel, od kolika hodin, aby se vinařský ředitel na syna ještě více nenaštval, řekl, že Jürg šel po nábřeží se synem porodní báby a bude asi tam. Vinařský ředitel volal okamžitě k porodní bábě a jen stěží přemáhal svůj vztek a hněv. Ale ten ho brzy přešel. Porodní bába mu totiž řekla, že Jürg u nich není a vůbec nebyl, že syn je už dávno doma, že se ho zeptá. Hoch řekl, že Jürg šel s ním až k jejich domku, tam se rozloučili, to že bylo snad půl osmé, a že pak Jürg šel zřejmě domů. Říkal to dost nejistě, ale ne proto, že by byl lhal, nýbrž že mu náhle blesklo, zda Jürg po všech těch řečech a vyprávění, které spolu vedli cestou po nábřeží a před jejich domkem, ještě někam nešel, bůh ví, kde je a co dělá, syna porodní báby při té představě zachvátila jakási dosud nepoznaná lítost. A v té chvíli poprvé na čele vinařského ředitele vyvstal pot. Položil sluchátko a už neotálel. Zcela tak jako všichni rodiče nešťastných dětí před ním, i on volal místní policii, to bylo asi deset hodin. Místní velitel byl ještě na stanici ale i kdyby byl doma, bylo by to stejné – místní velitel se nejprve snažil vinařského ředitele uklidnit, ale zatímco říkal do sluchátka slova jakési skoupé útěchy, jeho mozek už horečně pracoval. Poučen případem z Kneppburgu a Zorný a s úpornou otázkou v duši, zda snad nejde v jeho městě o podobný zločin, nařídil – sotva skončil s ředitelem – aby vyjelo do okolí města dvanáct mužů ve třech autech – všech autech, která měl k použití – a nařídil jejich propojení krátkovlnnou vysílačkou. Dva z těch dvanácti mužů musil dát vytáhnout od rodinného krbu a šest z restaurací od piva, místní velitel provedl v Ottingenu v deset hodin večer vlastně všeobecnou policejní pohotovost, tedy něco nevídaného, co by byl nikdy kvůli jednomu zatoulanému chlapci neudělal, nebýt právě dvou předchozích případů, ale o tomto alarmu v deset hodin večer nemělo zatím město zdání. Neboť místní velitel udělal kromě toho ještě jednu dobrou věc. Zavázal mlčením o pohřešování Jürga Knippsena nejen jeho zděšené rodiče, ale i lékárníka a nakonec i syna porodní báby a jeho matku. Pohřešování Jürga Knippsena mělo být zatím přísně utajeno, vždyť nebyla ještě noc a město ještě žilo, lidé mohli vybíhat z domů, sdělovat si zprávu ústně i telefonem a velitel věděl, že by pak zakrátko mohl být jeho Ottingen vzhůru nohama. Tři policejní auta vyjela v půl jedenácté. Dvě z nich zprvu chvíli projížděla městem, lidé v restauracích a vinárnách se divili, proč právě dnes – den před Štědrým dnem – nahlížejí místní strážci zákona do lokálu, jedno z těch dvou aut jelo pak i nahoru na hrad do zámecké vinárny a pod slibem mlčení vyslechli krčmáře Krachnera, který se z toho skoro zhroutil, ostatní vozy již pátraly v okolí města. Pátrání v okolí města trvalo půldruhé hodiny, to jest do půlnoci, a bylo bezvýsledné. Z hlediska ottingenské policie to byl sice nezdar pohřešoval se hoch a nebyl nalezen – ale vyšlo-li se z toho, že policie nemohla ještě najisto vědět, že jde o vraždu, nebyl to nezdar tak velký. Vyšlo-li se z toho, že policie nemohla předem určit, že ve své obci objeví třetí ze série dětských vražd, nemohlo se odsuzovat ani to, co místní velitel v prvních minutách po hlášení Jürgova otce neučinil. Neučinil totiž věc, která ve chvíli, kdy se auta rozjela do okolí městečka, to jest v půl jedenácté v noci, by byla bývala už stejně marná: dal pátrat jen v městském okolí a pustil z mysli širší kraj, například ve směru k hlavnímu městu. Vrah mohl mít náskok několika hodin, ale za to ottingenská policie rozhodně nemohla.

Policisté vyjeli podruhé do okolí po krátké poradě v půl jedné. To však už místní velitel pro jistotu hlásil pohřešování chlapce kriminální ústředně v hlavním městě. Po jedné hodině noční začali muži z jednoho auta prohledávat svah pod klášterem, to zasněžené pole a les podél něho, a konečně – před půl druhou – chlapce našli. Za tři minuty po nálezu hlásil již místní velitel ze své kanceláře v městě výsledek kriminální ústředně a za hodinu poté, v půl třetí, byl tedy Heumann s Waniou a jeho lidmi na místě.

Místní velitel se svými dvěma zástupci čekal na ně na poli poblíž mrtvého hocha. Heumann mu nevěnoval jediný pohled. Policisté rozsvítili reflektory, které sem dovlekli s bateriovým sudem z auta, a kraj lesa zaplál světlem. Chvíli to tu bylo jako na divadelní scéně. Zasněžené lesní stromy, uprostřed nich saně a u nich sesutý hoch s tváří ve sněhu. Policejní fotografové udělali v minutě sto snímků. Zachytili i sníh v okolí nálezu a cestu podél lesa, na níž však zřejmě byly jen stopy jich samotných, protože stopy pachatele přikryl sníh, který padal navečer. Sebrali kapesní hru, která ležela poblíž chlapce a byla lehce zasypána sněhem, pak opatrně shrabali sníh v místech, kde mohla ležet střela a nábojnice, našli střelu i nábojnici a našli, krok od saní, i rozmočené oharky dvou cigaret. Sebrali je i se sněhem, vložili do skleněné dózy, a pak se konečně, pod silným světlem reflektorů, ujal práce policejní lékař. Zdvihl chlapcův trup a ve světle reflektorů se objevila Jürgova tvář. Heumann, který dosud přihlížel, aniž řekl slovo, pohlédl na Waniu. Ano, na chlapcově tváři byl úsměv. Zcela stejný úsměv, jaký byl na tvářích obou předchozích obětí. Pak se Heumann trochu sklonil k chlapci – lékař ho zatím opřel zády o sáňky – a zběžně si prohlédl jeho oděv. Vyzval fotografa, aby udělal detailní snímky horní a dolní části chlapcova oděvu. Pak pokynul lékaři, aby pokračoval v práci. Lékař ohmatal chlapcovu tvář, oči, ústa, zkusil ohebnost rukou a prstů a řekl: „Bude to ještě nepřesnější než jindy, sníh, mráz… to musí rozhodnout pitva. Napohled bych řekl pět až osm hodin…“ Položili chlapce na nosítka a snesli na silnici do vozu, který se s ním okamžitě rozjel do hlavního města, aby mohla být pitva provedena ještě v noci. Pak přikryli sedadlo sáněk jakousi fólií a odnesli je také do auta. Pak vstoupilo několik mužů do lesa a teprve tehdy pohlédl Heumann na místního velitele.

V té době se už z hlavního města rozjela další policejní auta k Ottingenu a dál do širého okolí, a v Heumannově pracovně na presidiu, kde byla zároveň kriminální ústředna, se už hromadily první zprávy, získané od zaměstnanců benzínových pump a servisů z obou směrů dálnice. V té době už také byly v proudu bezpočetné noční razie v podnicích a ulicích hlavního města, na všech nádražích a v metru, v proudu byly i prohlídky dvorů a domů v obcích kolem Ottingenu a za ním, ba i v samotném nešťastném městečku. Heumann už nebral ohled na klid města, ostatně bylo půl čtvrté ráno a město se dozvědělo hroznou zprávu stejně asi až za hodinu, kdy pomalu vstávali jeho nejčasnější občané. Ve čtyři hodiny ráno byl už Heumann a Wania opět na presidiu v hlavním městě.

V Heumannově pracovně v pátém patře presidia se od jeho příchodu netrhly telefony. Ustavičně přicházela hlášení o výsledcích razie v jednotlivých podnicích, ulicích a nádražích, mnozí lidé byli zajištěni, že by však byl mezi nimi ottingenský vrah, bylo krajně nejisté… Heumann sám tyto zprávy neposlouchal, nýbrž inspektor Melk, Waniův zástupce, procházely také oddělením informací, kde je zaznamenávaly psací stroje. Heumann si pročítal výpovědi lidí od servisů a pump… první výsledek z těchto výpovědí byl, že Wania ohlásil pátračce popis několika vozů, které je třeba zadržet. V pět hodin ráno přinesli do Heumannovy pracovny první výsledky expertiz. Jak se čekalo, otisky prstů na kapesní hře se nenašly, ale něco se tentokrát přece našlo: zřetelnější otisky palce, ukazováčku a prostředníku rukavic. Otisk rukavic se také našel na zvlhlém oharku jedné cigarety. Na druhém se našel otisk dvou prstů, což zřejmě byl – a brzy se to potvrdilo – otisk prstů oběti. Nábojnice a střela svědčily, že opět bylo stříleno z pistole ráže 6,35 a že šlo o pistoli s levotočivým závitem, levotočivost však může být ještě potvrzena pitvou. Dříve než došel Heumannovi předběžný pitevní nález, kriminální rada se rozhodl pro jednu věc, bylo půl šesté a za okny jeho pracovny byla dosud stále ještě tma.

„Musíme použít všech možností a prostředků během tohohle bídného rána a dne,“ řekl Waniovi a inspektoru Melkovi, „dnes dopoledne bych rád měl pistoli… Bernarda Rastera. Ovšem,“ mávl rukou a jeho tvář byla skoro nepříčetně chladná, „vím, že kdyby to byl on, nebude vraždit právě v Ottingenu, kam denně jezdí preparovat kostry. Ale chci jeho pistoli a její podrobný rozbor.“ Pak řekl, aniž hnul svalem:

„Chci, aby se prohlédly pistole všech majitelů… členů našeho Studentského spolku. Jejich jmenný seznam,“ řekl inspektoru Melkovi, „mám zde. Chci, aby byla prohlédnuta i ta pistole, co je dnes v tom místním muzeu ve vitríně… ať provedou mikroskopický rozbor. Půjde to tak, že nám ty pistole majitelé dobrovolně půjčí na den. Pro jistotu, kdyby se někdo vzpíral, to zařídíme soudně, spojte se s právní spojkou,“ řekl Melkovi. „A zesilte pátrání po Brikciovi,“ řekl, „ten chlap je nezvěstný dál, to je tedy naše slabina. Počkáme dvě tři hodiny, něco sníme a já pak znovu jedu do Ottingenu. Zavolejte,“ řekl vrchnímu komisaři Waniovi, „zavolejte pro jistotu místnímu veliteli, ať do mého příjezdu nepodniká žádný výslech syna té porodní asistentky. Vyslechnout může jen syna toho magistra a po výslechu ho do mého příjezdu separovat doma, pozor na telefon. Oznamte veliteli, ať hlídky nechá u lesa a pole a nikoho tam ještě nepouští, to snad ví, a novinářům žádné zprávy. Ať se novináři obracejí na nás. Kdybych usnul,“ řekl ještě Waniovi, „tak mě dejte za hodinu vzbudit, domů už nepojedu.“ Heumann vstal od stolu a šel k jedněm menším dveřím. Už měl kliku v ruce, když se ještě jednou obrátil k Waniovi a Melkovi a bezbarvě řekl:

„Ještě něco. Pánové, zařiďte, aby byla protokolárně sepsána výpověď pana Ringwalda o tom, jak před léty věnoval pistoli synovci zoologovi v Kodani, zavolejte dánskou policii, aby požádala toho docenta o sdělení, zda tu pistoli od té doby stále má, a konečně…“ Heumann trochu zdvihl zrak a chladně pohlédl na své podřízené… „konečně dejte sepsat protokol s panem Dessewffym o tom, jak pistoli ztratil před osmi lety někde v Egyptě… Adresy si vemte z centrální evidence a vy, inspektore,“ řekl Melkovi, „jeďte do Ottingenu už teď.“ Vešel do malého pokojíku, který byl vedle jeho pracovny a v němž nebyl telefon ani jiné znepokojující zařízení. Byl tam jen stolek, židle a gauč jako v nějaké vznešenější cele.

O půl sedmé ranní – venku byla stále ještě tma, jak to bývá koncem prosince – seděl Heumann už zas ve své pracovně. Seděl za stolem, pil horkou kávu a prohlížel si zprávy, které během té hodiny odpočinku došly. Ze čtyř podezřelých aut, která měla být zadržena, byla do šesti hodin patnácti minut chycena dvě – majitelé, správce městských sadů a jakýsi architekt – byli mimo podezření. O pobytu Anatola Brikcia nebylo stále nejmenších zpráv. Při raziích v lokálech, na ulicích a nádražích do šesté hodiny ranní bylo zadrženo sto dvacet šest lidí, mezi nimi pět kapsářů a jedna opilá prostitutka, která tvrdila, že nejlepší víno v zemi mají v Ottingenu… Heumann se znechuceně koukl na svůj šálek kávy. Wania se ohlásil asi v sedm hodin. Vešel do Heumannovy pracovny s dvěma nálezy.

První se týkal sáněk. Mikroskopickým ohledáním se našlo na sedadle několik vláken. Pár těch vláken bylo shodných s vlákny látky, z níž byly ušity šponovky chlapce, dvě vlákna byla jiná a zřejmě pocházela z oděvu pachatele, což souhlasilo se zjištěním, že pachatel v určitou dobu seděl na sáňkách vedle hocha, vlákna však sama měla jen cenu usvědčující, k pátrání zatím nemohla příliš přispět. Heumann odložil nález na stůl a sáhl po druhém nálezu.

„Ještě ne zcela úplná pitevní zpráva,“ řekl Wania, „dělají nějaké chemické zkoušky a potřebují na to ještě hodinu. Nic nového, všechno jako dřív.“

Heumann přelétl zrakem řádky a dal papír na stůl. Všechno jako dřív. Pitevní nález Jürga Knippsena byl stejný jako nálezy Antonie Seibtové z Kneppburgu a Bedřicha Delmara ze Zorný. Vystřeleno z pistole ráže 6,35 s levotočivým závitem v hlavni z bezprostřední blízkosti do zátylku, místo výstupu totéž, smrt okamžitá, příčina – porušení mozkové tkáně. Na těle žádné stopy předsmrtného násilí, přímá sexuální motivace vyloučena. Jen stopa alkoholu a nikotinu se v krvi chlapce našla a to byl jediný rozdíl od výsledků pitev předchozích.

V půl osmé ráno přistavili před presidium pro Heumanna a Waniu auto a Heumann a Wania vyjeli. V osm hodin ráno – to už bylo světlo – byl Heumann a Wania už zase v Ottingenu. Na městském komisařství je očekával ve své kanceláři místní velitel v přítomnosti svého zástupce, inspektora Melka a několika dalších odborníků z Waniova štábu, kteří se odsud nehnuli. Budova komisařství, nebo jak se říkalo „policejní stanice“, stála na náměstí, byl to dvoupatrový dům s podloubím, který měl všechno, co se v městě dělo, z první ruky. Oslavy státního svátku, oslavy hlavy státu, průvody Božího těla, pohřby i demonstrace stávkujících vinařských dělníků. Když Heumann v kanceláři velitele přistoupil k oknu a pohlédl na náměstí, viděl v ranním šerosvitu všude spoustu lidí, na chodnících a pod podloubím hloučky občanů, ale hlavně skupinky před budovou stanice. Ovšem, město je vidělo sem jet a jejich auta stála před domem. Heumann se obrátil k místnímu veliteli a upřel zrak na jeho zlaté výložky.

„Lidé ovšem už o vraždě vědí,“ řekl místní velitel, „vědí o ní od časného rána a jsou zděšeni. Rodiče hocha jsou doma, je u nich zdravotní sestra a pár sousedů. Sourozence hocha, dívku a chlapce, před chvílí odvezl místní archivář do své vily za město, aby byli z dosahu událostí. Zvonili už novináři, zařídil jsem se podle vašeho příkazu. Fotografovat místo činu mohli zatím jen z dálky, jen pole a les, jestli jim to vyjde kvůli světlu.“

„Přijdou zas,“ řekl Heumann znechuceně a šel od okna ke stolu velitele, „potáhnou sem jako na poutní místo, aby schytali pro dnešní vydání, co se dá, zítra je Štědrý den a to se o vraždách nepíše. Když vám budou tlouct na bránu, tak je vyhoďte,“ řekl veliteli a pak si sedl za stůl do jeho křesla a řekl:

„Knippsen je jméno dost zvláštní. Sepište veškeré údaje o rodině, odvezeme si to s sebou. Během dopoledne vyslechněte všechny ty chlapce, co s tím hochem včera byli, dbejte na to, ať nejsou před výslechem pohromadě, vyslechněte toho krčmáře ze zámku, vyslechněte rodiče hocha a do dvanácti hodin mi pošlete podrobnou zprávu o posledních třech hodinách jeho života. Evidenci hostů z vašich hotelů převezme inspektor Melk,“ a místní velitel se obrátil ke svému zástupci a zástupce ihned odešel z kanceláře.

Pak vzal místní velitel se stolu nějaký papír a řekl:

„Je tu tedy zatím, pane vrchní kriminální rado, pánové… výpověď Richarda Nufsbiegla, třináctiletého syna místního magistra, to byl jediný hoch, kterého jsme zatím vyslechli podle vašeho přání. Gabriel Dadelbeck, syn porodní asistentky…“

„Ukažte…“ řekl Heumann v křesle a vzal z ruky velitele papír.

Výpověď lékárníkova syna líčila, jak devět hochů sáňkovalo 22. prosince na kopci za hradem, jak potom, když se stmívalo, šli do zámecké vinárny, kde se napili vinného střiku, jak se pak chvilku koulovali na nádvoří, jak jeli z hradního kopce na sáňkách postranní osvětlenou cestou, přičemž Jürg chtěl jet podruhé, jak šli přes most po nábřeží do města. Jak Jürg nešel Dantovou uličkou domů, ale šel dál po nábřeží se synem porodní báby… žádného cizího člověka předtím nepotkali, nikdo je nezastavil, nikdo za nimi nešel, Jürg byl veselý a říkal to a ono… Heumann vrátil papír veliteli a pohlédl na Waniu. Oba měli dojem, že asi takhle budou vypovídat všichni chlapci, nicméně Wania doufal, že výpověď některých přece jen může přinést cennější údaj, spoléhal se hlavně na výpověď syna porodní báby. Pak zase promluvil místní velitel: „Nufsbiegla jsme sem nebrali,“ řekl, „vypovídal doma, magistr byl vyzván, aby případný telefon pro syna jemu nepředával, ale řekl, že ještě spí. Je vyloučeno, aby ovlivnil kohokoli jiného z té party. Se synem porodní asistentky Gabrielem Dadelbeckem,“ řekl, „jsme čekali na vás, pane vrchní kriminální rado. Dovolte, abych vám napřed řekl o situaci, v níž ten hoch je. My máme dojem, že se snad za tu noc zbláznil. Přišel sem ke stanici několikrát za noc, postával dole u brány, přešlapoval, to ještě nic o vraždě nevěděl, jen o pohřešování, ptal se našeho seržanta Kurze, jestli jsme už Jürga našli… v šest ráno nás volala jeho matka, že se chlapec dozvěděl o vraždě a zhroutil se. Poslali jsme k němu našeho lékaře s tím, aby se od něho nehnul, a až přijdete a budete ho chtít vyslechnout, aby přišel s ním…“

„Jak se ten hoch dozvěděl v šest ráno o vraždě?“ zeptal se Wania místního velitele, zatímco Heumann mlčel, a velitel řekl:

„Od sousedky, která přišla k jeho matce a sdělila jí to. Ten hoch to vyslechl pootevřenými dveřmi.“

„Dejte mi místnost,“ Heumann náhle vstal a pohlédl na hodinky, „půjde se mnou komisař. Pošlete pro chlapce vůz, ten lékař ať jede taky. Inspektor Melk se zatím podívá na ostatní.“

Gabriela Dadelbecka přivezli za dvacet minut. Měl bledý, ztrhaný obličej, unavené, vytřeštěné oči a chvěl se. Nechali ho chvilku sedět na chodbě a lékař, který ho doprovázel, řekl Heumannovi a Waniovi v místnosti: „Chlapec dostal lehký nervový šok. Když jsem k němu přišel, ležel na zemi a plakal. Žádný náznak hysterie jsem nezjistil. Teď je klidnější, ač nepříliš, dal jsem mu zatím jen slabší injekci… postarám se o něho, až bude mít výpověď za sebou. Rád bych tu při výslechu seděl vedle něho.“

Heumann mlčky kývl a Wania zavolal chlapce.

Posadili ho metr před Heumannův stůl na židli vedle lékaře. Wania si sedl daleko do rohu kanceláře.

„Šli jste tedy sami po nábřeží ke klášteru,“ řekl Heumann klidně a hleděl kamsi k oknu, snad aby chlapce nezneklidnil, „o čem jste mluvili?“

„O čarodějnicích,“ chvěl se hoch, „jak lítají na koštěti, Jürga to zajímalo.“

„O tom jste už mluvili ve vinárně,“ řekl Heumann, „na nábřeží jste si vyprávěli dál.“

„Že to jsou jen jejich sny,“ koktal hoch a třeštil na Heumanna oči, „že berou masti… já nic zlýho nemyslil…“

„Jistěže ne,“ kývl Heumann, „vždyť ti nikdo nic nevyčítá. Ty nám můžeš pomoci, byli jste přece kamarádi. Jaký masti berou, aby měly sny…?“

„Z blínu,“ koktal chlapec, „z netopýrů, to je v muzeu… Jürg dostal chuť…“ a chlapec zmlkl a nemohl dál.

„Na co chuť,“ řekl Heumann a poprvé trochu zvýšil hlas, „rychle, není čas. Na co dostal chuť…“ a poprvé upřel na chlapce své chladné oči.

„Na cigaretu,“ vykoktal hoch na smrt bledý a lékař vedle něho mu dal ruku na rameno, „taky se napít…“

„Co to bylo za člověka, který vás pozoroval, když jste šli po nábřeží, umíš ho popsat?“ řekl Heumann, ale syn porodní báby zděšeně zavrtěl hlavou.

„Já nevím o ničem,“ zaúpěl.

„A když jste stáli před vaším domem,“ řekl Heumann, už zas hleděl k oknu, „tam vás někdo viděl, jak stojíte…“ a syn porodní báby zděšeně vytřeštil zrak na Heumanna a vyhrkl:

„Tam nás někdo viděl? Bože, já to nevím…“ ale Heumann se už ptal dál.

„Jürg tedy dostal na nábřeží chuť na pití a cigaretu,“ řekl, „vy jste zašli ještě do hospody?“

„Ne,“ vyhrkl chlapec, „ne, šli jsme k našemu domku. Nic jsem mu nedal,“ vyhrkl, „k pití jsem neměl nic.“

„Dal jsi mu cigaretu,“ řekl Heumann suše a chlapec strnul a pak se rozklepal. Když ho lékař uklidnil, Heumann se zeptal:

„Kde jsi mu dal cigaretu? Na nábřeží, nebo před vaším domem?“

„Před naším domkem,“ zaúpěl hoch tiše.

„A kouřil ji?“

„Kouřil, já mu ji zapálil,“ zašeptal.

„Jak dlouho jste stáli před domem?“

„Jen chvíli, pak jsme se rozešli,“ řekl chlapec a Heumann se zeptal:

„Dokouřil tu cigaretu, než jste se rozešli, nebo měl ještě kousek…?“

„Měl ještě kousek,“ řekl hoch.

„Kolik jsi mu dal cigaret?“ řekl Heumann a zas pohlédl na chlapce.

„Jen jednu…“ syn porodní báby zas smrtelně zbledl, „pak jsme se rozešli.“

„A kam Jürg šel…?“

„Já myslil, že domů,“ řekl Gabriel Dadelbeck a rozplakal se.

Heumannův výslech trval asi patnáct minut. Potvrdil výpověď syna lékárníka a přinesl několik údajů, které byly zajímavé spíš samy o sobě, než aby mohly přispět k pátrání. Heumann propustil chlapce, promluvil ještě pár slov s lékařem a pak se vrátil s Waniou do kanceláře místního velitele. Dal si zavolat písařku a sám jí nadiktoval chlapcovu výpověď. V té době už vyslýchali Waniovi lidé v různých místnostech komisařství ostatní hochy a zástupce velitele dokončoval zprávu o rodině zvláštního jména, o Knippsenových. Pak Heumann opět přistoupil k oknu a pohlédl na náměstí. Bylo tam ještě víc lidí, než když sem přijeli, Heumann měl dojem, jako by se na tom náměstí chystala demonstrace. Chvíli mlčky hleděl na ty lidi, pak si pomalu zapálil cigaretu a obrátil se k místnímu veliteli.

„Ty lidi tady nějak uklidněte,“ řekl chladně, „oznamte místním rozhlasem, že se usilovně pátrá a výsledky že se dostavují… Že jsme na stopě, neříkejte. A ty novináře, až přitáhnou, vyhazujte a odkazujte na nás, já si s nimi poradím.“ Pak ještě řekl:

„Zjistěte, kdo z cizích lidí se včera zdržoval v klášteře, kdy ho kdo opustil a kam šel…“ a v té chvíli zazvonil na stole velitele telefon. Bylo to meziměsto pro Heumanna. Úředník z presidia mu hlásil text zvláštního vydání Expresu.

„Třetí dětská vražda dnes v noci v Ottingenu,“ řekl Heumannovi úředník v telefonu, „tak zní nadpis palcovým písmem. Pod ním: Udělá už konečně policie přítrž?“

„Zařiďte zákaz podtitulku,“ zvolal Heumann, „pouštět jen fakta bez komentářů…“ a praštil sluchátkem.

„Zjistěte,“ řekl vzápětí veliteli, „v kolik hodin včera opustil klášter Bernard Raster…“

A pak přišel Heumannovi telefon další…

Wania i místní velitel poznali, že je to telefon dost důležitý a vážný. Heumann v tom telefonu nikoho neoslovil, jen jednou stroze řekl „prosím“, pak znechuceně řekl pár údajů o průběhu pátrání a nakonec, zřejmě na nějaký dotaz, odpověděl vyhýbavě.

„Mohlo by se na to myslit, kdyby stopy vedly do ciziny. Pokud my nemáme stopy zde, neměl by je ani nikdo jiný.“ Pak přišel třetí telefon, tentokrát pro místního velitele. „Toho chlapce Dadelbecka dal lékař před chvílí převézt na nervovou kliniku profesora Granze do hlavního města,“ řekl pak velitel, když zavěsil, „musí se trochu zrekreovat. Pět dalších z těch devíti hochů potřebuje lékařskou pomoc.“

Inspektor Melk a někteří další zůstali v Ottingenu, Heumann a Wania nastoupili do auta před komisařstvím asi v půl jedenácté. Šofér musil troubit na lidi, aby se rozestoupili, aby mohl vyjet. Když jeli náměstím, Heumann se znovu zahleděl na ty hloučky lidí, na něž teď padal sníh, už zas sněžilo… pak přejel zrakem hromadu vánočních stromků, které prodávali u zdi chrámu. Když byli za náměstím a vjížděli do ulice, kterou se jezdí k silnici, řekl Waniovi:

„Ten, co volal, byl ministr. Zda by se neměl požádat o pomoc Interpol, jehož jsem členem.“

A pak znechuceně mlčel a nevyřkl jediné slovo. Teprve když auto vjelo na dálnici, zapálil si cigaretu a řekl:

„A to je zítra Štědrý den.“

XIV.

Byl Štědrý večer.

Vlastně ještě nebyl, nýbrž nastával. V pět hodin je v prosinci už večer, ale Štědrý večer začíná trochu později, kdy v rádiu a v televizi začíná vánoční program a první rodiny usedají k jídlu. Teď bylo pět, Štědrý večer teprve nastával a venku nesněžilo, ale mrzlo. A Viki…

Viki ležel na gauči ve svém pokojíku při světle lampy z nočního stolku a bylo mu stejně jako včera, když byl na návštěvě u Raster a. Jeho tvář byla bledá, pokrytá stínem, jeho oči zastřené. Cítil se unaven, myslil a vnímal jako v mlze, ale byl naprosto klidný. Byl naprosto klidný, i když tušil, že se tenhle jeho stav může za večer změnit, že ho může rozbolet hlava jako předevčírem, že ho mohou strhnout chmury, tíseň, moc na to nemyslil. Prášky, které bral od včerejška, ležely nad umývadlem. Ležel na gauči v únavě a mlze, nicméně v naprostém klidu, a hleděl na čas na svých zlatých hodinkách, které měl dodneška Barrymu vrátit, myslil na to, že dodneška se měl s Barrym rozejít, a myslil na předvčerejší vraždu.

Vražda v Ottingenu!

Vražda hocha na sáňkách na svahu u lesa!

Předevčírem večer!

„Byl tam s Waniou už dvakrát,“ řekl si a myslil otce, „možná že je tam i dnes. Loví toho Brikcia, ale snad vskutku podezírá i Rastera. Ale ať je tomu jakkoliv, má to být jeho prohra. Těžká, třetí a poslední,“ sevřel Viki rty, „a teď je Štědrý večer.“ Pak někdo zvonil.

Viki si byl jist, že je to vdova po generálu Meyerbachovi, měla přijít v půl šesté. Slyšel v hale kroky příležitostné služky Kamily, která tu dnes byla od dvou hodin a už měla odejít. Vstal z gauče a pohlédl z okna. Viděl bezsněžnou tmu, osvětlenou dvěma lampami, světlo jedné dopadalo na garáž, kde zahálel jejich renault se záclonkami, naproti v oknech Rasterova domu viděl světla, na ulici zmrzlý sníh, nešla tam ani noha. Viki šel k citrónovému umývadlu a vzal si další prášek. Když ho nesl k ústům, řekl si, že vlastně kromě Rastera na něm dosud nikdo nic nepoznal, ovšem, komorník měl volno, otec ho neviděl celý předvčerejšek a ani dnes – na Štědrý den – nebyl ještě doma, a Betty měla plné ruce práce s přípravou večeře a nevěděla, kde jí hlava stojí. „Snad na mně nikdo nic nepozná ani teď u večeře,“ řekl si, spolkl prášek a zapil. Pak se přičísl, vzal si jednu Grétinu kravatu a tmavé sako a vyšel ze dveří.

V hale svítily lampy. Bílý antický sloup s telefonem – ten okrasný předmět – jako by se v tom světle úplně ztrácel, byl v mlze. V mlze u dveří schodiště stála i vdova po generálu v černém plášti a právě si pomalu svlékala příšerný chlupatý čepec s mašlí, příležitostná služka Kamila stála za ní s rukama na límci jejího pláště, Betty stála před ní a vdova říkala:

„Zaplať pánbůh, že už jsem tu. Máte tu takový krásný teplo, venku mrzne.“

A Betty říkala:

„Pan rada ještě nepřišel, i dnes, na Štědrý den, je na presidiu, to víte, že to asi souvisí s tím strašným Ottingenem…“

Vdova se zatřásla a zavzdychala:

„Hrozné, strašné, mám taky vnuka, když si pomyslím…“ a pak se smutně usmála na Vikiho, který k ní právě došel, a podala mu ruku. Viki ji vítal jako ve snu. Viděl, že má černé šaty s bílými bruselskými krajkami na ramenou, připadala mu jako starobylý brouk či kocouřice z té malé kapesní hry. Příležitostná služka jí odebrala plášť a Viki viděl, že ty bruselské krajky na ramenou nepatřily k šatům, byl to přehoz, šála. Na šále měla špendlík, v uších náušnice, na prstech prsteny, na hlavě složitý účes, zřejmě paruku, a Viki si v duchu řekl: „Zaplať pánbůh za to, že je zde.“ Pak si všiml, že vdova po generálu přišla s taškou, a řekl si: „V té má asi dárky.“ Chtěla si vzít zástěru a pomoci v kuchyni, předtím však chtěla vidět stromek, a tak ji vedli do pánského pokoje.

V půl sedmé opustila vilu příležitostná služka Kamila, obtížená dárky, kolem sedmé přišli další hosté a také pán domu. Byl promrzlý, jako by ani nebyl pod střechou, ale stále někde venku v polích. V půl osmé už všichni seděli ve vyhřáté jídelně u stolu při vánoční hudbě a Viki, unavený, ale naprosto klidný, je vnímal jako zamlžené kostřičky malých medvědů. Seděl na jedné boční straně stolu vedle plukovníka Seibta, naproti seděl kriminální rada s komisařem Waniou, v jednom čele stolu seděla vdova v prstenech, náušnicích, paruce a bruselských krajkách, v druhém čele paní Waniová, choť vrchního komisaře… stůl měl tvar obdélníku. Na bílém ubruse uprostřed stolu byl věnec z chvojí, zdobený hořícími svíčkami, kolem něho se leskly číše a sklenky a před každým stolovníkem byly misky na kosti, různé talíře a příbory. Pak přišla Betty a přinesla cinzano, citrón a led, tedy aperitiv, a Vikimu napadlo, proč tu nebyl od první chvíle. Heumann nalil dámám a komisaři Waniovi, Seibt nalil Vikimu a sobě, nakonec nalil sobě Heumann, kdyby tu byl býval komorník, řekl by si: „Ano, aperitiv tu měl být uchystán, ale jinak se pan vrchní rada u stolu drží pravidel!“ Pak zdvihli číše a rada měl – jak se slušelo, když nežila paní domu – projev. Řekl jen „Na zdraví“ a Vikimu to připadalo nesmírně hloupé. Slova se však ujala vdova a spravila to. „Na zdraví a na veselé vánoce,“ řekla, „na zdar ve všem a na štěstí. Aby nám pánbůh požehnal a ve zdraví a síle jsme se dočkali příštího narození Páně.“ Po přípitku, jehož se zúčastnila i hospodyně, octla se na stole mísa rybí polévky, a když byla na talířích, nastalo na chvíli ticho. Vdova po generálu a plukovník Seibt poseděli se skloněnou hlavou. Pak začali všichni jíst, kromě paní Waniové, jejíž talíř byl prázdný jako pokladnice chrámu.

Žena vrchního komisaře byla tichá, nesmělá, nevýrazná, měla však hezký tmavý účes a náramek. Bylo o ní známo, že neumí vařit ani uklízet, ostatně měla služku, a že nesnese krev ani na obrázku. Zvykla si však za těch pár let manželství s kriminálním komisařem aspoň na to, že mohla o kriminálních věcech slyšet. Rybí polévku nejedla, z ryb mohla jíst nejvýš jen vařeného pstruha, s tím se ostatně vždycky u Heumannů počítalo. Když Betty po rybí polévce donesla na stůl kapry smažené a v rosolu, paní Waniová dostala vařeného pstruha. Po rybách přicházela další jídla a paní Waniová si jen tak zobla. Ochutnala saláty, chřest, politý máslem, pomfrity, ale majonéz a sladkostí se netkla, nevzala si ani křen, protože byl se šlehačkou. Zvláštní byl způsob, jímž mluvila. Mluvila ve větách zvolacích hlasem stále nesmělým a tichým a zřídka užívala sloves. Tím se stalo, že když projevila lehký údiv, mohlo se mnohým zdát, že je to skromný výkřik, který jde z hlubin její duše. Když pili víno, zněla z rádia sladká vánoční hudba a paní Waniová řekla: „Jaké krásné koledy. Jak krásný program.“ Rada Heumann vstal, rádio zavřel a pustil televizi, která byla v jídelně na nízkém podstavci a od stolu na ni bylo vidět… bylo osm a měl být vánoční projev hlavy státu. Uvedla ho krásná usměvavá dívka s růží na rameni brokátových šatů. Mluvil o míru, lásce, porozumění, mluvil o tom, že je třeba pomáhat chudým, kteří nemají práci, špatně bydlí a nemají na lékaře, mluvil o spravedlnosti, právu každého člověka na štěstí a věčnou spásu… zakončil pozdravem radostnému poselství betlémské hvězdy a přáním radostných a požehnaných vánoc všem občanům doma i v cizině. Dřív než začali hrát slavnou národní koledu, vrchní rada Heumann vstal, zavřel televizi a pustil rádio. Pak vyzval Betty, aby rozsvítila svíčky na stromku v pánském pokoji. A pak se všichni v jídelně zvedli, odebrali se do pánského pokoje k vánočnímu stromku a Viki je vnímal jako malé medvědy, kráčející z jedné mlhy do druhé. První vkročila do pokoje vdova s náušnicemi, s přehozem z bruselských krajek, usmívala se jako dobrotivá matka, za ní vkročila paní Waniová, byla tak tichá, nevýrazná, že se zdálo, jako by ani nevkročila. Pak vešel komisař Wania a plukovník Seibt, na jeho tváři byl zdravý, veselý úsměv, dovedl být elegantní sedlák i tváří v tvář vánočnímu stromku. Pak vstoupil kriminální rada s nehybnou tváří a s chladnýma očima, pak Viki. Stromek zářil desítkami svíček, jeho větve se prohýbaly pod čokoládou, skleněnými ozdobami a stříbrnými řetězy, pod ním na koberci ležely různé balíčky a krabice a na jeho špičce, téměř u stropu, se leskla velká zlatá hvězda. A tam v tom pokoji u zářícího stromku a koled z rádia zůstali, i když si rozdali dárky, otevřeli všechny krabice, balíčky a sáčky a vzájemně si vyjádřili díky. Viki vnímal, jak hezky poděkoval Waniům, vdově a plukovníku Seibtovi, také hospodyni, koupila mu kravaty, jediný komorník neslyšel jeho dík za cestopisnou knížku, protože tu nebyl, a v duchu byl rád, že si stále nikdo nevšímal jeho zvláštního stavu. Vnímal, že se tu při zářícím stromku a koledách jedí obložené chlebíčky a kaviár – červený i černý – také sladké pečivo, kterého se paní Waniová ani netkne, a také zmrzlinový dort, že se pije víno, káva, koňak, džus… on si vzal studenou vodu a zmrzlinu, na tu únavu to bylo dobré, a v tom svém zamlžení, avšak naprosto klidný, čekal, kdy otec začne o zlatých hodinkách, které měl na ruce, a o Barrym. Místo toho slyšel, jak otec vykládá o vánočním pečení.

„Byl to malér,“ vykládal kriminální rada a pil přitom kávu, „právě když se tohle peklo, říkala hospodyně, vypnuli na dvě minuty proud, nastalo nějaké náhlé přetížení, snad vinou družice. Která hospodyně tohle nepostřehla, pekla o dvě minuty méně… Elektrické žárovky dávat na stromek,“ vykládal a napil se vína, „jsme si ještě nezvykli, ač je to úplně jedno. Žena si na elektriku na vánočním stromku nezvykla, říkala, že technika nejde k poezii, tak pořád zapalujem svíčky. Ta Kamila,“ vykládal a napil se koňaku, „myla jednou omylem sklenky louhem, byly sice jak křišťál, ale dal se z nich pít leda koňak, protože byly cítit mýdlem. Musila je vyplachovat tekoucí vodou…“ vykládal drobné domácí příhody, v nichž si ve společnosti liboval, a kdyby zde býval komorník, pomyslil by si: „Pan kriminální rada žertuje svým známým způsobem…“ Vikimu to připadalo hloupé. Pak promluvila vdova po generálu.

„To je samozřejmý,“ řekla, „co můžu pomoct, pomůžu, aspoň oškrabat zeleninu, vyloupat nějaký hrášek, ta Kamila nemohla paní Betty úplně spasit…“ vdova po generálu mluvila zřejmě o tom, že chtěla víc vypomoci v kuchyni s přípravou jídla. „Jaká namáhavá práce, tohle vaření, pečení, co starostí a péče, takhle plný stůl…“ říkala paní Waniová, zřejmě dávala najevo obdiv k štědrovečerní večeři, „a ty dary do vitrínky…“ snad myslila šálky, které dostali od rady, a plukovník Seibt se napil vína a začal vzpomínat na Studentský spolek.

„Vzpomínám si,“ řekl vesele s pohledem na vrchního radu a vdovu Meyerbachovou, „na jedno naše předvánoční sezení na zámku Boock, na to, jak nám sedlák poslal po čeledínu sele. Přišla s ním i jeho dcera, tenkrát tam byl Zenger, Götz, Dessewffy…“

„…který sedlákovi zapálil seník, ten člověk si snad myslil, že mu chci dceru přebrat, či co…“ vpadl Heumann a Seibt se usmál, napil se vína a pokračoval o generálu Meyerbachovi. Připomněl práci, kterou vykonal jako předseda Spolku, vzpomněl jeho povýšení z plukovníka na generála a dotkl se i jeho milé povahy.

„On vlastně přejímal spolek,“ řekla vdova s líbezným úsměvem, „jako major. Víte, jak si na vás zakládal, jak vás měl rád. Víte, že ta protéza mu vůbec nevadila? On si na ni tak zvykl,“ řekla vdova, „že by si byl s rukou snad už ani nevěděl rady…“ a pak padlo jméno Bernarda Rastera.

„Na pana Rastera,“ řekla vdova a Viki zdvihl hlavu a nehybně se na ni zahleděl, „na pana Rastera muž také často vzpomínal. Na ten jeho obří zjev. Pan Raster mi poslal k vánocům plastickou kartu, jak piráti na moři přepadli loď, po Novém roce mě navštíví…“ a v té chvíli se Viki usmál, blesklo mu: „Jestli ho nezavřou,“ a pak – dnes vlastně poprvé – se vzchopil k řeči. Pohlédl na Waniu, jeho ženu, Seibta, mžikl na otcovu nehybnou, lhostejnou tvář a promluvil.

„Preparátor Raster,“ řekl a slyšel sám sebe jako v mlze, „dokázal v Bamberku za tisíc let, že papež Kliment II. byl zavražděn. Že byl otráven. Byly toho plné noviny…“ a vrchní rada se ozval.

„Expres,“ řekl suše, aniž hnul tváří, „jestli byl papež zavražděn, nikdo nedokázal. Komise dokázala jen to,“ řekl lhostejně, „že zemřel otravou olovem.“

„To je snad totéž,“ zasmál se plukovník Seibt, „přece nespáchal sebevraždu.“

„Přísně vzato,“ řekl komisař Wania, „nález olova v těle po tisíci letech vskutku ještě není zcela jistý důkaz vraždy. Je to jen velmi pravděpodobné.“

„Četla jsem o tom článek ve Světě, v Monitoru a v Lidových listech,“ podotkla vdova a mírně se usmála na Heumanna, „tam to popsali podrobněji než v Expresu. Byly tehdy boje mezi Římem a císařem Jindřichem III., který se ukázal dost věrolomný. Nástupce Klimenta II. Damanas byl za rok otráven taky.“ Začali pak mluvit o knihovnách a Viki cítil, že tím je Bernard Easter zamluven. Ale v duchu měl radost. Co si umínil, provedl a měl úspěch.

V mlze viděl, jak se otec nelibě zatvářil, a slyšel ho dokonce nesouhlasit. Čekal, že se teď každou chvíli ozve kvůli těm zlatým hodinkám od Barryho, vždyť je už dávno musil na jeho ruce vidět, a byl připraven na odpor. Ale přišlo něco jiného. Náhle se k němu naklonil komisař Wania, usmál se a řekl:

„Za rok a půl, Viki, vyjdeš školu. Už jsi myslil na to, co budeš dělat?“

Viki byl náhlou otázkou překvapen, ale vnímal jako v mlze a byl klidný. Připomněl si prázdninovou cestu s Barrym do Turecka, připomněl si Smyrnu a Istanbul a lehce se usmál.

„Jestli,“ usmál se, „školu vůbec dokončím. Co pak… ještě nevím.“

„Abys ji nedokončil,“ zasmál se plukovník Seibt, „co pak, to je snad jasné. Půjdeš přece na práva, jako Mart, nebo na kriminalistiku. Bude to v rodině…“ a pak zas promluvil Heumann. Zřejmě musil.

„K právům a kriminalistice je třeba bystrý rozum, dobré nervy,“ řekl pomalu a přitom hleděl ke dveřím, „to už rovnou řekni, zůstat na vojně…“

„A co medicína,“ řekl plukovník, „k tomu je třeba cit.“

„Ale pevná ruka,“ řekl Heumann a napil se vína.

„Viki má snad,“ řekl Wania přemýšlivě… a Viki cítil, jak na něho hledí… Wania vskutku hleděl na Vikiho, na jeho hezkou bledou tvář, rty a šedé zastřené oči… „Viki má snad umělecké sklony.“

„Nikdy nemaloval,“ řekl Heumann, „na klavír nehrál ani na kytaru, taky nijak zvlášť nezpíval. K tomu musí být předpoklady.“

Viki hleděl na stromek a zjistil, že mnohé svíčky na něm už dávno dohasly. Byl úplně klidný. Vnímal, jako by se ho to netýkalo. A pak se ozvala vdova.

„Možná,“ řekla, „že by byl dobrým hercem.“

Po chvíli ticha, v němž hrálo jen rádio – zpívala teď školní mládež koledy z celého světa – zas promluvil Heumann. Bylo to tak hrozné, že Vikiho napadlo, aby se sebral a na chvíli odešel. Ale byl klidný, zůstal a hleděl na vyhaslý stromek. Kriminální rada promluvil o mládeži.

„Dnes je mládež tak rozptýlená,“ řekl a i on pohlédl na vyhaslý stromek, „že vůbec nemyslí na budoucnost. Končí školu a neví, co dál. Letecké motory, oceánské parníky, počítací stroje, to zajímá už leda mládež proletářskou, tu bohatou ne. Ta se topí v radovánkách, pití, džezu, filmech, cestách… byty a auta je netáhnou, protože doma mají vily a auta dostávají darem, sotva se narodí. Pak bují zločinnost. Pak se rozmáhají dokonce i drogy. Z přesycenosti u jedněch, z chudoby u druhých. Z nedostatku životního elánu a cíle. Z honby za stále novými věcmi, v podstatě z velké životní omrzelosti. Řekněte pak, kam naše společnost spěje. K degeneraci, k rozkladu. Když já chodil do školy…“ Pak kriminální rada řekl:

„Z přesycenosti a nedostatku životního cíle se z mládeže stal destruktivní živel. Neví už, co dělat, budovat a tvořit neumí, tak tedy boří a ničí. Chytá se opozice, extrémů a chimér. Na demonstrace jezdí v nylonových svetrech v buickách a mercedeskách, po demonstraci čeká na ni za rohem osobní šofér a jede se válet k moři. Degeneruje-li mládež, degeneruje společnost,“ řekl a zas hleděl na stromek, „zabránit degeneraci mládeže je tedy jako zachránit společnost. Veřejnost by měla víc přemýšlet, co působí degeneraci mládeže prvotně a druhotně. Odstranit prvotní příčiny je věc politiků, odstranit to druhotné je věc rodičů, školy a – naše.“ A kriminální rada, zatímco v rádiu zpívala školní mládež koledy z celého světa, vysvětlil, co je třeba trestně stíhat. „Podávání alkoholu a kouření do osmnácti let, všechny ty filmy, revue a časopisy. A prodej a koupi drog těžkým žalářem. Mimochodem, víte…“ řekl a podivně se usmál… „jak tohle dnes trestají v Turecku? Těžkým žalářem od jednoho roku na doživotí. Vyhláška o tom visí v recepci každého hotelu. Tohle totiž platí nejen pro Turky, ale i pro cizince.“ A kriminální rada jmenoval ještě pár věcí, které by potíral, aby zabránil degeneraci mládeže a tím i společnosti, pak domluvil, v rádiu právě dozpívala školní mládež a v pokoji se rozhostilo jakési podivné ticho. Podivnější než před chvílí a Viki to cítil. „Domluvil a je tu jako v hrobě,“ řekl si v duchu a hlavou mu zas bleskl Barry a zlaté hodinky. Nedostalo se však na ně opět. V rádiu začali hrát staré mistry a plukovník Seibt řekl:

„Dohořely svíčky, vyměním je, snad tu ještě nějaké máte.“ A vstal, šel ke stromku, zvedl krabičku svíček z koberce a řekl:

„Ano. Některá opatření jsou nutná, jde to s námi z kopce. Naše zlatá mládež už neví, co by dělala. Ale všechno musí mít svou míru, my jsme, Viktore, byli taky mladí. Aby pak školák nesměl pozřít ani vinný střik, co by tomu asi řekli v mnohých našich vinařských krajích. Vůbec,“ řekl náhle Seibt a začal vyměňovat na stromečku svíčky, „co dělá ten Ottingen…“ a Vikimu se roztlouklo srdce.

Viki tušil od začátku, že na ottingenskou vraždu u toho vánočního stromku dojde. Tušil, že když to nezačne nikdo jiný, tak jistě vdova po generálu, která měla vnuka, a když ne ona, tak sám on, otec, měl toho jistě plnou hlavu. A ač se už pátrání vzdal a nedychtil po čerstvých zprávách, které by mu v tom pomohly, přece když pomyslil, že se tu za chvíli dostane řeč na Ottingen, byl velmi napjat, a ač byl stále klidný, srdce se mu roztlouklo. Teď to tady bylo a řeč na to přivedl Seibt. Vikimu se roztlouklo srdce, ale vnímal mlhavě a byl klidný. První vzdychla vdova po generálu a otřásla se. Pak povzdychla paní Waniová, žena komisaře. A pak se ujal slova Heumann.

„Vražda v Ottingenu je hrozná, ale co se za včerejšek odpoledne a dnešní dopoledne stalo, je přímo k nevíře,“ řekl a jeho tvář byla jako kámen a oči jako led, „lidi zachvátila panika.“

„Rodiče jsou zděšeni,“ pokrčila vdova rameny, tou šálou z bruselských krajek, „není divu, já taky. Mám vnuka.“

„To je přirozené,“ řekl Heumann, „ale tohle je hysterie. Po jedné strohé zprávě, kterou jsme včera pustili do odpoledních novin. O tom, že nám za včerejší odpoledne došla sta telegramů od různých rodičovských klubů z celé země, nemluvím. Ale přišly i dopisy, v nichž se nám bezmála vyhrožuje, dopisy i vysloveně sprosté. Lidi si na tomhle vybíjejí nenávist. Jeden mlynář z jednoho severního města psal, že na nás národ platí daně. Ano,“ Heumann se teď tvrdě zasmál a přivřel zrak, „až tak daleko to došlo. Nemáte vraha do dvou dnů, za co jste placeni. Po jedné strohé zprávě v tisku. Kdyby nebyly vánoce, chtěl bych vidět, co by už dnes psali. Že se na nás ještě nevrhli, je ctnost z nouze, musejí psát o narození Páně. Ale to je tak,“ řekl Heumann znechuceně, „lidi jsou po senzacích jako diví a novináři se předhánějí, kdo jim jich dá víc. Jejich fantazie je bezmezná, a co umějí zasít v lidech, když není vrah za mřížemi do dvou dnů, je přímo katastrofa…“

„Lidé jsou neklidní a zbrklí,“ řekl plukovník Seibt vážně a zapaloval na stromečku svíčky, „jak to vůbec vypadá? Máte už nějakou stopu?“

„Pátrání pokračuje ve dne v noci,“ řekl Heumann, „máme spoustu materiálu, údajů, zpráv, výpovědí, samozřejmě mnohé jsou úplně bezcenné, lidé vypovídají, i co nevědí, vymýšlejí si, domýšlejí, jejich fantazie je skoro tak bezmezná jako fantazie novinářů. V Ottingenu to ovšem vrcholí. Lidé se tam doslova předhánějí, koho všeho toho dvaadvacátého prosince odpoledne nebo večer viděli. Tak někdo viděl na náměstí pod podloubím prodávat jmelí člověka, kterého v Ottingenu nikdy neviděl. K papírnici přišel kvečeru zvláštní člověk kupovat vánoční staniol. Byl zvláštní tím, že měl cvikr, ten se přece už dnes nenosí. Jedna občanka viděla v poledne před kostelem cikánku. A my tohle všechno musíme zapsat, protože se předem nikdy neví. Policie je v pohotovosti osmačtyřicet hodin, to ovšem veřejnost nezajímá, soudí podle výsledků. Jak napsal ten mlynář: Za co vás platíme…“ Heumann se znechuceně obrátil k rádiu, v němž teď začal zpívat sbor Sixtinské kaple, a vdova po generálu řekla:

„Tak na jedné straně vás pranýřuj ou, na druhé straně k vám chodí vypovídat nesmysly. Pro ty Knippsenovy to musí být hrozné. Když si tak pomyslím, co asi právě teď dělají, dva dni před vánoci a zabij ou jim dítě…“ a vdova si sáhla na hruď, na špendlík na krajkách, a lehce se předklonila, byla velmi skleslá, a paní Waniová povzdychla a pohlédla na muže.

„Paní Knippsenová,“ řekl komisař Wania, „je od včerejšího večera na zdejší neurologické klinice, pan Knippsen tráví dnešek v Ottingenu v rodině tamního archiváře s dvěma dalšími dětmi. Myslím, že se o něho občané postarali, jak nejlépe mohli. Na klinice profesora Granze je i syn té porodní asistentky, ten Dadelbeck, byl zřejmě kromě vraha poslední, kdo s obětí mluvil. Musil mít toho Jürga rád, dočista se z toho zhroutil.“

„Zhroutili se i ostatní,“ řekl Heumann, „ale ne tak jako tenhle. Je to tím, že má slabší nervy a byl s ním naposled. Až zapálíš ty svíčky, támhle v tý krabičce jsou prskavky, Ervíne,“ řekl Seibtovi k vánočnímu stromku a pak se otočil k vdově po generálu. V rádiu zpíval sbor Sixtinské kaple a vdova po generálu, která vypadala velmi ustaraně a sklesle, řekla:

„Pan plukovník se ptal, jestli je už nějaká stopa. Kdybyste o ní napsali do novin, snad by se lidi trochu uklidnili. Viděli by výsledek…“ a Heumann mávl rukou.

„S tímhle se lidé nespokojí,“ řekl a hleděl na Seibta, jak zavěšuje prskavky na větve stromku, „my nesmíme novinářům ani nic předčasně sdělovat. Mnohokrát se stalo, že se nějaký pisálek něco předčasně dozvěděl, napsal o tom a prokázal nám medvědí službu. Je vážně podezřelý ten Stopek,“ řekl a jeho tvář byla chladná a tvrdá, „jeho matka pochází z Krakova, já to město znám, je krásné, byl jsem tam dvakrát. Tenhle člověk se tam však jen narodil, pak žil jinde. Před třemi léty byl odsouzen v Belgii za spoluúčast na vraždě šestnáctileté dívky k deseti letům těžkého žaláře. Povedlo se mu něco, co se dnes podaří jednomu z tisíce. Utekl…“

„Je to vůbec možné?“ překvapeně zdvihla vdova hlavu a Heumann mávl rukou a řekl:

„Nejen to. Oni ho ani nechytli a ten člověk se dostal k nám. Buď na falešný pas, anebo bez něho, v každém případě si však obstaral falešné doklady, peníze a šaty a zdržoval se u nás pod jménem Brikcius. Podezření, že je tím uprchlým Stopkem, na něho padlo žel až začátkem prosince, inu, kdosi z jeho okolí se podřekl, a teprv pak se došlo k tomu, že je to on, koho jsme hledali i kvůli těm vraždám.“

„A už se doznal?“ zeptala se vdova a Heumann a Wania na sebe pohlédli a Heumann řekl:

„Nedoznal. Přece ho ještě nemáme.“

Plukovník Seibt už rozvěsil všechny prskavky, teď jednu zapálil a v pokoji praskala světélka. Paní Waniová pohlédla na lampu, která svítila v rohu pokoje, a na lustr, jako by chtěla zhasnout, ale pak jen tiše řekla bez slovesa:

„Asi moc chytrý vrah,“ a hleděla na prskavku. A Wania rovněž hleděl na prskavku a řekl:

„Myslit si, že vrah má nějakou vyšší inteligenci, když na něho hned nepřijdeme, je omyl. Obvykle jde o lidi podprůměrné. Neunikají pro svou inteligenci, ale díky svému instinktu, prohnanosti, lstivosti.“

„A taky díky pomoci jiných,“ dodal Heumann, „ty doklady, šaty, peníze si sám nestvořil, ty mu někdo obstaral. Tenhle Brikcius je slaboduchý psychopat. Co o něm dnes víme z Bruselu a Polska, svědčí o tom, že je to poloviční blázen.“

„A přesto má někdo zájem, aby mu pomáhal? Aby ho kryl, takového méněcence,“ řekla vdova a Heumann přivřel oči a řekl: „Přesto. Možná právě proto. Podsvětí.“

Vtom vešla do pokoje hospodyně Betty a na stole se objevily široké skleničky a kbelík s ledem, z něhož trčela láhev. Heumann kývl a skleničky srovnal vedle sebe.

„No a jiní podezřelí nejsou,“ zasmál se teď plukovník Seibt a vrátil se od stromku ke stolu, „co naše pistole, Viktore…“

Heumann vstal, vyňal láhev z ledu a začal pomalu odstraňovat zátku. A řekl:

„Až na několik, například na tu ztracenou v Egyptě, na tu v Kodani a na tvou, máme ty pistole všechny. Půjčili jsme si je a zítra, na Hod boží, je majitelům vrátíme. Nemá to cenu, zde se nezjistí nic.“ A pak se ozvala rána, zátka vylétla ke stropu a Heumann naléval sekt do sklenek. Ve tváři se mu nehnul ani sval, byl ledově klidný a jeho ruka byla silná a pevná.

„Počkejte, až bude po svátcích,“ řekl, „chci vidět ten tanec v novinách. Už to došlo tak daleko, že mě šest hodin po nálezu volal do Ottingenu ministr. Jestli by nešel zapojit Interpol.“

„Vidí tři vraždy za čtyři měsíce,“ řekl Seibt, „k tomu ještě dětí, je z toho holt vedle. Ty jsi přece taky členem Interpolu…“

„Vidí, ale na jeho vrub to nejde,“ řekl Heumann a v jeho chladné tváři bylo znát velké znechucení, „to jde na hlavu nám. On může být klidný, on odvolán nebude. Nemá o kriminalistice a policejní práci zdání, ač by mohl, je to bývalý předseda soudu…“ a pak všichni zdvihli sklenky. Vdova řekla: „Na zdraví“ a její hlas byl skleslý, Wania opakoval: „Na zdraví“ a plukovník řekl: „Na zdraví a ať ho brzy máte“… a na stromku dohořely prskavky, v rádiu dozpíval sbor a Viki se usmál.

Viki se usmál a srdce mu přestalo prudce tlouct. Byl unaven, jeho tvář bledá, pokrytá stínem, jeho oči zastřené, vnímal a myslil jako v mlze, ale byl naprosto klidný, Ottingen byl odbyt a otec doznal, že je znechucen. „On odvolán nebude,“ řekl o ministru. Na stromku plály nové svíčky, z rádia se ozvaly staré americké evergreeny a Viki se teď zahleděl na své zlaté hodinky. Zahleděl se a čekal. „Musil je vidět už aspoň desetkrát,“ řekl si v duchu, „aspoň stokrát, i když o ně nezavadil zrakem, a musí je vidět i teď. Co to, že mlčí? Co to,“ řekl si v duchu, „že mlčí o rozchodu s Barrym, který nařídil, nebo snad nechce před hosty? Nebo snad čeká, až odejdou?“ Viki se rozhlédl po hostech, viděl otcovu tvář, chladnou, tvrdou, i jeho ledové oči, hleděly na sklenky od sektu… viděl Waniu, jeho ženu, vdovu, plukovníka a hospodyni, která tu seděla teď také, viděl je jako malé medvědy v mlze a slyšel, že se začali bavit, už ani nevnímal o čem. Hleděl na své hodinky a myslil na Barryho. Na to, že Barry ráno odjíždí na týden do hor. Na prázdninovou cestu do Turecka. Také na Grétu, jejíž kravatu měl pod krkem… a svíčky na stromku ještě nedoplály a evergreeny v rádiu nedozněly, když paní Waniová náhle vstala a tiše, bezbarvě řekla: „Co naplat. Pomalu musíme jít.“ Heumann řekl, že je ještě čas, „ještě není,“ řekl, „ani půlnoc,“ kdyby zde byl býval komorník, pomyslel by si: „Pan rada ví, co se sluší,“ nicméně pak všichni pomalu vstali. Plukovník zhasil stromek a všichni vyšli do haly. V rukou měli krabičky a sáčky, které zas na chvíli odložili, když se začali strojit. Viki se rozloučil první, aby mohl zmizet ve svém pokojíku. Když se loučil s vdovou po generálu v černém plášti a příšerném chlupatém čepci s mašlí, vzpomněl si na kocouřici z kapesní hry. Když se loučil s paní Waniovou, měl dojem, že je jí zle, i když rybí polévku a kapry nejedla, byla bledá, zvadlá a bezbarvě svému muži říkala: „Ale jak se dostaneme domů, když jsi pil…“ Když se loučil s Waniou, měl dojem, že se na něho komisař dívá, usmíval se. A plukovník Seibt ho klepl do zad a řekl:

„Ty se holt máš, Viki. Prázdniny, můžeš spát třeba do dvanácti, nám to za tři dni zas začne.“

Viki měl v pokoji přetopeno a tak šel rovnou k oknu a na chvilku je otevřel. Venku už zas padal sníh, velké bílé vločky ve světle uličních lamp se snášely na garáž a chodník, mrzlo.

Naproti v domě Bernarda Rastera se svítilo takřka ve všech oknech, tam Štědrý den ještě nekončil a Viki si řekl: „Ale on nemusí končit ani u nás…“ a zavřel okno. Pak se svlékl a ulehl. Jeho tvář byla bledá, pokryta stínem, jeho oči zastřené, byl už velmi unaven, ale byl klidný. „Nepoznali na mně nic,“ myslil si ve tmě na gauči, „všechno dopadlo dobře,“ a začal naslouchat. Naslouchat, zda teď, když už hosté odjeli, se v hale ozvou kroky a přijde-li za ním. Sňal hodinky z ruky a klidně je položil na stolek u gauče. Naslouchal, hosté už dávno odjeli, ale on nešel. Náhle se ozvaly z blízkého kostela zvony a odněkud asi z jídelny nebo z pokoje od stromečku – zaznělo rádio. Gloria… A Viki se usmál, v duchu mávl rukou a spal.

XV.

A pak jako by se byl v Heumannově vile zastavil čas a přišel zázrak. Po samém vzruchu, napětí, otřesech jako by se byl v Heumannově vile rozhostil klid. Jako totiž mlčel kriminální rada o vrácení hodinek a o Barrym na Štědrý den po odchodu hostí, tak mlčel i druhý den na Hod boží, třetí den… v tom bylo to zastavení času. V tom, že po tom tvrdém ultimátu – jak se všem zdálo, Vikimu, komorníku i hospodyni – náhle a nečekaně ustoupil, byl zázrak. Na Hod boží časně ráno, kdy byla za okny tma a lidé po štědrovečerní noci ponejvíce ještě spali, Viki vyklouzl z gauče a vběhl do haly k antickému sloupu – tomu okrasnému předmětu s telefonem – aby zavolal Barryho, ještě než odjedou do hor, a sdělil mu průběh včerejšího večera. Byl neklidný a ospalý, ale Barry se na druhém konci drátu smál.

„Tak vidíš, Viki,“ říkal, „a je to tu. Tys tomu nevěřil. Tvrdils, že nikdy nic neodvolá, nezruší, co jednou řekne, platí, komorník a Seibt však měli pravdu. Mlčel o hodinkách i o mně a stejně si rozmyslí i tu naši cestu do Turecka. Takže tedy vlastně všechno včera dopadlo výborně!“

„Mlčel,“ namítl Viki tiše, „ale to ještě neznamená, že si to rozmyslil a že to odvolává. Možná že mlčí jen prozatím, že má plnou hlavu toho Ottingenu. Ale Barry, ještě něco, prosím tě…“ a Viki řekl Barrymu o prášcích. „Musím mluvit tiše,“ řekl, „volám z haly. Ale já bral včera a už předevčírem jedny velmi silný prášky, který sice působí únavu, ale zato člověk vnímá jako v mlze a je naprosto klidný,“ a Barry na druhém konci drátu trochu zvážněl.

„Nevím, jak se jmenují,“ řekl Viki tiše, „je na nich vyryto R a jsou po matce. Rozhodně mi pomohly. Nebýt jich, rozhodně bych neobstál. Teď mně už zase není dobře a jeden si vezmu.“

„To je po ránu, jsi nevyspalý,“ řekl Barry konečně, ale jeho hlas byl nejistý, a pak řekl: „Viki, jestli je musíš brát, abys byl klidný, měl by ses snad s někým poradit. Ale co,“ řekl pak veseleji, „až se vrátím z hor, koukneme se na to. My, Viki, vyjedeme asi až k deváté, matka a sestřička se dřív nevypraví. Měls jet na ty hory s námi, Viki, tohohle budu do smrti litovat. Mohli jsme dráždit tamější sportovce, jak bysme se byli ani nedotkli lyží. Druhýho ledna odpoledne jsem tu jak na koni a hned tě volám…“

Barry tedy ten den odjel s rodiči a sestrou do horských lázní a Viki měl zůstat do druhého ledna sám. A zůstal sám dokonale. Ve vile byl jen komorník a hospodyně Betty, kriminální rada byl doma málokdy. V tom vánočním týdnu odjížděl časně ráno – skoro ještě za tmy – služebním chevroletem a vracel se pozdě večer, kde byl a co dělal, nikdo nevěděl, věděli jen, že dva dny po vánocích byl na recepci na íránském vyslanectví a den před Silvestrem v Opeře, kam byl zřejmě nucen jít na pozvání, které nemohl odmítnout. Vikiho pak často napadlo, zda ten klid v domě nepůsobí právě jen jeho nepřítomnost a zda i to jeho mlčení o hodinkách a Barrym není jen proto, že je stále pryč. Ale jindy si zas říkal, že kdyby ho chtěl vidět a potrestat, čas by si k tomu našel, a několikrát o tom mluvil s komorníkem.

„Neumím si zatím vysvětlit, proč se tak náhle změnil,“ řekl jednou komorníkovi, když komorník právě neměl co dělat a seděl u něho v pokoji, „proč mi neřekne o hodinkách a Barrym jediné slovo? Někdy si myslím, že má plnou hlavu toho Ottingenu a na tyhle domácí věci nemá pomyšlení.“

„Ano,“ řekl komorník s pravicí na opěradle židle a jeho tvář byla strnulá, nehybná, „proč pan rada mlčí. Myslím na to od toho Štědrého večera, kdy jsem tu nebyl. Může se zdát, že pan rada mlčí proto, že má moc starostí s tím Ottingenem a nemá čas se rozptylovat domácími sváry; když slavný houslista nacvičuje doma nový koncert, tak se také nechce přít o rozbité okno. Ale mně se to, pane Viki, nezdá.“

Komorník zavrtěl hlavou, aniž hnul trupem, a když viděl, že Viki na něho napjatě hledí, lehce se usmál a potom řekl:

„Nebude tomu tak, a víte proč? Myslete logicky. Mohlo by se zdát, co říkáte, že mlčí z nedostatku času nebo pracovního přetížení, že si to schovává na pozdějšek, kdyby vám byl nedal termín. Ale on vám dal termín. Ultimátum, pane Viki,“ komorník neznatelně zakýval, „ultimátum do dvacátého čtvrtého prosince! To je datum, a datum se nepřehlíží z nedostatku času nebo pracovního přetížení, to je závazné. Zvláště když to vyřkne pan rada.“

„Co z toho tedy plyne,“ zeptal se Viki, „myslíte snad to, že si to vskutku rozmyslil a ustoupil? Že už toho vůbec nechá?“ a komorník se usmál a kývl.

„Tak,“ řekl. A pokračoval:

„Pořád to souvisí s těmi sankcemi. Tvrdil jsem, že za neuposlechnutí nemá na vás sankce. Z domu vás vyhnat nemůže, to by byl malér, který si nemůže dovolit. Nemůže na vás ani dát uvalit takzvaný ochranný dozor ve vlastní rodině, protože to by poškodil svou vlastní pověst, nehledě na to, že tento dozor podle našich zákonů je možno uvalit jen do osmnácti let. Mohl by vás ovšem – to mě nedávno napadlo a spolu jsme o tom ještě nemluvili – vydědit.“ Viki propukl v smích, i komorník se usmál. Pak vstal ze židle a pomalu, strnule a nehybně šel ke dveřím.

„Vidíte,“ řekl v té chůzi, „když neuposlechnete, nemá sankce. Může vás i vydědit a je to jedno. Ne, pane Viki, on to přehnal a on to ví. Nechá vás na pokoji. O hodinkách a panu Piretovi bude mlčet a časem odvolá i zákaz té vaší prázdninové cesty. Nedá se však vyloučit, že bude působit jinak.“ A když už sahal po klice, dodal:

„Dává vám pokoj, nic neříká, mlčí. Měl byste to chápat a mlčet též. Neztěžujte mu to, ani jeho práci, a aspoň jedno dodržte: že budete vždycky v devět doma…“

Viki trávil vánoční prázdniny ponejvíce doma, ve svém pokojíku, bral prášky, ale poskrovnu, vždyť byl sám, jen občas si vyšel ven do ulic podívat se na výkladní skříně obchodů nebo do kostelů na jesličky, obchody měly ještě stále vánoční výzdobu, chvojí, stříbrné pentle, neóny, jen varhany z nich už nezněly v takové míře a ani zvonky a sladké zpěvy dětí… čekal, až se vrátí Barry. Dostal od něho dva pohledy. První byl podepsán jen Barrym a bylo na něm náměstí lázeňského městečka s pozadím vysokých zasněžených hor, na druhém byl výhled na zasněžené hory z nějaké rozhledny a bylo na něm kromě Byrryho podepsáno více lidí. I Gréta, i rodiče a jeden z podpisů připomínal dokonce slavného herce Holbacha. Z pohledů dýchal sníh, mráz a přepychový život. A Viki trávil ty vánoční prázdniny i bez svých spolužáků. Volal ho Richter, soused v lavici, a Hoffmann, ovšem, měli to domluveno. Hoffmann se ptal, kdy začnou chodit po krčmách, a Viki náhle neměl odvahu mu říci, že se pátrání vzdal. Vymluvil se, že odjíždí na venkov, a umínil si, že mu všechno řekne až ve škole. Richter chtěl vědět, zda s ním půjde na Silvestra do toho varieté. „Na toho tanečníka,“ řekl, „a na spoustu jiných věcí, bude vyprodáno.“ Viki neměl chuť a vymluvil se Richterovi stejně: že se nečekaně rozhodlo, že musí na venkov. „A také k bratrovi,“ dodal, „do sousedního města. Mart mě tam zval a musím.“

Někdy byl Viki ve vile úplně sám, protože odešel i komorník i hospodyně Betty. Komorník měl volno a Betty šla na nákup a na různé pochůzky. A tu pak někdy procházel pokoji jako nějaký kastelán zámkem a říkal si, že bydlí dost dobře. „Bydlím dost dobře,“ říkal si, „rozhodně líp než ti různí chudáci, kteří jsou bez práce anebo si vydělávají jen na nejnutnější živobytí, ale Piretovým se to nevyrovná. Ani zdaleka. Je nejvyšším šéfem kriminálky v zemi,“ říkal si a myslil otce, „ale bydlí jen mírně nadprůměrně.“ Procházel otcovou pracovnou a hleděl na obrovskou knihovnu, která z větší části patřívala matce, a hleděl na ty přihrádky, překryté vykládaným dřevem, kterým se zde neprávem říkalo sejfy, a už je ani jednou neotevřel, už ani jednou z nich nevzal ty různé desky, aby se podíval, co je v pátrání nového… někdy se sám sobě až divil. Divil se, proč to neudělá, a přicházel k podivným závěrům… Ale nemyslil na to. Poskrovnu bral prášky a držel se. Opouštěl temnou velkou pracovnu s pocitem, že tady už nemá co dělat, že tahle místnost je z jeho života vymazána naprosto a jednou provždy. Procházel vedlejším pokojem, kde byla velká zasklená vitrína se zbraněmi, a zde postával déle. Hleděl na vitrínu jako na nějakou cizí, dávno odbytou věc v nějakém muzeu, ale musil přitom něco překonávat. Přece jen mu nebylo dobře. Ale bral prášky a držel se. „Jednou jsem si tu vystřelil,“ říkal si a hleděl na velký temný obraz divokého honu na dřevěném ostění nad příborníkem, „ještě na to nepřišel. Nepřišel na to a sotva přijde, vždyť ani nevidí, že obraz visí níže, už bych to podruhé neudělal.“ A když vycházel z tohoto pokoje, vždycky si myslil: „Kdyby na to přišel přece, je mi to úplně jedno. Jak jsem si už řekl: ať mě za to třeba zastřelí…“ A procházel i jídelnou a pánským pokojem, v němž stál vánoční stromek, jeho větve byly obtíženy čokoládou, ozdobným sklem a stříbrnými řetězy a byly na nich i nedohořelé svíčky a spálené prskavky ze Štědrého dne. Betty se chystala, že je sundá… a zde, v tomto pokoji, u vánočního stromku si zas připomínal otcovo ultimátum a jeho mlčení. „Nemá na vás sankce, může vás leda vydědit,“ připomínal si slova komorníka, „zřejmě vás už nechá být a časem odvolá i ten zákaz prázdninové cesty…“ a tu se pak musil usmát a chvíli hleděl na svou ruku, na níž měl ty krásné zlaté hodinky Barryho, z tohoto pokoje odcházel s pocitem obzvláštního klidu. Ve svém pokojíku nad citrónovým umývadlem zkoumal, jak mu ubývají prášky, zjišťoval, že jich má ještě dost, ale něco na dně duše ho vybízelo, aby jimi nicméně neplýtval a šetřil…

A pak se vánoční prázdniny chýlily ke konci. Poslední den v roce strašlivě sněžilo. Po poledni padaly velké husté vločky, lidé nosili deštníky jako v dešti a ulicemi města projížděly desítky aut – čističů. Odpoledne sníh trochu ustal, Viki si vzal prášek a šel se projít na nábřeží. Potkával veselé lidi, občas i celé skupinky, které se chystaly na večer. Napadlo ho, co by se stalo, kdyby náhodou potkal Hoffmanna nebo Richtera, kterého měl přece rád a mohl s ním jít dneska do toho varieté, připravil si výmluvu, že se z venkova a od bratra Marta předčasně vrátil. Ale nepotkal je. Avšak večer – v šest hodin – přece jen navštívil kino. Nevěděl, na co jde, šel prostě jen do kina na Královské třídě, v jehož průchodu bylo hodně lidí, a zjistil, že ještě může dostat lístek. Seděl mezi staršími lidmi, paní po jeho pravici jedla pomeranč. Hráli nějakou veselohru o ovocnářce, která vyhrála auto. A na Nový rok v poledne, o den dřív, než měl v plánu, přijel Barry z hor a hned volal Vikiho.

Sešli se kvečeru v malé vinárničce na Kelichově třídě. Barry přišel v krátkém hnědém kožichu s přezkami, v bílé sportovní blůze a růžové košili bez kravaty, měl u krku sponku. Dýchal z něho svěží mráz s jakousi slabou jemnou vůní mléka. U šatny si kapesníkem trochu osušil své tmavé delší vlasy a řekl:

„Viki, neměl jsem tam stání. Přijel jsem už dnes, naši se vrátí zítra.“ A u stolku s růžovou lampou řekl:

„Sdělil jsem tvůj případ Holbachovi, to, že po těch scénách doma bereš ty prášky s tím R, to víš, tak slavný herec tomu rozumí, víš, co mi řekl? Abys šel radši k lékaři a neučil se chodit k makovému poli. Řekl, že asi budeš mít v sobě nastřádáno z domova moc konfliktů, že na tebe moc dobře nepůsobí ani to, že žiješ v prostředí, kde se mluví o vraždách a kde se pátrá. Tohle se tě netýká a máš prý to přecházet. Otec má holt tuhle profesi, řekl Holbach, každý máme něco, já jsem herec a někdo pitvá. Řekl, že to asi nic vážnýho nebude, kdo kdy nemá nějaký potíže, ty má, řekl, i mistr světa v boxu. Řekl též, že se časem uklidníš, až si najdeš nějaký životní cíl, a bude dobře. To už však mluvil jako dospělej,“ zasmál se Barry, „ale co říkal předtím, bylo dobrý. Viki, je Novej rok, napijem se šampaňského…“ a Barry zavolal číšníka a objednal cigarety a šampaňské.

„Barry,“ řekl Viki, „děkuju za lístky, Holbach byl na tom druhém podepsán,“ a Barry se usmál a kývl. „Samozřejmě,“ řekl, „oblíbil si tě na dálku. Půl roku bude točit dva filmy, jeden už začal, jmenuje se ‚Průvodce v ráji‘ a je to veselohra. Po prázdninách ho čeká hlavní role v Hamletu a ve Višňovém sadu, zve nás už dnes na premiéru, jeho herecký rejstřík je obrovský. Na těch horách lyžoval jen hodinu denně, jinak chodil na procházky, hrál biliár, sedával ve společnosti a studoval svý role. Viki,“ řekl Barry, „kdybys chtěl, šel bych s tebou k doktoru Tallbroekovi, to je náš rodinný přítel. Chodí k němu i zdejší Turci, tatíčkovi přátelé, jednou byl u něho i pan Maglajlija s trojklaným nervem, a když je třeba, volá ho i zdejší turecký velvyslanec. Nikdo se nic nedozví, je to lékařské tajemství a půjde to na tatíčkův účet.“

V té chvíli přinesl číšník cigarety, zápalky, sklenky a láhev šampaňského. Obratně vyrazil zátku z hrdla a nalil… a Viki si připomněl Štědrý den.

„U nás je, Barry, klid,“ usmál se Viki, „od Štědrýho dne se nic nezměnilo. Mlčí, slovo o hodinkách a tobě neřekne, zdá se, že skutečně ustoupil na celý čáře…“ a zdvihl číši a řekl:

„Tak na zdraví, Barry.“

„Na zdraví a šťastný nový rok,“ kývl Barry, „aby to vydrželo a bylo všechno v pořádku.“

„Abysme se ve zdraví dočkali příštího narození Páně,“ zasmál se Viki, „to řekla paní Meyerbachová…“ a napili se. Pak Barry otevřel cigarety a zapálili si.

„Viki,“ zavrtěl Barry hlavou a hleděl na jeho zlaté hodinky, „… nechci ti nic vnucovat, ale kdybys přece jen snad potřeboval… Víš, je to vskutku výtečný lékař a náš přítel. A byl bys tam sám, protože bysme to předem dojednali, on teď ani normálně neordinuje, má volno. A pak, kdybys potřeboval pomoc kvůli tý naší prázdninový cestě, určitě, Viki, by otce zavolal a vysvětlil mu, že tahle cesta se mnou je v zájmu tvýho zdraví, požádal by ho, aby ti v ní nebránil. A to by, Viki, platilo i na něho. On je vlastně docent a pracuje na neurologické klinice profesora Granze…“

Viki hleděl na Barryho, kouřil, občas se napil šampaňského a bylo mu dobře. Jeho tvář byla teď jasná, klidná, vlídná a jeho šedé oči byly také jasné, klidné… hleděl na Barryho, který byl světlem stolní lampy zrůžovělý, a Barry mu rozuměl. „Skutečně jsem musil přijet,“ usmál se, „jel jsem jaguárkem, musil jsem být úž tady. Neměl jsem tam žádné stání.“

„Všechno je v pořádku, Barry,“ Viki řekl uznale, „já jen teď můžu čekat, kdy zruší ten zákaz naší cesty, a ty prášky už skoro neberu.“ A pak se náhle Barry na židli rozkročil, dal ruce do kapes, opřel se pohodlně o opěradlo a řekl:

„A proč je vlastně, Viki, vůbec ještě bereš? Vždyť je tedy už všechno v pořádku.“

V té chvíli nahlédli do vinárny nějací dva lidé. Nějaký starší muž, vypadal jako strojvůdce, a žena v obrovském staromódním klobouku, na němž byly stopy sněhu, venku už asi zas sněžilo, ale vinárna byla obsazena a tak se zase otočili a šli. Viki se napil šampaňského, sklepl cigaretu do popelníčku a řekl:

„Všechno je v pořádku a ty prášky skoro neberu. Kdybych však potřeboval a došly by mi, pak snad bys mě k tomu lékaři vzít mohl. Zatím to jde.“

A Barry chtěl zas něco namítnout, ale Viki znovu zdvihl sklenku a ťukl si s ním. A pak uhasil cigaretu a začal mluvit o Istanbulu a Ízmiru. Zatím to šlo, šlo to… Ale Viki předvídal a tušil, že až pozítří půjde do školy, musí si vzít těch prášků víc. Snad jako na Štědrý den. Neboť první den školy je vždy dnem náročným a překvapivým. Myslil na to, i když s hlavou mírně lehkou opouštěli vinárničku a šli spolu kus pěšky. Myslil na to, i když se s Barrym na jednom rohu loučil, a myslil na to, i když s hlavou lehkou a úplně klidný přišel domů, do svého pokojíku, a sedl si za stůl a napsal dopis Martovi. Vylíčil mu všechny hrůzy, které doma přestál, co bylo na Štědrý den a jak otec náhle a nečekaně – jak se zdá – ustoupil. Vánoční prázdniny končily, Viki měl dojem, že ještě více otrnul, ale první den školy – to cítil jasně – se bez prášků neobejde. Šel k citrónovému umývadlu, pohlédl na svou tvář a oči, a ač škola začínala teprve pozítří, připravil si pár prášků na to ráno už teď.

XVI.

Připravil si je a spolkl. Ve svém pokojíku u citrónového umývadla chvilku předtím, než vzal tašku a šel.

Toho třetího ledna bylo krásné zimní ráno. Ráno slunné, bezsněžné, trochu mrzlo a ulice a třídy města byly prodchnuty jakousi modrou čerstvostí. Bezpočet aut projížděl po nich v přímkách rychle a nápadně tiše, i lidé na chodnících kráčeli jaksi tiše a rychle a státní gymnázium, nazvané jménem největšího pedagoga, mělo skleněné stěny čisté, lesklé, umyté. Ale Viki vešel do třídy jako v mlze. Jako v mlze, avšak zcela klidný. A ještě si ani nesvlékl kožíšek a už byl kolem něho hlouček. Třetí vražda neznámého zločince! Jak je daleko pátrání? Má už policie stopu? „Viki,“ řekl svěží, růžolící Richter s velkou ofinou, soused v lavici, „budeš litovat, žes se mnou nešel na Silvestra do toho varieté, kdy ses vrátil z venkova?“ Pak k hloučku přistoupil klidný, nenápadný Hoffmann, jehož otec byl vydavatelem časopisu, číslo, jež právě dnes vycházelo, měl už v ruce a řekl:

„Tedy, Viki, to mě mrzí, že z těch krčem o prázdninách sešlo. Neměls nikam jezdit a být zde. Nevypátrals nic, co?“

Viki náhle cítil, že potřebuje ještě víc světla, než bylo na onom místě třídy, kde v hloučku spolužáků stál, poodešel ke zdi, k té velké skleněné stěně, a řekl:

„Na stopě jsou, je to uprchlý trestanec z Bruselu, který žije u nás. O svátcích po něm vyhlásili celostátní pátrání. Ale já jsem toho nechal,“ řekl Hoffmannovi, „nemá to cenu. Já bych vraha nenašel,“ řekl a vzal časopis Richterovi, který ho teď četl, „v krčmách už vůbec ne. Ještě ti to vysvětlím…“

Pak zvonilo a musili do lavic. V lavici si Viki s Richterem dali časopis na kolena a Vikimu se roztlouklo srdce. Stejně jako tenkrát u Rastera a doma na Štědrý den, když došla řeč na Ottingen. Čtvrtina časopisu – téměř čtvrtina, kromě reklam a jiných článků – byla věnována ottingenské vraždě. Do třídy vešel dějepisář, před bílou tabulí se uklonil a pak si sedl za moderní stolek, který byl katedrou, a snad proto, že tohle byl první den školy v novém roce, nevykládal snad ani dějepis, ale něco jiného. Vikimu tlouklo srdce a profesora ani neslyšel.

„Vražda v Ottingenu – ač od ní uběhlo již deset dní – je stále obestřena tajemstvím,“ četl Viki v časopise a jeho zrak přitom sklouzával na fotografie, kterých bylo mezi psaným slovem hodně, „vypadá to skoro tak, jako kdyby spolu se zločinem v Kneppburgu a Zorně byl Ottingen největší záhadou tohoto století.“

Na první stránce u tohoto textu byl snímek městečka Ottingenu, v pozadí kopce s hradem, zámkem a vinicemi, městem tekla řeka s kamenným mostem a na kraji budova kláštera s kostelem… kdo tohle viděl a nečetl nadpis, mohl si myslit, že jde o vlastivědnou exkurzi. Pak tam byl snímek místní policejní stanice čili komisařství, starší dvoupatrový dům na ottingenském náměstí s podloubím… mohlo se zdát, že se tu ukazuje rodiště nějakého slavného muže. A pak tam byly fotografie lidí…

„Bylo by předčasné se k něčemu podrobně vyjádřit,“ četl Viki interview komisaře Wanii s redaktorem časopisu, který tu byl vmontován do textu, „máme však dosti sil a možností pachatele najít a postavit před soud.“

Byly tam snímky mladičké ženy a muže, rodičů Jürga Knippsena, jejich svatební snímek. Žena byla v bílém závoji, Knippsen měl v klopě černého saka myrtovou snítku se stužkou, vinuli se k sobě. Pod tím byl text: „Plni naděje a víry v budoucnost.“ Byl tam obrázek staršího, silnějšího, mračícího se muže, obrázek ředitele odborné vinařské školy, když byl Jürg na světě, a pak obrázek vinařského ředitele a jeho ženy s chlapcem a dívenkou, Jürgovými sourozenci.

„A k sýrům jen Ottingenský Červen, Ottingen, značka světové kvality,“ četl Viki na barevné reklamě s lahvemi vína z Ottingenu a pak tam stálo: „Svaz učitelů národních škol žádá policii, aby urychlila pátrání. Statisíce rodičů jsou krajně zneklidněny. Paní Merklová z Habru: ‚Nepouštím dcerušku ven jinak než s Rolfem, dceři je dvacet a má před svatbou.‘ Pan Kortz: ‚Naše bona jezdí s děckem jen kolem pomníku svátého Ignáce, na který vidíme z okna‘“… Vikimu to náhle připadalo jako vtip, ale nesmál se. Byl klidný, vnímal jako v mlze, ale srdce mu stále prudce tlouklo.

„Ulice a okolí Ottingenu jsou bez dětí, rodiče je nepustí na krok bez dohledu,“ stálo v článku dál. „Komisař Wania: ‚Tento vrah nevraždí dvakrát na témž místě.‘ Redaktor časopisu: ‚Takže tedy Ottingen to má už odbyto…“ a Richter s hlavou u hlavy Vikiho řekl „pardon“ a narovnal si list na Vikiho koleně, četl někde jinde… a Viki viděl další snímky. Svažující se pole za klášterem, vroubené lesem, celkový pohled… kdo si nepřečetl text, mohl si myslit, že se tu píše o myslivosti, o koroptvích a zajících. Podobný snímek kraje lesa s černým kroužkem uprostřed, místo činu. A „Oděvy k zimním sportům v bohatém výběru pro mládež i dospělé v obchodním domě M&S přijďte si prohlédnout i VY!“

„Pistole ráže 6,35 s levotočivým závitem v hlavni,“ četl Viki text pod snímkem pistole, „z podobné vraždí neznámý vrah. Nikdy se ještě na místě činu nenašla, zato se tentokrát u Ottingenu našla střela a nábojnice,“ četl a srdce mu tlouklo, vnímal jako v mlze, ale byl klidný, cítil jen, že trochu přichází ta únava… a dále: „Komisař Wania: ‚Ten nález nesmíme přecenit. I kdybychom měli pistoli, neznačí to ještě, že máme pachatele…“ V té chvíli Hoffmann v lavici za Vikim se nadzdvihl, předklonil a vložil se mezi hlavu Vikiho a Richtera. A Richter obrátil stránku časopisu a tam byly další snímky.

Na jednom bylo půlroční děcko, na druhém osmileté a zbytek stránky zabíral barevný obrázek krásného chlapeckého chrupu s tubou zubní pasty Lavex a textem: „Moderní zubní pasta – Fresh breath, bright white teeth…“ na protější stránce: „Poslední snímek čtrnáctileté oběti Jürga Knippsena ze školního průkazu…“ a Vikimu, ač už ten snímek viděl před začátkem hodiny, se skoro zastavilo srdce. Jürg tam byl v bílé rozhalené košili a jeho oči a ústa se smála rovnou na čtenáře.

„To je, co,“ řekl Hoffmann mezi hlavou Vikiho a Richtera, „jestlipak ten chudák, když ho tehdy fotografovali, tohle tušil. Takovej kluk, Viki, koukni, jak se směje, a on ho zabije. A ty to necháš plavat.“ A Vikimu se časopis sesul s kolen na zem, už ho ani Richter nezachytil, ozval se totiž konečně profesor za katedrou.

„Hoffmanne,“ zvolal, „nemluvte a sedněte si. Heumanne, Richtere, co si to čtete, víte, o čem vůbec mluvím? Mluvím o Sokratovi.“ A když si Hoffmann pořádně sedl a Richter se odtáhl od Vikiho, profesor řekl:

„Když ho vedli na smrt, jeho žena Xantipa naříkala: Proboha, vždyť jsi odsouzen nespravedlivě. A Sokrates se na ni obrátil a řekl: Buď ráda, že je to tak. Horší by bylo, kdybych byl odsouzen spravedlivě.“

„Viki,“ řekl Richter Vikimu o přestávce, „ty jsi z toho dost vedle. Nebo máš vztek, že na vraha nepřijdeš?“ A Hoffmann řekl: „Jakejpak vztek, vždyť si to dělá sám. Proč toho nechává. Ještě o tom budem mluvit Ale je to pravda, Viki, jsi dost bledý a oči jako bys měl zamžený. Vypadáš změněně.“

„Ano,“ usmál se Viki, „byl jsem u lékaře. Půjdu asi na operaci se štítnou žlázou.“

„Prosím tě,“ dal se do smíchu Richter a sáhl si pod krk, „ta je přece tady. Vždyť tam nic nemáš.“

„To se takhle nepozná,“ usmál se Viki a přistoupil k Sedlickému a Elstnerovi, kteří si teď, o přestávce, četli Hoffmannův časopis, a pohlédl na další rozevřenou stránku. Byl tam obrázek sáněk a pod ním stálo: „Sáňky, na nichž seděl vrah se svou obětí v sedm hodin večer. Na sedadle se našlo vlákno z vrahova kabátu. Komisař Wania: ‚Byl to zřejmě tmavozelený montgomerák z balónového hedvábí, jaký se nosí i v zimě, když má podšívku, je jich u nás asi milión. Vrah jistě už ten kabát nemá…‘ Redaktor: ‚Ptáme se, kdy už policie zbaví zemi přízraku, je možná prevence?‘“ A pak Viki, který hleděl na časopis přes ramena druhých, strnul. Na stránce byl barevný obrázek žluté lahvičky Angenal s nápisem: „Chraňte své zdraví před chřipkou, angínou a nastuzením…“ a pod tím bylo – otcovo jméno. Stálo tam:

„Vrchní kriminální rada dr. Heumann: ‚Prevence v tomto případě znamená stálou pohotovost ve všech městech, obcích a vesnicích. To byste musil vyhlásit vojenskou mobilizaci. Naše prevence spočívá v něčem jiném. Je složkou celého našeho pátracího systému.‘“ Pak Elstner obrátil list a tam byl opět snímek hocha, ale Jürg to nebyl. Pod snímkem stálo: „Jürgův spolužák Dadelbeck, syn porodní asistentky, poslední, kdo Jürga viděl…“ a pod tím: „Byl druhý den ráno v Ottingenu vyslechnut samotným dr. Heumannem a teď je v neurologickém ošetření…“ A pak: „Redaktor: ‚Domníváte se, že vraždy budou pokračovat dál?‘ Heumann: ‚Policie má všeobecnou pohotovost od časných hodin ranních 23. prosince minulého roku. Má ji vlastně už od 20. listopadu, od případu v Zorně. Někteří lidé by měli být víc ukáznění.‘ Redaktor: ‚Jste si jist, že pachatele najdete?“ A velký barevný obraz cestovních tašek, brašen a kufrů a pod ním:

„Wania: ‚Už jsem řekl, ano.‘“

Konečně přišel třídní profesor, měl i dnes poslední hodinu. Zapsal se do knihy a pak pohlédl na třídu.

„Vítám vás po vánocích ve škole,“ řekl na stupínku u bílé tabule, kam teď – ve dvanáct hodin – dopadalo slunce, „doufám, že jste je prožili radostně, že jste si odpočali a začínáte nový rok s čerstvými silami. Čeká vás nauka o rychlosti, o hluku a spousta dalších věcí…“ Viki teď poslouchal pozorněji než minulé hodiny, třídní profesor byl jiný než ostatní a Viki tušil, že se něčeho dotkne. Na kolenou měl zas Hoffmannův časopis, Richter vedle něho se občas k němu skláněl a třídní profesor náhle vskutku něco řekl…

„Stala se, jak víte, den před Štědrým dnem strašná věc. Rozrušila celou naši zemi i cizinu. Je tu Viktor Heumann,“ řekl profesor, „ten to z nás prožívá nejsilněji. On sám by vám mohl nejlíp říci, kolik námahy a práce musila policie vynaložit o vánocích, zatímco my jsme chystali dárky, seděli u večeře, byli na horách, a tu námahu a práci vynakládá stále. Někteří lidé útočí, že je pachatel dosud na svobodě, ale policie dělá, co je v její moci. A najde ho a zneškodní. Je to vysilující, hrdinská práce, kterou je třeba ctít. Kam až může klesnout lidský duch, jaké strašné zvlčilosti propadnout, jaká zrůdná bestie se může stát z tvora, který se narodil jako člověk vybavený rozumem a citem. Heumanne,“ řekl profesor a upřel na Vikiho oči… a Viki vstal, nechal časopis se svých kolen zachytit Richterem a v té chvíli si uvědomil jednu věc. Teprve teď, v této chvíli, si uvědomil, že v časopise není vlastně jediné slovo o Brikciovi… a náhle byl v rozpacích, není-li snad ten Brikcius tajemství, které se nemá předčasně prozradit. Ale uklidnil se hned.

„Anatol Brikcius,“ řekl a slyšel sebe sama jako v mlze, „je vrah a jdou po něm. Jednou jsem slyšel, že až ho chytnou, psychiatři ho osvobodí. Nemá to prý v hlavě v pořádku.“

Škola skončila v půl jedné. Venku bylo stále to zimní slunné, bezsněžné počasí, jen auta jezdila teď nějak hlučněji než ráno a také lidé na chodnících byli hlučnější a oproti ránu chodili pomaleji. Viki byl rád, že už je ze školy venku. Bylo to zvláštní, ale dnes toužil po slunci. Jako by mu slunce dělalo dobře, jako by ho jeho dráždivý svit uklidňoval a dodával mu sílu. Byl však stále zcela klidný, vzrostla jen ta únava, vnímal stále jako v mlze. Šel s několika spolužáky k rohu hlavní třídy, tašku nesl pod paží, na rohu se většinou rozešli. Na hlavní třídě zůstal zas jen s Hoffmannem a Richterem. A Hoffmann hned začal.

„Tak jsi toho tedy nechal, Viki,“ řekl, „víš, cos mohl mít za úspěch? Vskutku se mohlo o tobě psát! A ten interview v novinách, viděls ten Waniův a tvýho otce, tvůj mohl být ve filmu, já bych ti pomáhal. Copak je to špatný, chodit po krčmách, tebe to už nebaví?“

„To bych ho,“ řekl Viki a myslil vraha, „musil skutečně chytit. Bylo to naivní, myslit si to, byl to nesmysl. K tomu je třeba velkého aparátu, celý štáb lidí, razie, vysílačky, laboratoř, jak by se mi to mohlo podařit, když ho dosud nemá ani policie.“

„Záleží na štěstí,“ řekl Hoffmann klidně, „každej detektiv měl vždycky trochu štěstí a ty bys ho byl měl. Štěstí v těchhle věcech má vždycky spíš jedinec než nějaký celý policejní štáb.“

„Štěstí se podceňovat nedá,“ Viki se teď trochu usmál a zamžikal očima, neboť šli po třídě právě tak, že jim slunce svítilo přímo do tváří, „ale to samo ještě vraha nevypátrá. Štěstí a náhoda jsou důležitý, ale vždycky nestačí, a když nejsou vůbec, je konec. A ty krčmy…“ Viki se zas usmál, a pak povzdychl a řekl: „Ty krčmy na předměstí, v různých ohradách, kůlnách, nízkých domcích, v ubohých chudých uličkách, který se mají bourat… to nejsou místa, kde by se našel Brikcius. Jo, kdysi chodil po vinárnách a barech, ale to bylo před tím, než se přišlo na to, že je uprchlý trestanec a podezřelý z vražd, to bylo předtím, než po něm vyhlásili celostátní pátrání. Teď si však jistě dává dobrej pozor, aby se takhle někde ukazoval, tyhle krčmy na předměstí, v ohradách a kůlnách by asi dnes byly to poslední, kam by šel. Ne,“ Viki se zase usmál, „nechal jsem toho, nemá to cenu a už mě to vlastně ani nezajímá. To spíš budu chodit,“ zasmál se, „na golf.“ Došli k obchodu s jižním ovocem, ve výkladech byly pyramidy ananasů, pomerančů, kokosů, i banány, fíky, datle, ale už nebyly osvíceny zeleným a žlutým světlem a ani tam nebyly ozdoby z chvojí jako před vánoci, a Viki pohlédl na hodinky.

„Tys dostal k vánocům?“ zeptal se Richter a Viki kývl a řekl:

„Otec si dal vypůjčit pistole od všech bývalých členů Studentskýho brannýho spolku, protože to jsou právě ty. Ráže 6,35 a levotočivý závit. Ale nebylo mu to nic platný, on to snad tušil…“

„A proč si je půjčoval?“ zeptal se Hoffmann, „není to divný?“ A když Viki na něho pohlédl, řekl:

„To přece bylo zbytečný, když věděl, že vrah je ten uprchlý trestanec…“ a Viki si připomněl Rastera a rychle kývl. „Samozřejmě,“ kývl, „bylo to zbytečný. Však říkám, že to krachlo.“

Pár kroků za ovocnářstvím stála u zdi domu babka s košem česneku, místo petržele tam dnes měla křen a nad hlavou velkou reklamu výrobce aut, která tam dříve nebyla. Hoffmann se usmál, Richter začal vyprávět o varieté a Viki s nimi šel až k metru.

„Musím si koupit časopis,“ řekl u metra, když se zastavili, ale Hoffmann sáhl do aktovky a řekl:

„Co bys ho kupoval. Přece ti ho dám!“ A Viki poděkoval, schoval časopis do tašky a znovu pohlédl na hodinky. Jejích zlato se zablýsklo ve slunečním světle. A pak se s nimi rozloučil a šel.

Za rohem si trochu oddychl. První den školy, který je vždy náročný a překvapivý, měl za sebou. První den školy po všech těch otřesech, které před vánoci prožil. Cítil, že je asi bledý a že jeho oči nezáří, stále vnímal jako v mlze a byl už dost unaven, ale byl klidný. Pohlédl do slunce, které plálo na chladném modrém zimním nebi, a usmál se. Měl dojem, že až přijde domů a znovu bude pročítat časopis, srdce se mu už nerozbuší. „Ten Holbach měl pravdu,“ řekl si, „mně to už může být jedno, mě se to netýká. Matčiny prášky mi pomohly; kdyby tak byla tušila, že mi jednou budou užitečné… A Barry…“

Myslil na Barryho a na to, že už ty prášky dlouho brát nebude, a pak v jedné obzvlášť prosluněné ulici si rozepnul kožíšek a sňal čapku.

XVII.

Hoffmannův časopis byl první časopis, v němž vyšla větší reportáž o Ottingenu, a vzápětí se o něm rozepsaly další noviny. Kriminální rada měl pravdu. Co jim v tom bránilo ještě před týdnem, totiž jakýsi ohled na vánoční zájmy veřejnosti, bylo totam a nastala štvanice. Noviny se předháněly v líčení nejrůznějších podrobností ottingenské vraždy, jejich náklady a zisky stouply. Rozhovor s Waniou a kriminálním radou, který byl vmontován v Hoffmannově časopise, i články v některých jiných novinách veřejnost spíše ještě podnítily. V polovici ledna prohlásil zpravodaj Expresu, že Wania a Heumann slíbili před deseti dny mlhavě, co mělo být slíbeno už před několika měsíci jasně, a dnes měl být pachatel už dávno za mřížemi. Teď se také sem tam objevilo na stránkách tisku i jméno Anatola Brikcia a veřejnost se ptala, zda je tenhle hledaný člověk vskutku vrah, neboť policie ho představila nejasně a mlhavě, jednou jako jistotu, podruhé jako domněnku. Koncem ledna byl v humoristickém časopise velký barevný obrázek, jak u jakéhosi dřevěného plotu, u něhož před válkou stávali flašinetáři a nezaměstnaní prodávali preclíky, sedí otrhaný člověk v pruhovaných trestaneckých šatech s cedulkou Brusel a iniciálkou A. B. a k němu se ze všech stran jak kočky plíží muži v uniformách, ten v jejich čele měl snad být Wania či Heumann, tvář – zřejmě úmyslně – nebyla přesná, vzadu za plížícími se strážci stála policejní auta, psi, vysílačky a také zelený anton, připravený pro Brikcia, a zatím za plotem, zcela nepovšimnut, vesele běžel jakýsi člověk v komické masce kasaře, podle malíře skutečný vrah. Avšak nejútočnější článek napsal jeden redaktor Expresu začátkem února. Napsal:

„Jak to vlastně s tím Brikciem je? Když tenhle člověk vystupoval v našem hlavním městě pod tímto jménem a měl veselice s číšnicemi v listopadu a prosinci, policie po něm nešla. Když po něm policie začala pátrat a sepsala se ženami protokoly, Brikcius zmizel a už se dál nezjevoval. A když se po něm vyhlásilo celostátní pátrání (což bylo až 22. prosince!), země se po něm slehla úplně. Proč se po něm tak laxně pátralo od září do prosince minulého roku, když přece už tenkrát bylo policii jasné, že je to uprchlý trestanec, který si odpykával kriminál za spoluúčast na vraždě v Bruselu? To potřebovala mít policie podezření ze tří tuzemských vražd, aby se mu více věnovala?“

Byla v tom velká demagogie, rafinovaný útok, podlý úmysl, tak to také Heumann nazval a mluvčí ministerstva to zodpověděl: „Policie začala pátrat po Anatolu Brikciovi od prvé chvíle, kdy zjistila, že je to Stopek, uprchlý z bruselské věznice. Po Stopkoví pátrala od chvíle, kdy tento trestanec uprchl a bylo důvodné podezření, že překročil hranice a skrýval se u nás, to jest od června minulého roku. Radikální opatření proti Stopkovi-Brikciovi byla zavedena od chvíle, kdy vzniklo důvodné podezření, že jde o pachatele z Kneppburgu a Zorný. Ještě se nestalo, aby policie pátrala po lidech, kteří jsou mimo podezření, meritum policejní činnosti je v práci s možnými nebo skutečnými pachateli. Článek v Expresu záměrně staví věci na hlavu, obrací fakta a zkresluje skutečnost. Vzniká dojem o hrubém zneužití tisku.“ Za tři neděle – koncem února, redaktor v Expresu psal dál.

„Existuje vůbec Brikcius,“ psal dál, „anebo je to nějaký výmysl? Je-li to výmysl, pak tedy čí a proč? Snad policie, aby ukázala veřejnosti, že konečně po půl roce jde za konkrétním člověkem, a tím jednak prokázala svou schopnost někoho objevit, jednak vzbudila naději na jeho brzké dopadení? Jestli si tohle někdo vymyslil, prokázal tím věci hezkou službu! Vymyslil-li si to policejní hodnostář, pak se ptáme, jak je vůbec možné, že ještě nebyl zbaven úřadu za klamání veřejnosti a příkladnou neschopnost.“ A dále:

„Naše země je asi velké bludiště s pouštěmi, pralesy a jeskyněmi, když se v ní může beztrestně skrývat půl roku uprchlý trestanec, a nadto ještě trojnásobný vrah.“ Článek pak končil touto větou:

„Naskýtá se však ještě jeden možný výklad. Že totiž naše země není neprostupnou džunglí, ale civilizovanou zemí, a vrah – uprchlý trestanec z Bruselu – nebyl dopaden proto, že by se tak fantasticky skrýval v korunách stromů a spleti lián, ale proto, že není něco v pořádku ve vedení státní kriminální policie.“

Kriminální rada Heumann okamžitě žádal o zabavení tohoto čísla Expresu, ale neprosadil to. Článek se naopak za dva dny stal východištěm pro dotaz na ministra vnitra v parlamentě, kam byl nucen přijít i Viktor Heumann.

Útok neodrazil ministr, ale Heumann. Druhý den byl tisku výtah z jeho výkladu v parlamentě, v němž připomněl i některé skutečnosti minulé.

„Kdysi jsem na této půdě přispěl k tomu,“ řekl Heumann v parlamentě podle znění v denním tisku, „že bylo podpořeno záporné stanovisko k návrhu některých pánů poslanců na zrušení trestu smrti. Tento trest byl ponechán v našem právním řádu ne z krutosti, ani ze msty, ale jako sankce za nejtěžší zločiny, sloužící k jejich omezení když už ne k jejich likvidaci – a k ochraně občanů. Dnes je policie – jejímž představitelem jsem – viněna z laxnosti. Za druhé jsem tu žádal, aby tisk – pokud píše o věcech, které zjišťujeme a vyšetřujeme – je nejdřív konzultoval s námi. Mnozí redaktoři tím, že se dávají strhnout chtivostí senzace, rozněcují nejhrubší lidské pudy, neodpovědně pobuřují veřejnost a někdy dokonce zveřejněním informací, které bůhví od koho dostanou, ztíží naši práci tak, že se zdá, jako by přímo pracovali proti našim záměrům a povinnostem. Několikrát se stalo, že byl pachatel nepřímo upozorněn z tisku na chystaný zákrok, což nám vyneslo třídenní zpoždění… chci v této souvislosti upozornit na zákon na ochranu úředního výkonu, na ochranu policejního tajemství a na zákon na ochranu občanské bezpečnosti. Dnes nemám po ruce křiklavější a výstražnější příklad než článek v Expresu.“ Po debatě, v níž byli Heumann a ministr napadeni, že by nejraději udělali za policejní nezdar odpovědným redaktora Expresu, byl Heumann, ministr a kriminální policie ospravedlněni. I když mnozí cítili, že naprostým právem, přece měli dojem, že tím nic nekončí, a ten dojem měl i Heumann. Když odjížděl z parlamentu v jednom autě s ministrem, stěží přemáhal vlastní tvrdostí a chladem svůj odpor a ministrovi nadhodil svou abdikaci. Ministr Heumannův úmysl rázně odmítl. A ten den kvečeru, kdy se tohle stalo, zaklepal na dveře Vikiho pokojíku komorník.

Viki se dnes vrátil ze školy pozdě odpoledne. Byl konec února, už dávno nesněžilo a žáci gymnázia, nazvaného jménem největšího pedagoga, upravovali v odpoledních hodinách školní hřiště. Viki se vrátil tedy pozdě odpoledne, chystal se, že půjde do kuchyně něco pojíst, a myslil na Barryho, hodinky a na prázdninovou cestu. Bylo už jisté, že vrchní rada ustoupil. Dva měsíce vídal na Vikiho ruce hodinky od Barryho a mlčel, dva měsíce musil tušit, že si Viki s Barrym telefonuje a že se scházejí, v domě byl stále klid – to zastavení času, ten zázrak – bylo vskutku jisté, že rada ustoupil. Jen zákaz prázdninové cesty ještě neodvolal, ale Viki věděl, že do Smyrny a Istanbulu pojede, jako to věděl už před vánoci. Dodržoval zatím jen čas návratů; v devět hodin býval doma. Ale s odchodem zimy a příchodem jara se mělo změnit i tohle. Viki si byl jist, že když se začne zpožďovat o hodinu, nepadne jediné slovo. A teď zaklepal na dveře pokojíku komorník.

„Jdu vám říci novinu, pane Viki,“ řekl, když vešel, a jeho strnulá postava se přitom ani nepohnula, „snad vás zaujme. Pan rada se právě teď rozhodl udělat věc, které se zřejmě bránil půl roku. Vypsal vysokou odměnu na dopadení Anatola Brikcia.“ Komorník si stoupl k nízké skříňce u dveří a na chvíli se odmlčel. Viki zavrtěl hlavou, jako by nevěřil, a komorník pokračoval:

„Zítra budou v denním tisku a v televizi Brikciovy snímky, jsou tu z Bruselu a z krakovské kartotéky, vy jste je vlastně nikdy neviděl. Z dokladů pana rady znáte jen jeho popis, ale snímek nikdy v žádných deskách nebyl. Zítra tedy budou zveřejněny a platit se bude vše, co povede k cíli. Kdo přinese zprávu, na jejímž základě bude zatčen, dostane snad sto tisíc. Ta suma,“ řekl komorník s mírným úsměvem, aniž hnul tváří, „asi ještě není přesná. Páni budou chtít ušetřit ještě teď.“

Viki hleděl na komorníka, hlavou mu přelétlo pár myšlenek a komorník, jako by je četl, řekl:

„Vzdal jste se pátrání před vánoci, pane Viki, právem. Je únor, pan rada se uchyluje k vypsání odměny, a možná že nepomůže ani to. A ještě něco,“ řekl, když se už obrátil ke dveřím a chtěl odejít, „pan rada dnes čeká nějakou vzácnou návštěvu. Nevím, kdo to bude, zda nějaký dobrý novinář, poslanec nebo sám ministr, ale paní Betty má udělat patřičné přípravy. Pan rada zřejmě začíná pěstovat větší společenský styk i ve vlastním domě.“

Když Viki jedl v kuchyni polévku, hospodyně Betty mu to potvrdila.

„Pan vrchní rada,“ řekla, „čeká nějakou vzácnější návštěvu. Ale nečeká ji k večeři, nýbrž na půl šestou. Mám připravit věci pro čtyři lidi…“ A když jedl Viki kuře, Betty řekla:

„Ale čtyři rozhodně nepřijdou. Jeden bude pan vrchní rada, jeden snad pan plukovník Seibt, pan vrchní rada s ním mluvil a na něčem se domlouvali. Takže ta vzácná návštěva mohou být jen dva lidé.“

Chvíli před půl šestou někdo skutečně zvonil na dveře haly u schodiště a byl to plukovník Seibt, bodrý, elegantní jako vždy, ale dnes přece jen dost vážný, aspoň se to zdálo podle jeho výrazu. A v půl šesté zastavilo před vilou auto a vyšli z něho dva lidé. Viki je ze svého pokoje moc nezahlédl, vyšli z auta dřív, než je mohl spatřit, aniž by se byl musil vyklonit z okna. Slyšel, že je v hale pozdravil otec a představil jim plukovníka Seibta, vedl je zřejmě do pánského pokoje. Za chvíli přišel pro Vikiho komorník.

„Je to k nevíře, pane Viki,“ řekl, když vešel neuvěřitelně tiše a aniž hnul hlavou a trupem, „pan rada vskutku začíná pěstovat větší společenský styk. Posílá pro vás, máte přijít do pánského pokoje. Chce vás snad hostům představit.“

„Představit?“ podivil se Viki, „to snad není možné. To se tu tedy ještě nestalo.“

„Po smrti paní – nestalo,“ podotkl komorník a zmlkl.

Viki šel pomalu a rozpačitě k citrónovému umývadlu za závěsem a zeptal se, kdo ti hosté jsou. Ale komorník kupodivu stále nevěděl.

„Nemám tušení, kdo to je,“ řekl, „vím jen, kdo to není. Není to ministr, protože ten nejezdí v tak malém autě.“

Viki se u umývadla trochu přičísl a na chvíli zaváhal. Protože byl v domě stále klid – ten zázrak, to zastavení času – nebývala Vikiho tvář už tak často pokryta stínem a jeho oči nehybné a zastřené, jeho šedé oči byly zpravidla zas jasné a tvář vlídná, jemná. A skoro půldruhého měsíce už ani nebral prášky, bral je jen někdy, výjimečně, když ho cosi v duši k tomu přimělo. Teď zaváhal, má-li si vzít prášek. Pozvání k hostům bylo tak neobvyklé, že znejistěl a prášek si vzal. Když si vzal tmavý kabátek a vyšel z pokojíku do haly, v jeho tváři byla už lhostejnost. Nebyl vzrušen ani napjat, byl docela klidný. Když přistupoval ke dveřím pánského pokoje, měl dojem, že tam slyší hlas komisaře Wanii. Ale hned si uvědomil, že se mýlí. Wanioto rozhodně nebyli, už podle auta, které stálo před vilou. Zaklepal, otevřel dveře a vešel.

U stolu, na němž se před dvěma měsíci dojídala štědrovečerní večeře, seděl kriminální rada s tváří nehybnou a chladnou, ale přece jen vlídnější, ovšem, měl tu přece hosty, a seděl tam i plukovník Seibt. Bylo dost vážný, ale když Viki vešel, trochu se na něho usmál. A pak tam seděli ti hosté. Žena mohla mít čtyřicet, možná že padesát, a muž byl starší, zavalitější, podmračený, jeho oči byly zkalené. Kouřil cigaretu a opíral se přitom lokty o stůl jako v hospodě či krčmě. Na stole džin, bílá kávová souprava a pečivo v bílé míse. Muž i žena byli v černém.

„To je syn Viktor,“ řekl kriminální rada muži a ženě bezbarvě, jako by hlásil počasí nebo oznamoval příjezd vlaku, a v té chvíli se Vikimu zastavil dech. V té chvíli je Viki poznal. Poznal dřív, než povstali a vyřkli svá jména, znal je ze snímků v časopise, v novinách. Byli to rodiče Jürga Knippsena.

„Tisk stále útočí,“ řekl Heumann a nalil paní Knippsenové a vinařskému řediteli kávu – džin měli nalitý, „snad už víte, byla o tom debata i v parlamentě. Psát o tom, že když pachatel vystupoval pod jistým jménem, policie po něm nešla, a když po něm šla, že pod tím jménem vystupovat přestal… psát, že je asi naše země džungle, když se v ní může jeden člověk skrývat půl roku… to seriózní deník nedělá. Zítra,“ řekl Heumann a pohlédl na Seibta, „bude vyhlášena vysoká odměna na dopadení vraha vašeho syna a předchozích dětí. V denním tisku a televizi budou zveřejněny jeho snímky.“

„Kolik to bude?“ řekl vinařský ředitel, aniž hnul lokty, jimiž se opíral o stůl, jen jeho zkalené oči na podmračené tváři zamžikaly, a Heumann suše řekl:

„Bude to sto tisíc. Bude se však platit i každá informace, která se ukáže platná.“

„V Ottingenu,“ řekl vinařský ředitel a sklepl cigaretu do popelníku, „prodával odpoledne v den neštěstí nějaký člověk jmelí…“

„O tom víme,“ řekl Heumann, „byl to čeledín Metzger od sedláka Vitolského ze sousední vesnice. Zjistili jsme to druhý den po činu.“

„Člověk se zlatým skřipcem přišel k papírníci,“ řekl vinařský ředitel zamračeně a Heumann pohlédl na Seibta a zas zavrtěl hlavou.

„Byl to sbormistr zdejšího Malého divadla Bruno Ciro Coppola, výtečný člověk a velký umělec. Bydlil tři dny v jednom vašem hotelu. Zjistili jsme to druhý den.“

„A co ten pan Raster,“ řekl vinařský ředitel a prudce se napil džinu… a Viki, který tiše, bledý a s tlukoucím srdcem, seděl na konci stolu, měl teď dojem, že otec přivřel zrak a kromě na Seibta pohlédl i na něho. Řekl chladně a suše:

„Je mimo podezření.“

Náhle pohlédla na Vikiho paní Knippsenová, na jeho jemnou, bledou, mlčící tvář, šedé oči, a přidušeně řekla: „Máte, pane vrchní rado, překrásného syna.“ A pak se rozplakala.

Kriminální rada trochu sklonil hlavu a ve tváři se mu nehnul ani sval. Mlčel. Kdyby zde byl býval komorník, snad by si byl řekl: „Mlčí z taktu. Možná však, že to jen předstírá. Že mlčí doopravdy.“ A plukovník Seibt trochu povzdychl a řekl:

„Paní Knippsenová, máte také syna. Hezkého a chytrého, který vám udělá radost…“

„A ještě taky dceru,“ řekl Knippsen a jeho zkalené oči na podmračené tváři zamžikaly, opíral se teď už jen o jeden loket, „ale…“ a hlas se mu zachvěl, „tu bestii bych vlastnoručně zaškrtil. Těmahle rukama bych ji zaškrtil,“ vinařský ředitel prudce zakmital rukama nad stolem, „taková zrůda strašná, ale to bych byl snad dokonce souzen pro vraždu! Oni by mě ještě,“ prudce řekl a pohlédl na radu, „že jsem zabil zrůdu, soudili…“

„Bohužel,“ řekl kriminální rada vážně, „byly by jen vážné polehčující okolnosti, ovšem, sympatie části národa a mnohých novinářů. Ale byla by to nová vražda, a tak se postupovat nedá. Oko za oko a zub za zub musíte přenechat jiným. Akt smrti musíte přenechat zákonnému orgánu.“

Vinařský ředitel mlčel a rukou, která se mu ještě třásla, zdvihl šálek kávy. Pak zhasil zbytek cigarety, sáhl po nové a řekl:

„Slyšel jsem však, že by ten ničema mohl být osvobozen. Co je na tom pravdy?“

„Brikcius je podle všech známek téměř nepříčetný,“ řekl Heumann, „v tom případě by mohl být zproštěn trestu smrti…“ a když vinařský ředitel sebou trhl a cosi zachraptil, Heumann řekl:

„Ke zločinu se vyžaduje zlý úmysl, tak to vyjadřuje trestní zákon. Zlý úmysl se vylučuje, když je pachatel zcela zbaven užívání rozumu, když vykonal skutek při střídavém pominutí smyslů nebo v úplném opilství nebo v jiném pomatení smyslů, v němž si nebyl vědom svého činu. Polehčující okolnost je mdlý rozum. Psychiatři by ho mohli zprostit trestu smrti a pak by z toho byla doživotní internace. Ta může být horší než smrt. Smrt je někdy lepší než pozvolné umírání. Kdysi jsem se vyslovil,“ řekl

Heumann chladně, „proti zrušení trestu smrti, znám argumenty pro i proti, mnohým se zdá, že trest smrti je přežitek, barbarství…“

„Díky bohu za něj,“ vykřikl vinařský ředitel, „ale jak může být ten člověk nepříčetný, když takhle vraždí a půl roku vám uniká…“ a v té chvíli paní Knippsenová už zas plakala. Kriminální rada chvíli mlčel a pak řekl:

„Nepříčetný neznamená ještě blázen, který nemá smysl pro opatrnost a rafinovanost. Zvířata nemají rozum a dovedou být opatrná, schovávat se do děr a různě se maskovat před nebezpečím, to pracuje pud sebezáchovy a instinkt. Tenhle člověk uniká díky svému zrůdnému instinktu a zcela jistě pomocí podsvětí. Paní Knippsenová,“ řekl, „utište se. Napijte se džinu nebo kávy. Vemte si pečivo…“

„Byl takový hodný,“ plakala paní Knippsenová, „byl trochu divoký, ale hodný, to byl věk, dobře se učil, každý ho měl rád. A že kouřil, to není pravda,“ plakala, „nekouřil, a kdyby, tak co…“ a vinařský ředitel se napil džinu a řekl:

„Máme jeho fotografie, které ještě nebyly zveřejněny. Byli u nás před týdnem z nakladatelství Sfinx a říkali, že by chtěli o těchhle případech vydat celou knihu. Že shánějí materiál i z toho Kneppburgu a Zorný, hlavně snímky, chtějí tam taky mít nějaké vzpomínky rodičů a sourozenců a já mám k celé knize napsat úvod. Řekl jsem, že na konec by měli dát obraz pachatele. Zítra bude v tisku?“

Paní Knippsenová stále tiše plakala a teď zasáhl plukovník Seibt. Podal jí džin a kávu a paní Knippsenová se trochu napila. Viki si teď všiml, že vypadá velmi staře, že jí asi padesát není, ale míň, to z ní udělalo neštěstí, a byl bledý a srdce mu tlouklo. Snažil se ji také trochu utěšit. Přisunul jí mísu s pečivem a hleděl na ni smutně a soucitně.

„Syna vám vrátit nemohu,“ řekl kriminální rada, „slib, který vám mohu dát, je pro vás asi útěcha malá. Ale pachatele najdeme. Neuteče, kdybych si měl vymoci pohotovost všech ozbrojených složek země. Kdybych měl tenhle prales, poušť a jeskyně, jak psal novinář, prohledat až pod zem. Zítra bude vyhlášena odměna a já ho zatknu osobně.“ Pak řekl:

„Osobně ho zatknu a pokusím se… aby pod ten provaz šel i navzdory psychiatrům…“

Vinařský ředitel se zvedl od stolu dost těžce, jeho zrak byl zkalený a tvář zamračená, pak vstala i jeho žena. Byla uplakaná a bledá a teď, když stála, v těch černých šatech, vypadala jako smrt.

„Je mi velmi líto,“ řekl kriminální rada cestou ke dveřím pokoje, „že jsem už dnes nemohl říci, že je vrah za mřížemi. Ale bude tam brzy. Já vím,“ opakoval znovu, „je to pro vás slabá útěcha. Ale spravedlností se i vám dostane zadost. Vy budete řídit auto?“ zeptal se vinařského ředitele.

„Žena,“ řekl vinařský ředitel.

V hale, poblíž umělého antického sloupu s telefonem – toho ozdobného předmětu – se paní Knippsenová ještě otočila k Vikimu a její bledé, uplakané oči na něm spočinuly skoro něžně. To už vyšla z kuchyně hospodyně Betty, aby pomohla Knippsenovým do kabátů, a to se už objevil komorník.

„Musíme spěchat,“ řekl vinařský ředitel, když už měl kabát, „v půl osmé musíme být v Ottingenu. Přijde člověk ze Sfinxu na záběry bytu. Chce v knize mít všechno autentické.“

Kriminální rada, plukovník Seibt a Viki se rozloučili s Knippsenovými u dveří haly u schodiště a komorník s nimi sešel dolů na ulici k autu. Když si sedala paní Knippsenová k volantu, musil jí velmi pomáhat.

„Proč mě asi zval,“ řekl pak Viki komorníku, když se vrátil z ulice do haly, „co tím sledoval? Bylo to nepříjemné.“

„Z toho si nic nedělejte,“ řekl komorník tiše a pohlédl ke dveřím pracovny, které byly zavřeny, „proč zval plukovníka Seibta? Vždyť i to bylo zbytečné. U vás to však přece jenom ještě chápu. Chtěl jim prostě představit syna, ač nevím…“ a komorník mluvil neuvěřitelně tiše… „zda právě to bylo v případě Knippsenových to nejvhodnější. Ale u pana Seibta… Kdyby to nebyl pan kriminální rada, ale někdo jiný, myslil bych si, že ho pozval proto, aby s nimi nebyl sám.“ A pak se komorník dal do pomalé strnulé chůze směrem k chodbě s koupelnou, kde měl pokoj, a řekl:

V „Ono je nepochopitelné i to, proč vůbec zval je. Možná že proto, aby ukázal svůj lidský soukromý zájem. Pan plukovník je ještě zde?“ zeptal se a Viki kývl. Byl už zas zcela klidný. Rozloučil se s komorníkem, vrátil se do svého pokoje a pak, aniž snad sám věděl proč, otevřel nízkou skříňku u dveří, v níž měl různé osobní věci, mezi nimi plastický obraz Tarzana, který dostal od Bernarda Rastera k vánocům.

XVIII.

V polovici března – po zimě dost tuhé a sněžné – se náhle velmi oteplilo. Už koncem února, kdy kriminální rada pozval na návštěvu nešťastné rodiče z Ottingenu, nespadla jediná vločka sněhu a dny byly slunné, ale teď – v polovici března – teplota stoupla nad dvacet stupňů a příroda se rychle probouzela ze zimního spánku.

V zahradě vily velkoobchodníka Pireta se zelenaly stromy, rané keře už kvetly a tráva v záhonech byla svěží a zelená, takže se mohlo zdát, že je tu nějaký jarní ráj. Na terase u zadního průčelí vily, vydlážděné nádhernými kameny, na něž korunami stromů dopadalo slunce, seděli v bílých proutěných židlích Viki, Barry a Gréta. Seděli jen tak v košilích, Gréta v lehké žluté blůzce, Barry v růžové košili a sněhobílých manšestrových kalhotách a Viki hlavně ve výtečné náladě. Měli dnes s Barrym domlouvat prázdninovou cestu – vždyť už byla polovice března – a pak ještě něco. Způsob, jak vůbec tak přeukrutně dlouhou cestu Barryho jaguárkem jet. Gréta měla být u toho nejvýš do večeře, pak měla rande. A pak – po jejím odchodu – chtěl Viki s Barrym promluvit ještě o jedné věci. O věci, která měla – jak tušil – rozhodnout o jeho životě. Ale i to mělo být hezké a vzrušující a Viki byl šťastný. Na bílém stolku, který byl uprostřed jejich proutěných křesel, měli chlazené víno, kávu a zmrzlinu a také krabici cigaret a popelníček jako na obrazech hojnosti Karla Rondina.

„Viki,“ řekl Barry lehce, „jsem prostě rád, že jsi ze všeho venku a že už nemusíš brát ani prášky. Ale víš, co si teď myslím?“ Srkl si vína a řekl:

„Že ses přece jen neměl tenkrát toho pátrání vzdávat. Nešlo ovšem o slávu v novinách, jak si to maloval ten váš Hoffmann, ani o odměnu, prachy nemáš zapotřebí. Ale mohla to být vzrušující zábava.“

„Barry,“ zavrtěl hlavou a měl pocit, jako by mluvil s odstupem mnoha let o něčem, co bylo velmi bezvýznamné, na jeho hezké jasné tváři se objevil i mírný shovívavý úsměv, „Barry, tohle mi ještě dodnes občas připomíná Hoffmann. Ale nebyla by to žádná vzrušující zábava. Nebylo by bývalo z toho vůbec nic. Jak bych byl býval vlastně s tím pátráním začal? Vždyť jsem tenkrát neznal ani Brikciův vzhled, dalo se jedině jít za tím majitelem vilky, tím Sebetanim, ale to bylo málo. Policie ho přece vyslechla taky. A chodit po krčmách, že to ještě vůbec připomínám…“ Viki se napil vína, s úsměvem povzdechl a pohlédl na Grétu… „Barry, snad bys byl tomu nevěřil. Hoffmann říkal, krčmy na předměstích, v ohradách a kůlnách, v nízkých domcích, v ubohých a zapadlých uličkách, které brzy srovná buldozer se zemí, kolikrát jsem Hoffmannovi říkal, že právě tam ten Brikcius už nikdy nepůjde. Ostatně to teď vidíš sám. Odměnu vypsali před měsícem a nemají ho furt. Všechno je marné, možná že bude mít komorník pravdu i v tomhle. Že to bude otevřený případ a pachatel se nikdy za mříže nedostane.“ A Viki se usmál, znovu usrkl vína a rozhlédl se zahradou, tím nádherným zdánlivým rájem.

„Viki je rozumný hoch,“ řekla Gréta, „byl to vskutku romantismus a dnes je to pryč, proč furt o tom mluvit? Máte před sebou starosti s tureckou cestou a bavili byste se o vraždách? To se na takové jemné, hezké hochy jako vy dva ani nesluší.“

Zasmáli se, Barry a Viki si zapálili cigarety a Barry řekl:

„A co, Viki, prosím tě, ten Richter? Je to pravda, že tak dobře tančí? Tuhle sestřička by někoho takovýho měla zapotřebí. Ten její kluk, Viki – dneska večer zase mají rande – je na tanec tvrdej jako dřevo.“

„Rozhodně to svede líp než ty,“ řekla Gréta a začala pomalu a klidně míchat v broušené misce zmrzlinu, „ty jsi tupej nejen na tanec, ale i na jiný věci. A to on není.“

Smáli se, kouřili a pili víno bezmála jako na nějaké veselici, sem tam si vzali lžičku zmrzliny, která se pomalu v broušených miskách rozhřívala, a Viki řekl:

„Richter je hodnej kluk, sedíme spolu v lavici už tři roky. Jen trochu na tebe, Barry, žárlí, to snad víš. Ale to snad není žádná velká vada, to je spíš milý. Jo, abych nezapomněl,“ řekl náhle, „bratr mi psal, nechal jsem to doma. Že se do prázdnin objeví, aby nás viděl a popřál nám šťastnou cestu. Psal jsem mu kdysi o tom, co se u nás stalo a jak to vypadá, má na to svou teorii, dost shodnou s komorníkem…“ a Viki se na chvilku odmlčel a napil se vína. Blesklo mu, co asi Mart řekne, až se dozví, o čem dnes po odchodu Gréty promluví s Barrym. Až se dozví to, co – jak tušil – rozhodne o jeho životě. Věřil, že mu to schválí, ale o to nešlo. Hlavní byl souhlas Barryho a tím si byl jist.

„Udělal dobře, že tenkrát odešel,“ řekl Barry a myslil na Martův odchod z domu po dokončení práv a Viki se usmál a kývl. Právě tohle dnes slyšel od Barryho rád. A na chvíli si představil tu ukrutnou dálku do Istanbulu, Barryho jaguárka a všechny páky pod volantem, radostně zdvihl sklenku a zavolal:

„Gréto, na toho tvýho kluka, kterýho neznám, ale když se ti líbí, tak asi bude fajn. Abys však nepřišla na to rande pozdě. Čím je vůbec jeho otec?“ A Gréta řekla:

„Zahradník.“

Když se slunce na jasném nebi skrylo za větve dvou topolů, které stály na konci zahrady, toho domnělého ráje, a už nevnikalo korunami stromů na terasu k bílým proutěným křeslům, objevila se na jednom balkónu vily jakási nalíčená dáma v dlouhých světlých šatech. Jen tak trochu mávla dolů, ani nemusila mluvit. Barry, Viki a Gréta vstali a pomalu šli do vily.

„Dlouho jste u nás nebyl, Viki,“ řekla paní Piretová u mramorových schodů, které připomínaly menší schodiště v opeře, „byl jste trochu marod, ale jistě jste už zdráv, vypadáte skvěle. A doma je prý už dávno klid…“

„Doma je dávno klid,“ usmál se Viki a paní Piretová řekla:

„Mám starost, Viki, s těmihle dětmi. Málo se učí, pořád něco tropí a vůbec neposlouchají. Asi je vyměním za jiný. Ale Barry se těší na cestu,“ usmála se, „my, Viki, věříme, že váš pan otec svolí. Takové prázdniny vám snad nezakáže. Pojďme si na chvíli sednout semhle, večeře je až v sedm…“ a paní Piretová v dlouhých světlých šatech pokynula Vikimu a dětem a zamířila krokem plavné víly k modrému salónku.

Salónku říkali modrý proto, že potahy křesel, tapety koberce byly v modrých barvách, dokonce i perský závěs na jedné zdi, což prý u orientálních závěsů není tak časté.

V rohu zdi byly na modré zdi pověšeny staré sečné zbraně, ale nebyla to sbírka, visely tu spíš jen jako dekorace. Viki usedl do křesla, kam ho paní Piretová vybídla, a bezděčně se usmál. Vzpomněl si na jejich sbírku zbraní ve vitríně. Vzpomněl na velký temný obraz divokého honu na dřevěném ostění nad příborníkem. A Barry se zeptal, proč se směje, a Viki jen mžikl. Nechtěl mluvit před paní Piretovou o tom, jak si kdysi před vánocemi vystřelil z pistole a dodnes o tom otec neví. Pak trochu stáhl čelo, jako by stínek prošel jeho hlavou, a pohlédl na paní Piretovou.

„U nás je od Štědrého dne klid,“ řekl, „s otcem se stala změna. Po všech těch škandálech a malérech se trochu umoudřil. Ostatně se skoro ani nevídáme, je často pryč až do noci a ráno odjíždí dřív, než jdu do školy. Mart říká, že prostě přišel na to, že s námi jednal lhostejně a neúměrně přísně, a poznal, že to takhle nejde. Mlčí prý proto, že ví, že se mýlil. Já si však myslím,“ Viki se usmál a cítil se nadmíru dobře, „že když na Štědrý den ustoupil, udělal to z nouze. Že by byl na ultimátu trval, kdyby nebylo… toho Ottingenu. Na Štědrý den mlčel jen kvůli nový vraždě, jen proto, že nastala další velká starost. A když mlčel na Štědrý den, musil mlčet i dál. Ledaže by byl později řekl, že mně schválně dal čas, aby mě zkoušel. Komorník smýšlí podobně, ale ne úplně stejně. Jeho závěr je bližší Martovi. Počítá s tím, že otec ustoupil také proto, že nemá na mě sankce.“

„Pan vrchní rada měl velkou starost,“ řekla paní Piretová omluvně, „snad ji má dosud, když ještě nemá pachatele, my to chápeme. Žít v takovém napětí a mít takovou odpovědnost není žádná slast, vždyť se o tom píše i v cizině. Pak není divu, že se to třeba promítne i do rodiny. Já jsem si jista, že kdyby muži odřekli zákazníci nebo dodavatelé zvýšili ceny, promítlo by se to do rodiny také… Poslyšte, Viki,“ usmála se blaženě, „vskutku ještě nemají sebemenší stopu? Nepomohla ani ta odměna? To je ještě nikdo nenašel, kdo by na něho upozornil, z toho… podsvětí, když se říká, že mu pomáhají?“ A Viki zavrtěl hlavou. „Brikcius je pořád nezvěstný,“ řekl.

„Ten člověk opravdu nemůže být normální,“ kývla paní Piretová a pohlédla do rohu na zeď, na ty sečné zbraně, „viděla jsem jeho snímky v novinách a v televizi, má takovou tmavší, hrubou neholenou pleť, takový divný výraz v očích, takový náměsíčný, vypadá jako stávkující dělník…“ vzdychla těžce, jako by jí to trhalo srdce, „snad to ani nespáchal při plném vědomí. Že ho doktoři vytrhnou z provazu!“

„Je to možný,“ řekl Viki, „slyšel jsem to už dávno. Dokonce už před vánoci. Ale mě to už vlastně nezajímá, a co je u nás doma, je mi taky jedno. Je mi lhostejný už i ten klid. Já jsem už zúčtoval,“ řekl klidně a usmál se na Grétu a Barryho, „teď se jen těším na cestu.“

„Bude dlouhá, Viki,“ usmála se potěšeně paní Piretová, „však si to dnes s Barrym povíte a určíte si trasu.

Nejlíp by bylo dojet k tureckým hranicím z Bulharska. Dojet tam z Řecka by byla zajížďka, muž by byl však pro to. Říká, že projet Řeckem by bylo zajímavější. Ale to byste pak musili asi až do Thessaloniky, protože do Dramy a Zanthé k tureckým hranicím nevede žádná dobrá spojovací cesta a stejně byste se musili vracet na sever k Edirne.“ A pak, s úsměvem na rtech, řekla:

„Vemte si všechny potřebné věci, ale jen ty nejnutnější…“ a pak se v modrém salónku rozpředla řeč o tom, co všechno si na tureckou cestu vzít. Plavky, podmořské brýle, trenýrky, krátké kalhoty, dlouhé manšestrovky, jeden letní společenský oblek. Košile, trička, svetry. Ponožky bílé, žluté, kapesníky a pro jistotu i ručníky, ač ručníky budou v hotelích i v soukromí. Toaletní potřeby, i když krémy, pasty a jiné věci lze koupit kdekoliv po cestě, a ovšem – boty. Kožené polobotky a dva páry letních střevíců. A fotoaparát, filmovou kameru, tranzistor… a zatímco se o všech těchto věcech rozpředla řeč a hlavní slovo měla paní Piretová, Viki myslil ještě dál. Myslil na další věci, na mnoho dalších věcí, o nichž paní Piretová ani při své důkladnosti nemohla mít zdání, myslil například na krásnou zimní šálu a kravaty, které dostal k vánocům od Gréty, na nějakou matčinu a Martovu fotografii, na plastický obrázek Tarzana od Bernarda Rastera… a v duchu si říkal, jak to všechno jaguárek pobere. „Ale o tom budu mluvit s Barrym, až budeme sami,“ říkal si, „po večeři, co tomu jen řekne?“ A nahlas řekl paní Piretové:

„Hlavně si vezmu tyhle krásné hodinky. Už bych se bez nich neobešel.“ A ukázal zlaté hodinky na svém zápěstí a v jeho očích byla radost a štěstí jako v očích etruského krále.

Pak se už brzy zvedli a opustili modrý salónek. Paní Piretová připomněla, že večeře je v sedm, a rozloučila se vlídným kývnutím a úsměvem. A Viki s Barrym a Grétou šli do Barryho pokoje.

V Barryho pokoji se nejdříve ze všeho dostala ke slovu mapa.

Barry rozložil na stole mapu a Vikiho oči zazářily. Bylo mu, jako by hleděl na nejkrásnější kartu svého osudu. Když se nad mapou sklonili, on, Barry i Gréta, vypadali jako generální štáb před veselou bitvou. Začátek cesty, tu nutnou část z domova, přešli jen krátce, jako se přechází známá ulice. Teprve když se dostali dál, začali přemýšlet, protože tady byli už na příliš cizí půdě.

„Všude se trochu pozdržíme, takže na cestu tam počítejme…“ a Barry s úsměvem a záhadně řekl: „Čtvrtinu jednoho oběhu Měsíce kolem Země. Na cestu zpátky taky a měsíc na Turecko. Půldruhého měsíce budeme na cestách. Když budeme chtít, můžem to klidně natáhnout na dva. Aspoň pojedeme pohodlně a cestou si budem moci leckams zajet.“ Barry se zdvihl od mapy, s úsměvem se narovnal, protáhl a Viki zářil. Byl šťasten. A pak už brzy mělo dojít na způsob, jak vlastně jaguárkem jet. Vzali tužku a papír, začali měřit vzdálenost a došli k počtu kilometrů, který se jim chvílemi zdál závratný. A pak byl už jen krůček k tomu způsobu jízdy.

„Ty jsi, Viki, vskutku ještě nikdy neřídil auto?“ řekla Gréta, „nikdy sis nesedl za volant vašeho renaulta?“ A Viki se jen smál. „Jako bys nevěděla, jak to u nás chodí,“ radostně se smál, „kolikrát jsem v něm vůbec jel! Ale na tohle se těším a snad se to naučím.“

„Do prázdnin to umíš,“ kývl Barry, „naučím tě to sám. Když pak budeš chtít složit řidičskou zkoušku, složíš ji. Když chtít nebudeš, třeba kvůli otci, je to jedno. Hlavně že budeš umět jet a budem se na té dlouhé cestě za volantem střídat.“

Před večeří se šla Gréta připravit na schůzku, aby se po jídle už nezdržela, a v sedm byla večeře.

Podávala se v jídelně pod rozsvíceným křišťálovým lustrem. V čele stolu seděla paní Piretová v dlouhých tmavých šatech, se zlatými půlměsíci v uších. Jídla přinášela služka. Začínala humrovým salátem, nadívaným rosolem a vejci.

Bylo tři čtvrti na osm, když večeře skončila. Gréta se rozloučila a šla na schůzku a paní Piretová se také rozloučila. S úsměvem a lehkostí v tmavých dlouhých šatech a půlměsících odešla do svých pokojů jako paní Bubulina před svou zkázou. A Viki se s Barrym zas odebral do jeho pokoje.

„Barry, chtěl bych ti něco povědět,“ řekl Viki, když Barry došel od stolu ke gramofonu, aby tam dal desku, a jeho tvář, oči a hlas byly naprosto klidné, „čekal jsem jen, až budeme sami…“

Barry s deskou v ruce zůstal stát u gramofonu a pohlédl na Vikiho. Usmál se a kývl.

„Barry,“ řekl Viki, „já bych chtěl v tom Turecku už zůstat.“ A pak řekl:

„Zůstat tam a už se nevracet. Našel bych si tam práci, třeba bych nosil pytle v přístavu.“

Barry odložil desku a vrátil se ke stolu. Usedl, rozkročil se, dal ruce do kapes svých sněhobílých manšestrovek a mlčky hleděl na Vikiho. V jeho obličeji však nebyl údiv ani napětí. Hleděl na Vikiho klidně a vlídně, jen trochu zpytavě, a Viki měl náhle dojem, že právě myslí na něco trochu jiného než na to, zda je to možné. Usmál se a řekl: „Barry, snad by to nebylo tak hrozný. Školu dodělat nemusím, ty ji doděláš a pak se tam octneš taky. Zatím ten rok tam snad můžeš občas zajet.“

„Ano,“ kývl Barry konečně, „letadlem jsem v Istanbulu za dvě hodiny. Samozřejmě, že bys žádný pytle v přístavu nenosil. Tatíček by se tam o tebe postaral jinak. Ale řekni,“ Barry vlídně zakroutil hlavou, „proč tam chceš zůstat a už se sem nevracet? Proč, když je u vás klid, otec se změnil, jak říkáš…“ a Viki kývl a Barryho přerušil.

„Čekal jsem,“ řekl, „že se na to zeptáš. Vzpomínáš, jak ses mě ptal na Nový rok v té vinárně na Keliehově třídě, proč vůbec ještě mám zapotřebí brát prášky, když je už všechno v pořádku?“ A když Barry kývl, Viki pokračoval: „Tak to je právě ono. Prášky už brát nemusím, to je pravda, ale z domova musím. Tohle, co je teď u nás, je přechodný. Pořád tvrdím, že klid je jen z nouze. Jakmile bude mít vraha,“ řekl a myslil otce, „je po idyle. Mart se mýlí, že se napravil, protože poznal svůj omyl. Spíš má pravdu komorník. Je to v něm, možná že už z mládí. Jediná dobrá věc je, že nemá na mě sankce. Mart, Barry,“ řekl Viki klidně, „Mart byl doma až do maturity a pak dalších pět let, až dostudoval práva. To je tak dlouhá doba, že až znovu začne řádit, stokrát se zblázním. Je lepší do toho praštit hned než žít ve stálý nejistotě a čekat, kdy to zas vypukne. Nechci to už, nemám na to nervy. Chci být odtud pryč a na vlastních nohou.“

Mluvili o tom chvíli. Jen chvíli, protože Barry souhlasil. Souhlasil a řekl, že jak se otec vrátí, poví mu to a všechno se zařídí. „Myslíš, že si tam pro tebe nepřijede,“ podotkl a myslil na kriminálního radu, „myslíš, že tě tam nebude hledat?“ a Viki zavrtěl hlavou.

„Mám řádný pas, jsem plnoletý,“ řekl klidně a radostně a jeho srdce tlouklo štěstím, „dostanu řádné vízum a nezmůže se mnou docela nic. Tohle mně starost nedělá. Jen bych si potřeboval vzít s sebou pár věcí na památku a nějaký ty šaty navíc. A pak jen čekat, že se tam za mnou občas přijedeš kouknout.“

Mluvili o tom, dlouho seděli a mluvili o tom, co učiní Barry. Co připraví, zařídí a jak tam bude jezdit. Nakonec Barry vstal a vrátil se ke gramofonu k té odložené desce. Když ji dal na gramofon, ozval se hlas Gréty Garone.

Jednou kvečeru skončím, s těmi svody,

vezmu automobil a vyjedu si do přírody.

Sednu si do trávy na kraji lesa,

mé srdce znavené radostí plesá,

má smutná hlava mě už nebolí,

když vyjdu si do lučin, vyjdu si do polí.

… usednu na kraj lesa, pohlédnu sebe,

pohlédnu na pole, pohlédnu na nebe

a pak mou těžkou hlavu čísi ruka skolí.

Mé vidiny a touhy se ztratí v poli… se ztratí v poli…

A Viki, veselý a šťastný z celého dnešního odpoledne a večera, chytil Barryho zezadu kolem krku a zvolal:

„Barry, my bysme měli ještě jednou, než pojedem, navštívit ten bar Írán.“

Zatímco ten večer Viki u Barryho domlouval prázdninovou cestu, své setrvání v zemi půlměsíce, a poslouchal, jak Gréta Garone zpívá „Vyjdu si do polí“, kriminální rada Viktor Heumann trávil čas v pokoji s vitrínou, příborníkem a obrazem divokého honu. Zas po delší době vyjímal při světle lustru z vitríny zbraně a prohlížel si je. Občas vnořil prst do malé kartotéky na stolku – dřevěné krabice – vytáhl z ní některý kartónek. Na kartóncích bylo hlavní číslo, jméno zbraně a záznam o značce a roku výroby. Když se dostal k malému revolveru, kterým se střílelo za mořem před půlstoletím, pohlédl na hodinky a zavolal komorníka.

„Ještě jste nespal?“ zeptal se, „ještě jste vzhůru?“ a když komorník u dveří neznatelně zavrtěl hlavou, řekl:

„Před vánoci jsem mluvil o tom, jak se na těch zbraních usazuje prach. Zbraně v pouzdrech jsou čisté, ale ty, co tu leží volně, jsou zaprášené. Prach se na ně, jak je vidět, dostane i skrz zavřené sklo. A tak se na to zase třeba zítra koukněte. Chci, aby to jednou přišlo do policejního muzea v pořádku a ne jako snůška starého rezavého železa.“ Pak řekl:

„Když jsem před dávnými léty nastupoval k policii jako elév, náš velitel dbal na to, abychom měli brovninky ve vzorném pořádku. I když jsme je užívali dvakrát týdně při cvičení, musili jsme je čistit denně, protože jsme nikdy nevěděli, kdy si je velitel přijde prohlídnout. Poznal naprosto přesně, kdy zbraň nebyla ten den čištěna. Kartotéční lístky jsou v pořádku,“ řekl, „ale nemohl jste je místo ručně psát na stroji?“

„Zkusil jsem to,“ řekl komorník, stál pořád u dveří do haly a klidně a strnule hleděl na Heumannovy ruce, „nešlo to. Byly do stroje moc silné.“

Zatím již Heumann zas sáhl do vitríny a komorník viděl, že bere do ruky památnou pistoli. Bral ji zase tak jako předtím: štítivě. Chvíli na ni nehybně hleděl, hleděl na její perleťovou střenku s kovovým erbem s iniciálkami svého jména, emblémem Studentského spolku a datem památného předání, pak se dotkl spouště a pak letmo pohlédl na hlaveň.

„Co užitku může tenhle kov přinést, ale taky co napáchat zla,“ řekl klidně, ale jeho chladná brunátná tvář se trochu stáhla, „rád bych znal všechny ty pomluvy a řeči, co se strhly po tom Ottingenu, když jsem si půjčoval pistole od našich bývalých členů. Víte, mě by například zajímalo, co asi – když k němu přišli pro zbraň – říkal pan Dessewffy. Ten totiž, jak víte, pistoli už osm let nemá, ztratil ji v tom Egyptě. Ale já je nechal,“ řekl a myslil své kriminální agenty, „ať k němu jdou. A co asi říkal, když přišli pro zbraň, Raster,“ a komorník si všiml, že přivřel oči. „A navíc co si o tom myslil, když právě v té době jezdil do Ottingenu pracovat. Krk za to dám, že se cítili dotčeni, že se rozzlobili, že je podezřívám z vražd. A nedal bych krk za to, že neměli škodolibou radost, když pistole dostali za dva dni zpět, aniž se ukázalo, že se z některé střílelo. Nevím, zda se mezi nimi našel jediný rozumný člověk, kdo pochopil, že jsem v tohle věřil taky. A že koho jsem nejmíň ze všech podezíral, byl Raster. Lidé jsou dotčeni, když je policie podezírá, ono to není příjemné, i u nevinných přitom vzniknou všelijaké komplexy, jsou však dotčeni, i když si jen myslí, že je podezírá. Jenže kdybychom vůbec nikdy nikoho nepodezírali, nikdy bychom nikoho nevypátrali a pátráme proto, abychom zneškodnili a potrestali zločince. Vzpomínám-li si dobře,“ kriminální rada potěžkal památnou pistoli v dlani a komorník si všiml, že se na jeho chladné brunátné tváři objevil náznak úsměvu, „vzpomínám-li si dobře, naši…“ a myslil své kriminální agenty, „si půjčovali pistole od přátel ze spolku s patřičným vysvětlením a omluvou.“

Komorník stál pořád u dveří, hleděl na Heumannovy ruce a myslil si své. V mnohém s radou souhlasil. Myslil však na to, že se dnes večer pan rada trochu rozhovořil a že si tak náhle vzpomněl na věc, jež byla skoro zapomenuta, totiž na půjčení pistolí od členů spolku před Štědrým dnem a na podezření na Bernarda Rastera. „Ví, že to neměl dělat,“ myslil si komorník, „teď to uznává a proto o tom mluví.“ A pak si komorník u dveří všiml ještě něčeho a byl zvědav, zda se strefil. Vzápětí to poznal. Kriminální rada náhle zdvihl hlavu k lustru, který svítil naplno, pohlédl na hodinky a suše řekl:

„Můžete jít. Vzhůru už být nemusíte. Můžete jít, pane Fleischhacker, spát.“

Komorník se uklonil, aniž hnul hlavou a trupem, a v duchu si řekl, že se nemýlil. Poznal to správně. „Zase jedna jeho světlá chvíle,“ řekl si, když opouštěl pokoj, „má dobrou náladu. Dobrou náladu, ač je půl desáté večer a ve vile kromě mne a hospodyně je sám…“

Když za komorníkem zapadly dveře, rada Heumann se znovu zadíval na hlaveň památné pistole. Teď na ni hleděl zblízka a dlouho, jako by to nebyl jen kus kovu, ale nějaká složitá věc, v níž je možno nacházet nové světy. Pak obešel s pistolí stolek s křesly, kde před vánoci seděl s Waniou a Seibtem, a zastavil se v rohu u stojánku s lampou. Chvíli si prohlížel pistoli pod jejím světlem. A pak ji náhle začal rozebírat.

Bylo deset hodin, když skončil. Pistole byla zas složená a navíc ještě vyčištěná a na všech patřičných místech potřena vazelínou. Ležela teď na silném vlněném šátku na příborníku pod obrazem divokého honu, a kdyby byl býval ten obraz mladší, z dob, kdy se střílelo z meyerbachovek ráže 6,35, byla by vypadala, jako by vyskočila z jeho rámu. Rada Heumann znovu pohlédl na hodinky, ale v jeho tváři nebylo nejmenších stop stínu nebo zlosti. Byl tam jen lhostejný chlad. A pak znovu přistoupil k vitríně. A pak, snad proto, aby vyplnil čas, který se vlekl, snad ze skutečného zájmu – těžko lze v duši poznat jemný záchvěv příčin – sáhl do spodku vitríny a vyňal podlouhlou dřevěnou krabičku, polepenou staniolem. A když ji otevřel…

Jsou věci uložené v nějaké krabici, a ač jsme je nikdy nespočetli, poznáme, jestli některá chybí. Třeba po ní nezůstane jedno prázdné místo, protože ostatní je zaplní, ale v krabici přesto zbude kus prázdného prostoru. A ta prázdnota, byť sebemenší, nenápadná, upoutá. Rada Heumann měl dojem, že v krabici chybí nějaký náboj.

Chvíli hleděl na náboje, jako by přemýšlel, a pak krabici položil na příborník. Vzal pistoli z vlněného šátku s příborníku a rozhlédl se pokojem. Rozhlédl se jednou, dvakrát, třikrát, aniž jeho chladný zrak utkvěl na některém předmětě na stěně nebo zemi.

Vypadalo to, jako by zkoumal, jak je tenhle pokoj zařízen. Jak to vlastně vůbec vypadá. Zda tenhle pokoj vůbec patří k jeho bytu. A náhle se přece jen zarazil o něco pevnějšího. O obraz divokého honu na dřevěném ostění nad příborníkem. S pistolí v ruce hleděl na temné stromy, porost, křoví, skály na tmavém, nicméně jasnějším nebi, na běžící honce s puškami a na zvěř, vpředu ve tmě zoufale se ztrácející… pak přistoupil k obrazu a levicí jej narovnal. Pak jeho zrak skouzl k dolnímu rámu a pak pohlédl na hlaveň pistole, kterou držel v ruce.

V té chvíli se v domě ozval šramot.

Heumann pomalu položil pistoli do vitríny a pak tam dal – do její dolní nezasklené části – i podlouhlou dřevěnou krabičku s náboji, polepenou staniolem.

V té chvíli se ozvalo otvírání dveří ze schodiště do haly a rada Heumann zhasil světlo lustru. Nechal svítit jen lampu na stojánku v rohu. Slyšel, jak Viki přešel halu a otvírá dveře svého pokojíku. Pohlédl na hodinky, bylo čtvrt na jedenáct. Zhasil i světlo lampy a pak kamenný a chladný vyšel z pokoje. Do své vedlejší pracovny, kde přistoupil k oknu a kamenný a chladný chvíli hleděl na dům Bernarda Rastera. Pak si sedl k psacímu stolu a tam se ponořil do nějakých papírů a listin.

XIX.

Vrchní kriminální rada položil sluchátko a zahleděl se k oknu. Od psacího stolu nemohl vidět nic než kus čistého modrého nebe, neboť pracovnu v kriminální centrále v budově presidia měl v pátém patře a s okny na náměstí. Zahleděl se k oknu, viděl kus čistého modrého nebe a v hlavě mu doznívala nějaká podivná čísla. Pak se ozvalo zaklepání. Odtrhl zrak od okna a řekl: „Vstupte!“

Komisař Wania vkročil do Heumannovy pracovny dost zvláštním krokem. Na vysokého policejního hodnostáře podivně nejistým. A ještě nejistěji za sebou zavřel dveře.

V Heumannově tváři se nehnul ani sval a nezměnil se ani jeho chladný a velmi zachmuřený pohled. Jako by tuhle Waniovu nejistotu čekal, ba jako by byl na ni už jistou dobu zvyklý. Jako by prožíval nějakou pohromu, těžce napřáhl ruku, aby od Wanii přijal jakýsi list.

„Jeho zatčení je otázkou několika dní či hodin,“ řekl Wania hlasem, v němž se chvělo napětí, „s tou odměnou však…“

Heumann přelétl zrakem řádky a povzdychl.

Anatol Brikcius, pravým jménem Stopek, uprchlý trestanec z Bruselu a vrah dětí, byl v pasti. Po dlouhé, vyčerpávající práci se nakonec lov přece jenom zdařil. Ale zdařil se lov ještě mnohem větší, než se vůbec myslilo, a v tomto náhlém úspěchu – věci jsou často dvojsečné – byla zároveň i příčina, proč honba za Brikciem trvala tak dlouho a byla tak obtížná a těžká. Obyčejný uprchlý trestanec a vrah dětí by se byl sotva tak dlouho skrýval, nebýt toho, co Heumann i Wania tušili od počátku, totiž nebýt náhlé a neuvěřitelné podpory podsvětí. Už koncem ledna se zdálo, jako by se nejtemnější kriminální živly země spikly a chtěly snad právě podporou Brikcia změřit své síly s mocí zákona, chtěly snad právě Brikcia, bezvýznamného, méněcenného trestance a vraha dětí, z nějakých nepochopitelných příčin udělat nástrojem zkoušek jakýchsi svých temných plánů a navíc jím vykřiknout a provolat svou zášť, pohrdání a nenávist k policii, snad dokonce přímo i samotnému Heumannovi. Tak nějak se to jevilo už koncem ledna, a i když to zdaleka nebylo tak doslovně, přece jen v tom bylo dost pravdy: prostě odvěký nepřítel zákona se vzpřímil a vzepřel. A právě tato účast podsvětí v případě Brikcia, která brzdila a ztěžovala práci policie tři čtvrti roku, umožnila teď tak nečekaný úspěch. Po vyhlášení vysoké odměny za vrahovo dopadení se v průběhu pátrání náhle objevilo šest nejtemnějších lidí vynořili se jako zvlhlé listí z tůně, když do ní vnikne proud vody – tři z nich, jak se zdálo, opatřili Brikciovi úkryt, peníze a falešný průkaz a ti všichni teď byli na dosah ruky jako hrušky v krámě ovocnáře. Brikcius byl v pasti, těch šest do ní lezlo a nevěděli to stejně jako vrah. Možnost vzít je všechny na jeden zátah byla mimořádně dobrá a podle kriminálního rady to byla zároveň i možnost jediná. Podle kriminálního rady Heumanna byla jedinou podmínkou zdaru přesná souhra akcí, a tuto souhru sám promyslil a nařídil. Brikcius mohl být zatčen hned, kvůli těm však, kteří byli teprve na prahu pasti, bylo lepší dopřát Brikciovi ještě den svobody.

Heumann povzdychl, pohlédl na Waniu, který stál před jeho stolem, a jejich oči se setkaly. Snad jen na pár vteřin, ale napětí, které v pracovně vzniklo od chvíle, kdy Wania nejistě překročil práh, polevilo. Jako by se byli tím pohledem domluvili, jako by si byli oba trochu oddychli. Byli však velmi vážní a Wania navíc stále nejistý. Na vysokého policejního hodnostáře nejistý podivně…

„Pokud jde o odměnu,“ řekl Heumann hlasem pomalým a těžkým, „ať se ustanoví komise. Ať to rozdělí. Bude to těžké odměňovat kriminální živly, které navíc vlastně hledáme. Ať se k tomu vyjádří právník!“

„Předběžné vyjádření tu je,“ podotkl Wania tiše, „vycházejí z toho, na co odměna byla vypsána, dále z toho, že cíle bylo dosaženo, a konečně z toho, že nikde nestojí, kdo je z odměny vyloučen. Právně odepření odměny,“ podotkl stísněně, „neobstojí.“

„Tak ať mu ji nacpou,“ zvolal Heumann, „ať si ji uloží třeba přímo u Státní banky. Ale napřed půjde sedět. Co vím, má tenhle Raab na kontě tři loupeže a podvod.“ A pak řekl: „Nemůžeme za pomoc promíjet zločin.“

A pak řekl znovu pomalu a těžce: „Nemůžeme promíjet zločin,“ a jeho hlava poklesla a jeho tvář pokryl temný stín a v pracovně nastalo ticho, jaké tu snad ještě nikdy, co stála budova presidia, nebylo.

„Doneste mi to,“ řekl po delší době Heumann, jako by se byl probral z těžkého snu, „doneste mi, prosím vás, i tu… zbraň.“

Wania se mlčky otočil a šel ke dveřím. Heumann za ním hleděl zachmuřeně, chladně, v jeho tváři se nehnul ani sval. Když dveře zapadly, Heumann zas pohlédl k oknu na to čisté modré nebe. Slunce svítilo kdesi napravo za zdí, bylo palčivé a horké a sem do pracovny vnikalo jen nepřímo. Heumann pohlédl na nebe a pak, jako by se vracel do tmy, s povzdechem se sklonil nad stůl, kde leželo pár fotokopií a nějaký soupis. Snímky bral do ruky pomalu, jakoby s velkým sebepřemáháním, a opatrně, jako by byly prosáklé jedem, a hleděl na ně strnule a nehybně a stejně nehybně a strnule hleděl na ten soupis… kdyby zde byl býval komorník, byl by ho v té chvíli snad ani nepoznal.

Na jednom snímku byly barevné zvětšeniny jakýchsi vláken. Vlákna byla tmavě zelená a nepatrně vroubkovaná, vypadala jako řasy nebo slabé stvoly rostlin na bílé podložce. Na druhém snímku byla jízdenka podzemní dráhy z městského předměstí Millenshumm, kdo na ten lístek jel a kam, tu nikde nestálo, ale zato na lístku bylo datum 22. prosince. Třetí snímek byl zjevením. Byl to přízrak, úder hromu a blesku, a Heumann ho pustil z ruky, jako by náhle ochrnul. Byly na něm zvětšené otisky prstů Bernarda Rastera, Dessewffyho a – plukovníka Seibta. Heumann si podepřel hlavu o dlaň a druhou rukou rychle sáhl dál. Na čtvrtém snímku byl zvětšený otisk prstů ruky, označené značkou X I. Konečně na pátém snímku byly zvětšené otisky palce, ukazováčku a prostředníku – prsteník a malíček chyběl. U tohoto snímku byl lístek s razítkem „Oddělení k zjišťování totožnosti při Ústřední daktyloskopické stanici“ a na něm tužkou připsána poznámka: „Otisk pravého palce, ukazováčku a prostředníku shodný s předloženým materiálem.“ Pak tam ležel ten soupis a to byl seznam jakýchsi jmen a čísel, částek vypsané odměny za dopadení vraha. Rada Heumann na to hleděl strnule a nehybně, pak těžce vzdychl a na chvíli se zamyslel. Otevřel zásuvku stolu a vyňal jakési dvě věci a desky.

Byly to brýle s širší černou obroučkou a obyčejným sklem, jakých užívají herci, a proužek drobných černých vousků, jaké se lepí pod nos a dají se koupit v hračkářství. Vousky byly mírně poškozené a obroučky brýlí byly z hmoty, na níž otisk prstu bývá výrazný. Desky byly nadepsány jménem Anatola Brikcia. Heumann hleděl na všechny ty věci strnule, nehybně a štítivě a jeho tvář byla temná a chladná jako tvář smrti. Pak se zas otočil k oknu, k tomu nebi, a tak zůstal sedět až do chvíle, kdy opět někdo zaklepal.

Komisař Wania vkročil stejně nejistě jako před chvílí. Nesl nový list a pistoli.

Heumann dal pistoli na Brikciovy desky a list přejel zrakem. Pak jej začal číst znovu a podrobně.

List byl trojdílný. První část byla nadepsána slovem „Nábojnice“, druhá část slovem „Střela“ a třetí „Pistole“.

V několika řádcích, které předcházely těmto třem částem, bylo podotknuto, že s výjimkou pistole bylo vše (nábojnice i střela) nalezeno dne 23. prosince pod vrstvou sněhu na místě činu. V části o nábojnici psal znalec o otiscích lůžka na roznětce nábojnice. V části o pistoli vypovídal, že se mikroskopickým zkoumáním zjistilo, že lůžko pro dno nábojnice, ručně vyrobené, zanechalo otisk na nábojnici, který vylučuje, že z přiložené pistole nebyla tato nábojnice vystřelena, a rovněž porovnáním shodných zvláštností na nalezené střele dokázáno, že střela byla vypálena z přiložené pistole… Heumann odložil list a sáhl po pistoli. Prohlížel si ji dlouho. Byla to pistole Meyerbach ráže 6,35 s levotočivým závitem v hlavni. Na střence, vykládané perletí, byly jasné stopy po odtrženém kovovém erbu.

Heumann prohlížel pistoli dlouho a mlčky, v tváři se mu nehnul ani sval a zrak se mu nezachvěl. Pak mlčky položil pistoli zpět na stůl a pohlédl na Waniu.

Wania stál před jeho stolem zatím alespoň navenek klidně. Viděl, jak se Heumannův zrak vpíjel do posudku a jak byl přivřen a napjat, když si prohlížel pistoli, a ani při svých velkých zkušenostech s lidmi si neuměl představit, co se v té chvíli dělo v jeho hlavě. Teď však, když Heumann odložil pistoli a zdvihl hlavu, viditelně znejistěl. Jeho zrak se však opět setkal s pohledem Heumanna a napětí zase trochu povolilo. Zase jako by si byli oba trochu oddychli. Ale u Wanii ten oddech trval jenom chvilku. Náhle jako by všechno, co dosud potlačoval a utajoval, propuklo navenek s dvojnásobnou silou, Wania se už neovládl a řekl:

„Je to naprosto jisté? Nemůže jít o omyl? O souhru nějakých náhod…“

„Jste kriminolog a víte…“ řekl Heumann pomalu a těžce, „…je to beznadějné. Je to naprosto jisté. A nezapomeňte, že jsou tu i otisky rukavic na kapesní hře.“ A pak hlasem zdušeným, zalknutým řekl: „Posaďte se.“

A Wania si sedl na židli, která stála u stolu. Po chvilce ticha řekl Heumann:

„Mohu začít?“ a Wania odevzdaně kývl.

„Dnes je pátého dubna,“ začal Heumann pomalu a těžce a hleděl chladně a zachmuřeně před sebe. „Anatola Brikcia zatkneme zítra večer. Do té doby budeme mít všech šest, anebo je budeme mít přibližně ve stejné době. Do té doby nechte Brikcia v naprostém klidu. Hlavně žádné hlídání,“ řekl pomalu a těžce a zas zabloudil očima k oknu, „hlavně nehlídat. Nechápete, proč je tohle jedna z nejdůležitějších věcí, o kterou vás žádám. I kdyby si dnes nebo zítra vyšel,“ řekl a myslil Brikcia, „je to úplně jedno, dnes už neuteče. Nanejvýš že se zpozdíme o další den, což je už při těch třech čtvrtích roku úplně lhostejné… Do zítřejšího večera máme všech šest a teprve pak, anebo současně, zatkneme Brikcia. Provedu to osobně.“ Pak kriminální rada pokračoval:

„S Brikciem nebude potíž. Nepadne jediná rána, tím jsem si jist. Ten člověk má zpomalené reakce a vůbec nedovede střílet. Umí jen zabíjet v klidu do týla. Ale terén je třeba obklíčit. Pevně a nenápadně. Dvě čety vybraných mužů v civilu…“

Wania sáhl v té chvíli do kapsy, vyňal tužku a blok, aby si udělal poznámku. Heumann ho napjatě pozoroval. Viděl, že přemáhá nejistotu, vzrušení, ale mlčí. Že mlčí a dělá si poznámku. A Heumann pokračoval:

„Dejte si v průběhu akce hlásit plnění všech rozkazů svými lidmi pro jistotu, že nic neopomenuli. To je nejdůležitější. K tomu je třeba zkušené spojky s vysílačkou, byl bych pro Melkova Ambrose. Nesledování Brikcia do zítřejšího večera rozkazem nedávejte. Zařiďte to tak, aby každý byl v té době někde jinde. Do Náplavní dejte dva lidi až ve dvacet hodin, ne dřív, to je také důležité. Tam za tím rohem však mohou hlídkovat už odpoledne. Možná že nějaké drobnosti to do zítřka rána pozměníme, ráno bych vám řekl další.“ A pak ještě řekl:

„Bude to velký úlovek a veřejnost bude utišena. I pan ministr. Ať připraví všechny cely, co tu dole máme, vtáhneme je sem. Tamti mohou být po dvou či třech, Brikcius bude sám. Jeho předběžný výslech provedeme hned po zatčení v cele vy a já, to je další, oč vás žádám. A zatím by měl být případ uzavřen. Nikdy bych si byl nepomyslil, že to takhle skončí,“ rada pohlédl chmurně a těžce na seznam jmen s částkami vypsané odměny a zase si na okamžik podepřel hlavu o dlaň. Pak řekl:

„Tohle je všechno, co můžete pro mne udělat. Není-li vám ještě něco jasné, promluvíme si o tom zítra ráno. Spravedlnosti se dostane zadost. To je vše, co vám mohu ze své strany zaručit. Vzal jsem si tento případ na starost a odpovědnost za něj nesu až do konce. Buďte naprosto klidný.“

A Heumann s tváří temnou a chladnou jako smrt vstal ze židle. Vestoje otevřel zásuvku a smetl do ní vše, co bylo na stole, brýle, falešný knír, pistoli a všechny listiny a snímky, smetl to, jako se mete smetí, jako se zametá cesta po polomrtvém stádu, jen desky s jménem Brikcius tam nechal ležet. A pak vzal ze zásuvky list krásného bílého křídového papíru a obálku.

„A teď, komisaři,“ řekl a kupodivu – a dnes vůbec poprvé – se usmál… „a teď si něco napíši.“

Komisař Wania vstal a za chvíli mlčky s hlavou skloněnou opustil pracovnu šéfa kriminální policie.

Dřív než dal bílý papír do psacího stroje, šel kriminální rada do malé místnosti, kterou měl u pracovny a kde byla jen židle, stůl a gauč, a nebyl tam ani telefon. Vzal láhev džinu a cigarety, které tam byly na stole, a vrátil se ke stroji.

Dopsal, když čisté modré nebe trochu ztemnělo, protože slunce za zdí, které nebylo vidět, se chýlilo k západu. Co napsal, přečetl, tužkou poopravil nějakou čárku, pak vlastnoručně připsal datum pátého dubna a pak to podepsal. Pak to dal s obálkou do stolu a zazvonil na šoféra, aby připravil vůz. Pak přistoupil k oknu a chvíli hleděl na náměstí, které se rozkládalo před presidiem. Zahlédl tam pár dětí u záhonu červených květin, jak se honí a pošťuchují. Zahlédl tam ženu s kočárkem, jak vychází z náměstí do ulice. A zahlédl tam jakéhosi starého pána s licousy a hůlkou, jak hledí na nebe. Pak se oblékl, pustil do pracovny uklízečku a pomalu odcházel.

Když se za ním zavřely dveře, uklízečka se usmála a potřásla hlavou. Bylo to zas po dlouhé době, kdy si jí kriminální rada všiml. Kdy na ni vůbec pohlédl. „Usmál se,“ myslila si, „je mu dobře. Není divu, když konečně má pachatele. Ale kdo asi,“ myslila si, „dostal těch sto tisíc odměny? Domkář?“ A vesele vzala lux a začala čistit běhoun.

XX.

A ač to čekal přes čtvrt roku a přestože už na tom neměl sebemenší zájem, teď, když to přišlo, rozbušilo mu to srdce a na chvilku docela zastavilo dech. Přišlo to náhle jako blesk z jasného nebe, ve tři hodiny odpoledne, kdy nebe bylo jasné, slunné, bez mráčku, teploměr ukazoval třiadvacet stupňů a kolem vily zpívali ptáci.

V ty tři hodiny odpolední vstoupil rada Heumann do pokoje svého syna. Vstoupil s rukou v kapse, zavřel za sebou dveře a stoupl si k nízké skříňce, k té, na níž kdysi v tu neblahou předvánoční noc po výletu – ležel lesní stromek, dárek od Gréty a kapesní hra z obchodního domu M&S. Stoupl si k ní, ale nevypadal jako na prahu zločincovy cely, a v jeho brunátné tváři nebyl výraz dozorce jako tenkrát, dnes tu stál – s tou rukou v kapse – jako někdo, kdo si zašel pohovořit do pracovny svých podřízených anebo se kouknout, jak se daří kytkám za oknem… Viki to poznal. A ač ho náhlý příchod otce překvapil, byl zcela klidný, a byl by býval klidný, i kdyby byl viděl na otcově tváři běs.

„Za chvíli skončí škola,“ řekl rada, bez úvodu a rovnou, hlasem jaksi neurčitým, nicméně spíš kupodivu vlídným, „chci ti sdělit své stanovisko k té tvé prázdninové cestě.“ Kriminální rada postoupil od skříňky do pokoje, vyňal ruku z kapsy a usedl. Pak mlčky ukázal Vikimu na židli. Viki si sedl a srdce se mu roztlouklo. Nikoli však z obavy, co se dozví, ale tím překvapením a zvědavostí. O prázdninové cestě s Barrym už nemohla být řeč, tu už nikdo nemohl překazit. Viki byl klidný, a co cítil při tlukotu srdce, byla už jen zvědavost. A kriminální rada řekl:

„Svoluji.“

„Svoluji,“ opakoval a hleděl kamsi na zeď, „svoluji, abys jel do Turecka s Piretem…“ a Vikimu se zastavil dech. Ale dřív než si vůbec mohl říci: „Tak už je to tu, i tohle, i když je to úplně, úplně jedno…“ rada odvrátil zrak od zdi a dodal:

„Svoluji, ale pod jednou podmínkou.“

A pak se odmlčel a pohlédl na syna.

Bylo to zvláštní, ale v té chvíli se Vikimu srdce utišilo a začal zas klidně dýchat. Snad jen jeho jasné šedé oči trochu zamžikaly, snad trochu i pokrčil rameny… zákaz prázdninové cesty konečně odvolal, ale má podmínku! A i když věděl, že se ho už vůbec netýká, přece byl zvědav, jaká bude. A kriminální rada řekl:

„Nepřeji si, aby ti tu cestu platili Piretovi. Samozřejmě,“ řekl a lehce dal ruku na stůl, „mohou ti nabídnout, co patří k pohostinství. Co patří, jak se říká, k dobrým zvykům. Ale jinak budeš mít peníze a budeš si platit vše, co k pohostinství nepatří. To je má podmínka,“ řekl teď silnějším hlasem, nicméně nikoliv tím, jímž byl zvyklý pronášet rozkazy, a jeho tvář se poněkud zachmuřila, „nechci, aby si někdo myslil, že se o tebe stará, to si může dovolit četař nebo vrátný, já ne. Máš-li trochu rozum, pak to uznáš a nebudeš dělat schválnosti.“

Kriminální rada zmlkl, stiskl rty a Viki cítil, že by měl potlačit úsměv. Ale v duši jej nepotlačil. „Podmínka!“ řekl si, „nechce, aby to Piretovi platili! Aby mě pan Piret vydržoval.“ A vzpomněl si, co mu říká komorník. Žárlí. Nesnese, aby měl přítele, jako je Barry, a dostával od něho dary, protože sám asi nikdy nikoho neměl a od nikoho nic nedostal. Teď nechce připustit alespoň to, aby za něho platil pan podnikatel. „Ale něco mi nabídnout smí,“ připomněl si a potlačil úsměv a zeptal se:

„Co to je, co patří k pohostinství a oni smějí nabídnout…“

„Ubytování v soukromí,“ řekl kriminální rada bez rozmyšlení, jako by byl otázku čekal, a v tváři se mu nehnul ani sval, „ubytování v hotelu však už ne, ledaže by jeho majitel byl někdo z Piretových přátel a výslovně řekl, že tebe a mladého Pireta zve. Pozvání na oběd či večeři do soukromí, případně i do veřejné místnosti, jestliže to bude skutečně pozvání, jako já zvu na vánoce komisaře nebo paní Meyerbachovou… jinak si všechnu stravu platíš sám. V restauraci to může Piret platit najednou, ale ty mu to pak hned dáš. Platit budeš jízdné za všechny transfery po moři či dráhou, kdyby byly nutné, napůl zaplatíš za auto. Napůl budeš platit benzín a všechny služby a zaplatíš si poplatky, spojené s vízem a jinými úředními úkony. Každý týden napíšeš domů, kde jste byli a kde jste. A pak ještě něco…“ Rada se na chvíli odmlčel, odvrátil tvář a řekl: „Když už budeš v tom Istanbulu, snad bys mi tam něco koupil. Co a jak, ti ještě řeknu. To je vše…“ A rada opět sevřel rty a Viki se stačil jen podivit. Podivit, jak je to strašně bezduché. Stejně bezduché jako ten jeho někdejší zákaz stýkat se s Barrym a to, čím to zdůvodnil: „Máte rozdílné zájmy, sklony, přesvědčení,“ řekl tehdy v pracovně, „nastoupíte odlišné životní cesty. Nesmíš se rozptylovat v učení, musíš se soustředit na školu…“ Tehdy se Viki vypotácel ze dveří v mrákotách a pak zde, v pokojíku, klesl na gauč v poloviční mdlobě… dnes se tomuhle musil smát. Copak bylo vůbec možné, takové dělení peněz na společné cestě? „Barry, kup zmrzlinu,“ pomyslil si, „já ti to obratem dám. Barry, kolik stál meloun, co jsme spolu snědli?“ Musil se tomu smát. „Co tomu asi Barry řekne, až mu to za chvíli zavolám,“ pomyslil si, „a co paní Piretová, asi zakroutí hlavou a pomyslí si, policejní úředník… A co to asi je,“ pomyslil si, „co mu mám koupit v Istanbulu? Co asi chce…“ a jen tak ze zvědavosti se zeptal:

„Co mám koupit v Istanbulu?“ ale rada mávl rukou a řekl:

„Hloupost. Teď o tom nemluvme, na to je dost času, než pojedete. Nevím, jestli to vůbec dokážeš koupit…“ A Viki chtěl něco namítnout, ale už nestačil. Heumann náhle vstal ze židle a opět promluvil. Co řekl teď, bylo tak neuvěřitelné, že Viki si v první chvíli myslil, že sní. Nejdřív strnul, ale pak se mu roztlouklo srdce a zatočila hlava jako v toboganu… Vrchní kriminální rada oznámil synovi nepředstavitelnou věc.

„Vím dávno,“ řekl klidným, kupodivu zas dost vlídným hlasem u okna pokojíku, s pohledem upřeným dolů na garáž a výjezd na ulici, „vím dávno, žes měl zájem o případ dětských vražd a že jsi dokonce chtěl pátrat po vrahu.

Že sis myslil, že ho zjistíš a chytneš. Soudím to z toho, že ses chodil do pracovny dívat na doklady v deskách. Soudím, žes to byl ty,“ řekl a odvrátil se od okna, „protože komorník to nebyl, Betty sotva a nikdo jiný v tomhle bytě není. Někdy kolem vánoc jsi té hlouposti nechal. Snad jsi přišel k rozumu sám, snad tě k tomu přiměl někdo jiný, snad komorník, ne-li dokonce Raster… to je jedno. Zajímal ses o to a já ti teď tedy mohu říci, že konečně už pachatele máme!“ A kriminální rada popošel od okna k židli, znovu si sednul a Viki strnul.

Viki strnul, snad i trochu pootevřel ústa a jeho jasné šedé oči se zvětšily. I tohle bylo něco, co mohl čekat, zvláště po vypsání odměny, mohl to čekat dávno navzdory všem příjemným pochybám, navzdory nejistotě, kterou o tom měl i komorník, ale teď, když to přišlo, strnul. Rada to zřejmě neviděl, hleděl zas k oknu a zdálo se, že ho synův výraz ani nezajímá. A Viki se posléze vzpamatoval a vyhrkl:

„Toho Anatola Brikcia? Toho šílence?“ A kriminální rada kývl. Teprve teď pohlédl na syna a jeho oči byly zachmuřené. Pak prohodil:

„Tak vidíš, že policie není tak hloupá, jak sis myslil. Trvalo tak to dlouho, napadali mě v novinách, pomlouvali, div že někdo nechtěl můj a Waniův odchod… ale vyhráli jsme. Policie není bezmocná, jak sis myslil,“ opakoval a pak se odvrátil zas k oknu a řekl:

„Po tom všem, co bylo s tebou kolem vánoc, jsem ochoten něco udělat. Dnes v pět hodin odpoledne sám pachatele zatknu. To jsem si předsevzal a mám na tom zájem. Bude to kousek za městem na venkově, na jistém přesně zjištěném místě. Je to past, do které toho Stopka vlákal jeden jeho kumpán, nemá o tom zdání a neexistuje už nic, co by to mohlo překazit. A tebe, když ses o ten případ zajímal, vezmu s sebou. Můžeš u zatčení Brikcia být a vidět mé lidi při práci. Ty, v jejichž schopnost jsi nevěřil… věřils snad s panem poslancem Hahnem a pisálky z Expresu, že budou musit táhnout… Ovšem…“ kriminální rada opět zesílil hlas, ale nebyl to tón, kterým uděloval rozkazy, „… ovšem podmínku mám i zde, jinak bych si to nemohl troufnout. Podmínku, která se musí splnit přesně a bez odmluv.“

Po zrušení zákazu turecké cesty Viki strnul a při podmínce o placení útrat se v duchu smál. Teď však přišla chvíle, kdy myslil, že sní. Srdce mu tlouklo a hlava se mu točila jako na toboganu… náhle měl v hlavě zmatek a bylo to zvláštní. První, co ho po tomto sdělení, tak nečekaném, neuvěřitelném a zvláštním, napadlo, byly prášky. „Musím si vzít prášek,“ napadlo ho a cítil, že je bledý a že se mu jaksi zamlžil zrak, „musím si vzít prášek. Vezmu si prášek jako naposledy, když tu byli ti z toho Ottingenu,“ řekl si a viděl, že otec je zas odvrácen k oknu, vůbec na něho nehledí, ale zřejmě ještě neskončil, jako by to, co právě vyřkl, bylo málo. A vrchní rada vskutku pokračoval:

„Podmínka je, že budeš přísně dbát pokynů, které ti dám na místě, bude-li jich třeba. Že se ode mne nehneš, ledaže ti sám řeknu, abys zmizel. A že od této chvíle…“ rada teď pohlédl na hodinky… „už s nikým až do pěti hodin, kdy bude Brikcius v poutech, nepromluvíš. Ani zde…“ ukázal na zem a myslil zřejmě vilu, „ani v telefonu,“ ukázal do haly. „Nemohu riskovat, že bys ve své sdílnosti někomu něco naznačil…“ v té chvíli se Viki jaksi vzepřel, byl to jen takový pouhý pohyb hlavou, rukou, jen takový náznak v tom proudu velkého údivu… ale rada jen tak lehce zdvihl ruku… „nemohu riskovat nic,“ řekl, „nejdeme na zajíce, jdeme na trojnásobného vraha. Nemohu dát všanc tak dlouhou, namáhavou práci ani pisálkům,“ řekl a myslil novináře, „natož rozmaru a neopatrnosti, takový experiment si dovolit nemohu. Je půl čtvrté,“ řekl a klepl do hodinek, „v klidu se obleč. Po čtvrté vyjedeni, abychom tam před pátou byli.“

„Pan Wania jede taky?“ vyhrkl konečně Viki, ale rada zavrtěl hlavou.

„Wania,“ řekl, „tam už je. My pojedem naším renaultem.“ A rada vstal ze židle a šel ke dveřím. U dveří se ještě zastavil a kupodivu měkce řekl:

„Bát se nemusíš, to je samozřejmé. Je to bezpečné, jinak bych tě s sebou nebral. Ustroj se a už nemluv. Ani v telefonu. Domů se vrátíš sám, asi kolem sedmé, inspektor Melk tě vezme služebním vozem, já budu mít ještě práci. Pak už to vyprávěj, komu chceš, třeba Státnímu filmu.“

Viki se pořádně probral, teprve když rada odešel.

Mají vraha!

Anatola Brikcia!

Pomatence, kterého snad od provazu osvobodí lékař.

Viki se probral… ale srdce mu stále tlouklo, hlava se mu točila, šel k citrónovému umývadlu. Když sahal po prášku, po tom starém silném prášku po matce, který vzal naposled při návštěvě Knippsenových, zachvěla se mu ruka. Dodatečně… Rychle spolkl prášek a zapil jej vodou. A pak pohlédl na svou bledou hezkou tvář do zrcadla, které viselo nad umývadlem, a řekl si: „Proč se vlastně chvěju? Proč? Vždyť je to vlastně úžasný a já to přece čekal. Anebo to úžasný není, že ho má? Přece jen ne?“ Opláchl se ve studené vodě a řekl si:

„Ale stejně, co to je, co to jen je, že mě zve. Abych byl při zatčení, abych viděl, že přece jen vyhrál, zvítězil, neodstoupil…“ a myslil na to, i když se před zrcadlem česal, a v duši cítil jakési zvláštní napětí, spojené s pochybami. „Přece to může být jeho další krach…“ myslil si, „přece! Brikcius mu pláchne třeba v poslední chvíli. Kdo ví, kde na něho bude číhat, někde na silnici za městem nebo v nějaký vsi, že už to nic nepřekazí, to snad bylo už mockrát…“ a pak si řekl: „Může mu pláchnout, to by byla rána…“ a v té chvíli byl už zase klidný jako předtím, snad už začal působit prášek. Dočesal se, šel ke skříni a myslel na Barryho a prázdninovou cestu. „Odvolal,“ říkal si znovu, „konečně přece i tohle. Kdyby to věděl komorník. Kdyby to věděla Betty. Ale hlavně kdyby to věděl Barry.“ A napadlo ho, že aspoň tohle by měl Barrymu zavolat. Aspoň tohle. Náhle měl sto chutí jít k otci, který byl asi v pracovně a chystal se na cestu, a zeptat se, zda smí zavolat Barryho a sdělit mu aspoň to s tou tureckou cestou. Měl sto chutí, ale zavrhl to. Napadlo ho, že by vlastně musil otce o to požádat, a žádat o něco otce se mu nechtělo. „Vydržím to do večera,“ povzdychl, „řeknu to Barrymu, až se vrátím, a zároveň všechno o tom zatýkání vraha, jestli se to tedy vůbec povede…“ a Viki se usmál, hodil hřeben, který ještě držel v ruce, na stůl a otevřel skříň.

Když vešel do haly, zjistil, že je ve vile nezvyklý klid. Nikde se neozval jediný zvuk, i ten bílý umělý antický sloup s telefonem – ten okrasný předmět – zdál se tak němý, opuštěný, ztracený… Viki měl náhle dojem, že v domě není Betty ani komorník, že jsou pryč. Přistoupil ke dveřím pracovny, které byly pootevřené, zahlédl nejdřív dým z cigarety, jak se vznáší vzduchem jako tichý modrý oblak, a pak otce, stál tam v kožené blůze a něco dělal na stole. Když uviděl Vikiho, koukl na hodinky a kývl. Byly čtyři.

Mlčky sešli dolů ke garáži. V garáži přejel rada stěrkou přední sklo auta a pokynul Vikimu, aby si sedl dozadu.

„Nech trochu stažené záclonky,“ řekl mu stále kupodivu vlídně, „seď tak, abys byl co nejmíň vidět.“ Pak sedl za volant, vyjel z garáže a pak bránou na ulici. Pak vystoupil, garáž a bránu zavřel, pak znovu nasedl a vyjeli. Minuli dům Bernarda Raster a – v jeho oknech byly staženy záclony – projeli třemi ulicemi a octli se na hlavní třídě. A Viki pak zjistil, že jedou směrem k Seibtovu mostu.

Nebe bylo modré, jasné, slunce hřálo a lidé chodili v lehkých jarních šatech a blůzičkách… Minuli kavárnu Bristol a Viki si vzpomněl, jak se tam před vánoci sešel s Barrym a Barry mu tam vyprávěl příběh o makovém poli. Když přijížděli k Seibtovu mostu, Viki se náhle na zadním sedadle nadzdvihl a strnule hleděl před sebe předním sklem.

„Co je,“ řekl rada za volantem.

„Támhlety lidi…“ řekl Viki, „psy…“

„Psi,“ kývl rada, „lidi, co má být…“

„Ale já je tu už jednou viděl,“ vyhrkl Viki, „právě na tomto místě. Bylo jich tenkrát šest, myslím psů, teď je jich pět, jednoho jim přejeli za rohem…“ a Viki se zasmál. Po ulici šel pán s licousy a hůlčičkou, teď šel bez kabátu, měl tmavé sako, proužkované kalhoty a na botách psí dečky, vypadal jako vládní rada nebo konzul, vedle něho žena táhla velký žlutý koš, zdálo se, že se přitom potí, a kolem nich se hemžilo pět malých buldoků. Zcela jako tenkrát před vánoci, v ten den schůzky s Barrym a Grétou. Přejeli kolem nich a Viki se otočil, aby je viděl ještě zadním okénkem, mizeli právě za rohem… ale to už míjeli parkoviště u Seibtova mostu, kde tenkrát stál Barry s jaguárkem.

„Je to už dávno,“ myslil si Viki, „tenkrát tu byl sníh, teď je jaro…“ ano, od sochy Egida Seibta, malíře, vlaštovky na jeho rameni a palety se štětcem se odráželo slunce… a také řeka pod mostem tekla svěže, čile… ten most přejeli rychle. Za mostem na křižovatce musili čekat na zelenou. Semafory byly samočinné, na křižovatce nestál strážník. Za křižovatkou zahnul rada do postranních ulic a těmi pak jel stále, byla to trochu zajížďka. Konečně dojeli na kraj města a vjeli na dálnici. To však už Viki věděl, že jedou stejným směrem, jakým jeli tenkrát před vánocemi s Barrym a Grétou na výlet. A teprve zde na dálnici rada za volantem trochu promluvil.

„Měl bych vzít benzín,“ řekl, „ale až na zpáteční cestě. Měl sis vzít kabát,“ řekl – Viki byl bez svrchníku, jen v tmavších džínech a blůze, „kvečeru je chladno, abys nenastydl. Měl sis vzít i lepší boty, ne tyhle střevíce, ty jsou do veder…“

Viki ho poslouchal jen zpola. Hleděl za záclonkou na benzínové pumpy, servisy, směrové tabule, které rychle ubíhaly po jeho pravici a slunce se od nich odráželo, a za tou záclonkou si připadal jako spiklenec. „Kdy jsem s ním vůbec v tomhle renaultu jel,“ myslil si, „snad vůbec nikdy. Teď jedem zatýkat Brikcia. A co mu to mám asi koupit v Istanbulu,“ připomněl si zas, „neví, jestli to vůbec dokážu, co to asi je? Nějaký tajemný koření?“ A myslil si: „To se taky ještě nikdy nestalo, aby na mně něco chtěl, až to řeknu Martovi…“ Dál hleděl za záclonkou na čerpací stanice, tabule, reklamy ve slunci a bylo mu dobře. Měl dojem, že vnímá jako v mlze… prášek zřejmě zabral jako vždycky, v kapse měl ještě jeden. Pak rada za volantem promluvil znovu.

„Ne že bych byl tou vaší cestou nadšen,“ řekl teď poněkud suše, „ne že bych slevoval ze svých stanovisek. Ale jeď. Pro klid v domě. Abys mi to nikdy nemohl vyčítat. Na měsíc,“ a Viki se od záclonky otočil.

„Na měsíc?“ řekl lhostejně a rada za volantem kývl. A řekl:

„Jsem jen zvědav, jak dopadne škola. Jaké budou známky.“

Řekl to nejistě, ale stále dost vlídně, a Viki měl dojem, že je zachmuřen. Klidně odvětil:

„Budou dobrý.“

A pak si připomněl tu strašnou bezduchost s tím placením na prázdninové cestě a musil se usmát. V duši i na rtech. A rada za volantem, jako by to četl v zrcátku, najednou prohodil:

„S tím placením, jak jsem řekl. Každý za svý. Když se ti to nezdá, dejte peníze dohromady a mějte společnou pokladnu. Ale tvůj díl tam bude stejný jako jeho…“ a Viki to vzal na vědomí právě tak jako ten měsíc na cestu. Věděl, že pojede alespoň na šest neděl, jak si to s Barrym vypočetli, a co on říká, je úplně jedno. Byl teď napjat tím, co měl za chvíli vidět, ale ani teď, cestou na to neznámé místo, si vlastně ještě v hlavě všechno pořádně nesrovnal. Nesrovnal si to doma z překvapení a údivu a teď, cestou, si to snad nesrovnal proto, že účinkoval prášek, že mu bylo dobře a vnímal v mírné mlze… A náhle si uvědomil jednu velikou podivnost: že vlastně otec s ním dnes stále a od první chvíle jedná neobvykle laskavě a vlídně. Ale dřív než to mohl domyslit, opět na sedadle nadskočil. Právě dojeli k místu, kde se dalo vyjet z dálnice na menší cestu, rada odbočil a vyjel. Obloukem podjel dálnici a vjel na cestu, která se táhla vzhůru do slunného jarního kraje. Viki vzadu na sedadle nadskočil a nevěřil svým očím.

Kriminální rada vjel na malý most, pod nímž tekla říčka vroubená skalkami, a Viki nevěřil očím. Už dávno se díval z okna bez záclonky, rada za volantem si toho jistě všiml, ale mlčel… teď viděl most a říčku pod ním, hlubokou a dravou, viděl skalky a nikde živé duše, jediného auta, všude jen zeleň a slunce. Rada přejel most a tam za ním, za říčkou a skalkami, zastavil pod mírným, zpola zalesněným svahem.

„Jsme zde,“ řekl za volantem, „vystoupíme. Vůz necháme tady,“ řekl to divně klidně, jako by šlo o dost nebezpečnou záležitost, a přitom – navzdory tomu – to bylo zcela bezpečné, lhostejné, a Viki si náhle v tom úžasu a údivu uvědomil jedno: že otec si je asi doopravdy jist svou věcí a vůbec nepochybuje o zdárném zatčení Anatola Brikcia. Vystoupili z auta, rada zamkl dvířka a ukázal na svah. A dali se pomalu po zpola zalesněném svahu vzhůru.

Stoupali vzhůru, les byl plný slunce, zpěvu ptáků a vůně trav a jehličí a Viki se co chvíli přesvědčoval, že bdí. Bdí, i když cítil, co po prášku vždycky: úplný klid, mlhavost a rostoucí únavu. Kriminální rada šel i po tomhle svahu v trávě a jehličí pevně, skoro vojensky, a mlčel. Pak došli nahoru a octli se na tom podivně překrásném místě. Kriminální rada se zastavil u první borovice, rozhlédl se a Viki vedle něho viděl, že vskutku bdí, že je to skutečnost.

Pravý les, na jehož okraji stáli, byly ty vysoké vzrostlé borovice s jednou poraženou, levý les byl ten nízký hustý lesík, skoro houští, a mezi tím pole, v dálce se svažující, a tam kdesi za ním v dolíku – v dálce ještě větší – víska, červené stříšky chalup a věžička kostela. Viki viděl, že se tu od toho prosince, kdy zde byl s Barrym a Grétou, nic nezměnilo, a přece tu bylo všechno jiné. Tenkrát byla zima, les, pole i stříšky té vzdálené vísky byly zasněžené, padal drobný sníh a všude velebné vánoční ticho, do něhož hrál jen Barryho tranzistor. Teď bylo jaro, na jasném modrém nebi hřálo slunce, vzduch byl plný ptačího zpěvu, vůně jehličí a pryskyřice a pole mezi cípy lesů bylo zelené. Bylo to nějaké obilí, už dost vzrostlé, jak může být obilí v dubnu, když nastane prudké jarní oteplení. Kriminální rada na to hleděl nehnutě, zpříma a chladně, v jeho brunátné tváři se teď nehnul sval a v přivřených očích nezakmitl záblesk světla, vypadal jako generál na frontě, který přihlíží postavení vojsk, jako generál v poli, který odhaduje terén. Ohlédl se do vzrostlých borovic, jako by zjišťoval, jak to vypadá za jeho zády, pohlédl na hodinky a řekl:

„Sedneme si.“

Sedli si na kraji lesa na tu poraženou borovici a teď – na tom kmeni – pohlédl na hodinky i Viki. Na zlaté hodinky od Barryho… byl ještě čas, za patnáct minut pět. Hodinky se ve slunci zaleskly, zableskly, rada je musil vidět, i když hleděl jinam a mlčel.

„Kdysi jsi sbíral brouky a motýly,“ řekl pak a sáhl do kapsy, vyňal cigaretu a zapálil si, „přešlo tě to dávno. Tady by se brouků nasbíralo dost.“

Viki viděl, jak z cigarety stoupá modrý sloupeček kouře, který se hned rozplývá v tom čistém jarním lesním vzduchu, a znovu si připomněl: „Jde zatknout vraha, vzal mě s sebou, abych viděl, že zvítězil. Teď čeká, kouří a je si naprosto jist. Ale kde ho chce vůbec zatknout? Blíží se pátá, snad ne zde…“

A v té chvíli rada sklepl cigaretu pozorně k nohám, kde byl kus zeleného mechu, a řekl:

„Za chvíli to začne a já ti povím co a jak. Kde se ten člověk objeví a jak půjde. Ovšem jen v hlavních rysech, nejsem jasnovidec. Ale v hlavních rysech to víme.“

Řekl to tak samozřejmě, jako by mluvil o nejvšednější věci. Pak zdvihl ruku, v níž držel cigaretu, a pokračoval: „Vidíš támhletu ves dole za polem…“ a Viki si myslil: „Vidím ji už podruhé v životě…“

„Vidíš tu špičku kostelní věže…“ a dal napřaženou ruku s cigaretou až před oči Vikiho „a teď jdi zrakem pomalu od ní obzorem semhle doleva… přesně v přímce, vodorovně…“ a jeho ruka s cigaretou, z níž stoupal sloupek modrého kouře, pomalu jela vzduchem vodorovně, v přímce, přesně doleva… „a zastav se v místě, kde se zrakem dotkneš kraje tamhle toho lesa. Přesně odtamtud ten člověk vyjde.“ Vikiho zrak utkvěl na kraji lesa, toho cípu nízkého hustého lesíka, skoro ještě houští, utkvěl na dvou třech nízkých stromech… viděl je dobře. Vnímal zamlženě, byl trochu unaven, ale viděl dobře. Dva tři nízké stromy na kraji toho hustého lesíka, které od místa, kde seděli na borovici, mohly být vzdáleny asi sto metrů.

„Tam tedy vyjde z lesa a půjde sem k nám,“ opakoval kriminální rada, sklepl cigaretu k nohám na mech a pohlédl za popelem… a Viki si myslil: „Dbá, aby nezapálil les.“

„Půjde buď po kraji lesa, nebo to vezme takhle zkratkou, rovnou přes pole, osení, nevím, nejsem paní Meyerbachová, o které se říká, že je prorok. Vím jen, že tam u těch stromů vyjde a půjde sem k nám.“ A rada zmlkl, vdechl kouř a v té chvíli se musil Viki – navzdor napětí, jež při té únavě, zamlžení a klidu cítil – trochu usmát.

„Jak to,“ usmál se, „že když tamhle vyjde, půjde k nám. Vždyť nás tu uvidí.“

„No a…“ řekl rada klidně, „s tím přece počítám. To je úplně jedno. Kdyby na tom záleželo, neseděli bychom tady na tomhle kmeni, ale leželi bychom někde v mlází. My tu přece nejsme na výzvědách.“

„Na výzvědách,“ zavrtěl Viki hlavou a hleděl na modrý kouř, který stoupal z otcovy cigarety, „ale přece když nás uvidí, pláchne. Dřív,“ usmál se, „než budeš moci vstát a vystřelit.“

„Ale kdepak,“ řekl rada a Viki měl teď dojem, že trochu mrzutě, „proč by prchal a proč bych střílel? Půjde k nám klidně jako každý normální člověk k jiným, půjde k nám, jako by šel k houbařům.“ A trochu unaveně pokračoval: „Copak ví, že tu čekáme na něho? On přece neví, že víme, kdo je, a že se tu objeví. Přece nemá zdání, kdo jsem. A nemůže je mít, obzvlášť když uvidí, že tu jsem s nějakým hochem. S chlapci se nechodí zatýkat vrazi, s těmi leda na jahody…“ a tu Vikimu blesklo, zda ho otec nevzal na tohle neuvěřitelné dobrodružství ještě z jiného důvodu. Tak trochu kvůli sobě. Aby mu dělal zeď. A řekl:

„Mám chuť na cigaretu.“

Rada hleděl na pole, ale teď se trochu natočil k Vikimu a řekl:

„Jen si na to nezvykej, máš na to čas. Zdá se mi, že jsi dost bledý.“

Viki cítil, že náhle zbledl, a rada prohodil:

„Naučil ses kouřit zřejmě od Pireta.“

„Ve škole se kouří taky, co na tom,“ vyhrkl Viki a cítil – bylo to zvláštní – že mu tluče srdce a chvěje se. Ale rada hleděl jinam a pokračoval už zas vlídněji:

„Škodí to. A taky není nejzdravější chodit po barech. Ještě jsi mi nevyprávěl, jak to tenkrát bylo v tom baru před vánoci, jak jsi přišel k ránu…“ a v té chvíli měl Viki dojem, že se otec pokusil o něco moc vzácného: o žert. K ránu! Přišel přece v půlnoci.

„Přišel jsem v půlnoci,“ řekl a byl už zas docela klidný, „v baru jsme si dali ty dárky a večeřeli s Turky. Pozvali nás…“

„To jsi říkal už tu noc,“ řekl rada a sklepl cigaretu k nohám, „nikdy jsi mi však nevyprávěl, jaký to bylo…“ a Viki v duchu zavrtěl hlavou. Myslil si: „Vždyť ses mě na to nikdy neptal. Copak jsem ti vůbec někdy mohl něco vyprávět?“ A uvědomil si, že je to dnes vlastně poprvé, co se s ním otec takhle dlouho baví. A řekl:

„Bylo to dobrý. Jedli jsme bifteky, kachny a rahat, pili jsme vodu, džus a víno. Mluvili jsme o naší cestě do Turecka, pan Maglajlija nám líčil, jak to tam vypadá, mluvil jak básník, ale líčil to věrně. A odešli jsme před půlnocí,“ opakoval, a rada pohlédl na hodinky a mlčel. A Viki také pohlédl na hodinky, zase se zablýskly, zaleskly, bylo za deset minut pět a rada neřekl slovo. A Viki pak prohodil: „Od vánoc u nás Barry nebyl a to je teď, když pojedem, dost trapný.“

„Ať přijde,“ řekl rada, „ale na tom placení trvám. Když, tak mějte tu společnou kasu, ale svý si zaplatíš. Až přijde, sám mu to řeknu. Zítra,“ rada sklepl cigaretu, měl už jen oharek, „zítra ti povím, kdy budu doma, a na ten den ho pozveš.“

V té chvíli se snesli do osení před nimi nějací dva větší ptáci a halasně křičeli. Viki na ně chvíli hleděl, a jak tak na ně hleděl, uvědomil si zpěv ptáků v korunách, paprsky slunce a vůni lesa a bezděčně a náhle si připomněl Grétu Garone. „Vyjdu si do polí,“ připomněl si, trochu se usmál a rozhlédl se polem, lesem… a pak se opět zahleděl na stromy na kraji hustého lesíka, kde se měl objevit vrah, a znovu zakroutil hlavou.

„Přece si myslím,“ řekl, „že mu to bude nápadný, až vyjde z lesa a spatří nás. Třebas ne hned, ale až přijde blíž. A když nebudeš střílet ty, možná že bude střílet on,“ řekl a rada shodil oheň z oharku cigarety na mech ke svým nohám, důkladně jej zašlápl a oharek dal do kapsy… Viki si myslil: „Jak chrání les, abysme tu nenechali smetí,“ a opakoval: „Možná, že začne střílet on, vždyť přece ví, že se po něm jde. Vždyť přece ví, že je na něho zatykač. Vždyť přece ví…“ a Viki se zarazil, náhle si něco připomněl a zvolal: „… vždyť přece ví, že je na něho vypsána odměna! Odměna,“ opakoval a chtěl ještě pokračovat, ale rada prudce zavrtěl hlavou.

„Nerozumíš policejní práci,“ zavrtěl odmítavě hlavou, „kdyby to tak bylo, pak bychom tu – opakuji – neseděli. Říkám, přece neriskujem! Asi vím svý, když tu jsme, ne?“ A pak řekl klidně, ale zas trochu mrzutě, jako by byl už opravdu unaven těmi věčnými dotazy a námitkami:

„Zde nepadne jediná rána. Kdyby se tu mělo střílet, neseděl bys tu především ty. Jestli čekáš nějakou kovbojku, bohužel tě zklamu, na tu budeš musit jít do kina. Tady bude všechno všední jako v nejnudnějším románku. Ten člověk sem k nám klidně půjde, a když chceš vědět, co udělám, tak ti to povím. Až bude pár kroků od nás, třeba tuhle nebo tuhle…“ ukázal trochu znaveně před sebe k poli a na stranu k lesu, „vstanu, pozdravím a něco se ho zeptám. Co asi tak nejspíš… třeba kde je tu Merklín a jak se tam jde. Zda by nám ukázal cestu… to je totiž,“ ukázal za pole na stříšky vsi, „támhleta vesnice…“ a Vikimu se náhle zas rozbušilo srdce, cítil, že bledne a že se chvěje. Byl to však jen okamžik. Jen taková náhlá slabost.

Prášek působil a rada si toho zřejmě nepovšiml.

„No a přitom jak se ho budu ptát na cestu,“ pokračoval suše, „dojdu k němu, a než se vzpamatuje, má pouta. Pouta,“ kývl na Vikiho, „mám je s sebou. Nebude mít čas ani sáhnout po zbrani. Nehledě na to, že Brikcius ani tak pohotový není. Střílel vždycky vsedě a za zády, pomalu, tupě, rozvážně, to umí. Ale střílet od boku a v rovnocenném boji ne… není ti nic?“ rada se otočil k Vikimu, jemuž se zas roztlouklo srdce a zas se zachvěl, „nemusíš se bát, říkám, nic se nestane. Kdyby tu něco hrozilo, nebyl bych tě bral. Tak abys věděl…“ rada vzdychl, jako by se přemáhal, „celý tenhle les je obstoupen mými lidmi. Celý tenhle les,“ ukázal na oba cípy lesa, „jsou tu od tří hodin s Waniou. Kdybys měl lepší zrak a byl trochu pozornější, mohl sis všimnout, když jsme sem šli, několika drobností. Tys to ovšem přehlédl. V Brazílii žije…“ teď se kriminální rada – vůbec poprvé – dokonce trochu usmál, „žije jistá Gliceria Ferreira, které je sto dvacet pět let a vidí tak, že navlíká nit bez brýlí.“ Pak zas jeho tvář trochu zchladla a pokračoval:

„Wania s třema je támhle za tím lesem, z něhož vyjde… další leží kousek za námi v trávě… toho sis právě nevšiml, ale netoč se,“ podotkl, když už se Viki chtěl otočit, „klidně seď a koukej před sebe. Za námi je i inspektor Melk, který tě pak vezme domů, auta budou dole na cestě, co je naše. Za chvíli to bude…“ dodal a znovu pohlédl na hodinky, a na hodinky, ty své zlaté od Barryho, pohlédl i Viki. Bylo za pár minut pět.

„A proč ho tedy nezatknou hned v tom lese, když tam číhají,“ zeptal se Viki ještě rychle a srdce mu tlouklo a byl už velmi napjat, i když stále dost klidný, a rada s povzdechem a unaveně řekl:

„Slyšels to už stokrát. Zatknu ho sám…“ a Viki zmlkl a už se na nic neptal.

Pak bylo pět hodin.

Bylo pět a všude byl naprostý klid. Jen to pole, to zelené osení se trochu vlnilo a ptáci zpívali v korunách borovic a v tom zeleném poli, ale ti dva velcí křiklouni tam už nebyli a bylo to zvláštní: bylo pět, co chvíli měl vyjít z lesa vrah, a Viki, ač tam napjatě hleděl, si vzpomněl na něco docela, docela jiného. Vzpomněl si, jak se tu na poli – když tu tenkrát před vánoci seděli s Barrym a Grétou – objevil zajíc. Vyběhl z protějšího lesa, snad právě z těchto stromů, kde se měl co chvíli objevit vrah, a hopsal po zasněženém poli k nim. Pak se zastavil a panáčkoval, ale Barry zesílil tranzistor a zajíček dopadl na všechny čtyři, otočil se a zmizel. A vzpomněl si na Barryho. „Kdyby jen tušil,“ řekl si, „kdyby jen tušil, kde právě jsem a s kým. A proč. Až mu tohle večer řeknu, nebude tomu snad ani věřit.“ A připomněl si cestu do Istanbulu a Smyrny v malém jaguárku, který bude řídit i on… však už to dost umí… a napadla ho města, v nichž budou nocovat… Pak bylo pět hodin a jedna minuta.

Ptáci zpívali, ale jinak byl stále klid a Viki – napjat únavou a v mlze, nicméně klidný – si náhle uvědomil ještě jeden zvuk, který dosud nevnímal: že všude kolem cvrkají cvrčci a bzučí včely. Bylo to zvláštní, ale Viki si připomněl páky pod volantem Barryho jaguárku, spojku na levé noze, brzdu uprostřed a plyn na pravé… blesklo mu, jak po dobré klidné noci letí silnicí k tureckým hranicím, a zase se upnul na les. Hleděl k lesu, kde měl co chvíli vyjít vrah, nepohnula se tam ani větev. Pak uběhla druhá minuta a Viki viděl, že se otec vedle něho ani nehne, jen upřeně a chladně hledí na les a v jeho tváři se nehne ani sval. Hleděl tam také, a ač vnímal mlhavě, viděl dobře. Bylo to tam v těch místech stále zcela mrtvé. Vlnilo se jen zelené osení vpředu, ale tam se nepohnula ani tráva. A všiml si také, že se slunce chýlí k západu, a hlavou mu bleskla Barryho povídka o makovém poli. Ten lán barevného máku, vůně, slunce na západě. Cítil vůni jehličí a pryskyřice, slyšel ptáky a cvrkot a bzukot. Pak uběhla třetí minuta, viděl to na hodinkách, které na zápěstí poodhalil, a náhle měl podivný dojem. Podivný dojem z otce, jaký dosud v životě neměl. Že v jeho brunátné tváři, v níž se nehne ani sval, a v přivřených očích, upřených na kraj hustého lesa, je nějaký záblesk. Záblesk jakési nesmírné starosti, vážnosti, chmury… a pak utekla minuta čtvrtá a Viki se – usmál.

V tom napětí, mlze, únavě se Viki náhle usmál. „Nesmírná starost, vážnost, chmury, ovšem…“ usmál se, „a je to zde. Další krach!“ řekl si, „přece! Konec, nikdo sem nepřijde, Brikcius mu uplách.“ A v té chvíli, bezděčně a zcela proti smyslu, mu bleskla poslední představa: jak přejedou s Barrym turecké hranice a jak tam zůstane. Zůstane jednou provždy a sem se už nikdy, nikdy nevrátí… A v té chvíli se rada podíval na hodinky a promluvil. Promluvil tiše a zachmuřeně, vlídně a těžce a jeho tvář byla temná a chmurná. Řekl:

„Nemá cenu si ještě něco říkat. Podívej se ještě jednou tamhle na tu kostelní věž. Já moc pobožný nebyl, ale zato matka ano. Víš, co je to kostel. Místo…“ rada mluvil velmi těžce a pomalu, jako by vážil každé slovo a jako by každé slovo, které vyřkne, se mělo vrýt v duši Vikiho… a hleděl k lesu a ke svým nohám na zelený mech… „místo, kde se vzdává chvála bohu. Místo, kde lidé prosí boha za odpuštění, prominutí hříchů, za to, aby byl milosrdný… mysli na to chvíli a dívej se na kostelní věž. A pak se zas dívej k lesu… Vyjde tam co chvíli, omyl je naprosto vyloučen. Ne, je to vyloučené,“ řekl těžce, jako by přemáhal vlastní pochyby, „pohleď…“ A rada náhle zdvihl ruku a ukázal k těm stromům hustého lesíka a Viki tam vytřeštil zrak, srdce mu tlouklo a byl bledý, a kriminální rada řekl ztlumeně a nesmírně těžce: „Mysli na kostel.“ A pak se pohnul.

Kriminální rada sáhl do kapsy své kožené vesty, vytáhl pistoli a přiložil ji k synovu týlu. A dříve než Viki odtrhl zrak od lesa, vůbec dřív než ucítil chlad kovu, stiskl. Rána nebyla velká. Pistole měla zřejmě dobrý tlumič. To poslední, co Viki spatřil, bylo zelené pole, vzdálené stříšky vsi a kraj lesa, a také nějací ptáci, kteří se opodál prudce a vyplašeně vznesli z osení. Poslední, co mu blesklo hlavou, bylo, jak pojede malým jaguárkem do Smyrny a Istanbulu, jak tam už zůstane… a jeho přítel Barry… zalil ho pocit nesmírného štěstí. Snad kdesi na dně se mihla i představa nějakého Ottingenu… a toho, co mu otec řekl naposled… Skácel se z poražené borovice a jeho jasné šedé oči se zkalily posledními paprsky slunce, jež prosvítalo větvemi, a jeho bledá, jemná, hezká tvář dopadla na mech.

Kriminální rada Heumann schoval pistoli do kapsy, vstal s borovice a jedním pohledem přehlédl cípy lesa pole. Pak vyňal z kapsy malou zasklenou kapesní hru, zabalenou v šátku, a pustil ji k hrudi Vikiho. Pak pohlédl na místo na borovici, na němž seděl, a se země sebral střelu a nábojnici. Pak pohlédl na mrtvého hocha a jeho chladná tvář změkla a jeho přivřené oči – snad poprvé kromě dětství – zvlhly. Pak se otočil a sestoupil po zpola zalesněném svahu k silnici, kde stálo auto. Všude byl klid, jen ptáci ještě zpívali a slunce se sklánělo k západu. Bylo krátce po šesté hodině večerní, když dojel na kraj města, v němž už svítily neóny…

XXI.

Bylo dvaadvacet hodin, v rádiu a televizi začínaly zprávy a kina končila večerní představení, když vrchní kriminální rada Viktor Heumann v doprovodu komisaře Wanii a seržanta Ambrose zatkl Anatola Brikcia.

Zatkl ho na jižním předměstí, v malé zapadlé uličce na periférii, která se jmenovala Náplavní, ač nikde v okolí nebyla řeka ani stoka, v jedné dřevěné ohradě s kůlnou a nízkým domkem, který kdysi patřil opravci motocyklů a teď v něm byl malý bídný výčep piva, taková bídná krčma, a měl být s celou tou ulicí v brzké době smeten buldozery… Anatol Brikcius-Stopek, 170 centimetrů vysoký, silnější postavy, kaštanových, dozadu sčesaných vlasů, osmahlé, hrubší neholené pleti a očí tmavohnědých, ve starších šedých šatech vyšel pár minut před desátou z domku do šeré ohrady ke kůlně. Za ním šel jakýsi zpustlý tulák, zarostlý a rozedraný, jeho nedávný známý, který tu s ním byl od osmi hodin večerních. Brikcius trochu kašlal. Když docházel ke kůlně, vynořil se v šeru komisař Wania a seržant Ambros a před nimi kriminální rada Heumann. Brikcius na vteřinu strnul. Pak se pohnul, jako by chtěl sáhnout do kapsy, ale Heumann mu ruku chytil a stočil. To už stál zpustlý tulák za ním s napřaženou pistolí a se seržantem Ambrosem mu nasadil pouta. Pak ho prohledal, odebral mu pistoli a pár drobností, také doklad na nové falešné jméno a peníze. A zatímco ho vyváděli z ohrady za roh ulice, kde čekala dvě zcela obyčejná osobní auta, o pět ulic dál zdolala skupina policistů v čele s inspektorem Melkern šest příslušníků podsvětí, mezi nimi jejich vůdce.

Za patnáct minut projíždělo auto s Anatolem Brikciem po Seibtově mostě a Kelichovou třídou kolem Biologického ústavu a za ním auto s Heumannem a Waniou. Heumann si zběžně prohlédl Brikciovu pistoli, meyerbachovku ráže 6,35 s levotočivým závitem v hlavni, a pak i zjistil, kolik je v ní nábojů. Když ji pak dal do kapsy, hleděl na lidi na chodnících ve večerních světlech, mnozí z nich se vraceli z kin a nikdo netušil, že tu v jednom autě jede konečně vrah, na něhož byla před časem vypsána odměna a který je děsil tak, že pouštěli děti ven jen v doprovodu psů a objížděli s nimi sochy svátých na náměstí. Po půl jedenácté přijeli na kriminální ústřednu. Dva policisté převzali Brikcia a odvedli ho do suterénu do provizorní cely.

Do provizorní cely v suterénu kriminální ústředny směl kromě policistů vstoupit lékař, Brikciův obhájce a státní návladní. Návladní čili žalobce byl telefonem vyrozuměn o Brikciově zatčení ve svém bytě ve třiadvacet hodin a nebyl důvod, aby se v tuto pozdní hodinu ještě oblékal a obtěžoval se spatřit vraha, na něhož bylo dost času zítra. A obhájce teď večer – chvíli po zatčení – nemohl být ještě ani jmenován. V provizorní cele strhli Brikciovi pouta, kravatu a sako a vpustili policejního lékaře. Prohlídka trvala pár minut. „Tělesně se zdá v pořádku,“ řekl pak lékař seržantovi, který měl dnes službu na chodbě u cel, „má jen zvýšený tlak a mírnou teplotu, to je vždycky. Duševně je na tom hůř, nadiktuju záznam.“ V půl dvanácté se octl na chodbě před Brikciovou celou vrchní kriminální rada Heumann a komisař Wania. Sešli se tam s inspektorem Melkem, který se chystal na krátký výslech šesti gangsterů, umístěných ve vedlejších celách. „Jsou spoluodpovědni za všechny Stopkový vraždy,“ řekl Heumann inspektoru, „protože o nich věděli a pomáhali mu. Řekněte jim hned a rovnou, že mají na krku spoluúčast na vraždách a že jim to zlomí vaz. Řekněte jim, že by v tom musil být čert, aby dokázali, že o nich nevědí…“ A pak s komisařem Waniou vstoupil do Brikciovy cely. Strážník tam za nimi vsunul dvě židle a pak za nimi zavřel těžké dveře.

Kriminální rada stanul za dveřmi a nevypadal jako člověk, který stojí na prahu zločincovy cely ani jako tváří v tvář vyvrheli. Pohlédl na Brikcia klidně a mírně a spíš než chlad a tvrdost byl v jeho tváři nezájem. Jeho lehce stažené čelo svědčilo o značné únavě. Brikcius stál u pryčny, stál s rukama svěšenýma a očima zkalenýma, upřenýma kamsi za Heumanna, a u nosu a úst měl zaschlou krev. Jeho hrubá neholená tvář byla nečistá a špinavá a leskla se potem. Ústa se zaschlou krví měl sevřená, dýchal nosem, ale jeho zkalený zrak o duševní síle nesvědčil.

„Jste obžalován z útěku z věznice v Bruselu, kde jste si odpykával deset let za spoluúčast na vraždě šestnáctileté Klaudie Temmingové,“ řekl kriminální rada klidně a stál teď u židle, „dále z vražd dětí. Nemusím vám říkat, že vraždy jsou vám dokázány a že vás čeká provaz. Máte jen jednu možnost, jak místo provazu dostat doživotní internaci. Byl by to váš zdravotní stav a vaše okamžité přiznání. Vaše okamžité přiznání by mohlo svědčit o vašem chorobném stavu…“ řekl rada, „na jeho základě by mohla lékařská komise navrhnout zproštění trestu smrti a uvalení doživotní internace v ústavu. Slíbit vám to však nemohu. Tak, pane Stopek, mluvte.“

Rada Heumann se odmlčel a teprve teď usedl na židli. Usedl na židli tři metry před stojícím Brikciem, s nohou přehozenou, rukama na klíně sepjatýma a hlavou velmi mírně zdviženou, jak sedávají lékaři, kterým předvádějí zrůdy, anebo lidé na soukromých filmových dýcháncích. Wania si zatím také sedl, vyndal z kapsy blok a zřejmě přemáhal neklid. Brikcius stál nehnutě s rukama svěšenýma, očima zkalenýma a sevřenými rty u pryčny, mlčel. Dělal dojem tupého zatvrzelce, z něhož nedostanou slovo.

„Tak takhle,“ řekl za chvíli kriminální rada stále klidně, „byste se nikam nedostal. Teď vám jde o život. Takhle můžete jít pod šibenici ještě dnes ráno. Soud s vámi může trvat pouhých třicet minut. Zabil jste během půl roku čtyři děti.“ V té chvíli kriminální rada vstal a Brikcius vytřeštil oči. Vytřeštil zkalený zrak a trhl hlavou.

Kriminální rada zůstal nehybně stát na místě, na němž byl, a změnil se jen trochu výraz jeho tváře. Tvář ztvrdla a oči se zabodly do očí vraha. Pak klidným a jen trochu zvýšeným hlasem řekl:

„Pátého září loňského roku jste zabil v lese u cesty z Kneppburgu do Kolářová třináctiletou Antonii Seibtovou pistolí ráže 6,35 vsedě do týla, přičemž jste nechal na místě dětskou kapesní hru. Dvacátého listopadu jste stejným způsobem toutéž zbraní zastřelil u řeky za obcí Zornou čtrnáctiletého Bedřicha Delmara.“

Brikcius měl oči stále vytřeštěné a jeho snědá neoholená tvář se leskla ještě víc. Ale jeho rty se zaschlou krví byly stále sevřeny. Dýchal nosem jako zvíře, když stojí tváří v tvář ohni. Pak se nepatrně pohnul.

„Není vám dobře, Stopku,“ řekl v té chvíli kriminální rada dost laskavě a vlídně, „jste unaven, vyčerpán; snad se i trochu bojíte, takhle se daleko nedostanem. Odpočiňte si. Sedněte si na židli a vemte si něco k posilnění.“ Heumann podal Brikciovi svou židli k pryčně a vyndal z kapsy dva bílé prášky. „Sedněte si a spolkněte to, ať se vám trochu uleví. Tuhle to zapijte vodou. A vemte si cigaretu.“ A Heumann vyňal z náprsní kapsy menší plochou lahvičku, plnou čisté vody, a krabičku cigaret.

Brikcius vzal prášky na dlaň, jako když dítě bere berušku, a dal je do úst jako dítě cukroví na pouti. Pak se napil. Heumann ho bedlivě pozoroval. Pak mu vzal prázdnou lahvičku a podal cigaretu. Zapálil mu ji a znovu ho vyzval, aby si sedl.

„Nuže,“ řekl Brikciovi dva kroky od jeho židle vestoje a jeho zrak se zase zabodl do jeho zkalených očí, „zabil jste Antonii Seibtovou. Zde ji vidíte…“ a vyndal z kapsy fotografii mrtvé dívky. „Zabil jste Bedřicha Delmara…“ a nastavil mu před oči snímek chlapce. „Doznáváte!“ Brikcius seděl, vydechl kouř a hleděl na snímky pár vteřin, co je před ním Heumann držel. U očí se mu objevil drobný záškub, ale rty, s výjimkou vdechnutí a vydechnutí kouře, měl stále sevřené.

„Dvaadvacátého prosince jste zabil zcela stejně v lese u města Ottingenu čtrnáctiletého Jürga Knippsena a dnes odpoledne jste jel kamsi za město na jedno jisté místo. Kde jste to dnes byl a co jste tam dělal?“ Rada Heumann dořekl a Anatol Brikcius vydechl kouř a mlčel. Ale stisk u jeho zkalených očí zesílil, také pot na obličeji a hlava se mu zatřásla.

„Máte na svědomí čtyři vraždy,“ řekl Heumann, „kde jste byl dnes odpoledne? Přiznejte všechny vraždy a hned. A co jste kde dnes dělal!“ Heumann k němu přistoupil o krok, trochu se sehnul a zvolal: „A Klaudii Temmingovou jste zabil též!“ A Brikcius prudce vydechl kouř a konečně promluvil.

„Ne, ne,“ vyhrkl, „o čem to mluvíte.“ A rozkašlal se.

„Ptám se, kde jste byl dnes odpoledne a co jste tam dělal,“ zvolal Heumann, stále trochu sehnut, „za druhé přiznejte vraždy. Je to vaše jediná možnost záchrany před provazem. Jinak nepočítejte,“ zvolal a jeho tvář byla teď jak kámen a oči jak led, „že budete internován, počítejte s gilotinou. Půjdete pod gilotinu, Stopku,“ zvolal, „ne pod provaz. Pod gilotinu a budete o hlavu kratší. Poteče vaše krev…“ a v té chvíli Brikcius promluvil podruhé. Zdvihl hlavu, zkaleně pohlédl na Heumanna a zasípal:

„Gilotina neexistuje.“

„Existuje,“ zvolal Heumann, „za chvíli ji poznáte na vlastní oči, jestli se hned nedoznáte. Zabíjel jste v Kneppburgu, zabil jste v Zorně, zabil jste v Ottingenu… touhletou zbraní,“ a Heumann vytáhl z kapsy pistoli, namířil ji na Brikcia a Brikcius se ozval potřetí. Vstal ze židle, jeho špinavá tvář se už silně leskla potem a zaschlá krev u nosu a úst začala mokvat. „Nezabil,“ zasípal, „nezabil…“ a chtěl ještě něco říci, když mu Heumann vyrazil cigaretu z ruky, chytil ho za krk a zvolal:

„Mluvte! Dávám vám poslední možnost. Váš život je bezcenný, prokletý, jste ničemný vyvrhel a budete pykat. Jiní byli spravedlivě potrestáni za vinu menší a vy, prokletý padouch, byste měl ujít? Smrt, kterou jste způsobil, smyjete svou krví. Jediné, čím můžete ještě něco získat, je okamžité přiznání. Nemyslete si, lotře,“ Heumann mu zatřásl krkem a cítil na ruce krev, „nemyslete si, že vás, sprostýho lumpa, budu prosit, abyste se přiznal. Všechno je vám dokázaný a takový dobytek si už nezaslouží nic. Přiznejte se ke čtyřem vraždám, nebo…“ a Brikcius náhle zasípal.

„Zabil jsem dva…“ zasípal pod Heumannovou rukou a začal krvácet z úst, „jen dva, tu holku a toho kluka… o ničem jiným nevím… k tý Temmingový jsem jen přihlížel a v tom Ottingenu jsem to nebyl já, přísahám, to byl někdo…“ a než řekl: „jiný…,“ Heumann mu vrazil prsty do úst a jedním pohybem je rozevřel. Nenašel v nich nic, jen krev. Pak ho vzal za bradu, vrazil ho na pryčnu a v rozbouřené hlavě mu znělo: „Bohužel, lotře. V tom Ottingenu to byl vskutku někdo jiný.“ Za pár minut pokynul Waniovi a Wania udeřil na okénko dveří.

„Doznal vraždu v Kneppburgu a Zorně,“ řekl Heumann, když vyšel na chodbu u cel, „a vraždu v Ottingenu,“ dodal a Wania, který stál za ním, přisvědčil. „A dnes odpoledne u Merklínu…“ řekl a Wania za ním opět kývl… „zabil mého syna.“

Poplach v budově kriminální ústředny byl vyhlášen dřív, než si Heumann po tomto sdělení stačil na chodbě cel umýt ruce. Zděsil všechny, co tu v tuto noční dobu byli. Za patnáct minut vyrazilo šest zsinalých mužů s Waniou v čele ve velikém policejním autu ven z města, na dálnici a dál směrem k obci Merklín, další auto vyjelo za ním za chvíli. Dorazili pod stráň za mostem a skalkami po půl jedné hodině noční…

XXII.

Po jejich odjezdu opustil kriminální rada na chvíli suterénní chodbu u cel a vyjel výtahem do pátého patra, které bylo prázdné, pusté a tiché, jak může být takové poschodí jen v půlnoční době. Nešel však do své pracovny. Vyšel po schodech o dvě patra výš a otevřel si půdu. Rozsvítil světlo, malou žárovku, která tam visela v chodbičce, a v šeru vešel do dalších prostor s mnoha dřevěnými a betonovými trámy. Všude bylo ticho, pusto, prázdno, jak může být na půdách v půlnoci. Za jedním trámem vyňal Heumann z kapsy Brikciovu pistoli, odjistil a popošel k místu, kde část střechy se pojila železnou sponou s podlahou. Napřáhl ruku a zdáli proti ní střelil. Rána nebyla velká a Heumann věděl, že v nižších patrech ji nezaslechli. Sebral se země tu jednu střelu a nábojnici, dal je do kapsy a výtahem z pátého patra se vrátil do suterénu k celám. Sedl si tam k malému stolku k seržantovi, který tu měl službu, a na chvíli si podepřel hlavu o dlaň. Seržant, dost mladý, který nejvyššího šéfa kriminální policie v zemi sotva občas jen tak zahlédl, natož aby s ním seděl u svého služebního stolku, a navíc ještě v tak strašlivé chvíli, se vzmohl aspoň na to, že dal uvařit silný čaj, to bylo jediné, co tu měl po ruce.

„Buďte klidný,“ řekl mu Heumann a v tváři se mu teď zas nehnul ani sval a seržant mu byl v duchu za ta slova vděčen. Dva policisté stáli na konci chodby téměř v pozoru, neodvažovali se usednout na lavici, ač tu byla pro ně, Heumann na ně občas pohlédl, také na dveře mnohých cel, ale na dveře Brikciovy cely se nepodíval. Dopíjel čaj a zapaloval si novou cigaretu, když přišel inspektor Melk. Byl bledý a těžce dýchal. Seržant mu zdvořile uvolnil místo u stolku a Melk si k Heumannovi přisedí. V první chvíli nevěděl, má-li ho v tak hrozné chvíli informovat o výsledku předběžného výslechu gangsterů, kteří byli pár kroků odsud za dveřmi, ale Heumann jeho rozpaky poznal a vyzval ho, aby mluvil. „Popřeli,“ řekl Melk, „že by věděli o Brikciových vraždách. Popřeli, že by byli tušili, že vraždil Brikcius. Dozvěděli se to prý až z televize a z novin, když na něho byla vypsána odměna…“ A pak si Melk dodal odvahy a tiše řekl:

„Pane vrchní rado, tomu se přece ještě nedá věřit. Je to blázen. Mohl to říct v afektu, z pomsty,“ řekl a myslil Brikcia, „proč by proboha usmrtil vašeho syna? Proč by ho usmrtil na venkově? Psychopat v afektu…“ ale Heumann zavrtěl hlavou. „Doznal to,“ řekl s pohledem na zem, „při plných smyslech a já mám dojem, že syn dnes vskutku jel někam ven…“

„Nechcete si na chvíli odpočinout,“ zeptal se Melk ještě, ale Heumann opět zavrtěl hlavou. „Počkám na ně, než se vrátí, tady,“ řekl a myslil Waniu a jeho lidi, kteří jeli k Merklínu, a dál seděl u seržantova stolku u cel a občas hleděl na jejich dveře a občas i na policisty na konci chodby. Pak vyňal z kapsy Brikciovu pistoli a podal ji Melkovi. „Převezměte to svinstvo, prosím vás,“ řekl, „ať je pryč. Nemá už ani význam. Doznal se.“ A Melk převzal Brikciovu pistoli. Pak se policisté na konci chodby dali do pomalé chůze podél cel a Heumann u stolku zdvihl hlavu a unaveně je pozoroval. Nahlíželi do okének dveří s rukama za zády, neboť příklopy na okénkách po nadzdvižení samočinně držely. Když jeden z policistů došel k okénku Brikciovy cely, Heumann uhasil cigaretu a Melk si všiml, že se v jeho tváři zračí už velká, převeliká únava. Policista chvíli hleděl okénkem do cely, pak se otočil ke stolku a k seržantovi, který stál opodál, mlčky odemknul celu a vešel dovnitř. Seržant potřásl hlavou a běžel za ním. Za chvilku vyšli ven a seržant, zbledlý a nejistý, řekl:

„Je mrtev.“

Kriminální rada Heumann těžce vstal ze židle, přistoupil k otevřeným dveřím Brikciovy cely a nahlédl dovnitř. Ležel tam na pryčně se zkroucenou rukou a zsinalost a křeč jeho tváře nebylo vidět, protože byla zalita krví. „Vyšel z toho lehce,“ řekl Heumann temně, „moc lehce,“ a pak mlčky šel k výtahu a vyjel do pátého patra. Tentokrát skutečně šel do své pracovny.

Rozsvítil lampu, kterou měl na stole, a sedl si. Pak si podepřel hlavu o dlaň, dnes snad už potřetí, a na chvíli zavřel únavou oči. Obestřelo ho mrtvé ticho celého patra… a tmavožluté šero, jaké lze vidět, když jsou oči zavřeny a na stole svítí pouhá lampa. Už nebylo nic mezi nebem a zemí, co by byl ještě potřeboval vědět a udělat. Ničemný padouch, který neměl právo na slunce, zdechl a nemohlo se stát nic lepšího. Ale byl tu syn Viki a Heumann věděl, že za hodinu či za dvě se vrátí Wania se svými lidmi od Merklínu s potvrzením nejstrašnější skutečnosti. „Být to musilo,“ slyšel sám sebe, jak říká Waniovi, co komisař už najisto věděl, když byl s ním ve Stopkově cele, a kdesi na dně mozku místo těch milosrdných slov, že to být musilo, mu zněla ta pravá: „Zabil jsem ho. Slíbil jsem, že se spravedlnosti dostane zadost. Slíbil jsem to veřejnosti a po Ottingenu i Knippsenovým. A byl bych se mohl dívat, jak mu za ten Ottingen navlékají smyčku? Vlastnímu synovi? Kdysi jsem se přičinil, aby trest smrti nebyl zrušen. Teď měl stihnout mého vlastního syna za vraždu v Ottingenu, provedenou mou vlastní zbraní.“ A slyšel Waniu, jak říká: „Nemusil to být trest smrti.“ A slyšel sám sebe, jak odpovídá: „Byla by to smrt, anebo doživotí, a to je jako smrt, byl plnoletý. A byla zachráněna čest. A lotra z Bruselu by nevina za Ottingen provazu už stejně nezbavila. Za vraždy, které ten člověk spáchal v Kneppburgu a Zorně, by ho byl provaz už stejně neminul.“ A slyšel sám sebe, jak děkuje Waniovi za pomoc a říká:

„Případ je uzavřen a odcházím…“

Kriminální rada otevřel oči a vyňal ze stolu dopis na krásném bílém křídovém papíře v obálce a s datem již včerejším, byla jedna hodina noční. Přepsal datum na šestého dubna, to bylo vše. Nemělo cenu přepisovat dopis. Na chvíli si představil, jak mu ministr dnes dopoledne, až dopis dostane, projeví svou nejhlubší soustrast a snad se ho pokusí taktně přemluvit, aby ještě chvilku zůstal a neodcházel. I když se rádi neměli. Ale věřil, že to nakonec uzná. V čele kriminální policie země už stát nemohl. Po tragédii syna musí uznat, že je to vyloučeno. Po té největší tragédii, kterou z lidí neznal nikdo, jen on a Wania, to bylo vyloučeno naprosto.

Pak zvonil na stole telefon a policejní lékař ze suterénu mu oznámil, že se Stopek zřejmě otrávil prudkým jedem, který učinkuje za nějakou hodinu po pozření. Zavolal inspektora Melka a řekl mu, aby byl klidný. „Buďte klidný, inspektore. Kvůli vyvrheli, který si nezasloužil žít, mrzutost mít nesmějí,“ řekl a myslil seržanta Ambrose a Rotha, převlečeného za pobudu, kteří provedli při zatčení Brikcia kapesní prohlídku a snad tedy přehlédli jed, ukrytý v jeho šatech… a pak kriminální rada, přemožen únavou, znovu na chvíli zavřel oči.

Za hodinu po příjezdu komisaře Wanii od obce Merklín, za necelou hodinu, co i auto s jeho mrtvým synem dojelo do města, zavolal Heumann šoféra a dal se dovézt domů. Ulice byly ještě temné, bez lidí, ale schylovalo se k ránu a co chvíli mohlo začít svítat. Heumann věděl, že za chvíli se rozjedou rotačky v celé zemi a vychrlí zvláštní ranní vydání, a viděl palcové nadpisy na prvních stránkách, tučné podtitulky a možná už i první snímky kraje lesa s jednou poraženou borovicí… čtvrtá oběť vraha dětí – vlastní syn vrchního kriminálního rady Heumanna, Brikcius včera zatčen, Brikcius spáchal v cele sebevraždu… vjížděli do ulice k vile. V jednom okně domu Bernarda Rastera se už svítilo, Raster zřejmě někam časně ráno jel, ale do Ottingenu už ne, tam byl hotov. V Heumannově vile byla však ještě naprostá tma. Plukovník Seibt nahoře ve střešním bytě ještě spal a neměl nejmenší zdání o hrůzné věci. Spal i komorník, suchý a strnulý, který poctivě sloužil a ošetřoval ve vitríně zbraně, a spala i hospodyně Betty, neměli o ničem ani zdání. Heumann prošel halou potmě. Když minul bílý antický sloup s telefonem – ten okrasný předmět – který se v šeru haly vyjímal, v telefonu cvrnklo, jak se to někdy stává.

V pracovně vyňal Heumann z kapsy plochou lahvičku od vody a hodil ji do koše. Pak vyňal dvojí nábojnici a střelu a schoval je do stolu. Pak dal na stůl jízdenku z metra, synovy brýle s černou obroučkou a falešný knírek. Brýle a lístek nechal na stole a s knírkem šel do synova pokoje. Rozsvítil jen malou lampu u gauče. Na stole našel automapu a list s nějakými poznámkami. Ze skříně vzal synův starý tmavozelený montgomerák, který Viky málokdy nosil, a jedny jeho staré rukavice a pak šel do sklepa. Tam kabát trochu polil benzínem a spolu s knírkem a rukavicemi jej spálil ve starých železných kamnech. Odcházel ze sklepa, když v kamnech byl už jen popel a venku začínalo svítat.

Těžce stoupal nahoru do bytu a vzpomněl si přitom na generála Meyerbacha, už dávno mrtvého, který je před mnoha lety učil ve sklepě a na dvoře zámku Boock střílet. Viděl vdovu po generálu v čepci a bruselských krajkách a snad se mu před očima kmitla i tvář některých bývalých přátel ze Studentského spolku, Zengera, Götze, Dessewffyho… Když docházel k dveřím bytu, k hale, měl dojem, že nahoře slyší kroky, plukovník snad už vstával. Ale v jeho bytě byl stále ještě klid. Vrátil se do pracovny a sedl si tam do tmavého křesla. Venku už opravdu svítalo, ovšem, bylo jaro a dny se prodlužovaly. A než zavřel v křesle oči, aby si na chvilku zdříml, vzpomněl si na syna Marta, který – ač mu zůstal – byl ztracen, a vzpomněl si na svou zemřelou ženu. A zcela na konec – při zavřených očích – si uvědomil, že mu za chvíli mohou donést z prosektury malý balíček, ten zlatý dárek se synova zápěstí, a vzpomněl si na Bartoloměje Pireta…

Ano. Bylo to hrozné, ale bylo to tak. Co mělo být potrestáno, bylo potrestáno, spravedlnosti bylo učiněno zadost. Kriminální rada věděl, že má čisté ruce, jaké vždy míval, ale věděl, že je zároveň poznamenán jednou provždy, jako snad není nikdo. Věděl, že tím vzkřísil rodinnou čest, zachoval světlou památku, vykoupil i své svědomí. Ale stála ta strašlivá hrůza, nesmytelné, nejkrutější poznamenání, které měl v duši, za čisté svědomí? Do konce života si mohl říkat, že se nezpronevěřil svému poslání, že je plnil do poslední chvíle, aspoň poslání ochránce zákona, kriminálního rady, spravedlivého člověka, aspoň toto poslání, které mu osud přiřkl, kterým žil a měl je za nejpřednější.

Avšak to, co osud vkládá na člověka, který je otcem a velikánem, a co nelze pojmenovat obvyklými slovy…

Svítalo a Heumann bolestí a únavou na chvilku v křesle usnul. A lidé v jeho vile, mladý Piret a také žáci sedmé třídy gymnázia, nazvaného jménem největšího pedagoga, se probouzeli.

Ladislav Fuks

Příběh kriminálního rady

Edice Spirála

Ilustrace Jiří Šalamoun

Typografie Oldřich Hlavsa

Vydal Československý spisovatel v Praze

roku 1982 jako svou 4806. publikaci

Odpovědné redaktorky Evženie Drmolová a Věra Kovářová Výtvarný redaktor Bohuslav Holý

Technický redaktor Václav Oulík

Vytisklo Naše vojsko, n. p., závod 8, Praha 6

AA 13,80 (text 13,09, il. 0,71), VA 14,12 601/22/826.

Vydání třetí.

Stran 272

Náklad 78 000 výtisků.

13/33 22-041-82.

Kčs 28, –