Ve svazku nazvaném Smrt morčete, to jest titulem opět citujícím a spojujícím autorovy utkvělé tragické a groteskní motivy, vycházejí prakticky všechny důležité Fuksovy kratší prózy. Časově se počínají „učednickými“ léty, rokem 1953, a končí prózou napsanou z posledních sil. Naproti ostatním monotematickým knihám rozvíjejícím vnitřně dramatické příběhy a autorsky stylově vyhraněným, je tento soubor přece jenom rozmanitý. Samozřejmě i v něm dominuje dvojznačný smysl tragický a komický. Na „temné“ struně se odehrávají povídky z knihy Mí černovlasí bratři (1964), vzpomínající na vypravěčovy židovské spolužáky, kteří se najednou stali zavrženými bytostmi a nelidsky mizeli v nenávratnu. Vlastně doplňují řadu autorových „subjektivních“ próz. Ale i v nich vedle smutně nostalgických poloh znějí tóny vysloveně sarkastické. Různost Fuksových možností charakterizují další prózy, jež se původně objevily pod názvem Smrt morčete (1969) a jež bud zkoušely odlišné prozaické typy, jako např. „humoresky“ nebo anekdotické drobnosti, nebo dávaly větší volnost zálibě v černé, absurdní komice a v bizarnosti situací a postav. V této knize má zvláštní místo také Fuksova nejvíc sugestivní a magická novela Cesta do zaslíbené země: klasickým a mistrovským vyprávěním provází nejslavnějšího Pana Theodora Mundstocka. Pošetilý pokus vídeňských 2idů vykoupit si na úřadech svobodu a po Dunaji doplout s chatrnou lodí do zaslíbené země zákonitě končí jakoby potopou světa. Pro bližší poznání Fuksovy prózy je zajímavá ještě první kapitola nedokončeného románu Podivné manželství paní Lucy Fehrové – autorovo dílo suverénně uzavírá způsobem možná nečekaným.

Ladislav Fuks (1923-1994) se narodil v Praze a celou jeho literární tvorbu silně ovlivnila dramatičnost doby svými peripetiemi a tísnivou atmosférou, rodinné prostředí (otec byl policejní rada) i studium – filozofie, psychologie, dějiny umění. Z působení ve Státní památkové správě vznikla odborná monografie o zámku Kynžvartu (1958). Jako osobitý vypravěč se Fuks prosadil v 60. letech, a to prvním románem Pan Theodor Mundstock (1963). Vycházel ponejvíce z lidských osudů, jež ho od dětství traumatizovaly a z nichž jako by se vysvobozoval fiktivními příběhy – podobaly se zlým snům, psychologickým hyperbolám, symbolickým a metaforickým obrazům. Všechny autor podával s ironickým odstupem: spojoval tragédii s groteskou, líbil se mu černý humor a zvláště ho lákaly absurdní scény a dialogy.

Po úspěchu prvního románu se Fuks věnoval jenom literatuře a postupně následovaly další prózy: povídkové knihy Mí černovlasí bratři (1964) a Smrt morčete (1969), osobně laděný román Variace pro temnou strunu (1966) a Spalovač mrtvol (1967). Zatímco v některých prózách převažovala historická kulisa, jindy převládal psychologický zájem projevující se až bizarními příběhy, jako například Myši Natálie Mooshabrové (1970), Příběh kriminálního rady (1971) nebo Oslovení z tmy (1972), a konečně jmenujme jeho nejrozsáhlejší katastrofický román odehrávající se ve Vídni na sklonku 19. století, nazvaný Vévodkyně a kuchařka (1983). Řada Fuksových příběhů byla přeložena do cizích jazyků a některé byly zfilmovány.

Ladislav Fuks

Smrt morčete

ODEON

Copyright © Ladislav Fuks – dědicové, 1964, 1969, 1988

Czech edition © Euromedia Group k. s., 2005

ISBN 80-207-1-197-X

Mí černovlasí bratři

Co se to ozvalo za volání?

Můj vlastní ztracený život.

Morris Rosenfeld

První den školy

1

Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda. Ale to ráno bylo jako z blankytu a zlata. Tak čisté, svěží, prozářené, že bych se ho byl nejraději napil.

A přece to bylo ráno před našimi okny, kde je šedá asfaltová ulice, po níž přejede jen tatínkův automobil, v protějším domě ubohý ovocnářský krámek Kateřiny Kocourkové a vedle krámku strážník. Ve Šternberských sadech, kde jsou aleje, růže, jezírko, muselo být ráno ještě krásnější, a což teprve dopoledne…

Když jsem u snídaně na to myslil, vzrušený a nedočkavý, věděl jsem, že tam budeme nejvýš za dvě hodiny. Dnes pouze pan profesor přečte naše jména, řekne nám několik povzbudivých slov a dodá: „Teď opusťte školu a běžte domů.“ A my vyběhneme jako divocí králíci, proklouzneme ulicemi, které jsou mezi školou a parkem ve tvaru smyčky, vběhneme do parku. Napadli mě divocí králíci, které jsem viděl ještě před týdnem na venkově u lesa, hajný Würstl řekl, ať se proskotačí, než přijdou štvanice a hony, vběhli do mlází a nezůstalo po nich stop. Ale my v parku nebudeme běhat, nejsme už malé děti ani králíci. Budeme se procházet a bude se nám zdát, jako bychom tam dnes byli poprvé. Za dva měsíce prázdnin se tam leccos změnilo a změnili jsme se i my. Povyrostli jsme, zhubli a jaksi se sobě odcizili. Ano. Cítil jsem tohle tajemné odcizení na začátku každého školního roku. Zatímco jsme se neviděli, čas běžel, prchal, a vyvstalo odcizení. Ale v parku se rozplyne. Budeme si tam vyprávět veselé prázdninové příhody a tím vyprávěním najdeme opět samy sebe, ty z loňska a předloňska, a tu se nám bude zdát podivuhodná věc: že kdesi hluboko na dně nás samých čas neběží a neprchá, ale stojí, a budeme rádi, že už jsme zase stejní jako před prázdninami, loni, předloni… Já, Vilda Brachtl a ti tři, z nichž jeden je i básník. Ti čtyři celkem, které mám nejraději z celé třídy. Můžeme se toulat parkem celé dopoledne a ještě déle…

K neštěstí došlo, když jsem dosnídal. Napil jsem se vody.

Snad proto, že jsem byl vzrušen, že před okny bylo to čisté, svěží, prozářené ráno a že jsem myslil na kachny a labuť na rybníce, jimž budeme házet rohlík. Dříve než jsem mohl požádat o rohlík k svačině, maminka řekla, že mám slabou horečku a po škole musím domů. Hned domů, a kývla do předsíně. A ta hloupá se tam začala strojit.

Bylo slyšet otvírání a zavírání kuchyňských dveří a skříní, mnoha skříní velkých, menších i malých, a kohoutku v koupelně, a běhání sem a tam, a za chvíli se přihnala, musila číhat zpola hotova už předtím, neboť jindy, když někam jde, obléká se zpravidla čtvrt dne… A v čem se to dnes přihnala! V nových střevíčkách s kramflíčky tak vysokými, že se zdálo, jako by nešla po chodidlech, ale po prstech. S kabelkou ze strašlivě červených žabích kůží. V oranžovém kostýmu s velkými modrými knoflíky, které nebyly k zapínání, ale k okrase, neboť kromě nich tam byly menší, skryté, méně nádherné, a ty se zapínaly. S obrovskými strakatými krajkami spodní blůzy a oválným šperkem, na němž byl vyryt Turek s vodní dýmkou. Ještě aby si tak vzala ten strašný klobouk s peřím, napadlo mě a řekl jsem, že nemám žízeň, ale bylo pozdě. Tatínek už odjel a zarazit to nemohl. A maminka jí řekla, aby dohlédla na mé oblékání…

Vzal jsem krátké tmavomodré kalhoty, svátečně vyžehlené, sněhobílé shrnuté punčochy, takže se mi na lýtku objevila červená jizva, vzal jsem bílou košili a kabátek stejně tmavomodrý a vyžehlený jako kalhoty, a všechno ve mně vřelo. Pohlédla na mě a zděsila se. „Kdepak letos na ulici v bílých punčochách, to přece nejde. Kdyby byl tatínek doma, ten by to ale zatrhl! Vždyť v takových punčochách dnes chodí a provokují v pohraničí…“

Kopl jsem botou do vzduchu, a tu si všimla bot a řekla, že jsem si je zrovna nevyleštil, jak se sluší na začátek školního roku. „Kdyby to viděla maminka, co by řekla, jít takhle ven na takový svátek, dneska se každý strojí, jak nejlépe dovede, vždyť vyhrává i hudba v rádiu! A nejít v rozhálce, když je ta slabá horečka a nikdo neví, nevznikne-li z toho záškrt,“ a podala mi vyšívanou šálu, kterou jsem okamžitě hodil za hlavu, až uvízla na lustru.

Než jsme vyšli ze dveří, odběhla do kuchyně a navlékla si strašný klobouk s peřím.

Pak řekla, že cesta se mnou bude asi kříž.

A vyšli jsme do čistého, svěžího, prozářeného rána.

Schválně klapala kramflíčky, házela žabí kabelkou a hlavou, aby se jí peří na klobouku co nejvíce třáslo, a já jsem se chvěl zlostí a obavou, aby nás nikdo nepotkal, a také ne děti z obecné, které by se jistě vyděsily, a aby mě napadlo, jak zmizet, až vyběhneme po škole z vrat. Ze vzpomínek na divoké králíky vznikla v mé hlavě představa klanu, který jsme o prázdninách založili s vesnickými chlapci, klanu pro pořádání výprav do lesa, ach, jak to bylo krásné, poslední výpravu jsme podnikli ještě před necelým týdnem a vraceli se do svých domovů za měsíčního svitu a houkání sov, prodírajíce se malinovím, ta jizva na mém lýtku byla od něho. A Růženka mě viděla vracet se zkrvavělého a poloslepého příjemnou únavou a tou zvláštní špinavostí obličeje, která se na takových výpravách tvoří kolem úst, tváří a očí, právě když mě tak viděla, tlouklo deset. Vykřikla a chytila se domovního zábradlí, neboť myslila, že jde skřítek, který se podle pověsti zjevuje v kraji ctnostným dívkám, což bývá jednou za sto let. Ale ráno neřekla nic, neboť se s ní dalo vyjednávat. A blesklo mi hlavou, zda bych s ní neměl vyjednávat i teď. Že až po škole vyběhneme z vrat, přehlédne mě a doma řekne, že mě neviděla. Že jsme asi zůstali ve škole. Ale pak jsem nevyjednával. Viděl jsem, že se blížíme k podjezdu…

Čím víc jsme se blížili k podjezdu, tím méně klapala podpatky a házela kabelkou a hlavou, a potom už neklapala a neházela vůbec, ale šla neslyšně a tiše jako duch. Neboť Růženka se strašně bojí chodit podjezdem.

Vešli jsme ve zvláštní černobílé přítmí s malými krámky u zdí, začal jsem jít, co noha nohu mine, a toužebně hleděl nahoru. Byla stále o krok napřed, ale rozběhnout se a utíkat nemohla, když mne měla doprovázet. Náhle nad námi zabouřilo, nebe v mezerách železných trámů se zakrylo párou, jel vlak. Podjezd se rozduněl a my byli sotva v jeho čtvrtině. Hnala se po mé ruce, ale já jsem ruku strčil do kapsy a odběhl na okraj chodníku. Začala volat, že to na mě řekne, ale sotva slyšela vlastní hlas, jak vše kolem rachotilo. Volala, že by mě do školy nevedla, kdybych neměl horečku a nesměl onemocnět, co kdyby z toho byl záškrt! Strhl jsem šálu z krku a rozepjal košili. Vykřikla, abych si tedy strhl šálu a rozepjal košili… Sel jsem ještě pomaleji a tu zvolala, že chci asi ze školy někam jít, ale když ona musí na mě čekat před vraty. Tu nad námi strašně zahřmělo, přihnal se jiný vlak, nastalo boží dopuštění. Dlažba nadskakovala, skla krámků u zdí drnčela a železné pilíře kolem nás se nakláněly, prohýbaly, třásly, jako by se měly co chvíli zřítit a pohltit nás navždy ve svých sutinách. Prchla k drnčícím krámkům a vykřikla, abych běžel. Abych letěl dopředu a spasil se pro rány boží… Tu třískla rána, celý podjezd se potopil v páru a já se zastavil. Z bílých oblak se ozval výkřik, že mě ztratí… Začal jsem jít, přidal do kroku, pilíře se přestaly chvět, skla krámků drnčet, z mezer želez se vytrácela pára. Když poslední žebra nad námi zmizela a místo černobílého přítmí podjezdu se objevilo modré nebe, potřásla hlavou a začala klapat kramflíčky a peřím na klobouku chvět a házet…

Hodil jsem jí šálu na ruku, v níž házela žabí kabelkou. Když jsme se blížili ke škole, prchl jsem na druhý chodník.

Před školou si stoupla na protější stranu ulice, zrovna proti oknům, kde letos budeme mít třídu, právě tam šly děti z obecné…

2

Ve třídě bylo jako ve velké ptačí kleci. Šumění, štěbetání, lítání. Vilda Brachtl a ti tři, z nichž jeden je básník, přelétávali z lavice na lavici, sváteční a vyžehlení, v sněhově bílých košilích, jako by letěli na svatbu, povyrostlí, pohublí, zářili. O parku jsme se domluvili hned. Poletíme, jakmile nám otevřou dvířka. Pak zvonilo.

Vešel do třídy, nový, neznámý, který tu nikdy neučil, vysoký, s předkloněným trupem a svěšenou hlavou, s černou třídní knihou pod paží, usmíval se. Připadal mi jako starší učený čáp, s kterým si budeme rozumět. Vlídně nás vyzval, abychom si sedli, a oznámil nám, že nás bude učit zeměpisu. Pak otevřel knihu a já věděl: teď přečte naše jména, řekne několik přívětivých slov a dodá: „A nyní běžte domů. Pro dnešek je toho dost.“ Spokojeně jsme na sebe s Brachtlem kývli.

Řekl, že přečte naše jména, a jak je přečte, každý musí vstát a říci „zde“. Když se na něco zeptá, odvětit „ano“ nebo „ne“, podle toho, je-li odpověď kladná či záporná, s výjimkou otázek, na něž jednoslovně odpovídat nelze. Brachtl a já jsme opět spokojeně kývli. Měli jsme to za zvláštní hru na otázky a odpovědi, kterou si pro nás vymyslil, aby první hodinu promarnil. Arnstein byl na první stránce knihy.

Arnstein vstal a řekl „zde“, a tu jsme poprvé viděli, jak člověk může zvednout oči, aniž pohne čelem a tváří. Zeměpisář zvedl oči, aniž pohnul tváří a čelem… Zeptal se Arnsteina, zda nemají kožešnictví a nevedou-li i žabí kůže. A když Arnstein řekl „ano“, smutně přikývl a s bolestným výrazem v tváři se odvrátil k oknu. Chvíli mlčky pozoroval protější chodník, kde chodily malé děti z obecné, a náhle vytřeštil zrak, zbledl a zkameněl… Zděšeně jsme na něho pohlédli. „Co vidí na tý ulici,“ šeptal Brachtl, „jako by tam viděl přízrak,“ ale já jsem nevěděl a jen jsem zděšeně na něho hleděl. Chvíli třeštil oknem zrak, ale pak jako by se vzpamatoval, otočil se k Arnsteinovi a řekl, že nemluví tak zcela pravdu. Neboť žabí kůže se nevodí, ježto nemají ruce, a dnes se neprodávají, ale schovávají pro vojáky. Zda vůbec ví, co se děje v pohraničí, které se nazývá Sudety? „To není žádná maličkost, co se tam odehrává, dnes se může o kůži přijít lehko,“ zaškrábal se rozpačitě pod krkem… Pak chvíli točil hlavou k oknu, jako by se jím chtěl znovu podívat, ale vždy ji včas strhl zpátky, jako by se toho bál, a náhle bouchl do stolu a vykřikl: „Protože jste lhal, a to zapovídá osmé přikázání boží, hleďte mi málo chodit na oči. Sedněte!“

Strnuli jsme. Napadlo nás, zda se nemýlíme. Zda je to vůbec hra na otázky a odpovědi a nebude-li přísný. Možná, blesklo mi, že mu není Arnstein sympatický, protože je v zadní lavici u kamen a má černé vlasy. Každý má jiný vkus a on snad má radši hochy s vlasy plavými či hnědými a blíže u katedry. Dost plavé vlasy jsem měl já, a ač jsem znal vlasy souseda Brachtla dva roky, přece jsem na něho pohlédl, zda mu přes prázdniny neztmavěly.

Ale neztmavěly. Byly hnědé jako minulý rok. A seděli jsme v druhé lavici.

Vyvolal Benáka, Blahouta, Brachtla, prošel s otázkou, nemají-li přestárlou služku a zda jeho matka také někdy vaří. Pak vyvolal Bronowského a toho se zeptal, není-li jeho otec univerzitní profesor. Když Bronowski řekl „ano“, zeptal se ho, co přednáší. Bronowski odpověděl, že patologickou anatomii, a tu řekl, to že tedy pitvá, a mávl rukou. Pak vyvolal Cardu a zeptal se, není-li jeho otec dlaždič. Carda zčervenal, viděl jsem to, sedí vedle Bronowského, a tu prohlásil, že se nemá za co stydět. „Každý synem univerzitního profesora být nemůže,“ podotkl, „a dlaždičů je třeba také, zvláště dnes. Kdo by klečel s pytlem na kolenou a spravoval cesty pro vojáky?“ usmál se.

Pak přišel Daubner, Dohaltský, Dostál.

Pak vyvolal mě a ptal se, zda má babička z matčiny strany nebyla z Rakouska a dědeček generál v císařské armádě za světové války. Jak na to hledí otec, který zřejmě nikdy neměl rád staré rakouské rody, zda může milovat jejich čtrnáctiletého potomka? Udělalo se mi zle, snad jsem i zčervenal… V té chvíli se však otočil k oknu, vytřeštil oči a začal blednout… Pak rychle mávl rukou, jako by odháněl přízrak, a já si tento pohyb vztáhl na sebe a rychle jsem si sedl. V té době bylo už ve třídě naprosté, bezhlesé ticho. Ticho jako v kleci, v níž sedí ptáčci a ani nepípnou. Na řadu přišli Gazda, Hladký, Chadima, a prošli s několika dotazy. Pak přišel Katz.

Zeptal se ho, jak se jmenuje křestním jménem… Cítili jsme, aniž se kdo otáčel – Katz sedí vzadu u kamen vedle Arnsteina – jak se lehce zarazil a pak své jméno Mojžíš řekl, jako by se hlásil četaři. Neboť Katz se nebojí, učí se nejlépe ze všech a je básník…

Zvedl oči, aniž pohnul tváří, a otázal se ho, kde sebral ten tón. Nebyl-li už na vojně? Křestní jména se nekroutí, Mojžíš je správně Moše. A otázal se, zda se jeho matka za svobodna nejmenovala Epsteinová, a nemá-li starší adoptovanou sestru Ester, jež má od narození slabší srdce, a Katz tiše řekl „ano“. Pak si sáhl pod krk a zeptal se, zda nevedou hřebeny…

Bleskla mi hlavou jejich drogerie, kde prodávají různé krásné věci, tatínek mě k nim posílá kupovat přípravky k holení a maminka nejjemnější mýdla se zvláštní cypřišovou vůní, hřebeny mají jen tak, jen pod sklem pultu, ale on se ptal právě na ně. Prohlásil, že asi jejich hřebeny nečešou, když sám není učesaný, že on od té doby, co ovdověl, kupuje jen prvotřídní zboží. „Ale copak hřebeny,“ podotkl, „dnes je vážná situace v Sudetách, o které jsem se vám už jednou zmínil. Krize v česko-německém pohraničí…“

A s povzdechem se zeptal Katze, zda vůbec ví, jaká. Katz pohnutě odvětil, že v Sudetách jsou nepokoje a Němci tam snad i střílí. Bouchl do stolu a zvolal, že je to pomluva, tvrdit o sestře, že je stará a nemocná, zakazuje to osmé přikázání Mojžíšovo, a pomlouvače nesnáší. „Nařizuji vám, ať mi chodíte co nejmíň na oči, stejně jako vaše sestra,“ a hněvivě mávl rukou.

V té chvíli byla třída jako mrtvá klec, v níž se ve hru na otázky a odpovědi už sotva věřilo. Blesklo mi, že profesor opravdu nesnáší černovlasé hochy, ale že Katz není učesán, to jsem nechápal. Byl přece naopak učesán a upraven, měl sváteční bílou košili a jeho hezký jemný obličej slabě voněl cypřišovým mýdlem z jejich drogerie. Ale s jeho sestrou to bylo k nevíře. Nikdo ji neznal, já sám jsem ji vídal jen málokdy v krámě. Nebyla tak hezká jako její nevlastní bratr Katz, spise tlustší a trochu neohrabaná, ale velmi milá a tichá, a že má od narození slabší srdce, slyšel jsem poprvé. Byl jsem napjat, jak to skončí s třetím, posledním, který sedí za Katzem a Arnsteinem, má také černé vlasy a je z nás nejmenší a plachý, ale když pak David Kohn přišel na řadu, jako bychom tušili, že přijde katastrofa.

Zeměpisář chvíli pozoroval, jak Kohn v poslední lavici bledne, potom se otočil k oknu, pohlédl na protější chodník a zkameněl. Pak, aniž pohnul tváří, obrátil zrak k slunci a řekl: „Přeložte větu. Přicházím ze zemí, kterými se toulám.“

A tu se ubožák Kchony naneštěstí domníval, co my všichni, že zeměpisář chce překlad do němčiny, neboť jsme zatím jinou cizí řeč ve škole neměli, a začal koktat: „Ich komme aus den Ländern… den Ländern an…“ ale vtom zeměpisář bouchl do stolu a vzkřikl: „Mišut bááárec umithálech báááu,“ a za strašného zděšení nás všech zvolal, že do hebrejštiny, když jeho otec káže a má doktorát, že by se měl stydět, že nezná vlastní mateřštinu, jak potom asi bude vypadat zeměpis, že už Sudety vřou a hoří, jak už tu dvakrát vysvětlil, a on musí být obezřelý víc než ti dva před ním. „Obezřelý, víte,“ volal a pak pln hněvu vykřikl: „Ježto se stydíte za rodiče a za řeč, což přísně zapovídá čtvrté přikázání, poroučím, ať mi na oči nejdete vůbec…“

Pak sklapl knihu a řekl, že nám poví k začátku školy několik poučných slov…

Že na nás čeká mnoho slz, potu, trápení a skřípotu zubů. Známe-li vůbec podobenství o pannách? O pěti pošetilých, které si vzaly lampy, ale nevzaly olej, a o pěti moudrých, které vzaly i olej? Ať bereme jakýkoliv olej, jen ne ricinový, a bdíme, neboť neznáme dne ani hodiny, kdy to na nás přijde…

Pak řekl, ať se ani netěšíme na zeměpis, neboť, jak vidí, nemáme ponětí o světě. „Nemáte ponětí o světě,“ řekl hlasitě a prudce, „a to jste jako prázdné nádoby.“ Zda vůbec známe nepravé podobenství o cestě? O cestě, po které člověk stále jde, aby došel k jejímu konci. Když tam posléze vskutku dojde, zjistí, že zatím úplně zestárl a zešedivěl, ale zato došel k poznání všeho. Všeho na zemi… A apokryf o studni? Člověk hledá studnu, hledá a hledá, až ji konečně najde. Skloní se nad ní a tu zjistí, že je na konci svého života. Ale vidí, že došel k poznání všeho na nebi. „V tom to vězí,“ řekl. „Jděte hledat studnu. Najdete studnici plnou mrtvé vody, studnici smrti. Jděte na konec cesty a dojdete k poznání hrůz. Jeďte se kouknout do Německa a je to… Pamatujte na panny.“

A mžikl oknem na protější chodník, na okamžik strnul a zkameněl, a pak jako starý dlouhý čáp s černou knihou pod paží, předkloněným trupem a svěšenou hlavou vycházel ze třídy. Ale u posledních lavic u kamen, kde jsou dveře, se ještě zastavil a mávnuv na Kchonyho hněvivě se zeptal: „Kam máte jet?“ – „Prosím do Německa,“ třásl se a chvěl Kchony – viděli jsme to, neboť jsme se již mohli otočit – a tu zvolal, že on se od té doby, co ovdověl, nikoho o nic neprosí, abychom si na něho dali dobrý pozor, zvláště však Kohn a ti dva před ním, a vyšel ven a brzy se ztratil za ohbím chodby, kde je sborovna.

Vycházeli jsme ze třídy úplně zmatení a spletení, jako z hrobu. Ti tři byli vápenatě bílí a ve svých bílých svátečních košilích jako v rubáších. Ale přece jediný z nich, Katz, zůstal nezměněn, nezměněn jako na svatbě, a na mne se dokonce usmál. Napadlo mě, zda dva zbývající vůbec půjdou do parku, a zeptal jsem se…

Měkce na mne pohlédl a odvětil: „Proč by nešli? Copak se něco stalo?“

Nebe bylo jako z blankytu a zlata, na druhém chodníku běžely děti z obecné a mezi nimi se hýbal a chvěl strašný chochol na strakatém krajkoví a oranžovomodrém těle, pod ním se klimbalo cosi příšerně červeného, s přehozenou vyšívanou šálou.

Zhlédla mě, hned jak jsem vyšel z vrat, a hnala se ke mně přes ulici, kde naneštěstí právě nejelo auto. Odběhl jsem na kraj chodníku, aby ti čtyři nic neslyšeli. Po několika nesmyslných větách o horečce a záškrtu řekla: „Tamhle ten mladý pán Brachtl a ti tři černovlasí, ti jsou hezcí a moudří, zvláště ten jeden, co je tak pěkně učesaný, ti jistě budou mít samé jedničky,“ a ukázala na Kchonyho, Arnsteina a Katze. Zahnal jsem ji zpět na druhý chodník, kde se okamžitě daly vyděšené děti do běhu. Aby si vzpomněla na naši smlouvu pod podjezdem, vyhrkl jsem, a aby věděla, jdu právě s Brachtlem a těmi třemi. A tu řekla, že je to samozřejmé, s nimi jít mám, ba dokonce jít musím, ale abych byl nejdéle v půl dvanácté u oběda. Až bude tlouct dvanáct, abych už spořádaně seděl za stolem a polévku nesrkal a ten příšerný švestkový kompot, co rychle letí dělat, nebral nožem. Že teď půjde za roh a bude se tam dívat do výkladů těch krásných dámských klobouků… Abych proběhl nepozorovaně za ní…

3

Korunami aleje Šternberských sadů probleskovaly duhové sluneční paprsky a alej vypadala jako cesta, kterou se ubírá král. Pět nás šlo tou cestou přímé rovné aleje zmlkle, jen Katz uprostřed nás měl přivřené oči a lehce se usmíval, jako by o čemsi zvláštním snil. Lidé, kteří šli proti nám, mávali novinami a vzrušeně hovořili. Vál větřík s vůní stromoví a zvláštní slabou vůní cypřiše…

Za alejí na kruhovité ploše se paprskovitě sbíhaly zelené trávníky s tulipány a modrobílými maceškami a růžemi a v jejich středu na černém mramorovém kvádru stál hrabě Šternberk a nehybně hleděl na růži, kterou držel v podepřené ruce. Pět nás šlo zmlkle kolem něho, Katz uprostřed s přivřenýma očima a lehkým úsměvem na rtech, cestičkou s vůní květin a cypřiše, na níž se batolily děti, a lidé na lavičkách kolkolem hleděli na ně očima plnýma starosti. Jiní lidé vzrušeně mluvili a tloukli prsty do novin na prvních stránkách.

Na zelenomodrém rybníku s blankytně zlatým vějířem zrcadlícího se slunce se potápěly kachny. Bílá labuti s černým peřím u očí strnule plula, zaklánějíc svůj esovitý krk dozadu. Opodál za růžovými keři čněla špičatá stříška kiosku, připomínající čínský chrámek. Pět nás tu stálo zmlkle u železného zábradlí, jež obepíná rybník ze dvou stran, Katz uprostřed, s lehkým úsměvem u rtů a očima přivřenýma, a nesla se k nám vlhká vůně vody s úponky leknínů a kapradí, vůně akvárií, a také vzdálená vůně růžových keřů, smíšená s nádechem cypřiše…

O prázdninových příhodách jsme nemluvili.

Katz nepřednesl žádnou básničku, kterou jistě napsal.

Na co jsme to vlastně myslili? Co nás to jen mohlo tolik tížit? Myslil jsem na pocit tajemného odcizení a ptal se sám sebe, zda jej cítím, zdali vůbec byl, když jsme vyšli ze školy a vkročili do parku, a zda se ti čtyři v něčem změnili… Myslil jsem také nato, že Katz může mít ze zeměpisu trojku a ztratit vyznamenání, neboť s trojkou podle nového řádu nemůže vyznamenání mít, byť je tak chytrý a moudrý a píše básně, a Kchony a Arnstein mohou mít v pololetí pětku, ale na konci roku snad ne, budou se zoufale, zoufale učit… Napadlo mě to jako zlé vidění budoucích věcí, ač k tomu vlastně nebyl důvod. Vždyť se opravdu nic nestalo. Zeměpisář jim nic zvláštního neřekl ani neudělal. Říkal různé divné věci všem…

Pozorovali jsme kachny, jak si potápějí hlavy, a labuť, která teď plula přímo k nám a upřeně a výhrůžně na nás hleděla, a tu náhle Katz, pozorující čínskou stříšku za růžovými keři, řekl:

„Co abysme založili spolek! Spolek na potírání zeměpisu,“ řekl a náhle, jako by se v nás protrhlo mlčení, začali jsme souhlasit.

„Ale to není jen tak, to znamená, že se ještě dnes svolá tajná porada. S tím byste musili počítat…“

Všichni jsme řekli, že s tím počítáme a Katz na nás pohlédl a záhadně se usmál.

„Kdo udělá osnovy,“ zeptal se tiše Kchony, který byl nejmenší a plachý, a Katz řekl: „Stanovy, ty chytrej,“ a prohlásil, že ty by mohl udělat Brachtl. A Brachtl souhlasil.

„A kdo bude hlídat, aby se dodržely,“ zeptal jsem se já a Katz chvíli přemýšlel a pak na mě pohlédl, a já souhlasil.

„Někdo to musí financovat,“ nadhodil pak Arnstein a tu se Katz opět tajemně usmál.

„Je otázka,“ pronášel pomalu s pohledem za keře, „co lépe jde. Jestli kožešnictví nebo drogerie. Řekněme, že drogerie, i když pochybuju. Financovat to budu já!“

„A co já?“ zeptal se Kchony nesměle.

„Ty můžeš bejt předseda,“ prohodil Katz ledabyle, „jinýho už není,“ a my souhlasili, i když mě napadlo, že se to právě pro Kchonyho hodí nejmíň, byl nejmenší a plachý. Pak Katz připomenul, že za chvilku musí být tajná porada, a prohlásil, že když to financuje, u kiosku nám koupí mandle nebo zmrzlinu, ať hlasujem.

Vzpomněl jsem, že mám mít horečku a snad dostat i záškrt, a hned jsem zvolal, zmrzlinu.

Jediný Kchony pípl: mandle, ale byl přehlasován.

Šli jsme k růžovým keřům a já, ohlédnuv se, viděl jsem, jak labuť divoce klove do zábradlí, u něhož jsme před chvilkou stáli.

U kiosku koupil Katz každému z nás velkou porci nádherné zmrzliny.

„A co vlastně budem v tom spolku dělat,“ zeptal se Kchony, bázlivě lízaje zmrzlinu.

Katz na mne pohlédl.

„Potírat zeměpis, ty vole,“ usmál se, „a ty to budeš řídit.“

Viděl jsem, jak Kchony zbledl, a vyčítavě jsem pohlédl na Katze.

„Ale jestli něco takového má vůbec ňákou cenu,“ namítl Arnstein, „s tím zeměpisářem nebude žádný jednání.“

Katz na mne opět pohlédl a řekl:

„Vždyť ty vůbec nemáš žádnou funkci, tak co kecáš. Budeš jednatel.“

„Tak teda jo,“ kývl Arnstein a zbledl a já jsem odvrátil od Katze oči.

Sedli jsme si na lavičku u růžových keřů a lízali zmrzlinu, kolem nás chodili lidé s novinami, přešli i nějací dva mladíci, velcí a silní, plivali, a tu, jak jsem polykal zmrzlinu, dobrou a chladnou, Katz zvedl ke mně své hezké oči a zpytavě na mne hleděl. Pak se podíval na Kchonyho a Arnsteina, kteří seděli nějak schlíple, usmál se a šel koupit pět sáčků mandlí.

Když jsme se vraceli přímou rovnou alejí stromů, jejichž korunami probleskují duhové paprsky jako na cestu, kterou se ubírá král, Katz připomenul tajnou poradu a vyzval Kchonyho, aby ji svolal. Pak řekl Kchonymu, Arnsteinovi a Brachtlovi, ať jdou napřed a my že půjdeme kousek pozadu. Aby na nás počkali na konci cesty…

„Složil jsi nějakou básničku,“ zeptal jsem se, když jsme pomalu kráčeli za nimi, vdechujíce s vůní sladkých mandlí i slabou vůni stromoví a cypřiše.

„Složil jsem jednu, ale nedokončil,“ řekl Katz hlasem, který byl pojednou nápadně smutný a měkký, a současně sklonil hlavu tak hluboko, že jsem mu ani neviděl do očí.

„Tak řekni,“ vyzval jsem ho, ale zavrtěl hlavou.

„Proč nechceš říct básničku,“ otázal jsem se.

Po chvíli jsem začal znovu:

„Ani jsme si nevyprávěli o prázdninách. Loni jsme si vyprávěli a taky předloni.“ Ale Katz jen hleděl do země a kousal mandle.

„Co je, Katzi,“ vyrazil jsem náhle, „zvedni hlavu a podívej se…“

A tu zvedl hlavu a zeptal se… Zeptal se, zda vím, co nám ten zeměpisář vlastně řekl…

„Nic zvláštního,“ odvětil jsem, „nechodit mu na oči. Každýmu přece něco řekl…“

Zavrtěl hlavou a já si teď všiml, že v jeho očích, hledících do neurčita, je cosi zvláštního, cosi měkkého a lesklého, co jsem v nich ještě nikdy neviděl, ani loni, ani předloni, nikdy…

„Že na nás přijde černá doba?“ vyhrkl jsem, „abychom brali olej jako panny?“

Na chvilku se ke mně obrátil a dobrácky se usmál. „To taky ne… Ale to, že jsme prázdný nádoby a nemáme ponětí o světě. To! Máš ponětí o světě, myš?“ zeptal se měkce.

„Nemám,“ přiznal jsem se a vzal jej pod paží, „vím jen, že svět se točí. Jezdíme jen do Rakouska.“

„Tak vidíš, vidíš, myšáku,“ sklopil opět hlavu, „v tom tedy měl ten zeměpisář pravdu. Jeďte do Německa, abyste všechno poznali. Tam je studnice mrtvé vody, smrti, tam dojdete k poznání hrůz. Ale proč jezdit do Německa, abysme došli k poznání hrůz? No pověz sám, proč? Copak máš rád hrůzy a chceš se jet do Německa na ně dívat? Tak vidíš, vidíš…“ hovořil s pohledem k zemi, jako by s něčím zápasil, a pak, jako by se vysmekl z neviditelných pout, zvedl hlavu…

„Spis abychom došli k poznání všech tajemství a pokladů země a nebe, k poznání života. Jak jsem jednou někde slyšel, k studnici Jakobově…

Rád bych, aby ses jel se mnou podívat do Palestiny.“

Pohlédl jsem na něho, udiven, překvapen…

Jeho oči se leskly ještě měkčeji a podivněji, jak nikdy před prázdninami, nikdy, co jsem Katze znal, hleděly přímou rovnou alejí do dálky, jako by tam viděly něco úchvatného, od čeho se nemohou odtrhnout a odpoutat, a tu jsem se také podíval alejí do dálky, ale viděl jsem jen tři drobné jdoucí postavy a daleko před nimi kousek modravé ulice, nic víc, a když jsem se zas obrátil k němu, viděl jsem na jeho košili a černých vlasech paprsek duhy.

„Narodila se tam i naše Ester,“ dodal a vyprostil svou paži z mé ruky, „v Safedu, a to nezná ani zeměpisář. Pojď…“

A mlčky mě vzal kolem krku a jak mě vedl, cítil jsem cypřiš blízko své tváře, a ta vůně mě pronikala a mámila jako kouzlo čarovných dálek a závratných hloubek a slabounce a měkce hladila a hřála, a tak jsme došli téměř až na konec aleje, ti dva a Brachtl před námi.

Abychom došli k poznání všech tajemství a pokladů nebe a země, života, studnice Jakobovy. Do Palestiny. Točila se mi hlava. „Myslíš, že je to možný? Myslíš, že tam dojdeme?“

Zastavil mě, pohlédl na mne a jeho oči byly teď docela vlhké.

Neřekli jsme už jediného slova.

Podali jsme si ruce a stiskli.

Zdvihli jsme prsty a beze slov přísahali.

Lehce se dotkl mého čela, jako by mi z něho chtěl setřít krůpěj, a v té chvíli se mu duhový paprsek, který byl na jeho košili a vlasech, usmál z očí.

Jakýsi paprsek úlevy, naděje, záchrany… Když jsme vycházeli z parku, tlouklo poledne.

Zdálo se mi, jako by v davu na protějším chodníku běhalo nějaké peří, divoce se chvějící a třesoucí, držící v ruce vyšívanou šálu, a vzpomněl jsem, že nemám srkat a jíst nožem.

„Máme jít domů?“ řekl Brachtl, „je dvanáct.“

„Domů,“ řekl jsem, „domů leda velkou oklikou.“

„A nebudou doma křičet?“ vzrušeně zaskučel Kchony, „aby nás nehledali.“

„Aby nemyslili, že jsme se ztratili,“ dodal Arnstein „Co bysme se ztráceli,“ řekl Katz, „ví přece, že jsme ve škole.“ A zahnuli jsme kolem prodavače novin, který cosi vzrušeně vyvolával o pohraničí a nějakém anglickém nátlaku na jednání s vrahy, zahnuli jsme do úzké uličky jménem Jeruzalémská, v níž je spousta domů, obchůdků, stánků, lidí, mnoho života jako v nevyčerpatelné studni Jakobově, a která mizí v dálce jako cesta, k jejímuž konci nedojde ani starý poutník.

Kchonyho cesta do světa

1

Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda. Byl to velký smutek. Koncem února, kdy byly velké mrazy, mi tatínek řekl: „Pozvi k nám někdy Kchonyho.“

Pozval jsem Kchonyho druhý den, sotva jsem přišel do třídy. A aby se to nezdrželo, řekl jsem mu, aby přišel hned dnes odpoledne, ač to měl přijít tatínkův bratr Vojta čili strýček.

„Ale nebuď zklamanej, až od nás půjdeš,“ podotkl jsem, „já vím, co máš rád. Ale já tolik obrázků ze světa nemám jako ty. Já mám jen jednu knížku, kde je pár pitomejch obrázků.“

„Ale to je přeci jedno,“ vypískl Kchony, „já přijdu i tak. Ale navleču se. Je únor a mráz, a víš, nesmím se nachladit. Víš?“

„U nás se nenachladíš,“ podotkl jsem, „u nás se topí jen v ústředním topení. Kdepak v kamnech! U nás je jak v peci.“

A Kchony spokojeně kývl a chtěl ještě něco říci, ale stačil už jen vzdychnout. Rozběhli jsme se do lavic, zvonilo. Začínala strašná hodina.

Zeměpisář začal zkoušet, sotva se zapsal. Vše od začátku školního roku. Každému dal tři otázky a pak pětku. Minkovi, Cardovi, Bronowskému. Na Turecko, Arábii, Egypt. „Končí únor a vy toho víte čím dál míň,“ vrčel, „neodrolovává se vám pamět?“ Všichni kromě Krappnera, na kterého zeměpisář drží, jsme měli strach a přemýšleli, co to je „odrolovávat paměť“, ale nejvíce strachu měl Kchony. Neboť Kchonyho týrá zeměpisář nejvíc, ještě víc než Arnsteina a Katze, kteří sedí před ním. A tak Kchony ve své lavici u kamen se modlí tajně k pánubohu, aby ho zeměpisář nevolal, řekl mi to jeho soused. Když ho však zeměpisář vyvolá, všichni v lavici si oddychnou a tajně pánubohu děkují, vědí, že se tu hodinu už na ně nedostane… A zeměpisář vyvolal Kchonyho nakonec, řekl: „Končí únor, odrolovává se vám paměť, a já jsem ještě nezkoušel Palestinu.“

Ptal se ho, kolik má Palestina obyvatel… Plaše řekl, že patnáct. Milionů… Ptal se ho, zda do toho počítá i sebe, a dal druhou otázku. Jaké je tam státní zřízení… Dlouho nebyl s to promluvit, pak vyhrkl, království… „Království, království,“ kývl zeměpisář, „to tak! Vy jste se pomátl. To bývám Arabové dali. Tady,“ křikl, „není žádný sněm siónských mudrců, rozumíte? Co tam roste…“ Vykoktal ječmen, datle, pomeranče. A co dál? Zašeptal, dál citrony. A co ještě? To už nevěděl, zoufale se točil po třídě, ale nikdo se neodvážil napovědět. Při zeměpisu je to strašně trestné.

Tu se zeměpisář dobrácky usmál a řekl, že mu tedy pomůže. Ať si vzpomene, řekl dobrácky, na jedno pěkné podobenství z Nového zákona… Kchony měl slzy na krajíčku a snad i blízko k mdlobě. Krappner a někteří jiní se dali do smíchu, v těch chvílích to má zeměpisář rád a bude k nim příště milosrdný. Nemůže-li na podobenství přijít, řekl zeměpisář ještě dobráčtěji, ať se pomodlí k Panně Marii, ustavičné pomocnici křesťanů… Kchonymu se spustily po tváři dvě velké slzy a pravou rukou se podepřel o tabuli. Vyrazil, že podobenství o Pánu Kristu… A zeměpisář bouchl do stolu a křikl, že podobenství o uschlém fíkovníku a to že je on, ať se na to zeptá otce, který to jistě zná, když káže, a dal mu pětku a do notesu poznamenal: David Kohn neví, že v Palestině rostou fíky, plete si náboženství se zeměpisem…

Po škole na chodbě jsem mu připomenul, aby nezapomněl přijít. Dnes ve čtyři.

„To víš, že přijdu,“ povzdychl, „ale navleču se, protože je to důležitý. Já jsem to nedopověděl,“ řekl šeptem, „ty ani nevíš, proč se navlíkám.“

„Abys nenachlad,“ řekl jsem.

„Ale proč, abych nenachlad,“ vzrušil se, „tyto nevíš. To vůbec není proto, že jsem choulostivěj. Já ti to prozradím, když mi dáš svý čestný slovo. To nesmí vědět ani Arnstein a Katz…“

„Tak čestný slovo,“ podával jsem mu ruku, ale s povzdechem se rozhlédl chodbou a řekl, že až odpoledne u nás.

A doma, sotva skončil oběd, někdo zvonil. Růženka křikla, že už mladý pán jde, a letěla otevřít, div nezvrhla židli. Ale je hloupá. Byly teprve dvě.

Byl to tatínkův bratr Vojta čili strýček.

Téměř se mezi námi nezdržel. Spěchal s tatínkem do pracovny, zavřeli za sebou dveře. Když jsem šel naschvál do koupelny, slyšel jsem vzdáleně a tlumeně, jak strýček říká, že tohle nemělo být. Snad se to týkalo zákazu novin, kde byl strýček redaktorem, či ještě těch Sudet z loňského podzimu, tatínka se to netýkalo. Tatínek je tím nejvyšším v prezidiu policie, a od Sudet, aniž vím proč, vyšetřuje sebevraždy. Když vycházeli z pracovny, strýček podotkl, že běží, rychle se s námi rozloučil a odešel. A sotva odešel, tatínek nařídil Růžence, aby zatopila v obyčejných kamnech, které má v pracovně. To je divné, myslil jsem si, právě dnes, kdy přijde Kchony, bude se u nás topit v kamnech, ale je to vlastně jedno, Kchony do tatínkovy pracovny nepůjde. Možná, že tu byl kominík a doporučil, aby se v kamnech občas zatopilo, je to možný, přisvědčil jsem sám sobě… Lelkoval jsem po bytě, zkoušel, jak hřeje ústřední topení, neměl jsem se čeho chytit. Dveře tatínkovy pracovny byly zavřené a to já tam pak nesmím, ani kdyby hořelo, a Růženka v kuchyni přelévala benzin z jedné láhve do druhé a nebyla s ní řeč. Aby tak zapálila byt, myslil jsem si, to je otrava, kdyby už byly čtyři…

Konečně byly čtyři a Kchony se zjevil v podobě malého medvěda, takový měl teplý huňatý kabát. V předsíni si chtěl vyzout boty, Růženka mu už strkala sandály Ale vtom vyšel z pracovny tatínek a řekl: „Zbytečně, venku je sucho.“ Sucho, ač končil únor…

A zatímco tatínek mluvil s Kchonym a na stěně, kam se věší kabáty, visel malý huňatý medvěd, zahlédl jsem pootevřenými dveřmi pracovny plno papírů, na stole, na židlích, na koberci, ani jsem nevěřil očím, tajně jsem se zeptal Růženky… Řekla, že otec ty papíry pálí v obyčejných kamnech, a oči měla úplně vytřeštěné.

A tak jsem rychle vedl Kchonyho dál, do pokoje, a tam jsem ho vyzval, aby se posadil. Sedl si na gauč vedle novin.

„Ty čteš noviny?“ zeptal se užasle.

„Kdepak,“ usmál jsem se, „čtu jen zadní stránku.“

„Já je nečtu,“ zavrtěl hlavou, „tatínek mi to zakázal. Maminka je čte, no a vidíš, co z toho má. Je chorá. Každej, kdo čte noviny, je chorej. To já nesmím.“

„Ani zadní stránku?“

„Ani,“ řekl Kchony, „čestný slovo.“

„Tak já ti ukážu hračky,“ řekl jsem a rychle jsem mu ukázal elektrický vlak, stavebnice, auto, různé myši a kočky a korálkovou hru. Vojáčky ne, poněvadž jsou otlučení a jeden nemá hlavu. „Už si s tím nehraju,“ řekl jsem, „to je z dětství. Jen vlak si trochu pouštím. Ale to není vlastně hračka.“

„To není hračka,“ kývl Kchony, „co abysme si ho pustili? Běhá?“ A tak jsme rozestavili koleje, nádraží, most a tunel, postavil jsem vláček na koleje, lokomotivu, osobní a nákladní vůz, víc toho nemám, a zapnul elektriku. Vláček se rozjel. Jezdil nádražím, mostem, tunelem a znovu a stále dokola, pelášil a klapal a voněl lakem, zatáčel se, div nevylétl z kolejí. Moc se mu to líbilo.

„Jestlipak je to rychlík,“ řekl, „je, viď? To je pak mezinárodní. Já to vím, chodím se dívat na nádraží. Já mám taky hračky, ale mezinárodní rychlík ne.“

A tu spatřil ve skříňce ty otlučené vojáčky a hned se jich chytil. „Vojáčci,“ zvolal, „támhle vidím vojáčky! Co abychom vlak zastavili a vojáčky naložili?“

„Tak jo,“ vzdychl jsem, „taky to dělám, ale jen do náklaďáku. Do osobního se nedají prostrčit. Našel jsem je jednou na ulici.“ Sám zastavil vlak a vojáčky naložil. „Ty jsou pěkný, zvláště tenhle bez hlavy,“ nadšeně kroutil hlavou, „že tu hlavu nemá?“

„To je vojevůdce,“ vysvětloval jsem, „hlavu ztratil v bitvách, protože stál v první linii. Ale jinak je dobrý, tak co…“

„Tak co,“ přisvědčil, „je dobrý. Vojáčci jsou vždycky dobrý. S nima bych si mohl hrát pořád. Úplně jako s vlakem.“ Pak se zeptal: „Tu hlavu nemáš? Že bysme ji přilepili.“

„To už nejde,“ odvětil jsem, „Růženka ji smetla s prachem zpod gauče a vyhodila.“

„Tak to už opravdu nejde,“ kývl smutně, a ujistiv se prstem, že vojáčci dobře sedí, zeptal se:

„To se tadyhle otočí ten kohoutek?“

Kývl jsem a Kchony otočil kohoutek, vlak se rozjel. Nádražím, mostem, tunelem, stále dokola, pelášil a klapal a zatáčel se, div nevyletěl z kolejí, a Kchony se díval a pak si docela lehl na zem a bradu položil až k samým kolejím.

„To je krásný,“ povzdychl, „ten vlak jezdí jako opravdovej. Může se vykolejit?“

„Může,“ přisvědčil jsem. „Převrhnou se vagony a vojáci vypadnou a zabijou se. Některým z nich se může urazit i hlava.“

„A co to má za smysl?“

„To má ten smysl, že se pak dělá pohřeb.“

Kchony zavrčel, aniž spustil vláček z očí, a řekl:

„Pohřeb dělat nebudem. Já bych vojáčky litoval. Podívej, jak se natřásají. Já bych si tam nejradši vlezl k nim. Já hrozně rád jezdím vlakem. Třeba do Paříže nebo Afriky, to je jedno. Proto chodím na nádraží. Ale já jsem ještě nikde nebyl,“ tajemně podotkl s bradou u kolejí, „já jsem se zatím nejdál dostal jen na jeden hrad u Prahy, jménem Karlštejn.“

A tak jsme se dostali k obrázkům ze světa. K mé knížce, kde dohromady nic není. Vytáhl jsem ji z knihovničky a položil na stůl. Sedl si na židli, dal ruce do klína a já si všiml, že nedočkavostí vzplál.

„Zklameš se,“ připomenul jsem, „to je pitomá knížka. Nic tam není. Já ani nevím, kde se u nás vzala.“

Na jednom obrázku byl chrám s kopulí a sloupovým nádvořím s obeliskem.

„To je Řím, kostel svatýho Petra,“ zvolal, „tam bych rád jel. A co je dál?“

„Dál je tohle,“ ukázal jsem druhý obrázek na další stránce. Byl na něm kus moře a na břehu kopule chrámu se čtyřmi špičatými věžemi.

„Cařihrad,“ zvolal, „zase kostel! Mešita. Tam bych taky rád jel. A dál?“

Na třetím obrázku nebylo nic než stín smutné kamenné zdi a čelem ke kamenům lidé v černých sukních a kloboucích. Ani jsem mu to nechtěl ukázat. Ale zarazil mou ruku a dlouho hleděl na obrázek.

„Co je to, co je to?“ kroutil hlavou, „tohle ani neznám.“

„To je Palestina,“ řekl jsem šeptem, „Jeruzalém, zeď nářků…“

Seděli jsme chvíli mlčky, ale zdvihl hlavu a řekl, že by se rád koukl i tam, a pohlédl na noviny, které ležely na gauči…

Vtom nás maminka volala k svačině.

U svačiny se tatínek ptal Kchonyho, jak se mu líbí ve škole a co dělá otec a matka.

„Mně se ve škole líbí,“ řekl, „a tatínek je zdráv. Ale už málo káže, protože ho bolí hlasivky a má strach, jestli to vůbec mělo cenu. Je taky hubený a šedivý a má závratě a někdy polehává… Ale maminka je zato chorá,“ vyhrkl, „ona mluví o smrti a já mám strach. Ale je to proto, že čte noviny. Ty já číst nesmím…“

A tu tatínek pravil, že je Kchony hezký a chytrý hoch a má rád cizí kraje a brzy se podívá do světa. Neboť bude hodně cestovat a cestování je krásné a zdravé… A jak to tatínek říkal, Kchony zčervenal a tajně na mne hleděl.

Pak už brzy tlouklo šest a Kchony řekl, že musí běžet, aby byl doma za světla a než bude padat ta sychravá mlha. Zeptal jsem se, zda mu u nás nebyla zima.

„Nebyla,“ přikývl, „máte ústřední topení a vůbec netopíte v kamnech. A to je pro mě moc důležitý. Já ti někdy prozradím proč, když mi dáš čestný slovo…“

„Vždyť jsi slíbil, že mi to řekneš dnes,“ vyrazil jsem.

„A nedoví se to ani Arnstein a Katz?“

„Čestný slovo.“

„Ani Katz?“ opakoval.

„Dobře, řeknu ti to,“ zašeptal pak, „ale teď to už zas nejde. Už je šest a padá mlha. Já ti to řeknu, až přijdeš k nám.“

V předsíni si oblékl teplý huňatý kabát a rázem byl jak malý medvěd, uctivě se poroučel a šel.

Vrátil jsem se do pokoje, abych sklidil hračky, a brzy se tam objevila Růženka. Řekla, že ta knížka, co leží na stole, je krásná a asi se líbila i mladému pánovi. Řekl jsem, že je to docela pitomá knížka, která se nemůže líbit ani mladému pánovi, zda ví, co se děje v tatínkových obyčejných kamnech…

„V obyčejných kamnech už vyhaslo,“ prohlásila významně, „byla to dvě vědra popelu. Když jsem je nesla na dvůr, potkala jsem správcovou Ševcovou. Bože, on se jí viklá zub!“

Za deset dní přišel Kchony před hodinou ke mně a řekl, zda bych k nim dnes nepřišel.

„Je řada na tobě a zve tě tatínek. A taky maminka, ale zamyká se v pokoji, možná ji ani neuvidíš.“

Slíbil jsem, že přijdu, ač mi nebylo dobře. Byl jsem v posledních dnech nezvykle malátný. Růženka tvrdila, že to nic není, jen jarní únava, a bylo to možné, byla totiž právě polovice března.

„To je březnová únava,“ i Kchony mávl rukou, „to nic není. To má každý. I zápasníci a vojáci…“ A chtěl ještě něco říci, ale vtom zvonilo a rychle běžel do své lavice, do předposlední u kamen, nastávala strašná hodina.

Zeměpisář začal zkoušet od začátku školního roku, dával po otázce a každému pětku. Minkovi, Cardovi, Bronowskému. Na Turecko, Arábii, Egypt. Říkal, že se nám odrolovává paměť. „Loni na podzim jste toho znali víc,“ vrčel, a my jsme zase myslili, co to je „odrolovávat paměť“, a kromě Krappnera všem bylo úzko. Modlili jsme se, aby už vyvolal Kchonyho. A Kchony se bál nejvíc a modlil se, aby ho nevyvolal… Vyvolal ho na konci a dal mu Palestinu. Ví-li, co je v Jeruzalémě! Vykoktal, že zeď nářků. Řekl: „Úchvatné, a dál?“ Zašeptal, chrám. „Chrám?“ kroutil zeměpisář hlavou, „to si s něčím pletete. To jste se strašně zmýlil!“ Kchony strachem trnul a otočil se po třídě. Ale bylo to marné. Nikdo se neodvážil napovědět. Trnul jsem, aby zeměpisář zas nezačal s Pannou Marií a Kchonyho nerozplakal. Ale začal s něčím jiným. Řekl: „Chrám, zdobený krásnými kameny a dary, z kterého nezůstane kámen na kameni, který by nebyl rozmetán. Jestli jste v Judsku, utečte na hory, jestli jste v městě, vyjděte ven, jestli jste v požehnaném stavu, běda!“

Pak mu řekl, ať se modlí k Panně Marii, Matce ustavičné pomoci, a ke zdi jde kvičet nad vlastní pětkou, a do notesu napsal: David Kohn je nevzdělaný v náboženství… A zatímco Kchonymu tekly po tváři slzy, někteří z nás se začali smát, aby si jich zeměpisář všiml, Krappner se smál nejhlučněji, napodoboval kvičení a ukazoval na plačícího Kchonyho, a já jsem si v té chvíli poprvé v životě uvědomil strašnou věc, z které mě zachvátila hrůza…

Po škole na chodbě mi Kchony plaše připomenul, abych nezapomněl přijít. Ve čtyři odpoledne.

„Ukážu ti album fotografií ze světa,“ šeptal, „to mám. Ale zato zas nemám rychlíka, vojáčky, snad se nerozzlobíš… A taky ti řeknu svý tajemství, dáš čestný slovo?“ A když jsem přisvědčil dodal:

„Tatínkovi se o tý pětce nezmiňuj, ani co mi zeměpisář říkal. Přidělal bych mu starost. Stačí, že se bojím já. Víš proč! Že propadnu…“

„Ale Kchony, nepropadneš!“ zaskučel jsem.

Běžel domů, běžel v teplém huňatém kabátě jako malý medvěd, neboť se bál nachlazení. A ten den bylo vskutku počasí k nachlazení, sychravo, byla polovice března…

2

Když jsem přišel v půl sedmé domů, byt byl tichý a prázdný jako zamčený kostel. Jen z kuchyně se ozýval třískot, takže vlastně vůbec ticho nebylo, ale veliký hluk. Poznal jsem, že Růženka chystá večeři. Když jsem vešel, klečela na zemi před kamny, v jedné ruce měla láhev s benzinem a v druhé ruce slánku. Byl prý u nás zase strýček Vojtěch, řekla a vstala, byla tu velká debata. Ale čeho se týkala, neví. „Když těmi dveřmi u pracovny není kloudně slyšet, to je to,“ řekla roztrpčeně, „ty dveře jsou tam jen pro zlost.“ Připomenul jsem klíčovou dírku, ale mávla rukou. „To je stejný. Z druhé strany je klíč a stejně je vidět akorát jen okno.“ Pak sdělila, že tatínek zas zatopil v kamnech a pálil. Pět věder popelu. Když je nesla na dvůr, potkala správcovou Ševcovou a musila k ní zaskočit. Ten zub, co se jí viklal, už vypadl. „Ale aby nebylo nedorozumění,“ podotkla, „ne ve skutečnosti. To všechno se jí jen zdálo… Asi jsem se u ní trochu víc zdržela. Když jsem se vrátila domů, tatínek byl už na policii a maminka v městě pro zásoby,“ zatřásla láhví s benzinem.

Pak se zeptala zda jsem nic neslyšel na ulici nebo na návštěvě u mladého pána, a dala benzin na stůl a slánku na horkou plotnu. Řekla, že se zblázní a že večeře bude v osm, jestli se povede.

Pak něco prasklo a slánka na plotně byla vedví. Smetla z plotny sůl koštětem a hodila ji do kamen. A pak si sedla a chtěla, abych vykládal, jaké to bylo u mladého pána.

„Pán byl ke mně velice vlídný,“ řekl jsem, „dvakrát mě pohladil po vlasech.“

Chtěla vědět, zda mi také něco řekl.

„Řekl, že jsem velice hezký a milý.“

Překvapením vyvalila oči.

„To jistě není pravda, takový pán by nelhal,“ zděsila se.

„Taky říkal, že jsem poslušný a ve škole dobře prospívám,“ pokračoval jsem.

„No tohle, to je k nevíře.“ A honem šla něco dělat k plotně a zeptala se, zda mi také dali něco jíst.

„Dali mi kakao a dort. Ale ne dělaný doma. Koupený od cukráře.“ Namítla, že jsem to nemohl poznat, a začala chrastit nádobím. „Jak bych nepoznal, když ho vyndali z krabice,“ řekl jsem.

„To ho tam mohli předtím strčit.“

„To jistě, když byla na krabici cukrářova firma, to jistě…“ Náhle se s tím smířila a zeptala se na paní.

„Vyšla z pokoje,“ řekl jsem, „je nemocná.“

Pak se zeptala, jaké měla šaty a co na hlavě, kolik mají pokojů a mají-li vysavač. A pak mi nezbývalo, než abych jí řekl i to poslední…

Jak mi Kchony ukazoval album s fotografiemi ze světa. „Ukazoval na ty, kam by rád jel. Ukazoval na všechny, protože by rád jel všude. Do celého světa, který je… jak to jen říkal…“ vzpomínal jsem, hledě na láhev s benzinem na stole, „ach, už vím, širý, pestrý a rozmanitý. Rád by procestoval celý svět.“

„No jo,“ usoudila, míchajíc něco v hrnci, „to je hezký, ale jen jestli na to budou mít peníze. Takový kazatel moc nemá. Ledaže mu půjčí židovský bankéř.“ A já jsem sevřel rty, abych se nepodřekl, neboť to, s čím se mi Kchony svěřil, jsem jí říci nemohl. „Víš,“ řekl Kchony, když jsme byli sami v pokoji a já mu dal pošesté čestné slovo, „to je tak. Tatínek, maminka a já vocuď pojedem. Sednem na vlak a pojedem. Ale ne dokola jako vojáčci. My pojeden pořád rovně, do světa, který je širý a pestrý a rozmanitý, a taky ne v náklaďáčku, ale v osobním, a já se už chystám. Tadyhle mám sešit stanic a měst, kudy pojedem, a taky jsou tady napsaný místa, kde se zastavíme. A tadyhle mám ještě jeden sešit, kam píšu památky, který poznáme, ale vidíš, že už je plnej, a tak zítra skočím k papírnici pro novej. Víš, co je to pas a vízum, že jo“ A řekl:

„Tak my ten pas a vízum budem mít za půl dne. Tatínek říkal, že tvůj tatínek mu v tom pomohl. Sbíráš známky?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To je škoda, to bys měl. Mohl bys je odlepovat z lístků, co ti pošlu. My odjedem se vším, co tady kolem sebe máme. Budem tam mít novej byt v novým domě. Snad tam taky najdu kamarády. Ale budu muset mluvit anglicky nebo francouzský, jinak ne. Budu tam taky chodit do nový školy. Snad tam nebude takovej zeměpisář jako tady, co myslíš. Že nebude?“

Řekl jsem, že nebude.

„Takovej zeměpisář není nikde na světě,“ řekl jsem a Kchony spokojeně kývl.

„Jo, ale co,“ náhle vzpomněl, „to je důležitý. My nemůžem jet dřív, než maminka skončí kúru, to je to… Víš, co je to kúra… Maminka je netrpělivá, chtěla by už zítra, a já taky, ale musíme počkat týden. To už nás nezabije. No a já musím dávat pozor, abych se nenachlad. Proto jsem pátral, jestli je u vás na návštěvě teplo. Proto nosím ten huňatej kabát, chápeš? Tak teď to víš. Teď už víš všecko. Teď už víš úplně všecko… Ale nikomu to nesmis říct. Ani Arnsteinovi a Katzovi. Víš proč…“

„No tak ti to řeknu…“ prohlásil tajemně. „Proto, že bych s nima neobstál. Řekli by, že nemůžu do světa, protože jsem choulostivěj jak pampeliška… Musíš mi dát ještě jednou čestné slovo…“

A tak jsem to neřekl ani Růžence.

A zatímco jsem mlčel, Růženka vykřikla: „Bože, já jsem zapomněla osolit jídlo,“ a hnala se ke zdi, kde visí slánka. Pak si vzpomněla, že slánka praskla a že sůl hodila do kamen. „Bože,“ zděsila se, „já myslila, že jsem vyhodila benzin. To tedy musím skočit k správcovy! Jsem zpátky hned.“

Byla zpátky za půl druhé hodiny, vzrušenější, než když jsem přišel od Kchonyho.

„Dějou se hrozný věci,“ třásla se, „všechno vře. Vře,“ opakovala slovo, které jsem nikdy od ní neslyšel, „u správců byl jeden desátník. A správcová má oteklou tvář a ztratila nůž, kterým krájí maso…“ Večeřelo se v devět. Jídlo bylo přesolené a nebylo k jídlu. Ale nikdo si toho nevšiml. Maminka byla zamyšlená a tatínek se mě zeptal, jaké to bylo u Kchonyho… Šel jsem spát jako rozbitý. Snad jarní březnová únava. V noci se mi zdálo o samých vlacích a vojácích. Ato je zlé znamení, říká Růženka, stejně jako když vypadnou zuby nebo když se ztratí nůž. Žaludeční potíže anebo něco s láskou…

3

Druhý den ráno po návštěvě u Kchonyho vzbudilo mě zvonění. Slyšel jsem z předsíně, že pro otce přišel strážník a že spolu odcházejí. Skočil jsem k oknu. Před domem stál tatínkův automobil a u jeho dvířek druhý strážník. Tatínek nasedl a auto se rozjelo ještě dřív, než přibouchla dvířka…

Když jsem šel do školy, dalo se do mírného sněžení s deštěm. Čím víc jsem se blížil ke škole, tím větší byla na ulicích plískanice.

V tom nečase mi dnešek přišel obzvlášť chmurný, první hodinu byl zeměpis a zeměpisář měl zkoušet od začátku školního roku…

Sotva jsme však vešli do školy, dozvěděli jsme se radostnou zvěst: škola není! Abychom se nejkratší cestou vrátili domů a přišli zítra. Rozhlížel jsem se, hledal Kchonyho, ale nikde jsem ho neviděl. Možná, že tam byl a já jsem ho přehlédl, anebo už běžel domů.

I my jsme se rozprchli, aby se snad neobjevil zeměpisář a nepřiměl nás zůstat na jeho hodinu. Ale ten strach byl zbytečný, jak jsme vzápětí poznali…

Zeměpisář stál před školou, poslouchal dunění, jež sem zaléhalo z vedlejších ulic, hleděl na hodinky a trochu se kolem sebe usmíval…

Do naší země přijížděla cizí vojska.

Do naší země přijížděly armády.

A tak jsem také pospíchal domů. Na ulicích už zatím nebylo k vydržení. Všude plno lidí, kouře a rachotu. Plno vozidel, nákladních aut, tanků. Plno benzinu a gumy. Plno helem, vojáků… A v tom všem poletoval sníh s deštěm a na zemi plno bláta a blátivých kaluží… Zda se včera, proboha, Kchony nenachladl, napadlo mě…

Doma byla Růženka.

„Maminka šla pro zásoby,“ vykřikla, „umřem hladem! Vařím oběd, bude asi k večeru.“ A jak to křičela, nádobí jí padalo z rukou a z plotny se valil kouř. Pak jí spadl na zem talíř a rozbil se. Pak jí padal talíř za talířem, všechny se rozbily, skákala k oknu, vyhlížela a křičela, že už jezdí.

Snad se už zbláznila.

Odešel jsem si pouštět elektrický vláček.

V poledne přišla maminka a za chvíli i tatínek.

Když Růženka přinášela mísu s něčím, co mělo být jídlo, tatínek řekl, že k nám už strýček Vojta nepřijde. Byl zatčen. Dnes v devět hodin dopoledne německou policií… A když Růženka vytřeštila oči, řekl jí, aby zatopila v kamnech. Hned… Byl jsem tak rozrušen, že jsem ani nemohl jíst… Pak zvonil telefon a bylo to prezidium policejního ředitelství a někdo něco tatínkovi narychlo sděloval. A když telefon skončil, tatínek na mne chvíli hleděl a pak řekl, abych dojedl oběd a šel si dělat úkoly.

4

Když jsme druhý den přišli do školy, měli jsme zeměpis první hodinu, neboť zeměpisář si za včerejší ztrátu vyměnil hodinu s profesorem češtiny. Vešel do třídy podivně veselým krokem a s úsměvem, velmi nás to povzbudilo. Brachtl mi šeptal, že nebude zkoušet, cítil jsem, jak si celá třída, kromě Krappnera, oddychla.

Stoupl si slavnostně za stůl a vyzval nás, abychom se rozhlédli, kdo chybí. Mohli jsme se tedy otáčet, a tu vyvolal Bronowského, aby řekl, kdo. Řekl, že Chadima a Dostál. Kdo prý ještě, ať se lépe podívá. Řekl, že Kohn. A tu ho posadil a kývl hlavou.

Vyvolal Cardu a zeptal se, zda jeho otec je ještě dlaždič silnic a jak se jmenují města na Riviéře, kde tráví prázdniny boháči. Vyvolal Minka a ptal se, kde žijí v Evropě lidé tak chudí jako dlaždiči silnic a kde dělají kožichy. Vyvolal Daubnera, ptal se, kde se vyrábí mýdlo. K tabuli chodil jeden po druhém, každý se vracel s pětkou. Nakonec volal Katze a Arnsteina z lavic u kamen. Katze se zeptal, zda jim kvete drogerie a vedou-li též jedy. Arnsteina se ptal, zda ještě mají kožešnictví a v bytě zaveden plyn.

A pak zavřel notes a s úsměvem se zeptal, zda známe podobenství o ztracené ovci? To že je Kohn. Protože se pohřešuje. Že je aspoň mezi námi o jednu černou ovci míň.

Poté si stoupl profesor zeměpisu k oknu a prohlásil:

„Zbořil se chrám a nezůstal z něho kámen na kameni. Kdo byl v Judsku, měl utíkat na hory. Kdo byl v městě, měl vyjít ven. Kohn je toho času v lůně praotce Abraháma.“

Z prostřední řady lavic se ozval smích. Krappner se smál.

Pak řekl Bronowskému, že jeho otec najde Kohna v márnici, až bude pitvat, neboť Abrahámovo lůno, to je právě márnice. „Je přece váš otec profesorem patologické anatomie…“ usmál se a zdvihl oči, aniž pohnul tváří.

Pak řekl mně, že můj otec bude vědět nejlíp, jak Kohna našli v bytě s jazykem na stole… „Je přece váš otec šéfem tajné kriminální služby tohoto ztraceného království.“

Pak řekl, že se Kchonyho chorá matka včera zbláznila a všechny do jednoho v bytě otrávila plynem.

Pak odstoupil od okna, s úsměvem otevřel notes a pokračoval ve zkoušení od začátku školního roku.

Dorazil jsem domů zmožen hrůzou.

Vychrlil jsem zprávu.

Tatínek se nedíval na mne, nýbrž na malý dopisní nožík.

Vysoukal jsem, jak řekl, že je aspoň mezi námi míň o jednu ovci.

Tatínek stále poslouchal a hleděl na nožík.

Vydechl jsem, co řekl Bronowskému, a konečně jsem ze sebe dostal, co řekl mně…

Tatínek neřekl nic, jen schoval nožík, zeptal se na jeho jméno a odešel z pokoje…

Když jsem se pozdě odpoledne vzbudil z horečnatého spánku a zesláblý se dopotácel do kuchyně, dozvěděl jsem se od Růženky, že nebohý Kchony ležel v pokoji vedle svého otce, doktora Efraima Kohna, rabína z jeruzalémské synagogy; jejich maminka otevřela plyn, aby o tom nevěděli. Na stole leželo rozevřené album s mnoha fotografiemi, jako by si byl v něm Kchony právě ukazoval prstem, a nějaká tužka a nový nepopsaný sešit.

To byla Kchonyho cesta do světa…

Nikdy jsem nevyzradil Kchonyho tajemství o cestě, které mi svěřil, až dnes. Kdyby byl Kchony dnes živ, jistě by mě zprostil mého čestného slova. Řekl by mi: „Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.“ Ale ne. Tak by to neřekl: „Už jsem byl ve světě, a proto to můžeš vyzradit. Může to už vědět i Arnstein a Katz…“

Koruna pro Arnsteina

1

Od té doby, co přišla cizí vojska, je všechno divné.

Tatínek vyšetřuje sebevraždy, bůhvíkolik denně. Ráno ho volá telefon, když ještě spím, a pak ho slyším odcházet. Večer sice přijde za světla, ale jen proto, že je jakýsi letní čas a dlouho vidět. Sedne si v jídelně a zapálí si cigaretu, vezme tužku a počítá. Já stojím u zdi, ale nevidí mě. Vběhne Růženka, večeři dá na stůl, tatínek si jí nevšimne. Vejde maminka, tatínek odloží tužku, něco řekne, odejde a mně se zdá, že jsem u zdi ani nebyl. V pracovně, zdá se mi, prohlíží revolver, zkouší jej, potěžkává, a pak vyřizuje telefony, ale co říká, nevím. Dveře jsou dvojité a teď, co vyšetřuje sebevraždy, mají uvnitř ještě těžký závěs. Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.

Maminka nebývá přes den doma. Chodí do lékárny pro ampulky, pilulky a prášky. Když je však odpoledne doma, je zamčena v pokoji. Vzpomenu na maminku nešťastného spolužáka Kchonyho a přepadne mě velký strach. Maminka Davida Kohna také chodila do lékárny a zamykala se v pokoji, až jednou v březnu otevřela plyn, a ač vím, že to byl jiný případ… Klíčovou dírkou hledím do pokoje, vidím růžový porcelán po babičce, nad ním babiččinu důstojnou vznešenou tvář ve zlatém rámu, na maminku nedohlédnu.

O krok dál bere pilulky, prášky, potácí se, klesá… Teprve večer vejde k večeři, a sotva tatínek odejde, i ona mizí ve dveřích u svých prášků, klíč zarachotí… Ale dá mi aspoň dobrou noc. Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.

A Růženka? Téměř se nedivím, že blázní. Nejen večer, když je tatínek doma a ona nese večeři. Blázní už ráno, kdy je tatínek na policejním ředitelství a do jeho příchodu je mnoho času, též rozbije, na co sáhne. Rozbila už polovinu nádobí, a půjde-li to tak dál, nebudeme mít brzy z čeho jíst. Maminka jí však neřekne slovo. Dokonce dělala, že o tom neví, když rozbila míšeňskou vázu s obrázkem rakouského císaře, a váza byla jistě drahá, měli jsme ji po babičce. Růženka mi pak řekla, že ty střípky tak krásně cinkaly, že si je schovala na památku. Ale ona i spálí každé jídlo, například večeři. Když se tatínek a maminka jídla netknou, vezme je a prchne s ním do kuchyně. Když tam přijdu, abych se napil malinové šťávy, drží si nad večeří hlavu, kroutí jí a potřásá, ale náhle jako když utne, začne vykládat, že maminka má zkažený žaludek z pilulek a prášků a tatínek z toho, že celý den vyšetřuje sebevraždy… „Bude bída, drahota a válka,“ zvolá, „ale já už se toho nedožiju. Já už se toho nedočkám. Já se naštěstí zblázním.“

Tak to u nás vypadá od té doby, co přišla cizí vojska. Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.

Ale venku je to snad ještě divnější.

Po ulicích s německými nápisy chodí vojáci v hnědých, černých a zelenošedých uniformách a vysokých botách, obyčejní i vysocí, a ti pak mají na ramenou stříbro. Jednou, když jsem šel kolem Šternberských sadů, viděl jsem generála: límec měl červený a vyložený zlatém, ale vezl se v autě. Od sadů hraběte Šternberka ke státní bance. Bylo to tak zvláštní, že navzdory strachu jsem se to večer v jídelně u zdi odvážil vyprávět, tatínek se právě pokoušel jíst… Odložil příbor a vzal tužku a na mě ani nepohlédl. S vyschlým krkem jsem se odplížil do kuchyně, Růženka si právě držela hlavu. Řekla, že brzy dojde poslední kapka malinové šťávy a že už ji nikdy nebudeme mít…

Druhý den jsem viděl na Wagnerově náměstí pochodovat mládež, a to bylo ještě horší. Slunce strašně hřálo, ale pozoroval jsem, že jdou jako ve větru. V hnědých košilích, krátkých černých manšestrovkách, s noži u boku a v bílých punčochách. V krátkých černých manšestrovkách a bílých punčochách jsem kdysi také chodil, v Rakousku u babičky, ale tatínek to už předtím, než k nám přišla vojska, přísně zakázal, a tak teď nosím jen krátké manšestrovky, obvykle bílé. A večer v jídelně u zdi, navzdory ještě krutějšímu strachu, jsem opět řekl, co jsem viděl, tatínek kouřil a počítal. A tu se pak stalo, že zvedl hlavu a po dlouhé době pohlédl na zeď…

„Ať tě nenapadne na něco na ulici civět nebo tlachat, když se tě někdo ptá, čí jseš,“ řekl hlasem, jakým asi dříve mluvil s vrahy, a zatímco se mi v hlavě vynořila strašná představa a začaly se mi chvět nohy, pokračoval: „Co jsem ti říkal, abys odpověděl, když tě někdo na ulici zastaví, co? Že jdeš do školy, a ani se neotočil! A co jsi žvanil předevčírem na Karlově třídě v půl osmé ráno? Ty jsi toho pána znal, co tam šel za tebou a zastavil tě?“ a představa mě zamrazila, roztřásly se mi i ruce, a pak tatínek přivřel oči a jeho hlas zadul chladně jak led: „Také přestanou ty tvé věčné hloupé nesmyslné fantazie… A pak… to vaše courání po ulicích večer, mladý pane, courání v hloupých, nesmyslných fantaziích… Jestli tě přistihnu…“ a v té chvíli došel třes až k hlavě a má představa mne pohltila. Představa krůtě ledového vězení s jakousi jednou zdí… Přitiskl jsem se ke zdi a už jsem si nepřipadal, jako bych tu nebyl, připadal jsem si jako promrzlý pes… V kuchyni už nebyla kapka malinové šťávy… je to tedy všechno divné. Venku skoro divnější než doma…

Ale nejdivnější je to s Arnsteinem a Katzem.

Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.

2

Není hodiny zeměpisu, aby nebyli voláni, a to na konci, aby se celou dobu báli. Což ještě Katz! Míval vyznamenání a nebojí se. Na správné otázky profesora hledí odpovědět, jak nejlépe umí, a na nesmyslné prostě neodpoví. Ale Arnstein se z profesora hroutí téměř tak bezmocně jako donedávna nešťastný David Kohn.

Zeměpisář skončí výklad, zdvihne oči, aniž pohne tváří, a vyvolá Katze. Katz v zadní lavici u kamen vstane a chce jít, jako posledně, k tabuli, ale zeměpisář zahřmí, že ho nevyzýval, ať zůstane, kde je. Příští hodinu zeměpisu, když Katz vstane a zůstane, kde je, zeměpisář zahřmí, proč nejde k tabuli, když ho vyzývá! Pak se ho zeptá, co dělá jejich drogerie, a když Katz mlčí, řekne, aby mu něco řekl z dějin Safedu. Nikdo z celé třídy to nezná, ale Katz zná. Řekne, „nejvýš položené město v Palestině, středisko Horní Galileje.“ A tu zeměpisář zvolá, ať jde do špitálu. Že neřekl „zeměpis“, ale „z dějin“! A Katz zná i z dějin. „Na počátku osmnáctého století,“ řekne, „byl Safed střediskem židovského učení, ale pak na něj dolehly mnohé přírodní katastrofy a loupeživé vpády…“ Zeměpisář bouchne do stolu, Katz hledí jako sfinga, a tu se ho zeptá, co dělá sestra Ester, a on stále hledí jako sfinga, a tu se ho zeptá, zda dovede počítat, už rudne. Aby mu řekl, kolik stojí kilo ryb v království nebeském. A když Katz mlčí i pak, řekne, ať se učí počítat, aby se nerozpadl i s adoptivní sestrou, rozenou v Safedu, a horký zlostí píše do notesu: „Katz je drzý.“ Někdy místo „drzý“ píše: „zatížen duchovní pýchou.“ Někdy řekne: „Opovážlivé spoléhání na milosrdenství boží,“ a napíše: „Rouhá se prvnímu přikázání.“ Pak vyvolá Arnsteina.

U Arnsteina je mu jedno, jde-li k tabuli nebo zůstane v lavici u kamen, ale zato vše další je daleko horší než u Katze, a proto si ho nechává na konec. Začne otázkou, co dělá kožešnictví a naučil-li se počítat, aby neumřel dřív než duchovně pyšní. Když se chvějící Arnstein snaží napodobit Katze a mlčet, zeměpisář křikne, ať okamžitě promluví, a už se Arnstein nezdrží a vyhrkne: „ano“. Zeptá se ho, jaké „ano“, a Arnstein pln bázně řekne, že se naučil počítat. Pak se ho zeptá, kolik korun dnes stojí jídlo pro jednu osobu na den, a Arnstein koktá, deset, patnáct, dvacet, třicet, zeměpisář bouchá do stolu a Artnstein vyhrkne, padesát a sto, zeměpisář bouchá ještě strašlivěji a Arnstein vykřikne, pět a tři a dvě padesát, zeměpisář zahřmí a Arnstein zašeptá, korunu… A zeměpisář vezme notes a píše: „Arnstein utrhal na cti.“ Jindy píše: „Zjevoval bez nutné příčiny chyby druhých.“ A konečně: „Utrácí lehkovážně majetek.“ Pak se ho zeptá, kde leží v Palestině Ejlat, a ví-li, že je to pevnost, kterou založil Richard Lví Srdce. Když Arnstein zašeptá „ano“ řekne, že také podvádí, neboť to není Ejlat, ale Akko. A do notesu připíše: „Svádí k podvodům špatnými příklady.“

Pak zavře notes, vstane a s předkloněným trupem a hlavou svěšenou odejde.

A další hodinu zeměpisu to provádí zase jinak, ale jedno opakuje stále: ptá se na drogerii a adoptivní sestru Ester, na kožešnictví a na to, zda se naučili počítat, aby se nerozpadli, nepřišli o kůži…

Zdá se mi, jako by jim pomalu, hodinu od hodiny, vytrhával peří. Jako by jim pomalu stahoval kůži, kousek po kousku. Jako by je pomalu tiskl k podlaze, k těm černým zašlým parketám, jimiž je vyložena naše třída. Jako by z nich vysoukával život… A oni?

Katz se uzavírá styku s hochy, ač to dělat nemusí, mají ho rádi, a když ho zeměpisář vyvolá, drží mu palce. Ale Arnstein bledne, hubne, slábne a je den ze dne skleslejší a ubitější. Jako by mu vyškubával peří, stahoval kůži, tiskl k zemi a pomalu, pomaloučku rdousil.

Nebo jsou to jen mé hloupé, nesmyslné fantazie?

3

Toho dne, kdy jsem viděl generála a dopil malinovou šťávu, stala se zlá věc.

Kolomaz chodil po lavici a vymáhal z nás na biograf. Někteří mu zaplatili před první hodinou, ale mnoho jich nebylo, vlastně jen ten Carda, jehož otec je dlaždičem… Platili mu o první přestávce a o hlavní v deset. V jedenáct měl dát peníze do sborovny a mělo se jít do kina. Vskutku měl v jedenáct peníze, ne však ode mne, neboť právě v ten den jsem nechal portmonku doma. Proto, že časně ráno tatínek odejel se strážníkem, a když jsem vstal, nebyla doma už ani maminka a Růženka pak brzy dostala jakýsi podivný záchvat.

Začal tím, že řekla, že tatínek odjel na ministerstvo vnitra a maminka k nějakému Kalvodovi pro látku na můj zimník, neboť všechno zničím. Řekl jsem, že je sedm hodin a obchody otevírají v osm a můj zimník je dobrý a do zimy daleko – vždyť byl parný červen, chodil jsem jen v krátkých bílých manšestrovkách – a řekl jsem, ať nevypráví pohádky. Urazila se a odešla. Za chvíli přinesla kousek oschlého chleba a kávu s velkým ohavným škraloupem, neboť ví, že škraloupy nepozřu, a zasykla, že ke Kalvodovi, co má krám u Betlémské na Starém Městě. Když bude válka a já všechno zničím, že se nemůže čekat, až bude otvírat, a jak to syčela, strkala mi hrnek k bradě, až v něm rozhýbala kávu se škraloupem, který zpola uvízl na kraji hrnku a zpola plaval, takže to bylo obzvlášť ošklivé. Řekl jsem, že Kalvoda žádný obchod u Betlémské nemá a vůbec žádný Kalvoda s látkou v Praze ani není. A tu strašně vykřikla a hnala se z pokoje, třískla dveřmi, až vedle u maminky spadl babiččin obrázek a rozbilo se sklíčko. Vběhl jsem za ní do kuchyně, a aniž jsem ještě co řekl, začala volat, že lidé nebudou mít pomalu co jíst a já nechci ani kakao, neboť jsem i nezřízeně mlsný, nevím, co ji tak popudilo. Řekl jsem, že se mi zvedá žaludek a to svinstvo ať si vypije sama. Vykřikla, že se jde utopit, hned, k mostu, jen co postaví na oběd, a sedla si a volala, že to měla udělat hned, když zemřela babička, neboť za jejího života bych se toho neodvážil a bylo vůbec všechno jiné, a tu jsem poznal, že mluví nesmysly, protože vím dávno, že babičku nemohla vidět, podobně jako tatínek, a když k nám přijela na návštěvu, byla z ní téměř tak rozrušená, jako je od doby, kdy k nám přišla vojska, z tatínka, a tak jsem řekl, že nebudu jíst vůbec. Tu chytla hrnek, natočila vodu a začala vařit čaj. Nevezmu-li si ani čaj, že vše poví mamince, a teď jsem už byl jist, že straší. Neboť Růženka na mne nikdy nežaluje a já na ni rovněž ne. A tak jsem řekl, že si nevezmu ani čaj a zajdu si na pořádné jídlo do bufetu, to byl asi vrchol. Začala běhat, třískat nádobím a křičet, že od té chvíle se mnou nepromluví, a od té chvíle se pak se mnou nepřestala přít, přela se ještě na prahu dveří, kde obvykle přemýšlím, zda jsem nic nezapomněl doma, šel jsem…

Ve třídě, když Kolomaz obcházel lavice, jsem neměl portmonku, a když mi pak v jedenáct říkal, že to musí bezpodmínečně dát do sborovny a začal se hrabat v kapsách, zda by snad nesehnal něco svého, Arnstein, který se díval, přistoupil a řekl, že mi půjčí. Že by mi jistě půjčil soused Brachtl, kdyby právě nechyběl. Ale když právě chybí, že mi půjčí aspoň on… A sklesle mi dal korunu. Neboť biograf tolik stál. Kolomaz ji chňapl a hned se hnal do sborovny, kde na něho už jistě nedočkavě čekali, mohli jsme se pak seřadit a jít do toho kina.

Dávali Život v kaluži vody, Hermann Göring letcem a kreslenou grotesku s opicí-psem na visuté hrazdě. Nestálo to, kromě opice-psa, za nic. Když se na plátně vznášely a vlnily různé černé a bílé skvrny, kolečka, améby a nálevky, vzpomněl jsem si na došlou malinovou šťávu a na to, že se mnou doma nikdo nemluví… Když začal lítat po hlavě dolů a nad zemí se zase vznášet vzhůru a dělal různé přemety a kotrmelce, vzpomněl jsem, že má být válka, a snad se mnou doma nemluví právě proto… Když přišla opice-pes s hrazdou, vzpomněl jsem, že Růženka je vlastně jediná, kdo se mnou mluví, ale zato se už brzy zblázní. To mě napadlo, když se opice-pes začala na hrazdě házet a pištět a ječet, neboť pro ni šli četníci a chtěli ji dát do vězení, že se večer toulá po ulicích jako poběhlice, nevěděli, zda je to pes v kůži opice nebo opice v kůži psa. A tu z toho bílého vřískotu tmy se mi vynořilo vězení s jakousi zdí a do uší mi zadul známý hlas: „To tvé courání večer po ulicích… civění, tlachání, hloupé fantazie…“ Byl jsem náhle tak ubitý a skleslý jako Arnstein při zeměpisu a ztratil jsem chuť dívat se na opici-psa a dohadovat se, kdo to vlastně je, seděl jsem tam úplně tupě… Napadlo mě, že jsem jako kůl v plotě a hrozí mi jako psu, kterého by nejraději odpráskli. Na plátně se právě míhala opice-pes kolem řady kůlů, prchala z vězení, kde ležela u zdi jakožto pes, kterého rozbolelo břicho… Když byl konec a vyšli jsme na ulici, omráčilo nás žhavé polední slunce. Ze světla se mi rozbolely oči a roztřásl jsem se, v uších mi znovu zadul známý ledový hlas: „…fantazie, courání…“ Když jsem se rozhlédl, stál vedle mne Arnstein a ptal se, kudy se hodlám ubírat domů.

„Kudy se hodlám ubírat domů…“ probral jsem se a ukázal opačně ke Starému Městu.

„Tam přece bydlím,“ vyjekl, „když dnes Brachtl chybí, mohli bysme jít společně.“

Táhnouce aktovky pod paží, šli jsme po stranách ulic, kde vysoké domy stínily chodníky, a míjeli jsme uřícené lidi, zatímco protější chodníky, do nichž pražilo slunce, byly poloprázdné. Na křižovatkách jsme míjeli osmahlé strážníky v letních bílých halenách, ani moc nezvedali ruce, neboť doprava teď o poledni vázla, a tu a tam vojáky v uniformách. Arnstein smutně prohodil, že těm musí být nejvíc horko. Abychom tak viděli generála, napadlo mě, nebo pochodovat mládež. Možná, že by se na to podíval i Arnstein… U nádraží byl shluk lidí, táhl jsem ho, abychom viděli, co se stalo. Byl tam ohnutý kandelábr a před ním německé auto. Asi vrazilo do kandelábru, napadlo mě, ale už jsme bohužel přišli pozdě. Ten člověk, co stál vedle nás, nevěděl také nic, řekl, že právě vystoupil z tramvaje, a strážník nás začal rozhánět… Kus dál stál vůz s taškami a u něho na dlažbě ležel kůň, kočí s lidmi se ho snažili postavit na nohy. „Asi upad horkem,“ řekl jsem a díval se, zda ho zvednou. „Může mít žízeň,“ řekl jsem po chvíli, ale kočí se na mě koukl a řekl, že tu má on. Že mu nic není, že tak padá pořád… Vskutku asi za čtvrt hodiny stál kůň zase na nohou a začal táhnout vůz s taškami, byl to pohublý, zesláblý, ubitý koník s černou hřívou v čele. Strážník nám řekl, abychom pokračovali v chůzi… Pak jsme přecházeli Karlovu třídu a mně se zdálo, že mě někdo sleduje. Otočil jsem se, ale byly za mnou jen umdlené lhostejné tváře. Napadlo mě, že právě to mohou být oni… Když jsme míjeli skupinku německých hochů s taškami, trochu jsem zpomalil krok, abych slyšel, co si povídají. Ale nerozuměl jsem jim, mluvili zvláštním dialektem. Zeptal jsem se Arnsteina, nerozuměl rovněž. Ale zato řekl, že jsem opálený a bude se mi loupat kůže. A tu jak řekl „kůže“, zarazil se, jako by se ho dotkl přízrak. Koukl jsem na něho, táhl tašku u boku jako pohublý, zesláblý, ubitý koník, jemuž spadly černé vlasy do čela, a já si vzpomněl, co mu říká zeměpisář. Aby neztratil kůži… Sevřela mě tíseň. Blesklo mi, že bych mu měl říci pár dobrých slov. Ale ať jsem přemýšlel sebevíc, žádná dobrá slova mě nenapadla. Místo nich mi zadula v uších ledovým hlasem jakási výstraha a za zády jsem cítil umdlené lhostejné tváře… Každý máme své, myslil jsem si, tobě vyhrožuje zeměpisář a já zase nesmím civět a tlachat, courat se a mít hloupé fantazie… Šli jsme mlčky s taškami na bocích a hleděli do chodníků.

Teprve když jsme se octli na Starém Městě, Arnstein hodil hlavou, aby střásl vlasy z čela, a řekl, když vím, kde bydlí, proč k nim taky nejdu, jako jsem byl tenkrát u nešťastného Kchonyho… Kouknout se na boxovací pytel, který věší na strop, řekl úporně, a na rukavice. Že mě zval dvakrát a můžu i navečer.

„Nemůžu navečer,“ podotkl jsem, „otec by mě zabil,“ ale mlčky jsem uvažoval, že bych mohl kvečeru. Nikdy jsem neměl rukavice na rukou, moc asi neboxoval ani on, ale o to nešlo.

„Betlémská třináct,“ řekl sklesle, „ta je vocuď blízko.“

V té chvíli jsem si připomenul Růženku.

„Není tam ňákej Kalvoda s látkama?“

„Jó, u našeho bývalýho kožešnictví.“

Na rohu u lékárny zasténal, že tady zahýbá.

„Mohl jsem už o ulici dřív, co je ta kavárna Rafárna, jestlis ji viděl, ale dnes až tady.“ Pak řekl, kdybych šel ještě za lékárnu, přišel bych na náměstíčko se sloupem a z toho náměstíčka bych mohl Hadí ulicí k nám. Že by mi ukázal toho Kalvodu…

„Kolem tý Rafárny a tady za tou lékárnou chodím, když jdu ven,“ řekl sklesle, „ty asi chodíš do Šternberských sadů, protože to tam máš blízko. Taky to tam má blízko Brachtl,“ dodal.

„U nás doma je smutno,“ přiznal, když jsme zahlédli koncem ulice náměstíčko se sloupem, o němž mluvil, „asi se to týká mě. Ale neřeknou mi nic, jako bych nebyl. Snad abych se nevylekal, myslíš, že je to možné?“ Pak zasténal: „Aby to tak bylo něco s tím zeměpisem.“

„Co pořád blbne s tím počítáním,“ řekl jsem vztekle a pohlédl na jeho skloněnou hlavu, pokrčil rameny. A opět mě napadlo říci mu pár dobrých slov, ale ledově mi zadulo v uších a na žádné jsem nepřišel.

„Tady je ten Kalvoda,“ hodil rukou a zpomalil krok.

Na domě visel štít s nápisem Josef Kalvoda – Stoffe – Látky. Dveře byly otevřené, ale za výkladem i uvnitř nebylo kousku zboží. Blesklo mi, zda bych neměl jít dovnitř a zeptat se, mají-li látky na zimníky…

„To je to naše bývalý kožešnictví,“ ukázal vedle.

Krám neměl štít a rolety měl stažené.

„A támhle je náměstíčko se sloupem a za ním Betlémská třináct.“

Na náměstíčku se sloupem jsem náhle přišel na těch pár dobrých slov…

„Nebuď smutný, já vím, co tě trápí. Ale zeměpisář pomine.“

Ale vlastně jsem si to jen myslil, v uších mi dul led a mráz, takže jsem nahlas neřekl nic. Pouze, že mu děkuju za korunu. „Děkuju ti za korunu. Zejtra ti ji vrátím,“ řekl jsem jen.

„A přijdeš na boxovací pytel?“ zeptal se sténavě, „u Kchonyho jsi byl taky.“

Přepadla mě velká lítost. Určitě přijdu, třeba hned zítra, pomyslil jsem, ale nemohl jsem otevřít ústa. Měl jsem uši jakoby úplně promrzlé…

S aktovkou za zády a skloněnou hlavou se táhl k domovu. Několikrát se obrátil k náměstíčku a mně se na dálku zdálo, že už není tak ubitý a skleslý, i když jde pomalu a se skloněnou hlavou. Pak mě napadlo, že jsem mu nic neřekl, a byl bych se rád za ním rozběhl. Ale připomněl jsem si opět hloupé fantazie a zůstal jsem stát.

Potom jsem pohlédl tím směrem, kde byl Kalvoda, zdálo se mi, že se tam plouží nějaké umdlené, lhostejné tváře, a pomalu jsem zahnul do Hadí…

4

Druhý den po kinu nepřišel Arnstein do školy, ale ani Katz. Poněvadž byla sobota, myslil jsem, že nepřišli proto. Ale nepřišli ani v pondělí a pak…

Bronowski řekl, že jsou nějaké židovské svátky, ale byl zaražený, jako by tomu nevěřil. Mínek řekl, že dostali úžeh a hned se uzdraví, ale byl zaražený jako Bronowski. A Brachtl najisto tvrdil, že to nic neznamená, ale vlastně to netvrdil, nýbrž jen tak nejistě řekl. Ano, všem se nám vybavil náš nešťastný Kchony v březnu před čtvrt rokem…

A mně i koruna. Papírová, téměř nová, kterou Arnsteinovi dlužím. Myslím na ni stále.

Ale nejvíce navečer.

Večer, když tatínek vstane od spáleného jídla, a aniž na mne koukne, jde zkoušet revolver, maminka dá dobrou noc a jde brát prášky a Růženka sbírá večeři a říká, že bude bída, hlad a válka a ona si podřeže žíly; a před tímhle vším hrozným se u nás něco počítalo. Třeba jen dny do konce školy nebo sebevraždy za ten den, ale když se přece jenom počítalo… A když pak odcházím do svého pokojíčku, kde mám na stolku růžovou lampu a na dveřích veliké zrcadlo po babičce, vzpomenu si, co Arnstein…

Zda také počítal a co si myslil. Že bude bída, hlad a válka a ztratí kůži… A jak počítá, pozná, že nemá korunu. A tu se zděsí a vzpomene si na mne. Jak ke mně tenkrát přistoupil a řekl… Odplouží se do postele, pohublý, zesláblý, ubitý, spát… A když v pokoji zhasnu lampu, trápím se, že jsem mu korunu nevrátil. Třebaže vím, že to ten den nešlo, když nepřišel, umíním si, zítra. Ale zítra zvoní, po chodbě jde zeměpisář a jejich lavice u kamen je prázdná. Chybí Katz i Arnstein, a večer se opakuje všechno jako včera. Tatínek vstane od spáleného jídla a jde zkoušet revolver, maminka jde brát prášky, Růženka říká, že skočí z okna… Odcházím do pokojíčku, a Arnstein! Nakonec zhasnu lampu a řeknu, zítra. Tak přesně jako včera a dnes, takže už ani sám nevím, kdy to vlastně je, a koruna, papírová, téměř nová, je v mé portmonce a čeká a čeká, že snad je to úžeh anebo židovské svátky… A zatímco se tohle všechno den ze dne opakuje, blíží se konec školy, vedro stoupá a mně je den ode dne bídněji.

Jednou, když zbýval do konce školy týden a oni stále nešli, napadlo mě jít prostě k Arnsteinům. K Arnsteinům do Betlémské třináct, a přece jsem to zavrhl. Koruna by vypadala jako záminka. Abych viděl jejich byt a zjistil, mají-li hlad a bídu. Když mě Arnstein zval na boxovací pytel, bylo snad trochu lépe, ale teď… Styděl by se, že jsem u nich, a korunu by nechtěl. Bylo lepší dát mu ji na ulici, napadlo mě, kdybych ho náhodou potkal…

A druhý den jsem Arnsteina potkal…

Na té staroměstské ulici mezi Rafárnou a lékárnou, kudy chodí, když jde ven. Když jsem tam obcházel s korunou v kapse…

Bylo šest hodin, slunce pražilo a všude bylo plno lidí. Sel, jako by se proplétal mezi stromy, s rukama v kapsách a se sehnutou hlavou, k domovu. A já byl právě na druhém chodníku proti lékárně a hleděl na něho.

Viděl mě, i když spěchal a měl sehnutou hlavu, neboť se náhle zarazil. Ale stalo se něco neuvěřitelného. Ani na mne pořádně nepohlédl a šel dál, jako bych na chodníku ani nebyl… Snad jen zpočátku šel pomaleji a ubitěji, ale pak zašel za lékárnu, zmizel… Byl jsem tak zděšen, že jsem zpočátku nebyl s to udělat krok…

Konečně se ve mně probudila chůze, nohy mě nesly jako v těžkém spánku za ním, za lékárnu, kde vanula sladká čpavá vůně, na místo, kde mi zmizel, pak kolem nějakého krámku se štítem a druhého bez štítu k jakémusi náměstíčku se sloupem a tu na tom náměstíčku jsem se teprve probudil. Blesklo mi, zda na mne nečeká před domem číslo třináct v Betlémské. Vešel jsem do Betlémské s pocitem, že se blížím strašné odpovědi. Ač bylo šest a slunce všude plno, zde bylo pusto a prázdno. Jen nějaká paní stála sehnutá poblíž jejich domu, zprvu jsem nechápal, co dělá, pak jsem poznal, že si zavazuje botu. Pak i ona odešla a před jejich domem nebyla živá duše. Napadlo mě, zda snad nestojí za domovními dveřmi. Či zda bych neměl vyjít trochu na schodiště. Když jsem pomalu přecházel kolem jejich domovních dveří, zdálo se mi, že je tam tma. Tma, ač bylo šest a slunce všude plno. Napadlo mě, že tam jistě nestojí… Sel jsem zpátky… Na rohu ulice a náměstíčka div jsem nevrazil do nějakého staršího hocha, byl štíhlý, opálený, blonďák v hnědé košili, černých krátkých manšestrovkách, bílých punčochách a okovaných polobotkách. Jak se na rohu prudce zarazil, škrtlo to o dlažbu, až bleskla jiskra. Řekl „entschuldich“ a podíval se na mne… Kus dál jsem potkal dva vojáky se stříbrem na ramenou. Právě se lhostejně otáčeli do výkladu mlékárny, kde byly krabice a prázdné skleničky od jogurtů… O kus dál byl obchod bez štítu se staženými roletami a vedle štít s nápisem Josef Kalvoda – Stoffe – Látky. Za sklem krámu, které bylo vytlučené, se právě kdosi umdleně otáčel pryč…

Doma nikdo nebyl, ač se schylovalo k sedmé. Jen Růženka se hýbala v předsíní a metla něco, co chrastilo. Snad střepy od další vázy, měli-li jsme ještě vůbec jakou, honem to přikryla lopatkou… „To je divné, to je divné,“ řekla, „maminka se ještě nevrátila, šla do lékárny pro léky a k ženě nějakého generála, kterého dnes zatkli… Tatínek taky ještě nepřijel, je u policejního prezidenta, asi zas moc sebevražd. Já brzo skočím pod vlak…“ Shýbla se k lopatce a něco kutila a pak se otázala, co mi je. Zda jsem neztratil peníze…

Byli jsme tu tak sami, v mrtvém opuštěném bytě, a tu nevím, co mě napadlo, všechno jsem jí svěřil. Arnsteinovi už měsíc nemohu dát korunu. Dnes jsem ho potkal a ani mě neviděl… „Korunu?“ vypískla, „to přece nic není. To je maličkost.“ A řekla, abych na chvilku zavřel oči, doběhne do kuchyně a korunu mi dá… Musil jsem vysvětlit, že tu korunu mám. Už měsíc, co ji chci vrátit… Řekla, že pak je to nevrácený dluh… Ale i tak by si věděla rady, kdybych chtěl. Abych korunu dal mladému pánu do dopisní schránky… „Bude válka,“ řekla, „hlad a bída začaly a drahota stoupá. Ty peníze potřebujou. Jistě počítají s každou korunou…“ Jen abych tam šel. A řekla: „Já asi půjdu na ten železniční podjezd,“ a hrábla smetákem a já poznal, že to byla ta modrá váza, co v předsíni visívala na zdi…

Tu noc jsem téměř nespal. Hlavou se mi honila jediná myšlenka: že tam půjdu zítra v poledne. Hned, jak přijdu ze školy. Ve tmě pokoje jsem si představil slunce. Dům v Betlémské, kde bude světlo jako v každém jiném domě. Půjdu nahoru, do prvého nebo druhého patra, to poznám podle vizitek. Octnu se u dveří jejich bytu a korunu dám do schránky. Dobře, že není z kovu. Ťukla by, oni by otevřeli a já bych nestačil prchnout. Pozná ji hned. A večer, až bude počítat, strne. Zjistí, že to vyšlo. A vesele si lehne, bude vše v pořádku… A náhle jako by slunce zmizelo a zbyla opět jen tma pokoje. Bude vše v pořádku?

Dlouho jsem myslil na to, co se dnes na ulici stalo. Jak šel a ani mě neviděl. Jak se zarazil, viděl mě, ale šel dál. Jak dělal, jako bych na chodníku ani nebyl… Musil jsem vstát a rozžehnout lampu. Abych se zbavil neklidu. Snad i abych se přesvědčil, že vůbec jsem. Doplížil jsem se k velkému zrcadlu po babičce…

Přede mnou stál hoch, zrůžovělý od lampy, přitom opálený, štíhlejší postavy a dost plavých, rozházených vlasů, a šedomodrýma očima hleděl do mých očí, nejistě a neklidně, jako by stál před soudcem, ač stál jen přede mnou, a mně z toho pohledu bylo až úzko. Snad mě ten Arnstein nezastavil na ulici právě pro ten nešťastný dluh, napadlo mě, snad abych nemyslil, že mě chce upomínat? Snad se na ulici zastyděl? Snad kdybych byl přišel sám… A tu mě napadla věc, na niž jsem dosud nemyslil: že jsem na té ulici neudělal dočista nic z toho, proč jsem tam vlastně přišel. Že jsem tam jen stál a koukal jako zkamenělý, místo abych šel k němu nebo na něho alespoň zavolal. Vždyť jak jinak to mohlo skončit? Bylo to pojednou naprosto jasné. Štíhlý, plavý, snědý hoch naproti mně přestal být skleslý a nejistý a už na mě smutně a neklidně nehleděl. Ano, zítra v poledne k nim půjdu. K Arnsteinovi. Jakmile přijdu ze školy a trochu se najím spáleného jídla. A klukovi přede mnou se mihl u úst šibalský úsměv a zmizel a já zhasl lampu a vrátil se do postele. Když jsem pak konečně usnul, zdál se mi zvláštní sen. Že mám své staré černé krátké manšestrovky a bílé shrnuté punčochy, které jsem nosíval u babičky v Rakousku, navíc hnědou košili, kterou jsem v životě neměl, a nůž u boku a klepám na nějaké dveře, ale nikdo mi nejde otevřít. Pak se mi vzrušením zatajil dech. Někdo přicházel, ve dveřích zarachotil klíč. Když jsem však vzal za kliku, ty dveře byly zamčené…

5

Ale druhý den nám ve škole řekli strašnou zvěst.

Druhý den ve škole nám řekli, že Arnstein a Katz už nikdy do školy nepřijdou. Po prázdninách, do nejdelší smrti. Neboť Arnsteina a Katze nařízením pana říšského ministra navždy vyloučili…

Řekl nám to zeměpisář při své hodině. Sotva vešel do třídy. Sotva si stoupl za katedru. Že nepřijdou, a náš styk s nimi se bude trestat. Trestat hrozně.

A sedl si za stůl, zdvihl oči, aniž pohnul tváří, a řekl, že to bude správné. S mršáky, kteří se s nimi budou stýkat, škola zúčtuje. O to se postará i on.

Že velká armáda má revolverů dost, aby mohla obětovat náboj, ať si všimneme, když pochoduje ulicí! Ráz dva, ráz dva, ráz dva, ťukal do stolu.

Že nám to říká na samém konci roku. Aby se někdo z nás, kdo se s nimi bude stýkat, neoctl ve vězení nebo neležel jako pes s prostřeleným břichem u zdi… A začal se usmívat…

Myslil jsem, že musím jít. Alespoň na záchod. Dostal jsem strašný strach, abych se nepomočil. Jiní na tom nebyli lépe. Mínek před námi se roztřásl, až se chvěla lavice. Bronowski a Carda se hlásili. Nepustil je. Řekl, že nejsou v nemocnici. Kdo je nemocný, má zůstat doma. A začal vykládat o východním Prusku.

Když přišla přestávka, byli jsme hrůzou němí. Mínek už nemohl říkat, že dostali úžeh. Byl ostatně těch deset minut na klozetu.

Bronowski už nemohl říkat, že jsou židovské svátky. Byl tam také. Stál jsem tam u černé zídky, ale hrůzou jsem nemohl, ač se mi tolik chtělo. Pak tam přišel Brachtl a já jsem mu přiznal, ke komu jsem chtěl dnes odpoledne jít. Mohl jsem mluvit nahlas, za všemi dvířky byli jen hoši z naší třídy. Ihned řekl, že mě k nim samotného nepustí a půjde se mnou. Tím řekl, že tam jít mám. Řekl, že na mne ve dvě hodiny počká ve Šternberských sadech u rybníka… V té chvíli jsem ucítil na noze několik mokrých kapek a rychle jsem se přimkl k zídce ještě blíže. Řekl, je-li mi těžko, abych zavřel oči a nemyslil na to… Ze školy jsme šli, Brachtl a já, v potu tváře žhavou ulicí na křižovatku. Řekl, ve dvě u rybníka. A podali jsme si zpocené dlaně.

Co se pak se mnou doma dělo, bylo jako v mlze, takže si to už ani nemohu vybavit…

6

Vím, že Růženka byla v kuchyni a maminka vedle za zamčenými dveřmi, vím, že slunce se do našich oken opíralo, jako by chtělo roztavit skla a vypálit trámy, a vzduch v okně, u něhož jsem byl, žhnul do pokoje jako z pece, když se z levé dálky ulice cosi ozvalo. Znělo to, jako by tisíce drobných plechových žabek skákalo po dlažbě blíž a blíž. Cosi mě strhlo hrudí na okenní rám, který se mi vpálil do kůže, a má hlava se octla nad ulicí… Kocourková, co má krámek s ovocem a zeleninou proti našim oknům, musila v té chvíli něco dělat na chodníku, neboť náhle jako by se zavlnila, zmizela v krámě. Lidé, kteří šli po chodnících, se začali měnit v černé a bílé skvrny podivně se stahující k domovním zdem a tam splynuli ve vlnitých stínech. Jiní jako by se nalévali do průjezdů a dveří a tam se rozplývali a rozpouštěli. Pod našimi okny vyvstal prostor podobný kaluži, v níž život vyschl a vyhořel, a v tom prázdném, mrtvém prostoru začali pochodovat… Zelenošedí ve vysokých černých botách s revolvery za pasem. Ráz dva, ráz dva, ráz dva, pod okny na naší ulici, která je z měkkého asfaltu, který v parném vzduchu přímo tekl, ráz dva, ráz dva, ráz dva!!! Přešli a vzdalovali se, cvakot tichl v pravé dálce ulice, jako by tisíce drobných plechových žabek skákalo po dlažbě dál a dál… Vím, že Kocourková, co má naproti krám, už zase vylezla, lidé v průjezdech a dveřích zase tuhli a vylévali se ven a černé a bílé skvrny, splynulé do vlnitých stínů u zdí, se měnily v lidi, a já jsem v té chvíli ochrnul.

S vypětím jsem odtrhl hruď od žhavého okenního rámu, vtáhl hlavu do pokoje a klesl na židli u okna. Dokázal jsem se dotknout kolen a lýtek, jež byla plna drobných bílých průsvitných šupinek. Vzpomněl jsem na obrnu, o níž jsem slyšel, že přepadává a člověk chodí o berlích, pak na malomocenství, kdy odpadává maso na kost. Nahmátl jsem kost na koleni a byla úplně měkká… Cítil jsem na obličeji cihly jakési podivné zdi a v břiše jako by mi tekla krev… Viděl jsem, jak Kocourková sedí před krámem na sedačce a něco černého plete. Zdálo se mi, že vidím maminku vedle za zamčenými dveřmi nést k ústům hrst velkých, hrozných pilulek a prášků a Růženku v kuchyni strnule stát nad hromadou střepů vedle povalené kredence, nemohl jsem se hýbat… A náhle jako by hodiny přeskočily čas, byl večer…

Náhle jsem cítil, že se žhavý vzduch v okně citelně ochladil a do hlavy se mi prodírá vědomí. Viděl jsem, jak před domem neslyšně zastavil tmavý automobil a strážník otevřel tatínkovi dvířka, jak tatínek vystoupil a nenápadně přehlédl ulici a pak naše okna. Náhle mě napadlo, že přijel dřív než jindy, slunce mělo teprve zapadat. Náhle jsem se mohl pohnout.

Stál jsem v jídelně u zdi, tatínek kouřil cigaretu a počítal, Růženka vbíhala s večeří, maminka vešla a řekla, že dnes teploměr na okně naměřil třicet sedm stupňů. Stál jsem u zdi ve strašném stavu a hlavou se mi drala stejně strašná představa, uchvacovala mě, strhávala, hrozila mě pohltit, a náhle… Náhle na mě tatínek pohlédl. Co mi zas je, řekl, jako by se ptal vraha, zda jsem zas necivěl na ulici na nějaký kandelábr nebo koně… Nemám-li zas fantazie… Vyhrkl jsem, zda je to vůbec možné… Aby už nikdy nepřišli… Protože je vyloučili nadosmrti, a tamti nás zabijou… Chvíli mě pozoroval přivřeným zrakem, pak řekl, že to vstoupí v platnost po prázdninách. A chladně se zeptal, kdo nám hrozil zabitím… Vyhrkl jsem, že ten zeměpisář… Chtěl znát podrobnosti… Vykoktal jsem, že mají nábojů dost. Ať vidíme, když pochodují ulicí. A máme být zítra ve vězení nebo u zdi s prostřeleným břichem, a má strašná představa mě spolkla. Představa prázdného břehu rybníka ve Šternberských sadech, kde na mě dnes odpoledne marně čekal Vilda Brachtl… Stačil jsem říci, že si musím odskočit… na ulici a hned přijdu. Když slunce ještě svítí… Maminka kývla, abych si pouze odskočil… Za chvilku slunce zapadne… Tatínek řekl, zda vím, že nemám s nikým žvanit a večer být doma…

Když jsem se blížil k lékárně, přestal jsem utíkat. Nemohl jsem s dechem. Cítil jsem srdce v plicích a krku. Šel jsem pomalu, zda ho snad ještě jednou nepotkám. Ulici doleji byla ta Rafárna… U obchodu Josefa Kalvody s vytlučeným sklem a vedle bývalého kožešnictví jsem potkal dva vojáky. V šeru, které nastávalo, se jim bělalo na ramenou stříbro. Když jsem je míjel, jeden nápadně ukazoval na vytlučené sklo a druhý sahal na revolver… Přešel jsem náměstíčko se sloupem a vešel do Betlémské. V šeru před sebou jsem zahlédl, jak se něco bělá. Šel proti mně. Štíhlý, plavovlasý, opálený, v hnědé košili, černých krátkých manšestrovkách a sněhobílých punčochách, poznal mě. Když mě míjel, zpomalil krok a usmál se. Chtěl se zastavit a něco mi říci. Co bych mu byl asi odpověděl? Že jdu do školy? Že pospíchám? Teď večer, když za chvíli bude tma a jdu právě pomalu? Ani jsem se neohlédl, ač on se zcela jistě zastavil a hleděl za mnou… Před jejich domem bylo ještě pustěji a prázdněji než tenkrát. Nějaká paní tam stála sehnutá a něco sbírala z chodníku, brambory, které jí vypadly z tašky. Vešel jsem do domu…

Na chodbě hořelo slabé nažloutlé světlo. Když jsem vystupoval po chladných schodech, někde v patře cvakly dveře a někdo sestupoval. Krev se mi téměř drala ústy. Za chvíli kolem mě přešel úplně cizí člověk. Divně se na mne podíval, jako by se ptal, ke komu jdu tak pozdě, když se už snad bude zavírat dům. Byl jsem připraven, že neodpovím ani se neohlédnu. Ale mlčky přešel, jen se za mnou otočil hleděl, jak stoupám vzhůru… Bydlili ve druhém patře. Tmavohnědé dveře s vizitkou Hugo Arnstein. A tu jsem viděl, že nemají dopisní schránku.

Když jsem se probral k vědomí, slabounce jsem stiskl zvonek.

Dlouho, nekonečně dlouho jsem čekal, až za dveřmi zarachotil klíč. Otevřela nějaká paní. Řekl jsem své jméno. Vykřikla a vedla mě dál. Do poloprázdné předsíně, kde mi ukázala na další dveře. Vedly do úplně prázdného pokojíku. Bledá lampa tam stála na podlaze. Vedle ní na nějaké divné měkké věci seděl Arnstein s obličejem v dlaních.

7

Probral jsem se až doma v posteli. Právě, změřivše teplotu, maminka a Růženka zmizely… Pak třískly dveře a… Stál u postele. Kamenné oči a ruka svírající revolver. Nebyl to revolver, ale veliký ocelový klíč, sevřený v kloubech prstů… Abych nehrál komedii…

V té chvíli jsem se rozkřičel.

Že úžeh… Už odpoledne… Obrna a malomocenství…

Řekl, zda jsem už úplně nezpitoměl. Že mi dá pár facek a dozví se vše… Hrůzou jsem se rozkřičel do deky.

Že Arnstein hrál za nás fotbal… A plakal…

Řekl, abych neřval nepříčetně, a strhl mi deku z tváře.

Že seděl na boxovacím pytli. Ráno se stěhujou… Potkal mě na ulici, křičel jsem.

Co jsem tam dělal tak pozdě, bleskl klíč, a strhl deku celou…

Volal jsem, že jsem odpoledne dostal strach. Z vojáků, co šli kolem… Aby mě nezabili… Mršáka… Že jsem šel dát korunu… A pozbyl jsem vědomí.

Když jsem se probral, seděl tatínek u postele a jeho oči už nebyly kamenné a v ruce nesvíral ocelový klíč. Zamyšleně na mě hleděl.

Řekl, že jsem jednal správně. Měl jsem ho však o tom informovat. Kdyby mi v noci bylo zle, abych se nebál, zavolá lékaře. Že jsem žel pořád nezdravě citlivý a z toho se musím dostat…

V té chvíli jsem se dal do strašného pláče.

Vřítila se Růženka, křičíc úžeh, úžeh, tatínek řekl, ať nemluví nesmysly, a ona prchla. Přišla maminka, zavolala ji zpět a dala donést obklad. Tatínek pak řekl, že zavolá policejního lékaře.

Lékař už dávno odjel a já spolkl pilulku, kterou mi dal, a Růženka už asi dávno spala a zdálo se jí, že se tráví nebo si podřezává žíly, a maminka již také spala nebo ještě prohlížela pilulky, ampulky, prášky, a tatínek snad ještě s někým mluvil o sebevraždách, ale mně ještě tekly slzy.

Neboť na to nepřišel ani tatínek…

V pokojíku pod růžovou lampou byla má portmonka a v ní Arnsteinova koruna, kterou jsem mu dlužil, neboť jsem portmonku zapomněl doma. V tom rozčilení, když jsem vyběhl a běžel k nim…

A u nich, když jsem to zjistil, mi hrůzou zadul v uších ledový hlas, hlas o tlachání a fantaziích, a jako bych k nim ani nepřišel, jako bych tam ani nebyl, vyběhl jsem zase a nebyl s to mu říci ani pár dobrých slov, nic, vůbec nic…

Stěhovali se druhý den ráno a já jsem ani nevěděl kam a už nikdy jsem mu neřekl pár dobrých slov a nikdy nevrátil korunu.

Je dodnes v mé peněžence, kterou už dávno nenosím. Skoro nová, papírová koruna, samotná, v půli přeložená jako založený lístek ztraceného dětství, jako žlutý šesticípý smutek hvězdy Davidovy, který prý už dávno neplatí.

Jak by platila! Vždyť to byla koruna pro Pavla Arnsteina a ten už dávno, dávno není.

Dívka ze Safedu

1

Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.

Viděl jsem je zdaleka, z okna, z něhož je vidět ke vsi. Nešly cestou, vzhůru se klikatící, ale zkratkou po mezích k šípkovým keřům, které rostou v polích. Babka nesla na rameni kosu a černovlasá s červenými tvářemi nesla košíček. Nebe bylo čisté a modré, a mně se v okně zdálo, jako by po polích kráčela smrt s dívkou.

Když byly daleko za keři a blížily se k svátému Janu u horní cesty, odstoupil jsem od okna a sešel do zahrady.

Babka k nám chodila sekat trávu. Na dnešek jí zbýval malý kousek pod bývalým tatínkovým oknem, kde ještě před dvěma léty kvetl krásný modrý záhon, ale dnes bujel jen žlutý plevel, jaký bývá na hřbitovech. Dívka provázela babku. Nejprve jí pomáhala s trávou a pak odcházela do obory na jahody. Dnes nemusila do zahrady vkročit.

„Večír namočíme kosu,“ oznámila babka ve vrátkách, sotva mě spatřila, a pod oknem, snímajíc kosu z ramene, znovu to opakovala. A dívka smutně kývla a dodala: „Večer. V kyselině sírové, abychom ji mohly lépe nabrousit…“

Zatím chystala Růženka v patře jídlo a měla plnou hlavu strašidel. Dočetla kroniku o lesní mohyle, kterou jí půjčil hajný Würstl. Kronikář psal o vzniku vesnice, hrádku a zámečku, o kostelíku a hřbitově svátého Jáchyma na vršíčku za vsí a o Prusech, kteří sem kdysi vtrhli. O lesní mohyle napsal jen to, že v ní byla roku 1770 pohřbena přítelkyně Marie Terezie Barbara z Mníšku, která na tom lesním místě zemřela ve věku osmdesáti let, když se tam procházela s puškou nebo holí na rameni, a teď, stará a omšelá, s něčím na rameni, se občas zjevuje v okolním lese. Bylo to napsáno na jedné stránce, ale právě ta stránka Růženku nejvíce upoutala a četla ji pětkrát. A teď chystala jídlo a měla plnou hlavu strašidel.

Dívka rozhrabala žlutý plevel, cvrčkové na pokosených stéblech už zase zpívali a motýli se vznášeli a usedali, a pak se rozhlédla, co ještě dělat. Ale babka zavrtěla hlavou.

„Sešpendlím si zástěru,“ zašeptala a měkce a třaslavě odnímala dívce hrábě z ruky. Pohlédl jsem vzhůru ve chvíli, kdy se vyklonila Růženka a strašně vykřikla. Ale vzpamatovala se hned.

„Můžu to jídlo vyhodit z okna?“ zvolala jakoby nic, a když jsem jen povzdechl, vyhodila dva balíčky. Sebral jsem je z trávy, dal do košíku a už jsem chtěl vyjít ze zahrady, když se Růženka ještě ozvala:

„Maminka říká, abyste nechodili k hrobu. K lesnímu hrobu nechoďte! A kdybyste potkali v lese nějakou ženskou s něčím na rameni, tak se s ní nebavte.“

„Ne,“ odsekl jsem pro sebe a pohlédl pod jabloň, kde stála babka s hráběmi a kývala bezzubými ústy.

„Co slečna volá?“ zeptala se dívka a nesměle se obracela zpátky.

„Ale blbne, pojď…“ A vyšli jsme ze zahrady a zamířili k oboře.

2

Šli jsme kolem dvora, kde čekal koník s provazem na uvázání, dal jsem mu cukr a sedl si na něho. Ubírali jsme se širokou vyprahlou kamenitou cestou, nad níž vysoko v slunci kroužili jestřábi, já na koníku a ona vedle v opáncích s košíkem a sehnutou hlavou, a tu se mi zdálo, že ji dnes něco obzvlášť tíží. „Ty jdeš, jako bys šla na hřbitov,“ prohodil jsem mrzutě… Když jsme přicházeli k tmavé, mechem obrostlé bráně, kterou se vchází do obory, napadlo mě, abych se obrátil. Daleko za dvorem stál podkoní Piskáč a hleděl za námi. A tu i mně začalo být těžko. Jako by nehleděl za námi podkoní, ale přízrak. Byl to však jen záblesk. Když jsme vešli bránou na lesní cestu a nad námi se zavřelo modré lesní nebe větvemi šumějících stromů, les nás obestřel svou teple chladnou vůní mechu, trav a jehličí, bylo mi jako dřív. Když jsme zabočili na jinou lesní cestu, bělostně písčitý kamenitý úvoz, který vede k potůčku a je vrouben hustým smrkovím, po přízraku nebylo už stopy. Seskočil jsem z koníka a šel vedle ní.

„Pomůžu ti trhat jahody,“ řekl jsem mrzutě.

„Ne,“ odvětila prosebně, „já je sbírám pro tvou maminku a bojím se, aby v nich nebyly lupínky. Ty je sypeš do košíčku s lístky.“ A začala vyprávět, jak dělat z lístků čaj.

Ano, to byla celá Ester Katzová. Zajímala se jen o samé hlouposti a ustavičně se bála. Bála se podkoního Piskáče, hajného a snad dokonce i hajné. A přece, když ji sem Katzovi dali na prázdniny, aby se osvěžila v přírodě a přišla na jiné myšlenky, Würstlová udělala pro ni to nejlepší, co mohla: rozhlásila na obecním úřadě a ve vsi, že je dcerou babčiny neteře z pohraničí, a všichni kývli, neboť co hajná řekla, platilo. V tomto případě to pak byl zákon. Přijela sem nenápadně sama, bez bratra Mojžíše, který zůstal v městě a kdoví, byl-li tam vůbec s to psát básně, potřebovala se prý osvěžit a přijít na jiné myšlenky víc než on, ač byla o tři roky starší a vlastně dospělá. Ale zřejmě to nebylo nic platné. Zajímala se jen o nesmysly a bála se stále, snad i samotného koníka.

Vyšli jsme z písčitého úvozu na mýtinku, kde leží kmeny obrovských skácených stromů, padlí velikáni lesa, a bují ostružiní, v němž poletují lesní včely. Slunce sem divoce pálilo a jeho žár voněl medem a pryskyřicí. Zhluboka jsem vdechl a mhouře oči nastavil mu svou tvář. Vidět to Mojžíš, tohle by nestrpěl. Skočil by mi za krk, povalil mě na zem, a kdo z nás by vyhrál, rozhodl by, půjdeme-li na triangulační věž, vlezeme-li do starého mlýna či do jeskyně. Ona může leda říci, že je dobrá šťáva z cibule, kdyby mě teď něco bodlo… Hodil jsem hlavou k mohyle, která tu stála opodál obestřena tajemným tichem, vysoká, komolá, mlčící, porostlá tmavozeleným mechem.

Sedl jsem si do jejího stínu, opřel se o ni zády, a ačkoliv mně vůbec nebylo do smíchu, musil jsem se usmát. Kdyby tak vyšla Barbara z Mníšku… Vyndal jsem balíčky z košíku a jeden jsem dal Ester. Chléb byl křehký a drolil se, drobky padaly na zem do jehličí a nízké trávy, až jich bylo plno jako vždy, když jsme si tu sedli a jedli. A druhý den jsme zde nenašli jediný drobeček, jako by někdo přišel a všechno sebral. Asi nějaký lesní pták nebo zvíře, snad i mravenci. Nebo že by Barbara z Mníšku? Že by měla hlad? Napadlo mě, co kdyby teď přišla a prosila nás, abychom jí dali kousek chleba. Ukázala by nám svou vetchou zástěru a natáhla starou kostnatou ruku a já bych jí dal i kousek masa. „Vemte si, paní hraběnko,“ řekl bych, „a jestli se divíte, proč se vás ta vedle mě tak bojí, tak si toho nevšímejte. Ta se bojí i koně.“

„Co to děláš,“ optal jsem se trochu překvapen, neboť Ester tiskla ucho k mohyle, což dosud nikdy nedělala.

„Poslouchám, co je uvnitř,“ pronesla tak klidně, že mě to udivilo, „něco tam krásně duní a šumí, dej taky tak ucho, jestli to uslyšíš.“

„To není z mohyly, to ti v druhém uchu šumí les,“ odsekl jsem. „Bane, je to uvnitř. Je to slyšet, i když si druhé ucho zmáčkneš. Bože,“ vzdychla téměř nadšeně, „vždyť to zní, jako by tam hrály varhany.“

„Tak je nech hrát a půjdem,“ zabručel jsem, „tady slyšíš varhany, ale jít do starýho mlýna, to bys nepřežila. Kouknout se na jeskyni nebo vylézt na věž, umřela bys hrůzou. Proč ty tady vlastně jseš? Být tu Mojžíš, chodili bysme v noci do lesa a psal by o tom básně… Dem,“ řekl jsem stroze, „chceš trhat jahůdky.“

Poslechla jako vždy, nicméně vstávala pomalu, jako by se nerada loučila s tímto zvláštním místem, jediným, kterého se kupodivu nebála. Vzal jsem koníka za uzdu a šli jsme z mýtinky do vysokého jedlového lesa. Stoupala za mnou po mírném svahu mokvající lesní cestou se starými stopami kol po žebřinovém voze, který tu jel v zimě či na jaře, po straně začínal smrkový lesík, plný starého jehličí a zbytků poražených stromků, lesík, kam jsem kdysi chodíval s tatínkem, a tatínek mi tam splétal z větví takový zvláštní trakař bez kola, který jsem mohl tlačit před sebou a vézt na něm šišky a větévku do vázičky. Tenkrát jsme se tam musili i trochu prodírat a shýbat hlavu, dnes už bylo vidět z cesty do jeho nitra a mně připadalo, jako bych hleděl do vlastní ztracené duše. Přešli jsme cestu, která obchází oklikou mýtinu a teprve pod ní ústí v horní část úvozu, lesní křižovatku, kde kvetl podivný keřík planých růží, a Ester za mnou podotkla:

„Věž by mohla s námi spadnout a zlomili bychom si nohy. Mlýn a jeskyně jsou zakletá místa. Nechci k nim jít, abych zbytečně nepokoušela pánaboha. Ale zato až půjdeme zpátky, utrhnu tady jednu růži.“

„Třeba dvě,“ odsekl jsem. Pak jsem podotkl:

„Stejně je mi to divný. Mlýn a jeskyně jsou zakletý, ale u mohyly bys seděla a poslouchala varhany. Pěkný hlouposti.“

Šli jsme dále, až konečně jsme se octli ve vzrostlém lese, kde zdálky žbluňkala voda.

Pod vysokými jehličňáky přes kameny hladké i porostlé mechem tu skákal a plynul potůček s křišťálově písčitým dnem, dále rostla tráva a za ní se prostíralo zelené borůvčí. Nad námi v korunách stromů hrály duhové barvy slunce, ale dole kolem nás bylo zelené přítmí, plné tajemného ticha, občas přerušovaného vzdáleným výkřikem ptáka a neustálým šploucháním vody. Uvázal jsem koníka ke stromu a sedl si k potůčku na jeden černošedý kámen. Ona poodešla do borůvčí a rozhlížela se napravo i nalevo. Chvíli jsem ji pozoroval a napadlo mě, že než se dá do nějakého vyprávění, mohl bych se opřít o velký plochý kámen opodál a zdřímnout si. Ale otočila se dřív, než jsem si lehl. Zda už někdo viděl, optala se, jak to vypadá v mohyle… Zda ji někdo za ta staletí otevřel a nahlédl dovnitř…

„Pro pána krále, co to dnes máš?“ vzepřel jsem se. „Kdo by mohylu otvíral?“ opakoval jsem slova, která mi říkával tatínek, když jsem se ho na totéž ptával, jakmile jsme sem přijeli na prázdniny, „nic by tam nenašel. Je tam rakev s kostmi Barbary z Mníšku, to je všechno. Víš, co by to bylo za práci, kopat ty kameny? A pak by se to ani nesmělo. Je to hrob.“

Souhlasně kývla.

„Nikdo by to neudělal. Jistě máš pravdu. V mohyle je stará rakouská hraběnka.“

Pak se smutně rozhlédla a tiše se zeptala, kdy myslím, že skončí válka.

„Prosím tě, nech toho,“ téměř jsem vybuchl, „jsme v lese.“

„Já vím,“ řekla překotně rychle, „já jen chtěla podotknout, že takových hochů, kterým vzali otce do koncentračního tábora, je moc, a že se tvůj tatínek vrátí. Že s tebou všechno dobře skončí… Ale se mnou to tak jisté není. Narodila jsem se v Safedu a ztratila jsem rodiče. Kdyby tam tenkrát nepřijeli Katzovi a neujali se mě, ani bych zde nebyla…“

„No a co…“ řekl jsem mrzutě, „tohle vím už asi pět let…“

„Mám strach,“ potřásala hlavou, hledíc do borůvčí. „Nevím, co se mnou po válce bude. Nevím, kam půjdu a jak budu žít. Já ani nevím, budu-li žít vůbec. Zda vůbec přežiju válku.“

S povzdechem jsem se zahleděl do mělkého jezírka, které vytvářel potůček mezi dvěma balvany. Zul jsem si patami střevíce a bosé nohy strčil do potůčku. Koník si hrál s větévkami pod smrkem, přibíhal ke mně a zase se vracel, když už provaz nestačil a nemohl dál. Trhala jahody, sluneční přísvit dopadal na její černé vlasy a červené tváře a na borůvčí kolem ní, a mně se zdálo, jako bych seděl před obrazem zakletého lesa.

3

„Michaeli,“ řekla s nepřítomným výrazem ve tváři, trhajíc jahody, „ty mě stále hubuješ a vyčítáš mi strach. Připomínáš, že mě sem Katzovi dali, abych přišla na jiné myšlenky a že by můj bratr takový nebyl. Ale jak se nemám bát? Ach, jak se nemám bát,“ zatřásla hlavou a pak pravila sklesle:

„Temná ruka se nad námi vznáší všude. Je nade mnou i tady v lese. Tyji nevidíš. Ty vidíš jen krásný les, potok, jeskyni, mlýn, ale ji nevidíš. Tebe se, Michaeli, netýká. Proto ji nevidíš. Ale je to dobře,“ pohlédla na mne náhle a s uzarděním. „U mě je zas jiná temná ruka,“ odvrátil jsem se, „svou temnou ruku má každý. Ale já se tím netýrám. Já vím, že temná ruka není nade mnou, ale ve mně. To je veliký rozdíl. Ruka je má fantazie a je jen na mně, abych se jí zbavil. Prosím tě, budeme už mlčet.“

„Ba ne, Michaeli,“ zavrtěla zadumaně hlavou, „naše ruka není fantazie. U nás je skutečná jak tenhle les a je nad námi i v nás a pronikla i do naší minulosti. Vyhrabává z hrobů naše předky, ohmatává jejich kosti, zvažuje je a hází zpátky. Vždyť to sám víš, jednou jsi mi o tom vyprávěl…“ A dříve než jsem mohl něco namítnout, připomenula, jak jednou po patnáctém březnu obsadili židovský hřbitov a celou noc otvírali hroby, odsunovali kameny, lezli k rakvím. Otec zprvu myslil, že hledají uprchlíky, ale zjistil, že otevírali i dětské rakvičky, v nichž se nikdo nemohl skrývat, nic nenašli. „Když někdo něco hledá u mrtvých, a to, co tam hledá, nenajde, vrhne se naživé, Michaeli. Temná ruka se stahuje nad živými, nade mnou, nad bratrem, nad námi všemi…“

„Chtějí vás oloupit,“ přerušil jsem ji prudce, „vzali vám věci, vyloučili ze škol. Ale o všechno vás už připravit nemůžou. Je začátek srpna 1941,“ zvolal jsem.

„To nemůžeme vědět,“ zavrtěla hlavou, „válka skončí třeba až za půl roku. Ale nejde jenom o loupení. Já cítím něco daleko horšího…“ A hledíc do borůvčí, pravila:

„My jsme vlastně bídu nikdy nepoznali, měli jsme drogerii. Babka žila v bídě celý život. Ale ví, že zemře jako všichni lidé a odvezou ji na hřbitov. Znám ten hrob na vršíčku, je tam pohřben její muž. Kopeček hlíny bez jména a s rozeschlým křížkem. My však takový hrob možná vůbec mít nebudeme…“

„Ester,“ nutil jsem ji do klidného tónu, „byl jsem jednou jako docela malý na židovském hřbitově a nevzpomínám si, že by tam byly kopečky hlíny s rozeschlými křížky. Byly tam nádherné mramorové hroby…“

„Ty jsou na každém židovském hřbitově, Michaeli, ale to nic neznamená,“ řekla úporně. „Mně se zdá, že na nás vůbec hrob nečeká. Nás ruka tlačí na kraj něčeho, co je bez dna. Na kraj propasti. Ach,“ vzchopila se náhle, chvějíc hlavou, „já si někdy myslím, že by snad bylo lepší, kdybych už byla mrtvá a ležela na normálním hřbitově. Vedle babky nebo v mohyle místo paní z Mníšku, obklopena těmihle krásnými lesy. Víš, proto mám tu mohylu tak ráda. Že v ní cítím útočiště. A kdyby tu se mnou ležel můj bratr, mohl by být šťasten. Nic lepšího by si ani nemohl přát.“

Její představa mnou projela jako hřebík. Lesní obraz, před nímž jsem seděl, jako by se mírně zatemnil. Pohlédl jsem větvemi k nebi, ale bylo modré, jasné, kdesi na západě svítilo žhavé letní slunce.

4

Po krátkém mlčení, v němž jako by bzučelo nehmatatelné víření stále stejných myšlenek v mé sehnuté hlavě, po krátkém mlčení, v němž do pocitu tíhy a vyprahlosti šuměly stromy, bublal potůček a ztemnělý les kolem se opět poněkud vyjasnil, po krátkém mlčení jsem zvedl oči.

„Dnes,“ řekl jsem rozhodně, „píšu Mojžíšovi. Kdyby tu byl, užíval by prázdniny, ale ty bys mu chtěla namluvit nesmysly, zaživa bys ho pohřbívala, tahala ho do hrobu. Ujišťuju tě, že mu píšu. Jen co přijdu domů. Hned!“

Chvíli na mne pohlížela, přenášela košík z místa na místo, neklidně sedala do borůvčí a zase vstala a popošla, ťal jsem do živého. Dopis bratrovi ji vyděsil. Bála se nepříjemností. Katzovi ji sem dali na prázdniny, aby přišla na jiné myšlenky… S úpornou vnitřní silou, jako by lámala tíhu svých starostí a obav, jako by si klestila cestu ze zoufalého strniště, jako by se zachytávala o kaménky statečnosti, pravila:

„Máš pravdu, Michaeli. Válka brzy skončí a ruka pomine. Nesmím stále mluvit o smrti… Já už v drogerii nebudu, víš? Katzovi mi najdou práci. Učila bych se cizí řeč a překládala. Já ráda čtu fantastické romány a ty bych překládala nejraději. Ale k tomu bych musila mít fantazii a tu já, žel bohu, nemám. Ale to nic, Michaeli,“ pohlédla na mne měkce, a když jsem se odvrátil, řekla: „Spíš co bude s tebou…“ Vybavila se mi představa vysokých pecí, potrubí, komínů, z nichž se valí mračna kouře, pod tím vozíčky na kolejnicích, malinké jak hrášek, obrázek na modré protektorátní známce. Podívám se, zda ji vůbec mám. Vezmu dopisní papír barvy chamois a obálku se svým monogramem. Psát budu zeleným inkoustem, barvou naděje. A do této představy se mísila slova i věty, jež doléhaly k mému sluchu z borůvčí. Co bude s tebou. Vůbec jsem to neposlouchal…

„Ale já vím, že si musím pospíšit, abych to dotrhala,“ řekla pojednou smutně. „Musím si ještě vyžehlit sukni a máčet čepel, abych ji mohla nabrousit.“

„Jdem hned!“ řekl jsem.

Poslušně vstala z borůvčí. Mlčky jsem si otřel ruce, obul se, odvázal koníka. Opustili jsme lány borůvčí, potůček s písčitým dnem stále více a více za námi zanikal a tichl, jehličňáky mizely. Šli jsme po mírném svahu mokvající cestou se starými stopami kol, já s koníkem vepředu a ona za mnou, podél lesíka, do něhož jsem mohl hledět jako do vlastní ztracené duše. Slunce nad ním sálalo plným jasným světlem a neztrácelo se ani pod mými šlépějemi. Mojžíš jí odepíše brzy, uvažoval jsem, odepíše jí asi okamžitě. Ona se bude pro tu chvíli trápit, snad na mne zanevře. Ale něco s ní dělat musím. Takhle by to dál nešlo. A už s ní nikdy nikam nepůjdu. Na jahody může chodit sama. Budu se chodit víc koupat, večer do lesa, k rozhledně, jeskyni, k mlýnu. Budu chodit s chlapci z vesnice, jak jsem to dělal odjakživa. Kdybych uměl psát básně! O ní bych nenapsal jedinou. Co bych také mohl? Kolik básní asi může napsat Mojžíš za týden, měsíc, prázdniny, za tu chvíli, než dojdeme domů? A o čem všem mohou být? Kdyby byl zde na mém místě, neměl by za nehet o čem psát.

Došli jsme na lesní křižovatku, kde kvetly plané růže.

Zdalipak jednu utrhne, vzpomněl jsem si.

Přistoupila ke keři, ale náhle trhla rukou a napjatě se zahleděla lesem.

„Co je zas,“ zeptal jsem se.

„Ty neslyšíš? Neslyšíš ty rány? Tam, tam! Jako by tam něco dunělo…“ ukazovala k mýtině, od níž nás dělil kus lesa.

„Ano,“ řekl jsem, „duní to tam. Šumí les,“ zvolal jsem. „V druhým uchu. Možná, že letí letadlo, je válka.“

„Ty děláš legraci,“ řekla vyděšeně, „mně se zdá, že se tam něco děje.“ A náhle ukázala do kmenů borovic a znehybněla. „Támhle!“ vykřikla, „támhle mezi stromy! Utíká, utíká a má něco na rameni. Blýská se to,“ vykřikla ještě silněji, „proboha, ta ubohá, vždyť ona prchá…“

„Proboha,“ trhl jsem uzdou koníka, „ty ses už opravdu zbláznila. Co zas vidíš? Letěl tam nějaký pták a peří se mu blýsklo. Prosím tě, pojď. Chceš si žehlit sukni.“

„Dobrá,“ řekl jsem pak, dívaje se k mýtině, „když nechceš jít přes mýtinu, půjdem touhle cestou doleva a mýtinu obejdem! Dostanem se nad úvoz. Ale pamatuj si, že si musíme pospíšit. Je to oklika. Chci psát dopis.“ Popotáhl jsem koníka a šel jsem. Odstoupila od růží a pospíchala za mnou, červená jak rak, hrozila se dopisu, styděla se. Klopýtala za mnou se sehnutou hlavou, ale račí červeň v jejích tvářích za chvíli trochu polevila, jak jsem si všiml, když jsem se otočil. „Co mě to jen napadlo,“ vzdychla, když jsme přicházeli na písčitý úvoz, „kdyby to věděli doma, měla bych asi mrzutost…“ V úvozu opět promluvila. Jako by se mě pokoušela smířit. Vzpomněla si na mech, který obrůstá kameny ovocných stromů. Jak jej odstranit koštětem namočeným v louhu a v kyselině karbolové. Pak si vzpomněla na konec světa. Přijde prý snad za miliony let. Podle jedněch Židů se zjeví Mesiáš a založí na zemi ráj. Podle jedné tajné židovské knihy vyjde zvláštní slunce a osvítí všechno lidstvo, takže přestane zlo, strach, nejistota, přijde vzkříšení a věčný mír. Podle jiných Židů už Mesiáš přišel a je jen třeba vrátit se k pokání a pokoře. Po chvíli promluvila o receptu na výrobu tekutého klihu z kostí… Pohazoval jsem uzdou koníka, koník kýval hlavou, hleděl jsem na bílé křemínky v písku, občas do některého kopl. Co jí Mojžíš napíše, až se doví, jak se vyděsila? Z temné ruky světa, v němž žijeme. Který začíná za tímto lesem… Právě jsme z něho vycházeli.

„Kouknu se, zda mám dopisní známku. Jinak jde Růženka na poštu,“ řekl jsem, když jsme se octli za bránou na začátku široké vyprahlé cesty pod modrým čistým nebem.

„Jmenuji se Ester a můj bratr má jméno po praotci,“ řekla nečekaně bez jakékoli souvislosti.

„To vím pět let, nejsem blbej,“ vybuchl jsem.

„Ale já jsem se jen potřebovala svěřit,“ vydechla provinile, „někomu se svěřit se svou hrůzou…“

V té chvíli jako by v mém umdleném pozlobeném nitru rozkvetla růže. Vehnala se mi krev do tváří a srdce se mi roztlouklo. „Všechny ochráním,“ řekl jsem spíše sám sobě než jí. „Ochráním všechny, na které sahá temná ruka!“

Nejistě na mne pohlédla.

„Ovšem, to jsi celá ty,“ ušklíbl jsem se, „s tebou se o tom bavit nebudu. O tom můžu mluvit jen s Mojžíšem. Jen co se vrátím domů…“

Představa, která mě napadla, byla strhující. Neumím psát básně, ale udělám něco jiného. Až dorostu, budu jezdit po světě a přednášet. Přednášet o Jeruzalémě a Safedu, o jejich dějinách, knihách a objevech. Mluvit na schůzích, na ulicích, v divadlech, na univerzitách, kongresech. Aby už nebyly takovéhle protivné Ester, plné strachu a zvrácených fantazií, aby nikdy nikdo neměl přítele, kterého by jeho sestra zaživa pohřbívala, aby se už nikdy nevyskytl takový ubohý hoch jako já. Aby vzplálo nové slunce nad světem. Dobré, krásné slunce bez stínu zla a špatnosti. Aby přišlo vzkříšení, rozkvetly růže přátelství a lásky, mír… Ale o tom s ní mluvit nemohu. O ní napíši dopis.

Tak jsem byl stržen, že jsem přehlédl růži, kterou mi podávala se slovy jakési prosby. Opakovala to s bázlivým úsměvem, teprve teď jsem spatřil růži, kterou zřejmě uškubla v lese. Vzal jsem ji, sedl na koníka… Šla vedle mne v opáncích a s košíkem jahod a mně připadalo, jako bychom představovali nepodařený obrázek z bible… Tak jsme se vraceli širokou vyprahlou kamenitou cestou domů…

Když jsme přicházeli ke dvoru, seskočil jsem. Pak jsem zahlédl, že na slámě před stájí stojí podkoní Piskáč a nahlíží dovnitř, jako by chtěl vidět, zda se už koník vrátil. Bylo to jedno. Podkoní byl slušný člověk. Přišel ubohý přihlouplý hoch, který se ve dvoře stará o koně, a s nemotornou úklonou a slinami u úst koníka odvedl. Řekla, že se mi to povede. Že tomu věří. Že to dokáži. Podotkla, že ona by se ráda odměnila babce, že u ní tráví léto, alespoň měšečkem peněz, rodičům Katzům tisíckrát nějakou dobrou prací, a pak s uzarděním pohlédla na mne. Pak se zahleděla na druhou stranu vzdálené vsi, kde se klenul vršíček s kostelem a s hřbitovem svátého Jáchyma.

U zahrady stála babka a usmívala se bezzubými ústy.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Ale spravím si chalupu. Někdo mi ji rozbil,“ usmívala se. „A slečinka namočí kosu ve svý zázračný vodičce. Je už celá tupá.“

„Ráno spadl došek,“ vysvětlila Ester a pak ještě řekla:

„Když vadnou růže, mohou se dát stonky do vařící vody, a jak se voda ochlazuje, růže oživují. Také se mohou držet nad řeřavým uhlím nebo svíčkou a pak dát do studené vody.“

Odkud všechny tyhle nesmysly má, blesklo mi vztekle, to přece nemá z drogerie.

„Nebudeš psát bratrovi, že ano,“ bázlivě zašeptala u dveří, sypajíc jahody do kbelíku.

V hale jsem strčil růži k jedlovým větvím do vázy.

Na schodech stála Růženka.

Spínala ruce a sotva mluvila.

Před chvíli byl u nás hajný Würstl z vesnice. Nevíme-li, co se děje. Jestli jsme v lese nepotkali ženskou s něčím přes rameno a nedali se s ní do řeči. Na návsi je oprýskané německé auto… Obořil jsem se na ni, co ji tak vzrušuje… „Takových pitomých aut je dost i jinde a mám už toho všeho plný zuby. Už mi to začíná jít na nervy. Mám prázdniny, ale připadám si tady jako v blázinci. Jdu psát dopis a ať se nikdo neodváží mě rušit pitomými žvásty.“

„Ale to auto na návsi je vojenské,“ rozzlobeně vykřikla, „nějaký archeologové, přijeli zkoumat hroby a měli automaty. Hledali špiony a jsou zlostí bez sebe, že je nenašli. A hajná do toho auta kopla…“

V pokoji jsem za sebou zamkl dveře, vyhledal papír a obálku barvy chamois, také jsem našel dopisní známku a otevřel zelený inkoust. Ale dřív než jsem sedl za stůl a uchopil pero, abych napsal o Ester Katzové a o tom, jak jsem se rozhodl bojovat, přistoupil jsem ještě k oknu. K oknu, z něhož je vidět ke vsi. Podíval jsem se, jak se vracejí.

Šly pod modrým letním nebem zkratkou, od svátého Jana po mezích posečených polí k šípkovým keřům, které rostou uprostřed. Babka nesla na ramenou kosu a mně připadalo, jako by tam kráčela smrt. Ona za ní nesla prázdný košík… Náhle jsem spatřil podkoního Piskáče, jak k nim běží přes pole. V tu chvíli se z šípkových keřů vynořil člověk ve vysokých botách a uniformě. Viděl jsem, jak se obě zastavily. Jak ona upustila košík, bodejť by jej neupustila, zřejmě se vylekala k smrti. Pak k nim Piskáč doběhl a ten její prázdný košík nabral botou, až vyletěl na keř jako kus hloupého proutí… Pak ten v uniformě zdvihl ruku… Pak chytil Ester za rameno, zacloumal jí, až téměř upadla, a táhl ji k vesnici. Podkoní se za nimi táhl jak pes… Za chvíli stála u šípkových keřů jen babka. Stála tam v těch polích s kosou na rameni jako zkamenělá socha.

Katzovy cypřiše a hvězdy

1

Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda. Odpoledne je zlatožluté.

Na rybníku v zelenomodré vodě se zlatovým vějířem zrcadlícího se slunce se potápějí tmavé kachny. Bílá labuť s černým peřím u očí strnule pluje, zaklánějíc svůj štíhlý esovitý krk dozadu. Vůně rybníku, vlhká vůně akvárií, vůně vody s úponky leknínů a kapradí se nese k železnému zábradlí a mísí se se slabou vůní cypřiše po mé ruce.

„Domů ještě nepůjdem,“ říká hlas za našimi zády, „kdoví, jak bude zítra. Já jsem ti šťastná…“ a já musím pohlédnout na odkvetlé růžové keře za rybníkem, z nichž ční stříška kiosku, připomínající čínský chrámek, a je mi prostě smutno…

Na velké prázdné kruhovité ploše se paprskovitě sbíhají trávníky s pozdními tulipány, maceškami a růžemi, smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda, a v jejich středu na černém mramorovém kvádru stojí hrabě Šternberk, nehybně hledí na růži, kterou drží v podepřené ruce. Jdeme kolem něho cestičkou s vůní pozdních květin a cypřiše po mé ruce…

„Ať se ještě projdou,“ říká někdo na lavičce a míní děti, které se tu procházejí, „zítra už bude pršet,“ smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda, „a neskuč pořád, prosím tě…“ a já se musím otočit k aleji a je mi ještě smutněji…

V aleji probleskuje korunami stromů zlatožlutý sluneční svit a prostor v ní je zlatožlutý jako ve vysokém královském stanu.

Vane slabý větřík s vůní schnoucího listí, které tu a tam spadne ze stromu, a s vůní cypřiše po mé ruce, a je mi nejsmutněji…

„To je hrozný,“ říká někdo, koho míjíme, „ale to dělá ten jeho věk, řekla jsem jí, to víte, paní, kluk v pubertě, co chcete. Samý truchlení a světoboly, prosím vás, ale tenhle podzim dlouho nebude…“

Ach ano. I tatínek říkal, že jsem moc citlivý a musím se z toho dostat, a to už před dvěma léty. Co by říkal, kdyby mě viděl dnes… Šternberské sady na začátku podzimu jsou jako veliká rozmanitá zahrada a slunce je měkce a tiše hladí jako vševědoucí otec v předvečer tmavobílé noci.

Končí.

Přichází chladná modrá dlažba rušných chodníků a ulic. Je to do mého smutku jako rána. A tu s výstrahou otce skočí do mých představ ještě něco jiného. Byl jsem část prázdnin u strýčka ve Vídni. Do mých představ skočí bratranec Günter… Otec je v Mauthausenu a zatím nepřijde. Ani Günter z Vídně k nám nesmí, ale kdyby tu byl, se mnou a s tím vedle mne, jistě by mě potěšil a pomohl mi. Je o pět let starší než já. Když jsem k nim letos přijel, řekl, že bude napřesrok rukovat, aniž tomu věřil… Chladná modrá dlažba rušných chodníků a ulic je do mého smutku jako rána.

Zde je třeba dávat pozor na každý krok, ale ten vedle mne si počíná právě naopak.

V parku dával pozor na každou větévku a kapku rozstříknuté vody, a zde…

Přimhouří oči a hledí před sebe, všechno kolem mu mizí a já, který jdu vedle něho a cítím slabou vůni cypřiše, mu mizím nejvíce. Ploužím se se svým smutkem z parku sám. A přitom se ten smutek týká právě jeho! Ach, kdyby tu byl bratranec Günter! Co by tomu řekl?… Den po mém příchodu do Vídně šel se mnou do Lichtensteinské galerie a ukázal mi úchvatný obraz. Námořník seděl v přístavu, pil kořalku a u jeho nohou se ploužil pes. Pes hleděl na námořníka okem plným psí oddanosti, ale námořník měl za pasem nůž, nahýbal si kořalku a koukal na moře. „Koukej dobře,“ řekl Günter, „ať chápeš umění a nejseš tak blbej. Nebo mu vezmu ten nůž a píchnu tě.“ A strčil mi hlavu až k dolnímu kraji plátna a já koukal přímo na nohy námořníka a na psa a měl dojem, že ten námořník co chvíli do mě kopne… Ploužím se po dlažbě, klesám do vlastní duše. Kdyby to věděl ten vedle mě? Bylo by to ještě horší. Čím smutek skrýt, abych nebyl jako na pranýři?

Představou, že je neskutečný, ale pomůže to, když je skutečný až příliš? Představou, že jej před ním hraji, aby viděl, jak s ním smýšlím, vždyť je to hloupost, zoufale jej zakrývám. Představou, že jsem námořník, který má nůž a pije kořalku, jakého jsem viděl v Lichtensteinské galerii?

Těžko se rodí představa zlotřilého námořníka z vlastní ubohoučké duše, dobývám ji jak špatný vzpěrač, vždyť jsem nikdy takovou kořalku neviděl, natož pil… Strýček měl jednou něco pořádat, na čem se měl pít i nejlepší koňak. Günter mě vzal stranou a řekl: „Až budem pít nejlepší koňak, ne abys taky po tom sahal. Jestli to uděláš, před všema ti ten koňak vyrazím z pracky. Zajíci chlastaj limonádu!“ Vskutku, představa námořníka je těžká, jistota, že skryje smutek z parku a on jej na mně nepozná, v ní není. V čem vůbec je?

V tom, že když mhouří oči a hledí před sebe, všechno kolem něho mizí a já nejvíce, nevidí mě. V tom je naděje, že smutek z parku na mně nepozná… A aby odezněl i z mé duše, ach, on neodezní, bude stále píchat, bodat, ale přece snad mírněji, když… Ano. Když se za chvíli se mnou rozejde, řekne: „Hele, jdu domů. Sbohem.“

„Půjdem, ať se ještě projdem, viď,“ řekne a pohlédne na mne. „Půjdem k nám.“

A já žasnu, že mu nic nemizí, snad ani já ne, a smutek těžkou představou, že jsem zlotřilý námořník z galerie, jako by se změnil v námořníkův nůž, píchne a bodne mě v hrudi.

Nejsem námořník z galerie, ale jeho ubohá oběť. Co by tomu řekl bratranec Günter?

Jak se blížíme k bílému paláci, který je na konci třídy, vnikají do mého smutku nové hlasy.

„Prosím vás, to jsou tlachy, to je lež…“

„Aby je čert vzal, všim ste si, co tam visí?“

„Ale prej jim roztřískali Wilhelmshaven…“

Že lidé venku nemlčí! Kdyby tu byl nějaký gestapák… Günter mi ve Vídni nařídil, abych mlčel. „U nás doma je to jiný, ale když někoho potkám venku, může to bejt nácek nebo gestapák. Ty máš zvyk na ulici tlachat s cizejma lidma… Jen nekecej,“ zarazil mě, „včera jsi stál dobrý půl hodiny vedle před vilou s jejich domovnicí a Littlovou, to sis vybral, ty když se sejdou, ani nevaří. Ale já si všiml, žes hlavní slovo měl ty! Skoro jsi je nepustil k řeči. Vo čem jsi, prosím tě, tak dlouho mluvil? Jaký máte v protektorátu příděly na lístky? Co vaříte?“ A zvolal: „Když jdeš se mnou a někoho potkáme…“

A tu bílý palác míjíme a vidím, že se na něm blýská černožlutý plakát. Teče z něho lepidlo, čpící klihem, hořkými mandlemi a spálenými kostmi. Muž v rajtkách a v kloboku se šňůrou si jej prohlíží, gestapák zde. A mou smutkem proklátou hruď sevře i stud.

Stud z toho plakátu, stud z plakátu, zoufalý k pláči. Představa námořníka, kterého jsem chtěl hrát, je jako výsměch. A tu mě napadne, bože, plakát! Proč tady vlastně jdeme… Proč jdeme zrovna dva… Proč se díváme na to všechno… Já z toho mám žal, ani on z toho nemá radost, proč… A proč právě dnes jdem k nim?… Dotknu se ho, ať aspoň jdeme rychle, rychle od plakátu, ale vidím, že je klidný, usmívá se, jako by plakát neviděl. Vezme mě za paži a řekne: „Nespěchej, nespěchej.“

A pak:

„Nemá to cenu.“

Mojžíš Katz nechodí s námi do školy už třetí rok. Vyloučili ho. Býval nejlepší žák gymnázia. Navzdory té přednosti ho měli ve třídě rádi. Bylo to snad proto, že nebyl domýšlivý ani povznesený a pyšný jako jiní premianti, a také proto, že se nebál. Nebál se ani zeměpisáře.

Ale daleko významnější byla u Katze jiná věc. Katz byl neobvykle hezký. Býval upraven, nažehlen a sváteční, ale přitom nikdy přehnaně, nýbrž jaksi přirozeně, takže se to dalo i přehlédnout. Jeho ruce bývaly vzorně čisté, jemný pravidelný obličej, mírně osmahlý a do růžová, dýchal slabou cypřišovou vůní, nejlepším cypřišovým mýdlem, jež užívala i má matka, a měl také krásné bílé zuby, které bývalo vidět, neboť se nikdy nermoutil, ale spíše usmíval na ten svět kolem sebe… Ale nejzvláštnější byly jeho oči. Chvíle, kdy hleděl jako sfinga do očí nepřátel, byly vlastně jen v hodinách zeměpisu. Častěji oči mírně mhouřil a v těch chvílích o čemsi přemýšlel nebo snil anebo viděl něco velkého a zvláštního. Tak tomu bylo například před třemi léty v parku, který jsme před chvíli opustili, ano, tenkrát před třemi léty v parku, ale prostě: v těch chvílích snění bylo v jeho tvářích světlo a jeho oči jako hnědé třpytivé opály a pak byl snad ještě hezčí a zvláštnější. Katz byl básník.

Drží mě, abych nepospíchal, vede dál pomalu, pomaloučku, jako bychom byli na té nejhezčí procházce, jako bychom procházeli rájem, a v jeho tvářích je světlo a jeho oči jsou jako třpytivé opály, docela jako před třemi léty v parku.

Můj smutek vedle něho je tma, osamění, tíha, železná koule vězně v samovazbě.

Proč tady jdeme? Proč jdeme zrovna my? Proč se na všechno díváme? A proč jdeme k nim?

„Mám tolik času, co mám dělat,“ říká, „čtu dějepisný knížky…“

Míjíme pasáže, průchody, hotely, výklady obchodního domu, v němž lze koupit vše, boty ze dřeva, hrnce z plechu, šaty z buničiny, brašny z papíru, hračky s tabulkou Für Kinder das Beste – freudig und lustig… „Děti se mají veselit a radovat, to je fakt,“ řekl jednou Günter, „jdem do Prátru a svezeš se na Obřím kole.“ Cestou nemluvil o ničem jiném než o tom, jak beton, na němž stojí Obří kolo, puká a praská, jak se jeho osa s diskem nalomila a vagony se viklají, ale jistě se ještě neutrhnou. „Jistě to pár dní vydrží, proč by to slítlo právě dnes,“ řekl a já se celou dobu bál a soužil, jezdit na Obřím kole jsem se ostatně bál vždycky. Když jsme přišli k soše admirála Tegetthoffa, která stojí na vysokánském sloupu, zdobeném loďkami, zničehonic řekl: „Ty jseš tak zbabělej, že bys zasloužil, aby to s tebou slítlo z vejšky, aspoň jako je tenhle Tegetthoff…“ a já pohlédl vzhůru a vytryskly mi slzy. Teprve když jsme za pomníkem spatřili siluetu kola, řekl, že kolo ve válce nejezdí, ale slzy naštěstí neviděl… Míjíme poslední výklad s lupami, brýlemi a triedry, ale on nevidí nic, jako by bylo kolem prázdno, a nejméně mě s mým smutkem. Jen se mě drží a hledí vpřed jako slepý.

„Nemá to cenu,“ řekne, „dočetl jsem dějiny světa.“

A jako slepý kormidelník zahne se mnou za roh.

Liduprázdná ulice, zapadlé kino. Visí nad ním barevná reklama. Úsměv bílých zubů a rudě stínovaných rtů geometricky osmahlého muže se sklání nad křivkou ženského poprsí, které se vzdouvá, jako by se mělo rozpuknout. Spí, ale usmívá se. Snad ani nespí, má jen přivřené oči.

Obrázky „příštího programu“ u vchodu číhají v záloze. Tlustý císař ve zlatém hávu sedí na trůně a před ním klečí lidé. Vedle si podepřel ruku v tlustý bok a poroučí. O kus dál jede v zlatém kočáře.

„Vše marné,“ říká s lehkým úsměvem, „svět je rozmanitý, učíme se, ale pomíjející, lapání po větru, nesmyslné, prázdné, bezvýznamné, hon za mocí, která přejde jak vánek, a hon za penězi, které… podívej…“Císař sedí za stolem obtíženým mincemi a drahokamy a dychtivě hltá jejich třpyt a množství. „Hon za mocí a penězi a nakonec pro tohle…“ klepne nehtem do skla. Císař leží pod baldachýnem a objímá krásku po svém boku. „Proto se honí za mocí a penězi, proto. Pro peníze a moc a nakonec pro tohle. Pořád stejná komedie jako na začátku dějin. Bezvýznamné, nesmyslné, marné…“

„Něco však cenu má,“ řekne náhle s očima upřenýma do dálky, „ale co to je, nevím. Tamto to však není, to jsem už poznal. A my půjdem dál, viď.“

Proč jdeme!

Proč se na to díváme!

Proč zrovna my!

Jak vzpěrač zdvíhám z duše představu námořníka, smutek je hluboký jak moře a jeho příčina černá jak podzemní tma, zdvíhání námořníka z duše je marné. Zpupně spí na jejím dně a já se soužím, jak utekly tři roky, co všechno se změnilo, abych smutek, který se ho týká, maskoval, skryl… S Günterem a jeho kamarády jsem šel jednou večer hrát volejbal. Proč jsem jen chodil! Natáhli síť, rozdělili se, mě přiřkli k jedné straně, Günter řekl: „Té silnější…“ Všichni byli aspoň o tři roky starší, hráli ostře a prudce, motal jsem se mezi nimi a skoro nepřišel k míči, nakonec mě vyhodili. Vlastně nevyhodili, šel jsem sám, že mě bolí noha. Stál jsem u tyče a díval se na hru s trpkým pocitem křivdy, který jsem hleděl skrýt, maskovat. Pak předstíraje, že si jen odskočím, utekl jsem domů. Doma mi Günter řekl, že jsem kráva… Modlím se, aby nic nepoznal, a on už zas vskutku nevidí a nejméně mě. Proč jdeme? Proč zrovna my?

Chceme-li jít dál, musíme projít krátkou ulicí. Staré dvoupatrové domy, i vyšší. Štít hospody se sklenicí piva, jak ji nese kozel.

Truhlářství, kde prodávají rakve, vedle sklenářství, kde prodávají zrcadla. Ale on nevidí ani starce, který vchází k truhláři, ani chlapečka, který vychází od sklenáře.

„To jediné má cenu,“ řekne, „ale co to je, nevím. Podívej…“ Ano, krátká ulice končí.

Před námi se vynořil modrý stín budovy s bílým proužkem, černou střechou a gotickými okny. U chodníku je nákladní auto. Lidé v modrých kombinézách snímají bedýnky a nosí je bránou na štíhlých sloupcích do modrého, bíle přeťatého stínu.

„Slavíme Nový rok,“ říká, jak se k nim blížíme.

„Ano, Nový rok,“ přisvědčuje. „Byl com Gedalja, to je náš postní den, víš? Přijde Jom Kipur, den zádušních bohoslužeb, pak svátek Sukot. V prosinci je Chanuka, židovské vánoce. Na jaře je Pesach, svátek překročení a nekvašených chlebů. První a poslední dni Pesachu jsou svaté, to se nesmí pracovat. Pak je Savuot, to se čtou svitky a kniha Ester. Ale jim je jedno, co se čte o Savuot či nesmí na Pesach. Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda. Synagogy spálili, zavřeli, nebo jsou v nich skladiště jako v této…“

Přijdeme za roh budovy, brána s autem i bednami zůstala za námi. Je to zdejší strana, která má bílý pruh. Vidím však, že pruh bílý není. Na zdi jsou plakáty, tváře žen s úsměvy a děti, které drží kytičky, a hákové kříže v bílých kruzích, Tag der Mutter und Kinder, dlouhý pruh týchž křížů, žen a dětí na zdi… Přejdeme za další roh a zde na třetí straně s jediným kulatým oknem plakáty Arbeitsfront, paže s hákovými kříži v bílých kruzích a tváře mužů s úsměvy… Zahneme opět za roh, na čtvrté straně plakáty Kraft durch Freude, tváře mužů, žen a dětí s úsměvy a nebe s hákovými kříži v bílých kruzích… „To teď vylepují,“ řekl Günter, když jsme tytéž plakáty vídali na vídeňských ohradách, „v Porýní jsou nálety, města v plamenech a troskách, na ulicích leží ženy s dětma, ale vyjdou do ulic kapely a hrajou marše. Když lidé hynou a někdo tlachá o síle skrz radost, je to šílenec. Takový lidi by měli střílet.“

Zahneme za roh a vidím opět chodník s autem, z něhož lidé v kombinézách nosí bedny bránou na sloupcích, ale je tu ještě něco, co zde před chvílí nebylo. Člověk kladivem tluče do zdi, obnaží pár cihel, jako by tu zeď měla krvácet z ran. U nohou má kbelík, namočí koště, začpí klih, mandle, spálené kosti a na zdi se blýskne černožlutý plakát. Kape z něho lepidlo, kolem pár čerstvých děr…

Bože, proč jdeme, proč zrovna my, proč se na to díváme, odvracím se, přidám do kroku, bere mě za paži a jde ještě pomaleji, ovšem nevidí ani plakát ani mě. „Zbytečné, marné,“ řekne jemně, „slavíme Nový rok. Na Pesach už bude mír a synagogy vyklizené. Jen vědět, co má pravou cenu.“

A odtrhne zrak z dálek a trochu na mne pohlédne…

„Pojďme zkratkou,“ řeknu, „tady…“

Pohne hlavou a jako v žertu řekne:

„Ale myško, projdem se. Pojď…“

Ne, nic mu nemizí, snad ani já ne, proč by se procházel? Jdeme vskutku k nim? A tu jako bych cítil cypřiš velmi zblízka, záchrana před smutkem padá na dno duše k námořníkovi, vzbudí se. Ne, Katzi, kdepak, tam už nepůjdem, vzepřu se jeho ruce, jež mě vede do boční ulice, nové okliky, už ani nápad… Günter řekl, že tvrdohlavějšího mukla, než jsem já, ještě neviděl. Řekl to v kostele svátého Ulricha v Hradní ulici, kde naštěstí právě nikdo nebyl, za pár minut potom, co jsem vyšel s davem lidí z krámku, z něhož vynesli do sanitky překrásnou židovskou dívku. Dívka v krámku omdlela právě ve chvíli, kdy jsme poprvé vyšli z kostela. Její tvář byla oslnivě bledá a jasná, kolem úst jí pohrával úsměv, připomínala anděla v chrámu svátého Ulricha a lidé tvrdili, že je to jen otřes, zachrání se, jen co přijede sanitka. Čekal jsem v krámu s lidmi, až přijede sanitka, a v duchu slíbil, přijede-li včas, že se vrátím k svátému Ulrichu, jehož světlé, vysoké a hranaté věže bylo vidět výkladní skříní. „Pitomej mukle,“ řekl Günter v kostele, kam jsem znovu vešel, „myslíš, že za tebou budu pořád chodit sem a tam? Co tady zase slídíš? Co koukáš na sochu? A cos lezl do toho krámu? Bejt vůdce a říšský kancléř, já bych ti dal! Hnal bych tě na frontu, to bys viděl,“ a táhl mě jak myš z kostela ven… Vzepřu se Katzově ruce a cítím, jak se zarazil, probral, něco v něm strnulo, a v té chvíli mi klesne ruka, zabočíme do další ulice, nové okliky… Slyším nejpustší výsměch, nový pád na dno duše. A v té chvíli jak osvícen na něco vzpomenu.

Zvláštní, že jsem zapomněl, co mám v kapse, když doluji představu námořníka, který pije kořalku v Lichtensteinském paláci, vždyť mám krabičku cigaret. Že jsem jen zapomněl? „Miláčku,“ řekl sladce Günter, když jednou večer vnikl do pokoje, v němž jsem spával, „ty jsi kouřil, viď? Je tu cítit cigareta. Že chci bejt k tobě milosrdnej, nezeptám se, kdes ji ukrad. Taky ti ještě nerozbiju hubu, protože chci bejt k tobě milosrdnej. Ale vstaneš a…“ Chytil mě pod dekou za krk jako kočku a urputnou silou, z níž nebylo úniku, mě táhl do koupelny, dal čtvrt sklenky Odolu a jen pár kapek vody a já musil před ním kloktat, ba se i trochu napít; až jsem se dusil a chtělo se mi zvracet. „Tak teď máš čistej chřtán,“ řekl, „ale jestli tě ještě chytnu, že kouříš, zabiju tě. A teď, lauzře, potáhneš spát a okamžitě usneš!“… Ano, mám v kapse krabičku cigaret. Ale cigarety jsou na příděl a na ulici je kouří málokdo. Na ulici nemůžeme. Jen doma, u nich. Sedět v křesle, škrtnout sirkou, kouřit. Nejlepší únik před smutkem z parku a jeho prozrazením. A náhle tuším, že se přitom dá mluvit i sprostě. Sedět v křesle, kouřit a přitom mluvit i trochu sprostě, to je most, který všechno překlene. Vláčení se smutkem, opuštěnost, pranýř prozrazení…

„Jdeme k vám? Tak pojď rychlejc!“

A námořník jako by se trochu roztáhl v mé duši.

*

Vkročíme na rušnou třídu a je mi lépe. Našel jsem most úniku obláčkem modrého kouře… Míjíme cukrárnu, květinářství s fíkusem a pohřebními věnci, tabuli mlékárny s kravičkou a pozadím horských hřbetů… Nevidí nic, a přesto i teď chce jít pomalu, pomaloučku, jako by ulici zrovna vychutnával, jako by byl na té nejkrásnější procházce, na procházce v tom nejkrásnějším ráji. Míjíme dvě uniformy s umrlčími hlavami ve vysokých botách a obchod fotografickými přístroji se štítkem: Die beste Erinnerung – nejlepší vzpomínka… Jeho obličej je jasný a jeho oči se třpytí jako opály.

V antikvariátě je busta Homéra, řecké a latinské knížky. Latinu máme třetí rok a řecký se právě začínáme učit.

„Budete číst Odysseu, báseň o bloudění. Ach, ty staré řecké básně. Kdyby dnes někdo podle nich žil, byl by vyhlazen, řekl jeden básník. Slunce Helady zapadlo a my se jen učíme jeho řeči.

Já se učím hebrejsky, tím se ještě trochu žije. Aspoň v přikázáních božích a v synagogách,“ usměje se.

„Známý mi sehnal učebnici dnešní hovorové hebrejštiny,“ řekne posléze.

A tu, jak to říká a já si připomínám, o čem snil v parku před třemi léty, vím, vím, proč se učí hebrejsky. Sotva pro přikázání boží a synagogy, sotva. Jak to vlastně bylo tenkrát před třemi léty v parku? Byl první den školy. Šli jsme k pomníku, pak k rybníku a tam Katz založil spolek na potírání zeměpisu. A pak jsme šli ke kiosku, a když jsme se vraceli alejí…

„Naše Ester,“ řekl Katz, „se narodila v Palestině v Safedu, a to nezná ani zeměpisář. Kdybysme tam jeli…“ A pak řekl: „Kdybys tak jel se mnou do té Palestiny! To bysme všechno poznali, všechny poklady, záhady země a nebe. Jak bych byl rád, kdybys jel se mnou. Pojedem?“ A mně radostí poskočilo srdce, kývl jsem, stiskli jsme si ruce, přísahali, a od té doby jsme měli svůj společný velký tajný plán. Nejhezčí, jaký jsem měl. Nejen proto, že Palestina byla krásná, svůdná a lákavá, ale i proto, že Mojžíš Katz byl můj nejlepší přítel…

Ano. To jsou mé vzpomínky na park před třemi léty. Vzpomínky na tuto událost a všechno to, co pak přišlo jak smršť a zkáza. Prokletá okupace, prokleté kriminály, prokletá válka. Další věci, na něž nesmím myslit, ale jež musím odrážet jako vrhané nože. Z nich jako z černé tmy tryská můj smutek, pod jeho tíhou se propadám do duše a mám strach, abych jej neprozradil a neoctl se před Katzem na pranýři, aby se mi snad nevysmál, nevysmál…

A náhle se na mě opět koukne.

A námořník se ve mně vymrští a rozesměje, a jako by mě nechal všemu napospas, zas klesá ke dnu. Drží mě už jen myšlenka na ty cigarety, na most, který všechno překlene. A pak to, že mohu říci, že přicházíme k řece…

Tento most spojuje dvě městské čtvrti. Má na začátku a na konci dva pavilonky se stříškou ze zelené mědi. V jednom seděli před válkou výhybkáři. Blížíme se k němu a náhle je to tu zas. Pach klihu, mandlí a spálených kostí. Černožlutý, zkrabatělý, jako by byl lepen ve spěchu… Táhnu Katze na most jako kočku, bezděčně se vzpírá a hledí na druhý břeh. Uprostřed mostu mě dotlačí k zábradlí.

Pod námi duní mohutné oblouky. Skloníme se a vidíme pod sebou řeku.

„Vede k moři,“ řekne.

„Most na druhý břeh…“

„Ale jde vzduchem,“ sklopí oči k dlažbě, „snad překlene jen ve fantazii. K tomu, co má cenu, snad nevede. Snad je jistější řeka,“ skloní se opět k zábradlí.

V řece se nevidíme, sotva rozeznáme zábradlí, ale když se nahneme, spatříme rub mohutného oblouku ve stínu hluboké tmavohnědé vody. Kdybych tam tak skočil, bleskne mi, už bych se nevlík se smutkem. Už by se mi za něj nesmál, i kdyby ho poznal. Už by ho ani nepoznal. Kdybych tam tak skočil… Na jedné vídeňské plovárně, kam jsme se chodili s Günterem koupat, jsem skákal z můstku a jednou jsem se topil a nekřičel jsem. Dlouho mi vrtalo hlavou, zda jsem to před ním hrál, nebo jsem se topil doopravdy. „Samozřejmě, že jsem se topil,“ řekl jsem, když jsme přišli domů. „Ty krávo blbá,“ řekl, „abych tě hlídal na každým kroku jako pes. Abych si tě přivázal k noze, protože nikdy nevím, co provedeš. Myslím, že tě přeci jen zabiju nebo řeknu náckům, aby tě vzali na frontu.“ Druhý den, než jsme šli na plovárnu, řekl: „Teď ti dám pár facek předem, aby ses zase netopil. Jestli se budeš přesto topit, tak si pamatuj, že tě tam nechám. Pojď, vyvrheli…“

„Co je ti,“ otočí se náhle ke mně, „nemáš nějaký špatný představy?“ A ještě úporněji. „Co je ti?“ A když mlčím, řekne: „Já vím, že ti něco je.“ A vezme mě za paži a slabě řekne:

„Tak pojď, půjdem…“ a je nějak zamlklý.

Proč jdeme?

Proč jdeme my dva?

Proč se na všechno díváme?

Přejdeme most a jsme u pavilonku, v němž byla před válkou trafika. V okně prkno s tyčí, obejdeme to… A pach klihu, mandlí, kostí. Obludný, zprohýbaný, zkrabatělý, jako by byl na zeď hozen v zlosti, v bouřce, a stud v mém smutku…

„Podívej se,“ třese mou paží, „podívej…“

Z mostu na břeh unaveně sestupuje člověk s kbelíkem a koštětem, za ním se táhne klih, mandle, kosti, snad se jde utopit. Anebo oprat koště, a Katz drží mou paži a mlčí.

Jdeme…

Jeho obličej je sice ještě jasný a slabě voní cypřišem. Jeho oči se ještě třpytí. Není slepý kormidelník, vím dávno, že celou cestu snil, viděl, kam já nikdy nedohlédnu, co já nikdy nespatřím. Vím dávno, že je to něco krásnějšího, světlejšího, lepšího než válka, v níž žijeme, okupace, uniformy s umrlčími lebkami, žaláře, násilí, bezmocnost, strach. Vím, že viděl své palestinské slunce, hvězdy, cypřiše… Ale znenáhla jako by se jeho jas a třpyt ztrácel, kdesi zhasínalo světlo, přicházela pohroma… Už to nevydržím.

„Proboha, Katzi, proč jdem? Proč zrovna my? Proč se díváme na všechno? Proč, proč…“

Pokrčil rameny. Neodpověděl. Pohlédl jen na žlutý list, který právě padal z blízkého stromu. Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda, četl jsem na padajícím listu…

„Naše cesta končí, dál nevede. Kdybychom nešli po mostě, ale po řece, vcházeli bychom do moře.“

Vcházíme do jejich domu.

Venku někdo přechází.

„Prosím vás, blbost. Samá sentimentálnost, už to leze z krku. Že neslít z mostu…“

Den před mou cestou z Vídně se stala zlá věc, kterou nikdo nečekal. Bratranec Günter, který je o pět let starší, dostal povolávací rozkaz. Druhý den se hlásit, Kommandatur 9. Bezirk, Althanplatz, tam co je nádraží Františka Josefa… Zamžily se mi oči. Předvolánku čekal leda za rok a věřil, že do té doby bude po válce, dávno mír… Otevřel rádio a zazněla zpráva z vůdcova hlavního stanu, armáda maršála von Bočka prorazila frontu nepřítele, draly se mi do očí slzy „Neboj se,“ řekl bratranec Günter, o pět let starší, „když to přišlo, přišlo, ale já tam nezůstanu. Zdrhnu nebo se hodím marod, ale nevystřelím ránu. Jsem Rakušan… Wejn’ne, Miša,“ řekl, „všechno dobře skončí. Půjdem dnes do kina na něco hodně veselýho. Im Central špílt ma Der Matrose Michl“… Pak řekl: „Wejn’ne, Mojsrl, mach dir kchejnʼ Zórgn. Wir sén uns vid…“ A holou dlaní mi lehce otřel tváře.

Sáhnu do kapsy a v rozčilení nahmátnu kapesník, nikoliv cigarety, nechal jsem je doma…

A námořník z Lichtensteinské galerie v mé duši je mrtev.

2

Vešli jsme do tmavšího pokoje. Proti oknům stála velká starožitná skříň, u pravé zdi příborník, u levé komoda se sloupkovými hodinami. U kulatého stolku se skleněnou deskou byla dvě měkká křesla. Sedli jsme si, ale dlouho jsme mlčeli, jako bychom se báli mluvit. Konečně se Katz opřel o kolena, předklonil se a bezbarvě řekl: „Tak ještě vás učí zeměpisář…“

Pozoroval jsem starožitnou skříň, hleděl na řezbu jejího zvlněného vršku. Vysoký střední oblouk vplýval po stranách do závitů, které připomínaly houslový klíč. Vrchní kraje se táhly k rohům, kde končily cibulovitým nástavcem. Nevěděl jsem, proč skříň pozoruji.

„Jednou jsme založili spolek na jeho potírání,“ začal opět nejistě, jako by chtěl zničit ticho.

„Vím,“ řekl jsem, „vždyť jsem nato myslil cestou.“

Tázavě zvedl oči.

„Dva ze spolku,“ řekl jsem neklidně, „jsou pryč, Kchony a Arnstein. A zeměpisáře jsme nepotřeli.“

„To dnes ještě nemůžeš vědět,“ řekl klidněji.

Na vysokém středním oblouku měla skříň vyřezávanou masku. Mrtvé chladné oči, plochý nos a rty pevně semknuté. Brada masky byla rozštěpena.

„Ten spolek jsem založil i proto, abych ho platil,“ začal po chvíli znovu a sehnul hlavu, ale jeho oči se trochu zjasnily.

„Vím,“ kývl jsem, „navrhl jsi funkce. Kchony byl předseda a Arnstein jednatel, Brachtl měl napsat stanovy a dbát, aby se dodržely. Sám jsi měl finance.“

„Abych vám koupil u kiosku mandle nebo zmrzlinu. Ty sis vybral zmrzlinu, protožes měl předtím horečku.“

Chtěj nechtěj jsem se musil usmát, pamatoval si to, tak to vskutku bylo. Trochu povzbuzen jsem připomenul, kde k založení spolku došlo.

„Bylo to právě u zábradlí rybníka na tom samým místě, kde jsme dnes stáli…“ Ale pak jsem neklidně řekl: „Kchony je mrtev a Arnstein bůhvíkde. Ani ten kiosk není otevřený.“

„Protože je válka,“ řekl a jeho obličej opět pohasl.

A přece mi už bylo o kapánek lépe. Zde v pokoji, v měkkém křesle, po vyřčení některých z těch smutných vzpomínek, s nimiž jsem se vlekl… Něco mi v duši říkalo, že už i tohle málo stačí, aby zmizel můj nešťastný důvod ke skrývání smutku. Že o skrývání by už jít nemělo. Jeho skrývání, něco mi říkalo v duši, začíná být dokonce nemravné… A on ostatně také nebyl veselý. Úsměv ztratil už kdesi na mostě a smutek si přinesl z konce cesty, neskrýval jej… Napadlo mě, proč se asi změnil. Chtěl se procházet po ulicích, pomalu jít, snít. O slunci, hvězdách, cypřiších. Proto jsme asi tak dlouho chodili ulicemi, proto. Pak viděl, že jsme na konci, zesmutněl, jako by mohl snít právě jen venku. Ale proč jsme se na všechno dívali, když snil? Co ho dnes tolik upoutalo? A proč chtěl, abych s ním šel k nim? Snad proto, že jít domů sám se bál? Či mi chce něco říci?

Náhle se mi zdálo, že jsem byl po cestě zcela pošetilý. Nešťastný důvod ke skrývání smutku! Že bych se za něj octl na pranýři a on se mi vysmál, to byl nesmysl. Byl to hloupý důvod a vůbec neodpovídal povaze a smýšlení Mojžíše Katze. Já jsem se prostě bál sám sebe a nějakých skrytých vykřičníků za svými zády! Já jsem se bál přecitlivělosti! Měl jsem strach a hrůzu, abych nebyl přecitlivělý, a poznal jsem, proč. Protože tatínek už před dvěma léty říkal, že jsem moc citlivý a musím se z toho dostat. Protože i ten náš dobrý Günter ve Vídni mě z toho tahal, jak nejlépe mohl. Bál jsem se přecitlivělosti, a proto jsem se zoufale bránil prozrazení smutku, bál jsem se však hloupého strašáka, kterého si vymyslili lidé, aby mohli druhým něco vytýkat. Tatínek a Günter to se mnou myslili dobře, ale v tomto případě výtky za přecitlivělost být nemohly a nesměly. Zde mi nikdo nesměl vytknout nic. Proč? Zachvátil mě pocit síly a byl bych se v tu chvíli dal do boje všem výtkám tváří v tvář… Protože to byl případ, který se týkal Mojžíše Katze…

Jenže úlevou od smutku všechno nekončilo. Byly tu vzpomínky, vzpomínky dovlečené z ulice a parku, vzpomínky na park před třemi léty, a ty byly teď vyřčeny jen zpola. Byly mezi námi ještě mnohé smutné a nevyřčené a já cítil, že se rozejdeme a zbudou ve mně jako těžké, temné mlhy, nebudou-li vysloveny do posledního slova, písmene. Já jsem však začít nemohl. Týkaly se věci, jejíž konec nebyl v mé moci. A tu jsem poznal, že vyřknout tohle z parku do posledního slova je zoufale nutné, ale že se toho děsím…

Hleděl jsem neklidně na skříň, členěnou štíhlými sloupky, a nevěděl proč. Její čtvercovou výplň tvořil mřížový ornament z barevného dřeva. Připadala mi jako starodávná brána s mříží…

„Ještě převádí chyby žáků na čísla přikázání Mojžíšových,“ ozval se znovu nejistým hlasem, vzpomínaje zeměpisáře, „ještě, když my už do školy nesmíme?“

„Ještě blázní,“ řekl jsem a náhle Katz potřásl rukama na kolenou a trochu ožil.

„Nechápe židovská přikázání,“ zasmál se. „Tak co budeš pít? Sehnali jsme pár flašek červeného vína. K našemu novému roku, který začíná.“ Vzpomněl jsem si, nový rok, vždyť mi to řekl u synagogy, a má víno! Proto asi chtěl, abych s ním šel domů.

„Ukrad jsem cigarety, to je přikázání sedmé,“ vzpomněl jsem na krabičku. Přece jsem ji v kapse našel. „Vem si.“

Usmál se a jednu si vzal.

„Jak vidíš, kradu,“ řekl jsem povzbuzené. „Teď budu kouřit a tebe jsem svedl. Jsem zlotřilec.“

„Z tebe se stal v poslední době vážně lotřík,“ usmál se, „já tě nepoznávám. No ale nejsi vrah a drzý a duchovně pyšný,“ řekl a zapálil mi.

„Zato jsem vzdorovitý, hrubý a umíněný,“ řekl jsem, „a taky smilním.“

„Ale asi jen se sebou,“ řekl, „kdežto já jsem i zcizoložil! To je devátý.“

„Ale jen asi pohledem,“ řekl jsem.

„Kdepak pohledem, myšáku, skutečně. S jednou dospělou ženou. Řek jsem ti to už u kina. A ten zeměpisář,“ řekl náhle a vstal, „mi může políbit zadek.“

A otevřel příborník a dal na stůl dvě skleničky a láhev.

„Taky bych to chtěl někdy zkusit,“ řekl jsem…

Pohlédl na mne měkce, skoro soucitně, a hodil rukou, jako by chlácholil docela malého chlapce.

Napětí v pokoji pokleslo. Cítil jsem, že je mi ještě lépe. Ale smutné nevyřčené vzpomínky tu byly a já jsem se jich hrozil… Opřel se zády o mřížovanou část skříně, nad hlavou měl masku s pevně semknutými rty a rozštěpenou bradou, a opět zvážněl. Vydechoval modrý kouř a zasmušile hleděl na skleničky a k oknům. Byl jsem si jist, že se něčím trápí.

„Milý myšáku,“ řekl posléze temně, namáhavě, jako by otvíral tlustou účetní knihu nebo těžké mříže, „nám je dnes šestnáct pryč a to je prý málo. Ale Kchony se nedožil ani třinácti, Arnstein je někde v Ostravě a má sestra Ester…

Až budu tak starý jako ona, bude dávno mír.

Ale tady žít nebudu,“ řekl náhle, jako by se vzepřel tichu, a odraziv se od skříně, šel ke stolku a začal otvírat láhev.

„Protože se tady stalo tolik špatných věcí, abych ti to vysvětlil.“

„Ale za to nemůžem, že je válka,“ řekl jsem neklidně, vzpomínky z parku se nečekaně pohnuly, „copak to tady nemáš rád?“

„Mám, vždyť jsem se tu narodil. Ale chci svůj život trávit v zemi, kde budu mít pokoj a klid,“ řekl neklidně a otevřel láhev. „Bez klidu a pokoje se na světě nedá ani správně žít, ani kloudně pracovat, je mi šestnáct, ale tak to cítím. Život chci strávit v zemi, kde mi nic nebude připomínat tuhle okupaci…“

„Tuhle okupaci,“ opakoval jsem strnule, „chceš po válce odjet…“ Vzpomínky z parku, nebylo pochyb, se blížily ke konci, byl jsem velmi znepokojen. „Když jsme šli v parku a po ulici,“ řekl jsem, jako bych se bránil, „byl jsi spokojený…“

„Abys tomu rozuměl,“ řekl neklidně a otíral láhev čistým kapesníkem, „chci odsud jen proto, že bych tu nemohl chodit, aniž bych si připomínal i v nejhlubším míru Kchonyho, Arnsteina, Ester, naše známé rodiny a to, co nás čeká… A také toho psychopata ze školy, který neuměl nic jinýho než nás pořád jenom podezírat a špehovat a hrozit kriminálem. Nic zlýho jsem nikomu neprovedl, tak proč mám být pořád jak pod kuratelou, copak to je nějaký štěstí? Kdybych tu pracoval, najednou bych si nato vzpomněl, a byl by konec. Pro mě je tu všechno poznamenaný na každým kroku a já bych o to zakopával jako o kameny. Víš, to ty možná nikdy nepochopíš…“ A pak vydechl kouř a s pohledem na sklínky řekl:

„Chci odjet po válce do naší země. Nebyla naše dva tisíce let, ač jsme ji obývali, a dodnes je tam anglická mandatární správa. Ale je tam židovské podzemní hnutí Hagana a pracuje na jejím osvobození. Mám právo tam jet a dát se k nim. Je to má židovská povinnost a bránit mi v tom může leda padouch. Máme žel jedny takový známý.“ A řekl: „Budu žít v Palestině a tím to hasne!“

Jeho hlas byl náhle pevný, rozhodný a já jsem poznal, že není na světě moci, která by ho od toho odvrátila, že předposlední slovo z parku před třemi léty bylo vyřčeno…

Sedl si do křesla a hleděli jsme na sebe obláčky modrého kouře z cigaret, který se štěpil, rozděloval a rozplýval ve vzduchu do ztracena. Ale proč chce do Palestiny, proč, vířilo mi hlavou, i proto, aby mu nic nepřipomínalo dnešek! Aby zapomněl! Dal jsem hlavu do dlaní a bylo mi málem do pláče. Cítil jsem, že se na mě dívá, dlouze a zpytavě, úmyslně mlčí. Že snad mlčí i proto, že neví, jak dál. Zdvihl jsem oči pomalu a těžce a tu náhle zakroutil hlavou a usmál se: „Ne! Ty ses nezměnil. Já jsem věděl dobře, že ne. Já jsem to věděl!“ A pak řekl:

„Tak co, vzpomínáš na naši smlouvu z parku před třemi roky?“

„Tak vidíš, že jsem se nesplet,“ řekl, „nikdy jsem se v tobě nesplet, nikdy! Ale právě tohle je ve hvězdách,“ opět zneklidněl a zvážněl, „možná, že moc brzy ztroskotám, možná, že už zítra…“ a mně se zdálo, jako by propukl všechen jeho neklid, který v něm dosud byl, a vyjeveně jsem na něho pohlédl.

„Jak to, že ztroskotám?“ opakoval. „Copak nechápeš? Mohl bys se mnou do Palestiny, mohl bys samozřejmě. Já bych byl hrozně rád. Ukázal bych ti tam různý hezký města a kraje a moře. Jak bych byl rád, kdybys jel! Cestu bych platil,“ na zlomek vteřiny se mu rozjasnily oči, „po válce. Ale to je právě ve hvězdách…“

„Nerozumím,“ chvěl se mi hlas, „nerozumím, vždyť já bych nechtěl, abys cestu platil, já bych si ty peníze ušetřil, taky bych rád jel, přece bych…“

„Nerozumíš,“ řekl téměř soucitně, „nerozumíš, o to vůbec nejde…“ Hleděl na skleničky, sklepl popel z cigarety, pak nejistě sáhl na láhev. „Na světě,“ řekl nalévaje víno, „není jen cesta do Palestiny, je moc cest i jiných a člověk z nich může volit. Jestli volil pravou, neví předem. Asi to pozná, až když se octne na konci. Jestli se zmýlil, je už pozdě. Já bych nechtěl, aby ses zmýlil, a ještě kvůli mně. Aby sis dělal násilí a jel se mnou, abys předstíral… Počkej,“ řekl rychle a sevřel láhev, „to jeto, žes moc slušnej…“ A vzrušeně řekl: „Abys předstíral, že máš ke mně dobrý vztah a chtěls jet se mnou, když by ve skutečnosti dobrý vztah už dávno nebyl, ale právě naopak…“

„Katzi,“ vykřikl jsem, „Katzi, ty ses zbláznil. Ale já už vím, že je to má vina,“ zvolal jsem hlasitě a prudce, „já už to chápu. Já jsem nešťastný, protože nikomu nedokážu říct dobrý slovo. Protože si nikdy netroufám říct, co cítím. Ale to se musí vysvětlit! Provždy! Dřív odsud nepůjdu! Kchonymu jsem nebyl schopen říct kloudný slovo, Arnsteina jsem nechal jít skoro jak psa, Ester, ne… Už mlčet nebudu. Už ne…“

„Tak ty myslíš,“ přerušil mně, „že mi zachováš přízeň?“

Náhle jsem se neuvěřitelně uklidnil. Náhle jsem se narovnal, s úsměvem odklepl popel, pohlédl na něho, všechen můj dnešní smutek se tím pohledem zjevil, ale i radost, kterou musil vidět, poznat. Měl o mně pochybnost! Pochyboval o mně! Zcela mi nevěřil. Snad mi věřil jen strašně málo. Strhl mě nevýslovně dobrý, hezký pocit, v němž zčistajasna zavířilo i vědomí nečekané převahy, byl to pocit nevýslovně dobrý a hezký, vyzývavě jsem na něho hleděl, mlčel…

„Dobře,“ řekl, uhasil cigaretu a já si všiml, že se mu chvěje ruka, „dobře! Tak já ti něco ukážu. Ukážu a pochopíš. Budeš asi první, kdo to spatří.“ Vstal, přistoupil ke skříni, připomínající starodávnou bránu s mříží, a otevřel ji. Spatřil jsem temný prostor, jímž prosvěcovalo šero. Skříň stála proti oknům a prosvícení mohlo být odtamtud. Odněkud z hloubky vyňal kabáty, myslil jsem, že mi chce ukázat nové šaty.

„Zítra je devatenáctého září 1941. Od toho dne nařízením pana říšského ministra vnitra nosíme na kabátech tyto hvězdy.“

A ukázal jeden kabát a já jsem spatřil na jeho prsou žlutou šesticípou hvězdu s černým nápisem JUDE.

„To není všechno,“ přerušil po delší době drtivé ticho a usedl s kabátem na opěradlo svého křesla, „viděls plakáty, které v předvečer zítřka vylepují na zdech. Obrázky rabína, jak běží za křesťanskou dívkou. Divže už nepije její krev. Ale to je začátek. Uslyšíš jiné věci. Mohl bych ti to, s čím na nás půjdou, skoro vyjmenovat. A my budeme mít tyhle hvězdy, abychom byli na očích jako živé osoby z plakátů. Aby mohli říkat, to jsou ti, co vidíte na zdech.

Snad nechápeš souvislost,“ řekl s očima upřenýma na zem, „mnozí ji nepochopí ani pak, ale nám je, bohužel, jasná, neděje se to s námi v dějinách poprvé. Jestliže se o někom mluví v rozhlase,“ pohlédl na mne, „píše v novinách, kreslí na plakáty s jeho obrázky, pak když ho skutečně potkáš někde na ulici, všechno se to v tobě umocní. Koho teď vidíš živého, toho už znáš z rozhlasu, novin, plakátů. Koho znáš anonymně na dálku, toho teď vidíš osobně a zblízka. Jsi stržen. Může jít o filmové herce nebo politiky a pak je to velká reklama. Ale může jít i o nás, a pak jsou z toho pogromy…

Každý souvislost neprohlédne, ale tím spíš se vyvolá nebo vznítí jeho nenávist a ta pohne i jeho fantazií. Mnozí si vsugerují i vlastní nepříznivé zkušenosti, které s námi v životě neměli. Budou se psát pamflety, překrucovat fakta, vymýšlet události, mnohé zachvátí stihomam. Bál ses někdy sám sebe? Víš, co myslím? Třeba jestli ses bál, abys nebyl neuctivý nebo nepříjemný nebo měkký a tak… Řekl jsi, že nikomu neumíš říci dobré slovo, snad se bojíš, že ti to někdo vytkne nebo si o tobě pomyslí, že jsi moc citlivý, já bohužel nevím, proč se bojíš, ale z něčeho, jak se mi zdá, máš strach… Vidíš, to je tvůj strašáček v malém. Mnozí se však budou bát větších strašáků, nás v podobě vykřičníků za svými zády… Teď chápeš, proč říkám, že je naše cesta do Palestiny ve hvězdách! Proč říkám, jestli mi zachováš přízeň. Proč mám strach, abys někdy nepředstíral svůj dobrý vztah jen ze slušnosti a zatím by už dávno, dávno nebyl… Až o nás uslyšíš zlé věci v rozhlase a novinách,“ řekl se smutným pohledem ke křeslu, v němž jsem zdrceně seděl, „vzpomeneš si na Mojžíše Katze, a v tu chvíli to může v tobě propuknout…“

Když sloupkové hodiny na komodě tloukly pátou, Katz, který už dávno seděl s kabátem na opěradle mého křesla, řekl: „Ještě dnes v poledne, když jsem na to myslil, jsem se bál plakátů, rozhlasu a novin, ale při naší cestě jsem poznal, že je to nesmysl, blouznění, můj vlastní strašák… Teď tedy vím, že se jich bát nemusím. Teď to už vím…“ A já jsem dodal, že to mohl vědět už před třemi léty a nepochybovat o tom ani jediný den a jedinou hodinu, ani jedinou minutu a ani jedinou vteřinu v celém budoucím čase… a Katz pak řekl: „Byli jsme tenkrát ještě malí, ale bylo to hezké, taky nebyla válka, a tak se napijem. Na naši cestu do Palestiny. Lechajim,“ usmál se a jeho oči byly jako hnědé třpytné opály, když skleničky cinkly, „na život… Ještě to uslyšíš. V Palestině. Na život…“ A stiskli jsme si ruce jako před třemi léty a vzduch v pokoji byl jasný, třebaže už nastávalo šero, a stolek, za nímž jsme seděli, byl čistý a leskl se, třebaže na něm byla hromádka spadlého popela a pár korkových drobků ze zátky od láhve červeného vína…

„A teď ti musím říct ještě něco,“ řekl a položil mi ruku na hlavu, „musím ti ještě říct, že budeme označeni i proto, aby nás mohli špehovat. Abysme nesměli do restaurací, kin, divadel, výstav, lesů a na břehy řek, a také ne do parků. Dnes jsem byl s tebou ve Šternberských sadech naposled…“

Díval jsem se na všechno a připomínal si, kdy jsem tam chodíval. Nejdřív jako malý kluk s matkou, sedávala na lavičkách u pomníku a já běhal kolem ní. Tatínek mi kupoval u kiosku mandle, někdy i zmrzlinu…

„Později jsme tam chodívali my. Ty, já, Brachtl, Kchony a Arnstein.

Všechno jsem si připomínal, když jsme tam dneska šli, všechno…

Zítra už tam nesmím.

A celá ta naše dnešní cesta ulicemi a po mostě byla poslední. Tak teď už víš i to, proč jsem chtěl dnes jít. Proč jsme šli. Proč právě my dva. A já jsem tě tou cestou třeba unavil.“

*

„Řekl jsi před chvíli, že jsem byl spokojený,“ usmál se a lehce se napil, „myšáku, dneska jsem tam o žádné kameny nezakopával, dneska ne. Byla to má nejhezčí procházka.

Ale od zítřka bych tam už zakopl strašně…

Od zítřka se už ani nesmíme s nikým stýkat. Nesmíme se stýkat ani my. Je to policejně zakázaný… Ale buď klidnej,“ rychle mávl rukou, „to vůbec nic neznamená. Jen co sundáme hvězdu, a to bude do jara, do Pesachu. Ale něco bys mi mohl slíbit…

Až bude po válce, a dřív než načisto odjedu do Palestiny, ten den předtím se tam ještě jednou podíváme. Projdeme stará známá místa, alejí, kolem rybníka, k pomníku hraběte, kiosk už zase bude otevřen a já ti tam naposled koupím zmrzlinu a mandle.“

„Opravdu,“ řekl za chvíli, „všechno se překoná snáz, než si ty vůbec, myšáku, myslíš. Tahle hvězda?“ řekl a vstal, aby dal kabát zpět do skříně, „tahle hvězda je dnes na našich kabátech k potupě, ale zítra může být na našich státních vlajkách,“ a schoval kabát kdesi v hloubkách temného prostoru a zavřel skříň, připomínající starodávnou bránu s mříží. Pak chvíli stál opřen zády pod maskou s chladnýma očima, pevně semknutými rty a rozštěpenou bradou…

„Víš,“ řekl, když na sloupkových hodinách tlouklo šest, v oknech viselo zatemnění a svítil lustr, „když někdo chce, dokáže druhému všechno, třeba v omylu podvod nebo v přeřeknutí záměr nebo v nemoci simulantství. Když má zlý zájem, najde vadu v kožichu z nejlepšího krámu. I kapku bláta najde, já nevím kde, když bude tak zlomyslný, aby ji tam hledal. Může si dát na oči ještě dvě obrovské lupy a jezdit po zemi s vyplazeným jazykem.

Co jsem řekl o hvězdě, je obyčejná úvaha kapky mé krve. Možná, že každý z nás tak nesmýšlí, mnohým je to snad i jedno, kde bude jejich hvězda, jestli na vlajce nebo v blátě, někteří by ji nejraději už ani neviděli, no ano, to vůbec neznáš Židy. Mezi námi jsou takoví, co se své hvězdě odrodili a s námi nemají nic společného, to bys koukal, jak se tváří, když jim i v sebelepším úmyslu připomeneš jejich židovské předky. Ale něco ctí i oni. Nějakou vlajku, prapor, národ, zemi ctí i utečenci, to už tak asi na tom božím světě je. Zazlívat by mi to mohl jen člověk, který sám nectí nic. Který má jediný smysl bořit a ničit. Myslím, že to byl ten náš zeměpisář…

Ale mně se zdá, že člověk, aby moh být dobrý, musí mít i někoho rád. Některý člověk nemá rád nikoho a ještě se tím chlubí, ač by to měl spíš co nejvíc zapírat. Ale je-li to Žid, je to tragédie. Nás odmala učí, abysme měli lidi rádi, a když nemůžeme všechny, tedy aspoň některé. Když nemiluje Žid, je to snad ještě horší, než když nemiluje křesťan, já nevím. Učíme se, že je všechno prázdné, marné, nesmyslné a lapání po větru, ale já jsem věděl, že něco cenu má. Teď jsem poznal sám na sobě, co to je, a že naše Tóra má pravdu. Poznal jsem to ostatně už na mostě, když ses díval dolů. A těch svých strašáčků s citlivostí se už neboj!

Tenhle strach,“ řekl na opěradle mého křesla, „zahoď a nikdy nic z toho nikomu nesvěřuj. To stejně nikdo nepochopí, co dnes znamená, když se Mojžíš Katz cítí díky někomu jako člověk, a nevěř, že to vůbec někdo někdy pochopí. Nemusí to pochopit ani každý Žid, natož nějaká árijská paní nebo pán, kterým dnes o nic nejde, máme jedny takové známé. Do těch ti nemusí nic být, ti to prostě nepochopí, i kdybys jim nalepil na kabát naši hvězdu. Tohle můžeme chápat jen ty a já.“

„Já tedy půjdu spát, ale ještě se kouknu na mapu,“ řekl, když jsem už pomalu musil jít, „rodiče vzala sanitka do nemocnice k svaté Bernardě, omdleli před krámem, je to prý jen obyčejný otřes a nic nehrozí, smím za nimi v pátek. Ale vzpomínky na smutné věci by nám teď podrážely nohy. Bylo dobře, že jsme se dohodli, že nebudem myslet na Ester a ostatní, na to smíme vzpomínat až pak. Teď budem myslit na budoucnost.

Víš, Michálku,“ řekl, „ten kus přes moře pojedem nějakou anglickou nebo americkou lodí. Budem se dívat na moře a racky a ryby a jednou ráno uvidíme břeh… Přistaneme a projedem celou zem. Skončíme v Jeruzalémě…“

Jeho obličej byl jasný, usmíval se, jeho oči byly jako hnědé opály, ty se usmívaly. Hleděl na mne, ale jistě viděl i své slunce, hvězdy, cypřiše… „A nebuď hloupej, Míšo,“ řekl nakonec, a pak jsem ještě cítil cypřiš blízko svých vlhkých tváří. Na hodinách tlouklo sedm. Smutek byl žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda.

Za týden byl sirotkem a za měsíc jel. Do lodžského ghetta. Snad proto nikdy k naší cestě do Palestiny nedošlo…

Nedohořelá svíčka

Nejprve zeměpisář seděl za katedrou s předkloněným trupem a ťukal do ní. Smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda. Nejprve ťukal kdesi dole u svých nohou, pomalu, dutě a dunivě, jako by klepal na nějaké podzemní dveře, a jeho tvář byla napjatá, jako by co chvíli čekal, že se ozve „dále“. Pak vytáhl ruku zpod stolu a ťukal na jeho zeleně lakovanou desku, rychleji, smutek je žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda, tupě a ostře, jako by si sám z druhé strany odpovídal. Byl bledý, jako by byl nemocen, a nás napadlo, zda mu není špatně a nenechá-li nás na pokoji. Ale jeho oči se podivně leskly a to budilo strach. Ještě jednou vsunul ruku pod stůl a zaklepal dutě a dunivě a pak vstal, jako by se konečně ozvalo „dále“, otočil se ke zdi a začal pozorovat obraz říšského kancléře…

S hlavou nehybně zakloněnou a rukama za zády vypadal teď jako návštěvník, kterého pustili do obrazárny a on je uchvácen mistrovským dílem. Musil mít oči pozdvižené vzhůru a mohl vypadat i jako návštěvník, kterého pustili do nějaké svatyně a on se modlí pod zázračným obrazem. Stál tam tak úporně, a i když jsme neviděli do jeho tváře, zdálo se nám, jako by se chtěl obrazu očima přímo dotknout.

Ale kancléř ho neviděl. Jeho oči, ocelově šedé, se vysoko nad námi upíraly kamsi do protilehlého koutu třídy, tam někam k posledním lavicím u kamen, kde před dvěma léty sedával Pavel Arnstein a Mojžíš Katz, a kde nyní seděl Chadima a Hruška, a za nimi David Kohn, a nyní Kolomaz, byly to oči tvrdé, nehybné, suché a žhavé, jež ovládnou vše, nač se upřou, promění vše v kámen, umrtví, vypálí… Probral se z vytržení, svěsil hlavu a opět si sedl za stůl, jeho lesklé oči byly teď téměř vlhké, rosolovitě změklé, a jako by přímo pod víčky skákaly… Předklonil trup a začal ťukat do stolu dole u svých nohou…

Ve třídě se zatím vzmáhalo těžké neklidné ticho, jako by se mělo něco stát. Něco zvláštního, co nelze předvídat, ale co je hrozné. Tušíš jakousi událost, neboť na obzoru se zatahuje, vzduch se plní elektřinou, zdálky počíná zvonit na poplach, ale co se stane, si nedomyslíš, nepředstavíš… Byli jsme čím dál víc neklidní a v duchu se ptali: Proč klepá, vstává, pozoruje obraz, a zase si sedá a klepá? Co přijde? Co chystá? A co je to za knihu v červeném plátně, která před ním zavřená leží na stole? Před očima jsem měl šíji Minka, který sedí v první lavici přede mnou, přímo proti jeho katedře. Chvěl se. Ovšem, v první lavici přímo proti jeho katedře. Já s Brachtlem v druhé jsme na tom byli lépe. Ale to těžké neklidné ticho se prostíralo až do posledních lavic, až ke kamnům, kam upíral svůj ocelově tvrdý, nehybný a suchý zrak říšský kancléř a kde před dvěma léty sedával Arnstein a Katz a Kchony a nyní Chadima, Hruška a Kolomaz, bylo vlastně jedno, kdo z nás kde sedí. Třída byla příliš malá na to zvláštní a hrozné, co se mělo stát, než aby záleželo na tom, jsme-li v první či druhé lavici…

Konečně přestal ťukat, položil ruku na knihu, natočil tvář trochu šikmo vzhůru k obrazu kancléře a řekl:

„Teď se jich zeptám, zda ráno slyšeli v rádiu, jak říšská branná moc postupuje na východ a válka co nevidět skončí. Ať se vyjádří…“

A tu jsme poznali, že chce mluvit o postupu říšských armád a vyprávět o jejich obětech a hrdinství, jak nesčíslněkrát v poslední době dělal, a náš neklid trochu polevil. To tedy mělo být to zvláštní a hrozné, co se mělo stát, co na nás chystal, proto byl bledý a leskly a chvěly se mu oči. Zvláštní byla jen ta kniha před ním na stole a pak to, že nám náhle začal onikat. To ještě nikdy, za léta, co nás učil zeměpis, nedělal… Minkova šíje se uklidnila.

Když se nikdo nevyjádřil, vstal, natočil se opět vzhůru ke kancléřově obrazu a řekl:

„Když nemají radost, že válka co nevidět skončí, jsou váleční štváči, z kterých je mi nevolno. Dovolte, abych pootevřel okno.“ A přistoupil k oknu u stolu a maličko je pootevřel.

„Říšská branná moc ovládne východ, nastolí mír, ať si ho tihle štváči z gymnázia přejí nebo ne. Říše se jich ptát nebude, že ano…“ A zase si sedl a ťukal na stůl, teď na jeho zelenou desku vedle položené knihy, a oči se mu leskly a chvěly a ve třídě bylo nesnesitelné ticho, ale náš neklid se opravdu mírnil. Byl to teď spíš neklid z toho nesnesitelného ticha a klepání, snad i z toho, že nás náhle tak divně oslovuje, že nám oniká… Čekali jsme nedočkavě, kdy začne jmenovat dobytá města a mluvit o maršálu Guderianovi, Blombergovi, Fritschovi… Dokonce nám už v té chvíli bylo jedno, začne-li dobytá města zkoušet. V tom nesnesitelném tichu a mírnícím se neklidu nám i zkoušení, i když kruté, přišlo stokrát lehčí než to zvláštní a hrozné, co jsme čekali na začátku. Lépe se snáší strach ze známého než hrůza před neznámým. Ale mně se teď v tom očekávání dobytých měst a maršálů začalo zdát ještě něco jiného.

Že všechno, co se právě před námi děje, je jakési trhané, nesouvislé, přerývané, jako špatně napsané věty, povídka, z níž jsou celé věty vyňaty a nahrazeny jinými, které ji zdržují a protahují a přetínají, nebo jako pohyb loutky, která hýbe skleněnýma blýskavýma očima, toporně cuká rukama a nohama na provázcích, ovládaných jakousi horní rukou… Tato zvláštní trhanost a nesouvislost pokračovala i ve chvíli, když opět přestal ťukat, vstal a natočil tvář šikmo vzhůru k obrazu a řekl, že se jich zeptá, co začíná…

A odvětil do hlubokého ticha:

„Začíná nový židovský rok a to oni,“ mávl rukou na nás, „vědět nesmí! Židovský rok, který tohoto září začíná, je židovský rok poslední,“ a očima blýskl a rukou mávl, jako by o tom dál nechtěl mluvit, a otočil se zase k nám a mně se teď zdála fantastická věc: jako by to všechno, co až dosud říkal, neříkal nám, ale tomu obrazu…

Pak pohlédl na zavřenou knihu na stole a sáhl do kapsy a my jsme věděli, že konečně vytáhne notes, začne zkoušet dobytá města. Vytáhl však svíčku.

Škrtl zápalku, svíčku zapálil, pak ji zápalkou na spodku nahřál a postavil na stůl před zavřenou knihu.

Pak vyňal z kapsy lahvičku a místo kolem svíčky postříkal vodou.

Hleděli jsme na to s vyvalenýma očima.

Řekl, ať se nedivíme. Ta voda není obyčejná, ale svěcená. A ta svíčka patří na ten konec židovských dějin. Že v tom není nic trhaného, nesouvislého, ale logika a řád, když je tento rok jejich poslední. Ať se díváme, jak za hodinu zhasne…

Seděl za stolem smrtelně bledý, s lesklýma, třesoucíma se očima, a před ním na postříkané, zeleně lakované desce plála žlutá svíčka. Připadal jsem si jako v márnici. Blesklo mi hlavou, co kdyby tak přišel ředitel. Co by asi řekl… Náš neklid opět vzrostl, byl silnější než na začátku. Před očima jsem měl strnulou Minkovu šíji a něco mě nutilo, abych se jí dotkl rukou a zatahal ho za drobné ostříhané vlasy. Ale nebyl bych se odvážil rukou ani hnout.

Vyvolal mého souseda Brachtla a ptal se ho, kdo se zmocnil nakrátko Sýrie… Po chvíli ticha řekl, že to byl ten, kdo spojil Nil s Rudým mořem… Po dalším tichu řekl, ten, kdo dal foinickými plavci obeplout Afriku, a má pětku. Neboť to byl Necho. A pohlédl na mne… Pak vyvolal Bronowského.

Ptal se, kdo bydlel na východ od horního Tigridu, jehož hlavní město bylo proti Mosulu… Po chvíli ticha řekl, že to byli ti, co po svém pádu připadli Kyaxaru a Nabopolasaru… Pak řekl, co vyvrátili Samaří, čili Asyřané, a hlavní město Ninive, a má pětku. A hleděl na mne… Teprve v té chvíli mě napadlo, že vlastně vůbec nezkouší zeměpis, ale nějaký dějepis, přemýšlet však o tom jsem nemohl. Hned vyvolal Cardu.

Zeptal se, kdo se stal záhy středem obchodu, a jakého… Pak řekl, dovozu kamene a vývozu hlíny… Pak řekl, ten, kdo stvořil talent, manu, šekely a obilní zrna, a tu Carda, jako první ze třídy, promluvil. Řekl, Pánbůh. Usmál se, řekl, Babylon, a má pětku. A hleděl na mne…

Svíčky na stole ubylo o centimetr. Jak hořela, stékal z ní na zelený stůl slabý žlutý proužek vosku. Chvílemi se její plamének roztřepotal, to jak pootevřeným oknem zavál větřík. Blesklo mi hlavou, abych mu tak do té svíčky foukl. Asi bych ji sfoukl, z druhé lavice. Ale nebyl jsem s to ani pootevřít ústa. Tu vstal, kývl hlavou kancléři a zavřel okno, pak opět kývl kancléři, sedl a svíčku, která teď plála rovně a takřka bez záchvěvu, chvíli pozoroval s tváří smrtelně bledou a lesklýma, chvějícíma se očima. Pak řekl, ať se díváme dobře a že ji ještě přikropí svěcenou vodou. Vyňal lahvičku, postříkal stůl a řekl:

„Requiem aeternam dona eis, Domine: et lux perpetua luceat eis… Odpočívej v pokoji…“

Připadal jsem si jako na pohřbu.

Mínek sklonil šíji a třásl se. Všiml jsem si, že konečky ostříhaných vlasů se mu lesknou. Ve třídě bylo nesnesitelné ticho.

Vyvolal Chadimu a ptal se, jak se dříve jmenoval Amon… Pak řekl, že to byl ten, kdo se těšil největší úctě. Pak řekl, Ré, a dal mu pětku.

Vyvolal Hrušku a ptal se ho, jak se později jmenoval Ré. Hruška byl druhý ze třídy, který otevřel ústa. Řekl, Amon… Ptal se, mezi kým zápasil Tutanchamon o Sýrii, a to již Hruška mlčel jako ostatní. Řekl, že mezi těmi, co byli nástupci Thutmesa, a zeptal se, jaké se v tom slově píše na začátku písmeno, a když Hruška odvětil, že velké, řekl, že malé, neboť „nástupci“ není vlastní jméno, a dal mu pětku. A opět se začal na mě dívat… Vyvolal Kolomaze a ptal se, která svatyně byla neméně významná… Pak, pro co nastoupil Alexander pochod podél Nilu… Pak řekl, že Diova v Olympii, a pro únavu vojska, a dal mu pětku a hleděl na mě…

Svíčka na stole zatím hořela k polovině, byla to malá žlutá svíčka, jaká se dává na vánoční stromek, ba ještě trochu menší. Zeptal se, zda se díváme dobře. Že už je téměř v polovině. Že ji za chvíli ještě přikropí. Jeho obličej byl ještě bledší než na počátku a oči se mu chvěly a leskly, jako by z nich prosakoval pot a vítr. Nad jeho hlavou nehybně hleděl říšský kancléř do protějšího rohu třídy… Plamének svíčky chvílemi kmital jakýmisi neviditelnými proudy vzduchu, bloudícími v ovzduší, a já jsem si připadal jako v hrobce. Minkova šíje mi náhle připadala ostříhaná jako do rakve. Pak vyvolal Minka…

Nejprve se ho zeptal, kdo byl vrchním tělesným lékařem císaře Ferdinanda Pátého v roce 1840, a když Mínek mlčel, řekl, Johann von Raimann. Kdo byl lékařem na rány a zuby… A řekl, Jakob Semlitsch a Florian Fuchs… Kdo byl dvorní inspektor uhlí a sirek a kdo číšník… A řekl, Josef Hopp a Filip Löw. Kdo tedy jídelní komoří stříbra… A řekl, Mürschberger, Schneeberger, Mauschberger a Schwingeschlegel… Chvíli mlčel a pozoroval svíčku, pak řekl, kdo byl sekretář rodinných statků a kdo ředitelem knih a fondů… Georg Scheidlein a Pfersmann Eichthal… Že tedy bude jistě vědět alespoň to, kdo byl skutečným komořím v roce 1797, a pak zvolal: Reifferscheid a Wolkenstein, a proto to tak dopadlo… A dal Minkovi pětku a už zase hleděl na mne…

Zmocňovala se nás jakási nepříčetnost…

Pak vstal, otočil se ke zdi a začal pozorovat obraz říšského kancléře…

To trhavé, nesouvislé, přerývané jako by teď, po chvíli přechodného zmírnění, propuklo novou silou a nabývalo jakéhosi hrůzného významu. Významu nad únosnost našich ubohých nervů. Zase se odvrátil od obrazu, pomalu vyňal lahvičku a začal stříkat kolem svíčky, která již byla mírně pod polovinou, a jak kropil, říkal: „Hostium nostrorum, quaesumus, Domine, elide superbiam et eorum contumaciam dexterae tuae virtute prosterne.“

Pak si stoupl zpříma pod kancléřův obraz čelem k nám a v té chvíli se stalo, že jeho zrak, dosud vlhký, rosolovitě změklý a kmitající, nepochopitelně zšedl a zocelil, znehybněl, vyschl a zežhavěl a upřel se přes naše hlavy do protilehlého koutu třídy k posledním lavicím u kamen, právě takový pohled a tam upřený, jaký měl a upíral dva metry nad jeho hlavou zrak kancléřův, a pak jsme ztuhli.

Vyvolal Arnsteina, Kohna a Katze, aby to přeložili do češtiny… A začal mluvit německy…

Třídou jako by projel děs. Byli jsme jako zkamenělí, zmrtvělí, spálení… Jako v zapečetěné rakvi v nejhlubší hrobce světa. Arnstein, Kohn a Katz se neozývali… Vyzval je německy podruhé, hledě stále ocelově tvrdým, nehybným a suchým zrakem do zadních lavic u kamen. Sprechen sie, řekl… Šel mi po těle mráz. Všiml jsem si, že ty krátké ostříhané vlásečky na Minkově šíji se hrůzou zježily… Řekl, že je vyzve potřetí jako velekněží Radama u soudu v Aidě. Zum drittenmal wie die Erzpriester Radames vor dem Gericht in Aida… Ať mluví… Bylo to strašné. Zdálo se nám, že jsme zešíleli. Chtělo se mí močit. Arnstein, Kohn a Katz ve třídě přece vůbec nebyli. Před dvěma léty je vyloučili… Řekl, aby si sedli, že jim to přeloží sám.

„Nepřátel našich, prosíme, Pane, vyhlaď, pýchu a vzdor jejich mocí pravice své potři,“ řekl česky.

„Das ist ein jüdischer Psalm,“ řekl, „je to židovský žalm…“ a odtrhl se zpod obrazu, ještě jednou pokropil stůl a mně blesklo hlavou, aby tak ten stůl zapálil…

Svíčka hořela v dolní polovině, na všech stranách po ní stékaly proužky vosku. Řekl, že brzy dohoří, zda se díváme. Že nám ještě honem řekne jejich dějiny. Ty, které dnes končí. Že nám něco přečte ze své knihy, kterou psal ve vězení v Landsbergu am Lech.

A stoje zpříma, s tváří nepříčetně bledou a ocelovýma očima, otevřel knihu v červeném plátně…

„Den gewaltigsten Gegensatz zum Arier bildet der Jude. Bei kaum einem Volke der Welt…“ volal ostrým, mírně nosním hlasem a klepal do desky stolu… „u žádného národa světa není silněji vyvinut pud sebezáchovy než u takzvaných vyvolených. Nejlepší důkaz pro to je prostá skutečnost samotného trvání rasy. Kde je národ, jenž by byl vystaven v posledních dvou tisíciletích tak malým proměnám vnitřních schopností, povahy, a tak dále, jako židovský?“ volal do kamenného ticha třídy, „který národ se konečně účastnil větších převratů než tento, a přesto vycházel z nejmocnějších katastrof lidstva stále týž?“ křičel. „Jaká nekonečně tuhá vůle k životu, k zachování druhu, mluví z těchto skutečností… spricht aus diesen Tatsachen,“ sípal a tloukl rukou do katedry jako za řečnickým pultem, a náhle ustoupil o krok, dal jednu ruku za opasek kalhot, upřel oči v nekonečno kamsi za kamna, a šermuje druhou rukou, vykřikl: „Teď to definitivně končí. Smetu je, vyhladím, zničím, nezbude z nich ani popel, udělám konec, konec, konec, dohoří…“ A volal šermuje: „Unsre Propaganda versucht… usiluje vnutit nauku celému národu… dem ganzen Volke… dohoří…“ A řekl: „Es lebe die nationalsocialistische Bewegung! Es lebe Deutschland! Dohoří!“ a s levicí za opaskem a s pohledem za kamna vztyčil pravici, zvonilo…

Pak pohlédl na kancléře, který nad jeho hlavou, nehybný a kamenný, dál kamenně a nehybně hleděl někam úplně jinam, vzal knihu a vzkřikl, abych s ním šel do přírodopisného kabinetu.

A rázným krokem s pozdviženou pravicí a bouchaje gumovými podpatky vyšel z polomrtvé třídy, nechav třetinu hořící svíčky na stole.

Šel jsem za ním jako v horečce a bál se, aby mě něco nepotkalo. Když jsme míjeli dveře, za nimiž je záchod, začpělo to dehtem tak vzrušivě, že se mi zatočila hlava, ale požádat o dovolení jsem se bál. Co mi chce, co mi chce! Rychle jsem vzpomínal, čím jsem vinen. Blesklo mi, že jsem včera byl v parku se svým přítelem Katzem, kterého on strašně nenáviděl, šel jsem s ním ulicemi města, k nim, zda mě nepotkal…

Vešli jsme do kabinetu, kde to páchlo hořkými mandlemi, stuchlinou a lihem. Byly tu skříně s vycpanými ptáky, v regálech žáby, myši, kočky, v lihu ve sloupkových nádobách ze skla hadi, a dále medvěd na černém soklu a nad ním na kusu větve příšerná opice. U okna malý psací stůl, k němuž si stoupl.

„Co vám teď řeknu, to si zapište,“ řekl smrtelně bledý a předklonil trup. „Otce máte v našem kriminále, ale stýkáte se s šílenci, jako by mu nehrozila šibenice. Včera jsem vás viděl s kočkou…“ Jeho oči se strašně zaleskly a ještě více zbledl.

„Utneme jim hlavy a uši,“ křikl, „stáhneme z nich kůži a rozsekáme kosti… Budeme je mučit a týrat, až budou potit krev a žluč…“ A v té chvíli jsem si s hrůzou všiml velikého nože, který ležel na stole za jeho zády…

„Až přijde mír s novým řádem, zúčtujeme s vámi všemi jako s nimi, mladý pane, možná, že o kapku dřív…“ pohlédl na zem k mým nohám…

Pak se víc předklonil a řekl:

„Jste svině. Zatím jděte…“

V té chvíli se ve mně něco vzepřelo.

Řekl jsem, že jdu k řediteli.

Náhle se usmál a zdvihl oči, aniž pohnul tváří, jak to dělával po všechna léta, co nás učil zeměpis.

„Tyhle opice a medvědi vám to nedosvědčí,“ řekl usmívaje se, „nemluví. Jsou vycpaní…“

Náhle strašlivě vytřeštil zrak do místa, kde stál vycpaný medvěd, nad nímž na větvi visela opice, hrozně vykřikl, chytil nůž za zády a hnal se po mně.

Vyrazil jsem z kabinetu jako divý.

Na chodbě byl zmatek a hluk.

Školník s dvěma vědry vody se hnal směrem k naší třídě. Z jejích dveří se valil kouř.

Postříkal stůl benzinem.

Na zemi, v kaluži vody, ležel zbytek žluté, neshořelé svíčky… a sanitka přijela za čtvrt hodiny…

Když ho vedli po chodbě a schodech, bílého a žlutého, s divokýma očima a rozházenými vlasy a trupem předkloněným, nemohla ani celá sborovna s ředitelem v čele zabránit, abychom nestáli po chodbách a schodišti. Ostatně, ani se o to nepokoušeli. Když míjel naši třídu, zvolal něco o končících dějinách, ale hlas se mu zhroutil. Stáli jsme bledí ve špalíru, vroubili jsme jeho poslední cestu a nikdo z nás se nesmál.

Jednou po válce jsem navštívil jeho hrob na bohnickém ústavním hřbitově.

Byl to malý, zelenou trávou porostlý hrob, lehce se propadající, zpívala za ním pěnkava. Byl mrtev jako mí černovlasí bratři z třídy, David Kohn, Pavel Arnstein, Mojžíš Katz a jeho sestra Ester, které nenáviděl, týral, sužoval a mučil, ale na jeho hrobě alespoň rostla tráva a za ním zpívala pěnkava. Na černém plíšku nad jeho jménem bylo stříbrně napsáno: Requiescat in pace. Smutek byl žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda…

Praha 1958

Smrt morčete

Jestliže se vdova opět vdá,

chválí prvního muže

Kdo chce být kmotrem vlku,

musí mít pod pláštěm psa

Kdo se radí s liškami

přichází o slepice

Smrt morčete

Kadloubkovi bydlili na kraji městečka v přízemním domku. Za domkem měli malý dvorek a zahrádku. Na zahrádce měli dva stromy, tři brázdy brambor a čtyři záhony zeleniny. Paní Kadloubková dávala muži právě večeři.

„Co vohrnuješ nos,“ zaštěkla, ač pan Kadloubek nehnul ani svalem, „je ti snad chleba v kafi málo? Chtěl bys kuřata jako vo posvícení? Nebo nadívanýho krocana? To bys ho musil napřed chytit. To bys musil mít trochu rozum a nebejt takovej mukl. Ty tak leda umíš kopat hlínu a vyházet ji lopatou. Na to se ti každej vykašle. Daj ti za to leda fajfku. A ty bys chtěl mít k večeři smažený játra!“ Vtom kdosi zaklepal na vrata.

„Neseď a di se kouknout, koho to sem čert večer bere,“ štěkla žena na muže, „jestli je to Rádlice, tak řekni, ať mi vleze na záda. Já se furt vo ten její dobytek starat nebudu.“

Pan Kadloubek vstal, ale ven k vratům ani jít nemusil. Příchozí už totiž vešel do chodby a stál skoro za kuchyňskými dveřmi. Měl tvrďák, bílý límec s tmavou vázankou a černý knír. Pod paží držel aktovku.

„Bydlí zde rodina pana Kadlábka?“ řekl.

„Kadloubka,“ řekl pan Kadloubek, „to jsme my.“

„A nejste, pane Kadloubek, náhodou obchodník dobytkem, řezník nebo pohodný?“ otázal se pán v tvrďáku.

„Nejsem,“ zašeptal pan Kadloubek.

„Tak pak je vše v pořádku,“ usmál se pán v tvrďáku, „pak vám mohu pomoci. Kdybyste byl pohodný, řezník nebo obchodník dobytkem, pomoci bych vám nemohl. To by bylo všechno marné a já bych musil jít. Ale takhle, když nejste obchodník dobytkem, řezník ani pohodný, vám mohu pomoci. Jsem Franz Hellnagel z Vídně.“

Pán sundal tvrďák, uklonil se a usmál, ale to už vyšla z kuchyně paní Kadloubková, a tak se usmál i na ni. Pak se napřímil, přendal aktovku pod druhou paži a klidně, bez jediného slova, vešel kolem obou manželů do kuchyně.

„Jsem Franz Hellnagel z Vídně,“ znovu řekl v kuchyni a pohlédl na židli, „jedu vám pomoci. Když nejste obchodník dobytkem, řezník nebo pohodný, je to možné.“

„Posaďte se,“ řekla paní Kadloubková a zeptala se:

„Nejedete snad od mýho synovce Karla? Je ve Vídni úředník.

V bance.“

„Jedu z něčeho podobného,“ usmál se pán, sedl si a položil tvrďák a aktovku na stůl, „jedu vám pomoci. Když není pan manžel obchodník dobytkem, řezník ani pohodný, jak říká…“

„Pan manžel,“ zasmála se žena a sáhla si pod krk, kde měla uvázaný šátek, „pan manžel! Je to kopáč. Obyčejnej kopáč. Ale neříká si kopáč, ale hrobník. Hrobník mu zní líp než kopáč. Kope tady,“ mávla rukou kamsi za okno doprava, „hroby. Na místním hřbitově v Kočkonohách. Má na to i lejstro.“ Zasmála se, „můžete se zeptat i na úřadě.“

„Na úřadě je už zavřeno,“ pán sáhl pod kabát do vesty a pohlédl na hodinky, které se zaleskly. „Je už pozdě, i kdyby tam náhodou ještě někdo byl, nemohl bych ho už obtěžovat. Podepíšete mi pak, pane Kadloubek, místopřísežné prohlášení, že nejste obchodník dobytkem, řezník ani pohodný, a bude to. My věříme. To víte, sem tam se někdo najde, kdo nás zneužije, každý poctivý není, zrovna tuhle jsem měl takový případ v Kůrkách, vyplatili jsme jistému tisíc korun, a pak se ukázalo, že to byl řezník.“

„Tisíc korun jste vyplatili?“ vyhrkla v údivu žena a klesla na židli, „a proč?“

„Protože jsme nevěděli, že je řezník,“ vzdychl pán. „Kdybychom byli věděli, že je řezník, nebyl by dostal ani groš. Předpisy na tohle jsou přísné. Dostane se do maléru nejen ten člověk, co nás podvedl, ale i my, že jsme nezjistili, čím je.“

„Tenhle je hrobník vážně,“ mávla rukou žena na muže, „kopáč. Obyčejnej kopáč a nikdy nic jinýho nebyl. Tak leda ještě pohodnej, to tak by ještě bejt moh. Na to by snad stačil, utrácet psy. Ale k řezničení musí bejt trochu rozumu. A obchodník dobytkem,“ žena se zasmála, až jí pod bradou poskočil uzel šátku, „tak leda prodávat myši. Kdybych to tu nedržela, bejval by prošustroval i tuhle chalupu a dnes bysme spali v pastoušce. Bejval by dal Rádlici, Rádlovej, sousedce, i koš brambor pro její krásný voči, ten tak obchodník. Prodávat knoflíky na pouti,“ zasmála se. „Říkáte, že jdete pomoci?“

„Jdu vám pomoci,“ kývl pán a usmál se, „hned vám to vysvětlím.“

„Jen vysvětlete,“ řekla žena, „já vás poslouchám.“

„Tak to máte tak,“ řekl pán, „na světě existují takzvané pojišťovny. Pojišťovny jsou něco podobného jako banky, jako ta, kde je váš pan synovec ve Vídni,“ pán se usmál na ženu a ta kývla, „ale lidé někdy k pojišťovnám nemají důvěru. Co lidé o pojišťovně říkají: Budeme nějaké pojišťovně léta platit, a když se pak vskutku něco stane, pojišťovna se z toho vykroutí, najde to či ono, prohlásí případ za neplatný a nedá nám groš. Ještě se nám vysmějí, jak jsme byli hloupí. To tak, strkat nějaké pojišťovně peníze. To je radši propijeme, anebo si za ně koupíme hovězí.“ Pán se odmlčel a pak pokračoval:

„Pojišťovny jsou zloději. Jsou jen na okrádání lidí. Tahat z lidí peníze, aby pár lidí v pojišťovně mělo dobře z čeho žít. Žijí z našich rukou a z naší hlouposti. Nejdřív slibují hory doly a jak je to výhodné, třeba pojistka proti vloupání nebo ohni, co peněz se dostane, a že to je pak jako když to spadne z nebe. Ale když se pak někdo vskutku vloupá a ukradne vám, na co přijde, nebo když vám vyhoří chalupa a nezbude z ní ani trám, pojišťovna si najde nějakou kličku, třeba že to bylo vaší vinou, nebo že jste špatně vyplnili přihlášku a je promlčená lhůta, a nedá vám nic.“ Pán se znovu odmlčel a pak se ještě jednou chopil slova:

„Lidé si prostě říkají, že něco pojistit se nevyplácí. Za ty příspěvky, co se pojišťovně nastrkají do krku, by se dala koupit stáj s tuctem krav. Takhle se pořád jen platí a platí, peníze se cpou pojišťovně do krku, a je to k ničemu. To je veřejné okrádání lidí, to je úplné vyděračství, a zákon tomu ještě napomáhá. Kdepak pojišťovna! A jak je ta pojišťovna rafinovaná,“ řekl pan Hellnagel. „Posílá po lidech agenty, obyčejně takové starší seriózní lidi příjemného vystupování, aby k nim lidi získali důvěru. Ti pak lidem mažou med kolem úst, vykládají, vykládají, kdepak! Každého takového člověka, který přijde, hned radši vyhodit a ani s ním neztratit slovo, i kdyby vypadal sebelíp. Heleďte, pane, je nejlíp mu říci, my nejsme hloupí, my nic nepojistíme. Z nás nedostanete ani vindru. U nás se nenamáhejte. Spánembohem.“ Pán rozhořčeně vstal a dvěma prsty jedné ruky si přejel knír.

„Říkal jste o ňáký pomoci,“ připomněla paní Kadloubková.

„Ano,“ přikývl pán a opět si sedl, „proto jsem také přišel. Jestli není váš pán… váš pan muž, obchodník dobytkem, řezník nebo pohodný…“

„Pan muž,“ zasmála se žena, „hovado. Tak vo jakou pomoc běží?“

„Jsem Franz Hellnagel z Vídně,“ usmál se pán a vsedě se uklonil, „jsem zástupce zemské dobytčí pojišťovny markrabství moravského. Přišel jsem vám pojistit dobytek.“

„Kristepane,“ spráskla žena ruce a zasmála se, až jí uzel na bradě zas poskočil, „přišel jste nám pojistit dobytek! Kde bysme vzali dobytek. Žiju tu úplně sama. S tímhle,“ hodila rukou na muže, „to je jedinej kus, co je pod touhle střechou. Obecní hrobník z Kočkonoh.“

„Ale to není možné,“ usmál se pan Hellnagel a klepl prstem na aktovku, která ležela před ním na stole, „lidé v takovýchhle domcích, jaký máte vy, mají dvorek a zahrádku a chovají králíky.“

„Nemám ani králíka,“ řekla žena, „mám jen hovado. Nebejt mne, neměla bych ani tuhle střechu. Ani támhlety kamna, v kterejch topím, bych neměla,“ ukázala na horká kamna, „ani srp od Himmelskugela bych nemohla koupit, abych posekala trávu a prodala ji Rádlici,“ mávla na srp, který ležel na kredenci, „nožíř mi na dluh nedá ani hřebík.“

„Pak zcela jistě máte,“ usmál se pan Hellnagel, „alespoň kočku.“

„Kočku,“ zvolala žena a opět se zasmála, „měli jsme. Ještě před tejdnem. Ale kočka nám chcípla. Pošla. Zlomila si vaz. Potvora to byla. Ani kočku nemám.“

„Tak to je velká škoda,“ řekl pan Hellnagel a pohladil si knír, „škoda že jsem k vám nepřišel o deset dní dřív. Kdybych byl k vám přišel o deset dní dřív a kočku vám pojistil, mohli jste teď v téhle chvíli, co tu sedím a hladím si knír, ode mne dostat…“ pan Hellnagel otevřel aktovku, která ležela před ním, vyňal jakousi šedivou knížku, otevřel a řekl: „Tři zlaté. Ano, tři zlaté bych vám teď vysázel na tenhle stůl, jak tu sedím. Pakli ovšem není pan muž obchodník dobytkem, řezník ani pohodný, ti se pojišťovat nesmí. No ale už se stalo,“ pan Hellnagel opět zavřel knížku, „nedá se nic dělat. Co je tam, to je tam. Tři zlaté už vám dát nemohu. Pojišťovat zpětně se nesmí, na to je předpis a předpisy se musí respektovat. To by mě zavřeli. Ale nic si z toho nedělejte, paní Kadloubková,“ řekl vlídně, „já vám pomohu. Ono se snad přece něco najde, co se dá pojistit. Co takhle aspoň… nemáte kanárka?“

„Kanárka,“ zasmála se žena, „nikdy jsem ho neměla. Ale počkej,“ zaštěkla náhle na muže, ač ten se ani nehnul, „nepleť se mi do toho. S tím tvým rozumem dojdeš leda na krchov. Ty můžeš tak leda zahrabávat mrtvý, na to ještě stačíš, ale abys přišel na něco kloudnýho, to bys nesměl bejt tenhle kopáč. Kdybych byla poslechla svýho synovce a zůstala ve Vídni ve službě, mohla jsem dneska bejt paní. Mohla jsem si vzít i úředníka a bydlit na Kärtnerstrasse. Takhle mám za muže kopáče a dřepím v Kočkonohách. Ty můžeš jen mlčet, ty hrobaři,“ zasmála se drsně, „neplíst se do věcí, na který nemáš rozum. Říkáte,“ obrátila se na pana Hellnagela, „že jsem mohla dostat tři zlatý za kočku. Kolik bych to bejvala musila platit, abych to byla brala?“

„Platí se vždycky podle toho, co se pojišťuje,“ usmál se pan Hellnagel a opět si dvěma prsty jedné ruky pohladil knír. „Ta kočka třeba, o které jsem mluvil, stojí korunu měsíčně. To je, uznáte jistě, pakatel. To za ty tři zlaté jistě stojí. Tři zlaté za korunu měsíčně, to je hotové jmění. Ale musí se ještě napřed zaplatit poplatek za přijetí, ten je jednou provždy a obnáší dvě desetiny procenta pojistné ceny.“

„A jak dlouho se platí,“ řekla žena, „aby se vůbec něco bralo?“

„Podle toho,“ usmál se pan Hellnagel, „podle toho, jak dlouho je to, co se pojistí, živé. Tak třeba kočka. Když je rok, platí se rok. Když půl roku, půl roku. Když měsíc, měsíc.“

„A co takhle morče,“ zasmála se náhle žena, „morčata pojišťujete taky?“

„Ovšem,“ přikývl pan Hellnagel, „a to dokonce obrovsky. Z morčat je peněz jak smetí. Víte, morče je hezké zvířátko, takové milé, něžné, neškodné…“ a pan Hellnagel chtěl zřejmě vykládat o morčatech, ale žena ho přerušila.

„Kolik se platí,“ řekla, „a kolik se bere.“

„Jako u kočky,“ řekl pan Hellnagel, „platí se koruna měsíčně, napřed ovšem ten poplatek za přijetí, dvě desetiny procenta, ale dostane se mnohem víc než za kočku. To je proto, že morčata jsou vzácná, kdežto kočku má dnes kdekdo. Kdo prosím vás má dnes morče, takových šťastných lidí je už málo. To tak leda měli ještě dřív, za císaře Ferdinanda nebo Františka I., to ano, ale dnes… dnes mají lidé leda…“ pan Hellnagel pohlédl na pana Kadloubka, „psy. A psi na pojištění zdaleka tak dobří nejsou,“ pan Hellnagel zavrtěl hlavou, „psům se málokdy co stane, ze všeho se vylízají jako kočky a pak…“ pan Hellnagel se naklonil nad stůl blíže k hlavě paní Kadloubkové, „a pak, mezi námi, psi se dožívají dost vysokého věku. Ale takové morče…“ pan Hellnagel mrkl a řekl:

„Co je, paní Kadloubková?“

„Nic,“ žena prudce zavrtěla hlavou, až jí šátek poskočil, „nic. Jen bych ráda vo morčeti slyšela víc. Jen vysvětlujte dál. Ještě jste neřek, kolik se bere.“

„Jestli není pan muž,“ řekl pan Hellnagel, „obchodník dobytkem, řezník nebo pohodný, pak je pojistka platná, a když morče uhyne, dostanete pět zlatých. Ano, pět zlatých budete mít, jako když spadnou z nebe, a za nic,“ řekl, když viděl, jak žena na židli poskočila, „za korunu měsíčně. Pojišťovna vám vyplatí peníze, čili jak se odborně říká, ručí za ztráty, když…“ pan Hellnagel zas otevřel šedou knížku, „když pojištěný dobytek uhyne, když se z nutnosti porazí – nutnou porážkou rozumí se usmrcení dobytčete, provedené za účelem nejvýhodnějšího prodeje masa, když maso dobytčat, jež na Moravě neb v moravských enklávách ve Slezsku po živnostensku byla poražena, bylo zvěrolékařským prohlížitelem masa dle stávajících předpisů prohlášeno zcela nebo částečně nepoživatelným, když dobytče poraženo bylo z moci úřední na základě zákonných předpisů. Vidíte,“ řekl pan Hellnagel, „že vám to čtu z knížky. Je to přesné.“

„A kdy se peníze berou,“ řekla žena, třesouc hlavou, „za jak dlouho po smrti. Nemusí se snad čekat roky?“

„Kdepak,“ zasmál se pan Hellnagel, „okamžitě. Arcižeť ovšem to není dobytek,“ pan Hellnagel zas pohlédl do šedé knížky, „mladší tří měsíců, starší dvanácti roků, nemocný neb z nemoci podezřelý, špatně živený, příliš opotřebovaný nebo jinak sešlý, umístěný na chov ve stájích malorolníků, jenž však není jejich majetkem, stižený právními vadami, z cizozemska dovezený, který není ještě nejméně šedesát dní na Moravě neb v moravských enklávách ve Slezsku… vidíte, že vám to čtu z knížky a je to přesné, a pak,“ pan Hellnagel řekl, „nenáleží-li obchodníkům dobytkem, řezníkům ani pohodným. V případě smrti neprodleně oznámíte naší pojišťovně ztrátu a současně vyrozumíte místního zvěrolékaře, který se pak dostaví k ohledání. A za pár dní poté vám c. k. pošta doručí pět zlatých. Pět zlatých jako když spadne z nebe. Co je, paní Kadloubková,“ zeptal se pan Hellnagel znovu.

„Tak abyste věděl,“ řekla teď paní Kadloubková prudce, „já morče mám.“

Paní Kadloubková vyskočila ze židle, na níž stejně už celou tu dobu, co kladla otázky a pan Hellnagel vysvětloval, seděla velmi nepokojně, odběhla ke kredenci a něčeho se tam z hrníčku napila, jako by jí teď zaskočilo, pak vzala srp, který tam ležel, a hodila ho ke kamnům, v nichž se topilo… „Tak abyste věděl, já morče mám,“ řekla znovu, „a hned pro něj běžím, abych vám ho ukázala. Chovám ho v kůlně v kotci.“ Pak pohlédla na pana Kadloubka, který tu tiše u stolu seděl s hrnkem chleba v kávě, a křikla:

„Chvíli tu s pánem dřep a rači mlč. Mluvíš jen samý nesmysly, když něco tlacháš, a to pána nemůže zajímat. Ty tak ještě nejlíp mluvíš, když meleš vo tom, jak kopáš hroby. Ale my,“ řekla žena a ukázala na sebe a pana Hellnagela, „my nejsme žádný krchováci, aby nás ty tvoje blázniviny zajímaly. Víte,“ řekla panu Hellnagelovi, „von někdy rád tlachá vo tom, jak viděl jednoho mrtvýho lízt z hrobu a říkat, že si de pro ženu, to mě asi chce tak strašit. Ale to víš,“ otočila se zas na muže, „já ti tak akorát věřím. Já se tak akorát bojím. Ty tu dřep a neotvírej zobák, nebo se těš. Já už mám toho tvýho ničení dost…“ A panu Hellnagelovi ještě řekla:

„Nebejt jeho, byla sem dnes paní. Mohla sem mít úředníka ve Vídni a chodit po Kärtnerstrasse. Je to blbec, vůbec na něj nedejte.“ A vyběhla ze dveří.

Žena přeběhla dvorek a zahrádku, proběhla dvířky v plotě, přeběhla další zahrádku a dvorek, viděla na něm štěkat psa a myslila si, ty potvoro, ty by ses tak vyplatil, mít tě… a pak se ocitla v sousední chalupě.

„Prosím vás, Rádiová,“ řekla ženě, která tam na chodbě prala prádlo, „pučte mi to svý morče, já bych ho moc potřebovala. Stejně se mi furt ptáte, jestli ho nechci. Vemte si za něj vode mě trávu.“ Za chvilku běžela žena dvorkem, na němž štěkal pes, a zahrádkou, a pak plotem a svou zahrádkou a dvorkem zpět, s bedýnkou, v níž bylo morče. Vtrhla do kuchyně, vrhla pohled na muže, který seděl za stolem u hrnku, ale nejedl, a na pana Hellnagela, který tam také seděl a čekal, praštila bedýnkou na stůl a řekla:

„Tak sem tu. To je to morče, co mám. Koukněte.“

Pan Hellnagel vstal, aby lépe viděl. V bedýnce stálo malé tlusté morče a ani se nehnulo. Za ním stála miska a před ním jakési prkénko na špalíčku s pérem.

„Ano,“ usmál se pan Hellnagel, a ukázav prstem na prkénko, řekl:

„Co je tohle?“

„To je houpačka,“ řekla žena a pak prudce trhla hlavou, neboť pan Kadloubek také vstal ze židle, aby se podíval. „To bych ráda věděla, co vstáváš,“ řekla mu, „co ty se máš co koukat do bedny, když ti nikdo neřek. Teď se tu bavíme s pánem z Vídně a do toho ti nic není. Nemáš stejně rozum ani za mák, copak civíš na to morče poprvně?“ A když si pan Kadloubek zase sedl, žena řekla:

„To je houpačka.“

„A dá se na tom houpat?“ zeptal se pan Hellnagel.

„Na tom se to zvíře houpe,“ řekla žena, „hned vám to ukážu. Běž,“ křikla a strčila morče k prkénku a pak ještě jednou, jak to viděla u Rádiové. A morče vyšlo na prkénko, udělalo pár kroků dopředu, a prkénko se s ním zhouplo. Pak ho žena zase strčila dozadu, morče udělalo pár kroků vzad, a prkénko se zase zhouplo do původní polohy.

„A co tahle miska?“ zeptal se pan Hellnagel.

„To je na žrádlo,“ řekla žena, „z toho žere.“

A pak znovu řekla:

„Kolik tedy že se platí a kolik se bere?“

Pak už všechno šlo velmi rychle. Pan Hellnagel sáhl do aktovky, vyňal lejstra, vyplnil přihlášku a červenou knížku, žena sáhla do kredence do hrníčku a dala mu dvacet krejcarů zápisného a korunu za první měsíc. Pak pan Hellnagel řekl:

„A teď ještě to místopřísežné prohlášení, že pan muž není obchodník dobytkem, řezník ani pohodný.“

„Tak to podpis,“ křikla žena na muže a mávla na stůl, když tam ležel dokument, „snad psát umis, ne, chodils přece do dvou obecnejch. Že nejseš obchodník, řezník a pohodnej,“ zasmála se, až se jí uzel pod krkem pohnul, „že seš kopáč na hřbitově. Měl bys tam napsat, sem hloupej kopáč na krchově v Kočkonohách a nemám rozum. Nebejt ženy, byl bych už dávno zkapal a ležel tam sám. Já si nevidím ani na nos.“

Pan Kadloubek podepsal, pan Hellnagel poděkoval, dal lejstra do aktovky a vstal. „Jednou,“ řekl ženě, „budete mít pět zlatých, jako když najdete. Vždyť je to jmění.“ Pak si přejel dvěma prsty jedné ruky knír a řekl:

„Pět zlatých, jako když najdete, a to prosím za morče. Co teprve za takovou… když se nevyplácí pes… hovězinu. A co teprve,“ pan Hellnagel se usmál, „za člověka. To byste pak mohla bydlit v úplným paláci.“

„Copak se taky pojišťujou lidi,“ řekla žena udiveně a chňapla si uzel pod krkem.

„Ovšem že se také pojišťují lidé,“ řekl pan Hellnagel, „životní pojistky. Pojistky na smrt,“ usmál se, sáhl pod kabát u vesty a pohlédl na hodinky, které se zaleskly, a pak ještě řekl: „To byste pak za ty peníze mohla bydlit v paláci na Kärtnerstrasse.“

Když pan Hellnagel odešel, žena chytila bedýnku s morčetem, strčila ji k horkým kamnům k srpu, který se tam válel, a řekla: „Potřebovala bych. Nožíř Himmelskugel mi nic na dluh nedá. Tak se to dělá, ty mukle,“ štěkla na muže, „kdybys o něčem rozhodoval ty, musela bych zajít. Nebejt tebe, bydlila bych dnes na Kärtnerstrasse. A večeř,“ hodila rukou na hrnek s chlebem v kávě, který stál na stole před panem Kadloubkem, „máš to už studený, viď, nechce se ti. Bodejť by jo, takhle nadívaný krocany. Jen to schlamstni, jak to je.“ A šla k plotně, která byla horká, a sebrala srp.

Za pár dní běžela paní Kadloubková na poštu oznámit pojišťovně, že morče pošlo, a také pro místního zvěrolékaře. Zvěrolékař přišel a morče ohledal.

„Tak se mi zdá,“ řekl, „že má zlomený vaz.“

„Asi,“ řekla žena, „houpal se na houpačce a přehoup se. Já za to nemůžu,“ řekla, „já nemůžu furt u takovýho mukla stát, abych ho hlídala, má už snad přece rozum, ne? Je už přece starej dost.“

„O kom to mluvíte,“ řekl zvěrolékař.

„No vo morčeti,“ řekla žena.

Za čtrnáct dní, když pan Kadloubek nebyl právě doma, ale kopal na hřbitově u zdi hrob pro dědka Pelichá, který měl mít odpoledne pohřeb, přinesla c. k. pošta paní Kadloubkové zlatku.

„Zlatku,“ zvolala žena na listonoše, „říkal, že pět. Říkal, že pět,“ zvolala, míníc zřejmě pana Hellnagela.

„To je asi proto,“ řekl listonoš, „že zemřelo tak brzy. Že zemřelo tak brzy,“ řekl, míně asi morče. „A pak, to víte,“ řekl listonoš, „bylo to jen morče. Ale pojistky na lidi, pane, to je něco jinýho.“

„Sysle,“ myslila si žena, když se za chvíli hnala kolem hřbitova s nákupní taškou, v níž nesla nákup, který právě učinila za zlatku, „nebejt tebe, bydlím na Kärtnerstrasse v paláci a jsem paní!“… „Ty mukle,“ křikla nahlas přes hřbitovní zeď, pan Kadloubek tam právě stál až po uši v zemi a byla mu vidět jen hlava a pak také chvílemi i lopata, kterou vyhazoval hlínu, „ty mukle, dostala jsem místo pěti jen zlatku. Tos určitě zavinil tím svým bláznivým zobákem. Kdoví cos tomu Hellnagelovi, co sem byla pro morče, namlel. Kdybys nebyl hovado, ale člověk… mohla bych bydlit v paláci na Kärtnerstrasse. Ale já budu stejně, to uvidíš,“ zatřásla nákupní taškou, „tak jen se v tý díře tak neschovávej… já tě vidím dobře, žes tam. Jen kopej, ať to dobře umis. Počkej, až,“ křikla přes zeď, „přijdeš domů.“

A žena doběhla domů, vyndala z nákupní tašky krabici a hned ji začala rozvazovat.

„Jestlipak mi ten Himmelskugel vybral dobrý zboží,“ myslila si, „ten srp, co vod něho mám, za moc nestojí. Ale tohle stálo zlatku, takto snad bude dobrý.“

Koukla do krabice, sáhla si a trochu se uklidnila.

„Dobrej počinek,“ řekla si, „vocel je to ňáká dobrá, vostrá. Musím vopatrně,“ řekla si, „abych si neuřízla palec.“

Byla to vskutku dobrá a kvalitní sada nožů.

1967

Růžové logaritmy

(Novinová povídka s obtížným názvem)

Ani nejlepší člověk není bez chyb, chyby mají i géniové. Martin chodil do školy ještě před tím, než byly dvanáctiletky, a tudíž nechodil do nich, ale do gymnázia, a od primy byl výtečný žák. Snad byl vůbec nejlepší žák na škole, nosil samé jednotky, ale jednu vadu měl, a ta byla nepřekonatelná: neuměl počítat. Ne že by uměl počítat jen málo a špatně, jak by se mohl některý čtenář domnívat, přičítaje mnohé z toho, co čte, k nadsázkám, anebo že by byl uměl počítat jen něco, např. umocňovat, zatímco by se nevyznal v logaritmech. Martin neuměl počítat nic. V primě sčítal s jistým sebezapřením dvě čísla. O dva roky později – v tercii – sčítal tři čísla.

V kvartě – ve čtrnácti letech, a tedy na prahu dospívání – sčítal čísla čtyři.

Ale tento poznenáhlý, nicméně jistý vzestup jeho počtářských schopností neměl pokračovat dál, jak by si rovněž mohl myslet některý čtenář, domnívaje se, že právě popisujeme jakýsi šťastný případ vývoje k povzbuzení některých rodičů, aby předčasně nelámali hůl nad schopnostmi svých dětí, nýbrž tento Martinův vývoj měl na tomto místě končit. V kvartě se pro Martina zastavila matematika úplně a byly marné všechny pokusy pochopit další různé manipulace s čísly, neřku-li s písmenky, s nimiž se počítá také. Když měl třídní profesor Sen – matematikář – obzvlášť dobrou náladu a chtěl sebe a třídu pobavit, nevykládal o svém domnělém čínském původu, kterým se rád bavil k ukrácení dlouhých a nudných hodin ve třídě, ale vyvolal Martina k tabuli a dal mu sečíst pět čísel. Tím opatřil dostatek obzvláštní zábavy na celou hodinu, a když pak zazvonilo, aniž se objevil na tabuli byť jen náznak nějakého součtu, odcházel ze třídy ve spokojené povyraženosti, jež mu stačila na celý týden. Třídní profesor Sen poznal záhy stejně jako celý profesorský sbor, že pokud jde o Martina, jsou jen dvě možné cesty.

„Pánové,“ řekl matematikář Sen ve sborovně členům sboru, „pokud jde o Martina, jsou jen dvě cesty. Buď mu dávat z počtů známku z milosti, a pak nanejvýš trojku, aby mu to nekazilo vyznamenání, anebo ho z počtů nechat propadnout, což by však značilo konec studií nejlepšího žáka našeho gymnázia.“

„A poslyšte,“ řekl tělocvikář, „já tomu nechci ani věřit. To on vskutku neumí ani sečítat?“

„Kdež,“ řekl Sen, „ani sečíst pět čísel. S pomocí mou a boží sečte tři.“

„Pánové,“ řekl ředitel školy, který seděl v čele stolu, „jako ředitel školy a zástupce zemské školní rady na ní, též jako pedagog, odpovědný za budoucnost národa, si rozhodně nevezmu na svědomí znemožnit tak nadanému žáku další studium jen proto, že v jednom předmětu… ehm… vázne. Prosím vás,“ hodil rukou a zasmál se, až všem ztuhla krev, neboť ředitel byl velký a silný jako medvěd a hlas měl podle toho, „prosím vás, když nebude umět počítat, nic se nestane.“

„Zel, stane!“ řekl matematikář Sen, „kdo neumí počítat, je na tom v životě zle. To je zrovna tak, jako by neuměl číst. Vždyť on si chudák jednou nespočte ani gáži.“

„No bože,“ mávl ředitel rukou, „tak řekne nějakému sousedu.“

„Nebo mu ji spočte žena,“ usmála se franštinářka.

„Nejde jen o gáži,“ řekl Sen, „v životě se počítají i jiné věci. Třeba daně a všelijaká procenta, také předplatné za noviny na měsíc. Ale rozhodně ho kvůli těm počtům nemůžeme z gymnázia vyloučit. Je už vlastně tím svým nedostatkem stejně postižen na celý život, tak co ho ještě trestat vyloučením ze školy.“

„Máte recht,“ kývl ředitel, „dávejte mu známku z milosti. Ostatně,“ zasmál se na členy sboru, až všem ztuhla krev, „vždyť ono se vskutku nic nestane. Pánové, vy zapomínáte na jednu věc. Že se z matematiky na reálných gymnáziích… což jsme prosím my, smím-li podotknout… povinně nematuruje. Vždyť ono tohle všechno, o čem tu rokujeme, může zůstat tajemstvím do nejdelší smrti. Apropos,“ obrátil se na tělocvikáře, „slyšel jsem, že se v tělocvičně boří podlaha, to značí, že ve sklepě padá strop. Musím to dát po neděli opravit.“

I stalo se, jak bylo správně rozhodnuto.

Martin dostával po všechna léta na gymnáziu z matematiky známku z milosti, dvojku, aby se neřeklo, byl nejlepší žák, z ostatních předmětů měl vskutku samé jedničky, a když pan profesor Sen měl obzvlášť dobrou náladu a nechtěl vyprávět o svém domnělém původu čínském ani o pradědečkovi z Tibetu, kterého si vymyslil v posledním roce na základě četby jakéhosi cestopisu, vyvolal Martina k tabuli, dal mu pět čísel a hodina utekla v obecném veselí a pohodě jak na másle. A tak utekla léta, kvinta, sexta, septima, pan profesor Sen dospěl ve vyprávění o svém původu z Cíny a Tibetu na Polynéské ostrovy, kde jeho předci údajně pěstovali pomeranče, avšak po těchto dobrotivých létech, když Martin byl na prahu oktávy a měl ten školní rok maturovat, došlo k strašné věci, která všechny zasáhla jako blesk.

„Pánové, jsem z toho úplně pryč,“ zanaříkal profesor Sen ve sborovně, „asi se zhroutím nebo odjedu do Šanghaje, to nám byl čert dlužen. Kdyby to bylo ještě rok počkalo…“

„A co se prosím vás stalo, že naříkáte,“ řekl ředitel a zkřížil na stůl své obrovské ruce, „snad se nepropad ten strop ve sklepě, to jest ta podlaha v tý tělocvičně, jak to hrozilo před čtyřmi nebo šesti léty.“

„Ale kdež,“ zavrtěl hlavou Sen a vytáhl nějaký papír, „páni ještě nevědí o výnosu zemské školní rady, který přišel minulou středu.

Vzhledem ke stále – říká se ve výnosu – rostoucímu významu přírodních věd, najmě matematiky, ve společnosti lidské se počínaje letošním rokem stává i na reálných gymnáziích… a to jsme prosím právě my, páni, smím-li podotknout… maturita z matematiky povinnou. Stojí to tu,“ klepl do papíru, „Švarc am vajs, jak říkají Číňani. Jsem zničen.“

Ve sborovně zavládlo na chvíli mrtvé ticho.

„A to by,“ ozval se posléze tělocvikář, „to by nesved vskutku vypočítat nic? Třeba nějakou hloupost?“

„Anebo odmocnit něco lehčího?“ nadhodila franštinářka. „Kdež vypočítat a odmocnit,“ řekl Sen, „ustrnul u těch pěti čísel v kvartě, u sčítání. Ale to ještě v těch číslech, aby páni nežili v klamných dojmech, nesmí být žádná devítka. Musí to být jen samá nižší čísla, nejlépe šestky a čtyřky nebo po pětkách.“

„Když jsme ho dovedli až sem,“ řekl ředitel rázně, „nehodíme ho přece na poslední chvíli přes palubu. Osm let mu dáváte známku, nemýlím-li se, dvojku, aby prošel a nezkazilo se mu vyznamenání, a najednou by neudělal z počtů maturitu, copak to jde? Co by nám řekla zemská školní rada? Vždyť by nás ještě nařkla z nepravosti. Dáte mu k maturitě sečíst pár těch nižších čísel a je to.“

„Ale když to nejde,“ řekl Sen, „za prvé se k maturitě dávají příklady s rovnicemi, zlomky, logaritmy, integrály, kdežpak sčítání, a za druhé, každý žák si u tabule tahá ze skříňky tři příklady a nikdo neví, co si vytáhne. Je to jako na pouti.“

„Tak heleďte,“ zasmál se ředitel, až všem přešel mráz po zádech, „naučte ho nějaký tři příklady nazpaměť. Teď je září, je tedy na to devět měsíců, naučte ho taky tahat ze skříňky, a je to.“

„Za devět měsíců se to nazpaměť naučí,“ řekla franštinářka, „devět měsíců je požehnaná doba. Ať se to učí jako roli do filmu,“ usmála se, „on má stejně umělecké sklony.“

„Martine,“ řekl Sen po hodině matematiky, když vešli do kabinetu, „devět měsíců je požehnaná doba a vy se to naučíte nazpaměť. Taky tahat. Budu vás v tom trénovat. Tak už se pod tím nehruťte. Dámy ve sborovně řekly, že máte umělecké sklony.“

A to se stalo.

Pan profesor Sen vyhledal tři řádné příklady, kde byly rovnice, zlomky, odmocniny, logaritmy, a Martin se je devět měsíců učil nazpaměť, jako se lidé učí odříkávat básně, a kromě toho se učil také tahat čtvrtou obálku z dřevěné přenosné skříňky, kde ty příklady byly, a při třetím příkladu hledat stránku v logaritmických tabulkách, v takové podlouhlé červené knížce, a když se blížil květen, uměl to vše zpaměti tak dokonale, že to mohl odříkávat i ze spaní. A pak přišel den maturit z matematiky a toho dne ke třetí hodině odpolední mělo dojít na Martina.

Nesčitatelné bylo množství profesorů školy, které se téhož dne k oné hodině odpolední hrnulo po chodbě ke třídě, v níž měl Martin skládat zkoušku, ne snad proto, že by byla povinností profesorského sboru přítomnost při maturitě z matematiky, ale šli se na to dívat jako na nejvzrušivější podívanou, kterou může člověk vůbec vidět. V první lavici třídy usedl předseda maturitní komise, což byl ředitel gymnázia ze sousedního města, který rád jezdil na kole a v mládí hrával ochotnicky divadlo, pak tam seděl pán ze zemské školní rady, který shodou okolností učil matematiku, pak ředitel místní, velký, silný medvěd, pak ten celý profesorský sbor, a když profesor Sen u katedry za malou dřevěnou přenosnou skříňkou s obálkami vyvolal Martinovo jméno, profesorským sborem projelo zachvění a předseda komise ze sousedního města i pán ze zemské rady se dočista podivili.

„Nedivte se,“ zasmál se ředitel obrovským hlasem, „jsou celí pryč. Maturuje nejlepší žák z gymnázia.“

A Martin došel k tabuli, ke skříňce s obálkami, a ač tahat uměl bezpečně už devět měsíců, ruka se mu přesto chvěla. Ale vytáhl správně čtvrtou obálku, a když začal psát na tabuli první příklad, všichni si oddychli, neboť teď poznali i oni, že vytáhl správně.

A učení nazpaměť jako každá dobrá práce přineslo své zasloužené plody, Martin počítal.

Když skončil první příklad, jako by proutkem šlehl, řekl profesor Sen:

„Výtečně. Výtečně. Nemusíte však tak spěchat. Můžete taky trochu pomaleji. Druhý příklad, jak právě teď na něj koukám, je těžší. Tak jen hezky zvolna.“

To neřekl profesor Sen snad proto, aby dobromyslně uklidnil žáka a povzbudil jeho odvahu, jak se mohlo opodál sedící komisi zdát, ale proto, aby Martinovi připomněl, že se má při počítání tu a tam také trochu rozmýšlet, ba sem tam některé číslo schválně špatně napsat a hadrem připraveným na poličce u tabule po jisté chvilce zaváhání smazat a napsat správně, aby celé vystoupení sice neslo pečeť výtečného počtářství, nicméně bylo i lidské a trochu omylné. Martin kývl a začal počítat druhý příklad. Ale příklad, cvičený devět měsíců, měl už tak v krvi, že mechanismus běžel nezastavitelně, a tak i ten vypočetl, jak by proutkem šlehl, a ani jednou nezaváhal, a ani jednou nešel pro hadr k poličce a za svými zády ve třídě cítil projevy pochvaly a obdivu.

„Výtečně,“ řekl Sen, „výtečně, tak teď ten příklad třetí. Ale jak tak na něj koukám, tak se mi zdá nejtěžší,“ řekl Sen naléhavě, „vemte to na vědomí. Nejenže nesmíte moc spěchat, ale radši se dost rozmýšlejte. Na takovém příkladě by se musil rozmýšlet i Einstein. Vemte si přece ten hadr do jedné ruky, tamhle je,“ připomněl, „samozřejmě do levé, pravou píšete,“ což opět mohlo vzbudit u komise zdání otcovské starostlivosti, šetrnosti a péče, ale ve skutečnosti to opět bylo tajné upozornění, a Martin vzal hadr do levé a začal třetí příklad.

Byl to příklad vskutku těžký, samé zlomky, odmocniny, umocniny, siny a kosiny, spousta závorek hranatých i kulatých, ale Martin se nelekal, znal zpaměti každou čárku, každou tečku, a jestliže se dvakrát zadrhl a vskutku užil hadru, tak to nebylo proto, aby si počínal lidsky a trochu omylně, jak se domníval a věřil Sen, ředitel i přítomný sbor profesorů, nýbrž proto, že se v té rychlosti vskutku přepsal, pod jeho křídou letěly odmocniny, umocniny, siny, jak by šlehal proutkem, a pak…

Náhle Martin cítil, že se za ním něco děje. Něco děje, i když vnímal za sebou zprvu jen mrtvé, bezhlesé ticho, ale už to ticho bylo tak zvláštní, podivné a vzrušené, že Martin cítil, že se něco děje, a pak jeho napjatý sluch zaslechl ve třídě nějaký šumot, dýchání, šeptání, jako když se rychle sejdou lidé, hlavy dají dohromady a o čemsi vzrušeně hovoří… jeho ruka teď začala psát trochu pomaleji, ale stále bezpečně a jistě, a pak se v jedné chvíli trochu pootočil, jen co by pravým okem mrkl stranou a zahlédl… ano, bylo to právě v tu chvíli, co profesor Sen u katedry strnule kýval hlavou jako ve snu anebo jako soška bůžka a obrovský ředitel školy se nakláněl k první lavici k předsedovi komise a pánovi ze zemské školní rady a šeptal, šeptal… Martinův sluch to zachytil… šeptal: „To víte, páni, my jsme z toho taky pryč, on už byl takový odjakživa. To není normální případ, to je matematický génius. Snad bysme to měli skončit, Martine, skončete to, to pánům stačí, předsedají ještě dalším, tak ať je nezdržujem, mají domů chudáci daleko, copak, pane kolego, ještě jezdíte na kole a hrajete divadlo…“ A Martin přestal, stejně už končil příklad, atak ještě udělal za poslední číslicí tečku a výsledek podtrhl třemi čarami. A Sen přestal kývat, zatímco páni v prvních řadách kývat teď začali, také přítomní členové sboru, a Martin se uklonil, a když vycházel ze třídy, všechny oči na něm lpěly, ale nejvíce oči předsedy komise a pána ze zemské školní rady, který ve své minulosti vyučoval matematice, a na chodbě si Martin poskočil a trochu postál, „zaplať pánbu, tak to skončilo doopravdy dobře,“ řekl si, ale Sen vyšel hned za ním, omlouvaje se přítomným ve třídě dost rozpačitě a nešikovně, aby vzbudil dojem, že odchází za věcí zcela přirozenou, ale zároveň rychle, aby snad pány z komise nenapadlo, že by se mohli svézt s ním a jít také, a když vyšel na chodbu, všiml si Martin, že nese jakousi knížku a z čela mu teče pot.

„Bráno nebes,“ řekl Sen a strkal Martina do rohu k oknu, „já jsem už myslil, že dočista padnu, ještěže starej měl tolik duchapřítomnosti. No co se stalo…“ řekl, když Martin nechápavě k němu vzhlédl, „vždyť vy jste se v tom zápalu při třetím příkladu dočista zapomněl koukat do logaritmických tabulek. Do tabulek a najít tam na příslušný stránce logaritmy. Vždyť vy jste i ty logaritmy napsal zpaměti, víte, co to je? To přece zpaměti nespočte ani Einstein, od toho je přece právě tahle knížka, aby se tam člověk kouk. Ještě štěstí, že se nám pány podařilo přesvědčit, že jste už takový génius. Jen aby to někdo z nich nedal do novin a nechodili se na vás dívat jako na zázrak. Nebesa,“ řekl Sen znovu, „oni vycházejí ze třídy.“

Vskutku, ze třídy vyšel předseda komise, pán ze zemské školní rady a velký obrovský medvěd, a pan profesor Sen musil být vskutku velmi vzrušen, jak Martin soudil z toho, že mu dočista vykal.

„To jistě půjdete studovat matematiku na vysokou školu, že ano,“ řekl Martinovi pán ze zemské školní rady, „takový talent jsem ještě neviděl, co jsem živ. Vy jste druhý Einstein.“

„Vskutku geniální,“ kývl předseda komise, „měl z počtů také pořád samé jednotky, že ano,“ kývl na Sena, který opět zbledl, „ovšem, musíte studovat matematiku. To je zázrak, to by se mělo dát do novin.“

„On chce jít na divadlo nebo film“ zasáhl do řeči ředitel, „no ano, na film nebo divadlo, páni, to se ani nedivte. Má k tomu chuť a talent ještě větší.“

„Ale to pak je něco jinýho,“ zvolal předseda komise, „to vám teda schvaluji. Já míval taky lásku k divadlu, ale želbohu jsem promarnil život. Kdybych byl šel k divadlu, kdoví, kde jsem už dnes byl, takhle jsem jen ubohý ředitel gymnázia v sousedním městě.“

„Ale počkejte přece,“ řekl pán ze zemské školní rady, bývalý matematikář, „já jsem slyšel, že takovéhle počtářské talenty umějí například za několik vteřin sečíst i dvaceticiferný sloupec. Vy to máte asi hned, když počítáte z hlavy za vteřiny i logaritmy, viďte,“ řekl Martinovi a už sahal do kapsy pro papír a tužku, ale to už vyšla ze třídy i franštinářka, rychle se usmála a řekla:

„Měl byste, Martine, letět domů, aby na vás nečekali, jistě už jsou netrpěliví, jak to dopadlo, rodiče nemáte nechávat,“ usmála se káravě, „čekat…“ a ředitel řekl hlasem, až všem ztuhla krev: „Pánové, boří se nám podlaha v tělocvičně a ve sklepě nám může spadnout strop, musím to dát zejtra spravit,“ a profesor Sen řekl: „To je jisté, že se to musí spravit, to je Švarc am vajs, jak říkají Číňani, tak já musím běžet, kam jsem chtěl, ještě jsem tam totiž, s prominutím, nebyl, teprv tam běžím,“ a ředitel řekl, „já taky, pojďte páni, rychle, máme jich zkoušet ještě šest,“ a všichni kývli na Martina a kromě franštinářky se dali do rychlé chůze.

A franštinářka se usmála na Martina a řekla:

„Tak to máte z krku. Jděte na filmovou režii, jak vám velí cit. Ale franštinu se učte dál, ta se vám vyplatí i jako režiséru. Gáži za film si spočtete i bez počtů, to je pár čísel bez devítek. Ale bez franštiny, když někdy pojedete do Paříže, se obejdete sotva.“

1967

Jedna malá hezká idylka

(Povídková črta)

Paní Allerheiligová seděla u okna, pod nímž byl veliký vývěsní štít: Kdo chce koupit moderní a elegantní klobouk pro pány nejnovějších tvarů a barev výtečné jakosti pro každou příležitost, i pro otce a tchány na svatby a přitom velmi levně, obratiž se na Josefa Allerheiliga vdovu Celetná ulice číslo 10 (tento vývěsní štít ovšem nebyl pod oknem v pokoji, nýbrž visel vně, nad ulicí, takže jej bylo chodcům vidět), nuže, paní Allerheiligová seděla u okna nad tímto štítem a už ji tak bolela noha, že nevěděla, co počít. Nepomohlo koupání v heřmánku, obklady ani masti.

„Já vím, co to je,“ řekla svému synovci, mladému koncipientovi. „Já vím, že je to kuří oko.“ A pak řekla: „Je to kuří oko. Potřeboval by sis, můj milý, vyvolit nějakou dívku z dobré rodiny a já bych s tebou za účelem toho seznámení šla ráda na odpolední čaj do Měšťanské besedy. Ale jak mohu s tebou jít, když mi tak bolí noha? Když se zbavím kuřího oka, hned půjdeme na čaj a uvidíš, jak dobře pochodíš. Já mám bystrozrak. Mně stačí jen na dívenku mrknout, a už vím, jaká je a zda se pro tebe hodí. Ale já asi s tím okem budu trpět do smrti a ty se nikdy neoženíš,“ vzdychla paní Allerheiligová a pak se zeptala: „Přinesla pošta noviny?“

Synovec rychle běžel do sousedního pokoje, hned se vrátil s novinami. Teta pohlédla na noviny a řekla:

„Abych se aspoň v tom utrpení zasmála. Ukaž, něco legračního si přečteme.“ Synovec koncipient jí podal noviny, teta zalistovala a četla:

„Když byla v Berlíně jakési ženě při operaci uříznuta částečka jazyku, chuděrka okamžitě zemřela. Patrně měla duši na jazyku, a když ten byl odříznut, nastala smrt.“ Teta i synovec se zasmáli a teta četla dále: „V Kielu nalezl lékař v mrtvole patnáctileté dívky 58 jehel. Potom se divte, když s takovou holkou čerti šijí. A tuhle,“ zasmála se teta, „to je také dobré: V Plzni budou mít krejčí sjezd. Jenom aby nebyl zrovna vítr.“ Teta i synovec se srdečně smáli a synovec řekl: „Tetinko, přečtěte ještě nějaký žert.“ A teta ochotně četla: „Nechce-li mít český tatík z dětí dřeva, klackem žeň z domu nadháněče přelejvárny. A tuhle: Pak má býti naše mládež jako zlatý klas, když často její výchova je víchová. A tuhle,“ řekla teta, „to je také veselé: Propadlý žáček: tak tatínku, tady je vysvědčení a tuhle se máte podepsat. Hned, hned, řekl tatínek, dříve však musím nalinýrovat.“ Teta i synovec se smáli, synovec poprosil tetu, aby ještě přečetla žerty na druhé straně novin, a ve chvíli, kdy to řekl a teta obrátila list, netušil ani jeden z nich, že nastává největší chvíle v jejich životech. Zprvu po obrácení stránky se ještě nic nedělo. Teta si přiblížila noviny více k očím a četla:

„Jistý americký lékař léčí blázny pomocí pohlednic. Divná věc. U nás je opět mezi dívkami mnohá po pohlednicích celá blázen. A tuhle,“ zasmála se teta, „kdosi vypočítal, co který národ pije. Zapomenul však na to, že Němci všem ostatním krev. A tuhle…“ a teta chtěla přečíst ještě jeden žert, když synovec koncipient, který stál za její židlí a hleděl jí přes rameno, cosi zvolal a ukázal prstem na inzerát, který tam byl pod humory mezi reklamou na sedací vany a lipovým medem Stanislava Panýrka:

Důležité pro trpící kuřími oky.

Podepsaný, výnosem vysokého c. k. místodržitelství oprávněný, dovoluje si ct. obecenstvu oznámiti,

že jen osobně bez bolesti vylupuje kuří oka i s kořenem, rovněž zarostlé nehty bez bolesti, beze všeho nebezpečí, bez nože nebo jakéhokoliv železného nástroje v pěti minutách. Lékařskými vysvědčeními od pánů krajských i městských fyziků mohu se vykázati.

A. Bělohorský,

Žitná ulice, číslo 28.

„Jdeme k němu,“ zvolala teta, „ten mi pomůže. Můj milý, ten mi pomůže jistě. Dovedeš mě tam, a hned, jak budu zdravá, slibuji ti, že půjdeme na čaj do Měšťanské besedy. Můj bystrozrak ti najde dívku k pohledání. Z nejlepší rodiny, vychovanou v penzionu, která umí vařit a šít.“

Druhý den po obědě se vydala paní Allerheiligová se synovcem koncipientem do Žitné ulice k panu Bělohorskému. Šla těžce, ale synovec ji podpíral. Zprvu marně hledali číslo 28, pak si všimli, že nejsou v ulici Žitné, ale Ječné (už tenkrát se to pletlo), šli tedy do vedlejší a tam to našli. Na domě pod oknem visel velký vývěsní štít s firmou.

„Jsem Josefa Allerheiliga, kloboučníka z Celetné ulice vdova,“ řekla teta ve dveřích, „můj synovec koncipient mě přivádí kvůli kuřímu oku.“

„Račte, račte,“ zdvořile se ukláněl pan Bělohorský, „račte tudy, milostpaní. Zde je,“ řekl v pokoji u židle pro zákazníky, „má neteř Lojzička. Pomáhá mi.“

Stála tam mladá přepůvabná dívka. V první chvíli byla jako zkamenělá a stejně i teta a synovec. Dívka měla hebké světlé vlasy, které jí půvabně splývaly k ramenům, a synovec, ač stál v uctivé vzdálenosti tří kroků, cítil jejich jemnou vůni, ale ani se neodvážil na ně pohlédnout. Měla též bílou sukni, která jí splývala k černým lakovým střevíčkům, a ani tam se synovec neodvážil pohlédnout, ba vůbec mu to nepřišlo na mysl. A dívka se rděla a své rozpaky zakryla tím, že udělala drobnou poklonu a hleděla k zemi.

„Račte si, milostpaní, sednout sem,“ ukázal pan Bělohorský tetě židli a neteři řekl: „Lojzičko, hovoř zatím s panem koncipientem, aby se zabavil a neviděl, jak ošetřím jeho ctěnou paní tetu.“

„Četl jste, pane koncipiente,“ usmála se dívka nesměle, „dnešní noviny? Přečetla bych vám nějaký žert.“

„Rád, milostivá slečno,“ řekl synovec zdvořile, „rád uslyším žert z vašich úst.“ Říci k tomu „líbezných“ se neodvážil. A dívka otevřela noviny a četla:

„Ten, kdo chce zavésti na pivo nové daně, je vlastně jako šorfšici: ti také často útočí na pivovary. A zde,“ usmála se dívka: „Říká se: kovářova kobyla a ševcova žena chodí bosa. Také paní Z-ová ze smíchovské Arény má muže krejčího.“ Dívka se zarděla a rychle obrátila noviny na druhou stránku. Z rozpaků začala číst inzerát: „Bohumil Špaček nabízí ct. publiku zajímavé obrázky k okrase a pobavení do všech interiérů, domácností, salonů, krámů a kanceláří. Do salonu např. obraz hradu na skále, pod kterou stojí na koni bělouši jinoch, držící v náručí omdlelou dívku. Možno vidět podle libosti, i že krásná dívka spí. Do ordinací ct. pánů zubních lékařů se obzvlášť doporučuje obrázek: muž sedí v křesle, lékař oběma rukama kleštěmi drží za zub a přitom, jak tahá, se oběma nohama opírá o jeho kolena. Muž má obě ruce zdvižené ke stropu, což působí zvlášť komicky, a podobně.“

„To je jistě veselé,“ usmál se synovec, „pakliže arciť neuběhnou pacienti páně doktora z ordinace, jakmile tam spatří takový obrázek na zdi.“

„Neuběhnou,“ usmála se dívka, „pomyslí si, že právě v této ordinaci to tak není, nýbrž naopak, což je povzbudí.“

„A co by asi povzbudilo,“ řekl mládenec, dodav si odvahy, „nápadníka, který by přišel ucházet se o ruku sličné dívky?“

„Och,“ řekla dívka, rdíc se, „asi scénka Věrné milování z nové opery pana Smetany.“

Zatím již uběhlo pět minut, v nichž pan Bělohorský odstraňoval paní Allerheiligové kuří oko, a paní Allerheiligová zaplatila drobný účet za výkon a pohlédla s úsměvem na neteř.

„Budu si musit koupit nový klobouk,“ usmál se pan Bělohorský, „a tak rozhodně si jej koupím u vás, milostpaní. Neteř mě k vám doprovodí.“ A paní Allerheiligová blaženě přikývla, řekla: „Nejlepší klobouk, jaký máme, vám dám,“ a pak se hezky rozloučili.

„Ten pan Bělohorský je znalec,“ řekla teta synovci na ulici a vesele si vykračovala, „je mi jak po bitvě na Bílé hoře. Jsem taková jako zmrtvýchvstalá, znovuzrozená. Tak se mi zdá, že na čaj do Měšťanské besedy už chodit nemusíme. Mám dobrý bystrozrak. On to vlastně všechno zařídil ten inzerát v novinách a mé kuří oko.“ A dodala:

„Jedno rádi ztrácíme, abychom druhým viděli ještě lépe.“

Štědrý den u paní Allerheiligové, vdovy v Celetné

Paní Allerheiligová, vdova po Josefu Allerheiligovi, kloboučníku v Celetné ulici 10, pozvala na Štědrý den ještě tři hosty, které zvávala už řadu let: pana městského radu Zemana, vdovce galantního a veselého, a bezdětné manžele Preissigovy, manufakturisty, jejichž inzerát: „Něžná paní maže si vlasy petrolejem na vlasy, láhev K 1,60, aneb šampoing práškem 20 h,“ býval ve všech nedělních listech. No a samozřejmě, kdo u ní též trávil Vánoce, byl její synovec koncipient, který se jejím šťastným přičiněním před třemi měsíci zasnoubil s Lojzičkou, dcerou A. Bělohorského, majitele živnosti, výnosem c. k. místodržitelství oprávněné k odstraňování kuřích ok v ulici Ječné. Pan Bělohorský tchán byl také jediný, kdo u paní Allerheiligové na Štědrý den nebyl. Odjel totiž na Vánoce k druhé své provdané dceři do Vídně.

V rozsáhlém bytě paní Allerheiligové byl už od rána shon. Vonělo to tam cukrovím, vánočkou, čokoládou, odpoledne přibyli smažení kapři, rosoly a saláty, ve špajzu byly láhve dobrého českého vína, plzeňského, a taky nějaká lahvička sladkého šnapsu. V jídelně stál na koberci veliký vánoční stromeček a pod ním dost požehnaně dárků. I dárků, které stály přikryty pokrývkou, a byly to tedy nějaké objemné věci. A k nim přibývaly ještě další zabalené dárky podle toho, jak hosté přicházeli.

„Anglické dámy přestaly nosit v domácnosti zástěru,“ řekla paní Allerheiligová, když vítala ve čtyři hodiny odpoledne v předsíni manžele Preissigovy s vařečkou v ruce, „lépe však bylo by, kdyby přestaly nosit kalhoty. Pojďte dál, pojďte nejdřív do salonku, pan městský rada tu ještě není, ale přijde co nevidět. Já ještě něco v kuchyni s Lojzičkou dodělávám, proto mám v ruce vařečku, dala jsem na Vánoce Katce volno. V pět budu už oblečená jako na drátku.“

Před pátou, když vešel do dveří pan městský rada Zeman, paní Allerheiligová řekla:

„Dle tureckých názorů bylo by, pane rado, neslušné, aby ženy ukazovaly před muži vlasy. Však i u nás je paničky rychle schovávají, leží-li při vstupu mužského hosta jejich vlasy na stolku. Račte dál do salonku, Preissigovi jsou už tu. Já teď právě všechno dodělala a dám se do pořádku. Za chvilku, v pět, jsem u vás jak na koni.“

V půl šesté se objevila paní Allerheiligová svátečně oděná v salonku. Uvítali ji potleskem.

„Měla jste práce, viďte, milostpaní, když jste na to sama,“ řekl galantně pan rada Zeman, ale paní Allerheiligová se jen usmála a mávla rukou.

„Kuchta má být,“ řekla, „jako hvězdář. Vědět, kdy je večer. Ale nemá být jak hvězdář: koukat jen po hvězdičkách. A tak, blahorodí,“ řekla v obecném veselí, „dříve než se odeberem do jídelny a nastane pravý Štědrý večer, napijeme se tu v salonku vína a trochu se pobavíme. Synovečku…“

Synovec otevřel láhev vína a paní Allerheiligová nalila sklenky. „Tak na zdraví naší milé paní hostitelky,“ řekl pan Preissig a paní Allerheiligová řekla: „Tak na zdraví nás všech, i na Lojzičku a synovce. Je to jejich první Štědrý den na předspolečné cestě životem. Na veselé Vánoce si připijem až u stromku.“ Když se napili, chvilku čekali, co paní Allergeiligová navrhne za zábavu, a ta navrhla: „Přečteme si nejprv dnešní vánoční noviny. Arciť jen humory. O Vídni a politice nechci ani slovo. Synovečku…“ A synovec koncipient se usmál, věděl, že nejdřív přijde předčítání, a měl dnešní noviny po ruce.

„Tak,“ začal číst a všichni se jali poslouchat, „tak tuhle píší: Ve Freiburce spáchal sebevraždu učitel šermu proto, že dostal košem od umělkyně v hladovění.“

„Ale to není zrovna dobré k Štědrému dni,“ usmála se paní Allerheiligová, „něco veselého. Žerty.“ A synovec četl žerty:

„V soudní budově na Ovocném trhu ukradl zloděj dva zákoníky.“

„To už je veselejší,“ řekli všichni.

„Tuhle,“ usmál se synovec, „v Dražících zřízena společná pekárna a do představenstva zvolen pan Syrový, který bude teď v závodě pečený vařený. A tuhle: ve Smidarech zůstal přes noc venku ležeti tulák Kopřiva a nezmrzl. Osvědčila se tedy pravdivost přísloví: mráz Kopřivu nespálí.“

„Dobré,“ zasmál se pan Preissig, „dobré, a to víte, tu novinku s varhanama? Do kaple pražského ústavu hluchoněmých daroval minulý týden neznámý varhany. To si chovanci přijdou na své.“

„Je to svět naruby,“ zasmál se pan rada Zeman, „úplně jako s tím kaprem. Na Žižkově jest Kapr majitelem hospody U Štiky, která ho nepožírá, ale živí.“

„A podivno,“ zasmál se pan Preissig, „našeho pana fořta nedopálí nic víc, než když dostane se mu do ruky oko v lese. Ale naopak, nic nemůže ho líp naložit, než když dostane do ruky oko – v jedníku.“

K šesté hodině večerní se paní Allerheiligová šťastně zvedla od stolu a řekla:

„Tak pomalu se odeberem do jídelny a začnem nosit na stůl. Račte se tam odebrat a já s Lojzičkou doneseme jídlo.“

Do jídelny na bíle prostřený stůl byly donešeny tři druhy kaprů, kapr smažený, v rosolu a načerno, přinešeno plzeňské a víno, pod stromkem v hromadě dárků voněla v míšeňské kořence purpura a všem chutnalo znamenitě. „Řeknu vám vánoční rozjímání,“ řekl pan rada Zeman, když spolkl poslední sousto a zatím víc jíst nemohl, „včera jsem je četl v listech.“ A vstal a přednášel:

Manžel, když obírá rybu,

myslí si: „Toť velká chyba,

že nemlčí též má žena

jako ta vánoční ryba.“

A žena přemítá zase

v myšlenek svých rychlém chodu:

„Kéž by můj muž jak ta ryba

penízky měl a pil vodu.“

Když se všichni dosytosti vynasmáli a pochválili pana radu, pan rada pohlédl na stůl dobrot a řekl:

„Jedna dáma se ptala pána, miluje-li umění? A víte, co jí pán odvětil? O ano, řekl, ale jen kuchařské.“

„Mlsák,“ smála se paní Allerheiligová bodře, „mlsák jako můj nebožtík muž.“

„A smůla je,“ zasmál se pan rada Zeman, „když holohlavému sadaři kroupy srazily ovoce. Nemá co česat ani na stromech, ani na hlavě.“

„Zaplaťpánbůh,“ smála se paní Allerheiligová, „zaplaťpánbůh, že můžem ještě žertovat. Že můžem ještě žertovat,“ řekla náhle, „že nemluvíme o tom mase.“

„O tom mase,“ povzdychli všichni a pak promluvila paní Preissigová.

„Poslyšte,“ řekla, „to je vskutku hrozný. Víte, že na tu drahotu už i koluje vtip? Řekni ho schválně,“ požádala muže.

„No tak,“ zasmál se pan Preissig, „a teď děti honem se svlékat a spát, řekla maminka, ale dřív se pomodlit k svátému Mikuláši. Už brzo přijde nadílet. A nejstarší syneček řekl: Ale maminko, to by nebylo nic plátno. Tatínek povídal strejčkovi, že páni tam ve Vídni vědí, že v Čechách už nejsou žádné punčochy, tak do čeho by nám svátý Mikuláš nadílel?“

„Vskutku,“ zasmál se pan rada Zeman, „vskutku už i děti tohle vědí. Ve včerejším listě jsem četl tento verš: Zdá se, že v tom našem zlatém českém kraji víc se dvakrát Němec než Čech jednou nají. A také tam stálo, že vídeňští řezníci zdražili maso až o 50 haléřů na kile, ježto prý je málo volů.“

„I v dnešních novinách jsou na to žerty,“ řekl synovec a opět sáhl po vánočním čísle novin, „tuhle. V době drahého masa. Oznámení ztráty. Chudá kuchařka ztratila cestou od masných krámů do ulice Hybernské dvě vepřové nožičky. Poctivý nálezce žádá se, aby je za odměnu odevzdal na policejním komisařství. A tuhle…“ zasmál se synovec a četl: „V hostinci vzbudil pozornost cizinec tím, že snědl dvě porce masa. Jedni hádali, že je to nějaký milionář, a jiní zas, že je to statisícový defraudant. A tuhle je i rýmovačka,“ řekl synovec: „Ta řeznická chasa, hoj jaká to krása, jenže se nám zošklivila zdražováním masa.“

„Řezníci zato nemohou,“ řekla paní Allerheiligová, „zato může pan baron Gautsch. Však víte, co se říká o tom z ručky do ručky…“

„Ano,“ kývl pan rada Zeman, „ve Švandově divadle hrají Z ručky do ručky, na kterýžto kus měl by být pozván pan Gautsch společně s českými poslanci. A já také vím, proč se Němci bojí všeobecného hlasovacího práva. Protože by jejich většiny většinou padly!“

„Určitě,“ kývla paní Allerheiligová, „a potraviny pořád stoupaj a stoupaj. Teď i za kočku platí se někde v hostinci jako za zajíce.“ A když se všichni zasmáli, řekla: „Býti hubený je dnes moderní. Bude-li drahota stoupat, budeme záhy moderní všichni. Ovšem až na pana barona Gautsche.“

„A tuhle v novinách stojí,“ zasmál se synovec a znovu koukl do novin, „v kalendářích na příští rok 1906 jsou také rubriky Památní dnové. To aby měli lidé… stojí tu psáno… kam si zapisovat, kdy za té drahoty měli k obědu maso.“

„Ale já vám něco povím,“ řekl pan rada Zeman, když se všichni dosmáli, „fotbalistům zdražení masa neuškodí.“ A když se všichni zeptali proč, pan rada řekl: „Protože ti beztoho neumí jíst nic jiného než kaši.“

V té chvíli zazněl z chodby domu zpěv Veselé Vánoce 1905 a paní Allerheiligová vstala a řekla: „Musím jim jít něco dát,“ a vyběhla z jídelny.

No a pak do hlaholu zvonů paní Allerheiligová u okna řekla: „To jsou zvony od svátého Jiljí, dominikáni mívají půlnoční navečer podle italských zvyků, my půjdem k svátému Jakubu nebo do Týna, tam mají půlnoční, jak je v Cechách zvykem,“ a do vůně purpury rozzářil se vánoční stromeček bezpočtem svíček, skleněných ozdob a zlatostříbrných řetězů, paní Allerheiligová kličkou natáhla gramofon a položila naň desku s koledou a začaly se rozdávat dárky.

Paní Allerheiligová dostala deštník ze Zmatlíkova obchodu se slunečníky a deštníky, Celetná ulice 14, což byl dům ob dva od jejího, krabici patentního vosku na parkety „s překrásným leskem a vzdorujícím vodě k velmi snadnému upotřebení“ od firmy Ph. Nevinného nást. B. Müllera, droguisty na Spálené ulici č. 36 n., a také luxusní kazetu domácího mýdla Armin – „nejlepšího mýdla naší doby, účinkem svým předčícím cizinou nám vnucované druhy.“ Pan rada Zeman dostal dýmku Secesi, lulku z brüyerového dřeva, „lehkou, elegantní, velice praktickou na cesty, výlety, atd. s nedostižnými výhodami“, Lojzička krabici čokolád mlékové, námořnické, slovanské, reformní a české od firmy A. Maršner, Královské Vinohrady, a album na podobizny „ve vkusné plyšové vazbě s krásným významným postříbřeným štítkem Jeník a Mařenka z Prodané nevěsty, s kováním, uvnitř s listy jemnými, barvotisky zdobenými“ od firmy U města Paříže v Praze, Celetná ulice 15 (což bylo téměř naproti domu paní Allerheiligové) synovec dostal peněženku z jemné kůže se třemi přihrádkami na bankovky, jednou přihrádkou na drobné a jednou tajnou přihrádkou na zlaté peníze, a také zlaté hodinky od hodináře Šnábla. Pan Preissig dostal tašku na doutníky a navštívenky a elegantní pásku na knír a ještě spoustu jiných věcí, stejně jako paní Preissigová a jako všichni ostatní, což všechno nelze pro nedostatek místa ani vypovědět.

A pak se přikročilo k odhalení přikrývky z objemné věci, která stála pod stromečkem a nechávala se nakonec. Byla to úhledná skříňka s cedulkou: Lednička k uchovávání lahví a pokrmů při nejmenší spotřebě ledu od firmy J. Hitz. A pod tím stálo: Písárna v Praze, v Soukenické ulici č. 9.

„Takže napřesrok o Štědrém dnu už bude všechno chladné,“ usmála se paní Allerheiligová a opět natáhla gramofon, „teď přinesu šnaps, kávu, vánočky a dorty.“

„Stereoskopické kukátko do divadla,“ řekl pan rada Zeman, když si pochutnával na sladkostech, (neboť to také k Vánocům mimo jiné dostal), „to je dobré. Chystám se právě na nové představení Aloise Jiráska. Víte, co se o něm říká: že Bratrství je vskutku novinkou Národního divadla.“

„Ano,“ zasmál se synovec, „však v dnešních listech stojí, že Národní divadlo připravuje Němou z Portici a o titulní roli němé již teď se herečky hašteří.“

„V Jiráskově Lucerně,“ zasmál se pan rada Zeman, „vystupují také vodníci, četl jsem, ač v ní není ani kapka vody.“

„A to víte o tom spolku,“ zasmál se pan Preissig a zapálil si doutník, „Český zemský pomocný spolek pro nemocné plicními chorobami v Království Českém má tak dlouhé jméno, že na jeho vyslovení prý nestačí dech žádnému nemocnému na plíce. A jistá Američanka se prý zbavila souchotin pískáním na flétnu. V Evropě zas úbytě má, kdo píská kudlu.“

„A tuhle čtu,“ smál se synovec a upil kávu, „v úterní Národní politice hledal kdosi ošetřovatele prasat, znalého němčiny. Není divu. Číšník v Grandhotelu také by se neobešel bez němčiny. A tuhle: němečtí továrníci, třebas byli zuřivými nacionály, mají raději dělníky české než německé, ježto prvním jde práce od ruky, druhým ruka od práce.“

„Zcela tak,“ kouř vybafl pan Preissig, „to víte o tom nápisu na radnici? Doby ty už minuly, kdy jsme byli jen nuly, ač jste z nás vždy kynuli. A jiná: Těžký je teď pánů krok, smutné jsou jich zraky: ku konci se chýlí rok a jejich panství taky.“

„A víte,“ řekl pan rada Zeman, „který car byl a posud je oblíben též u anarchistů? Švý – car!“

„A na Žižkově,“ četl synovec z novin, „otrávil se jistý Nebeský, an prý měl na zemi peklo.“

„Tak tak,“ řekla paní Allerheiligová, „ale té politiky teď zas chvíli nechrne. Napijem se, je Štědrý den, a něco veselého!“

A když se napili, paní Allerheiligová znovu natáhla gramofon s koledou, sama vzala noviny a četla:

„V Jaších tramvajový vůz vyjel z kolejí, zbořil dům, pět osob zabil a dvacet dvě poranil. No tohle už aby mu záviděla i elektrika pražská se svým starým hnátolamem. No tak vidíte,“ vzdychla paní Allerheiligová, „a jezdí to furt. My se tu v té Praze snad ani lepších tramvají nedočkáme. Teď máme rok 1905. Já bych byla zvědava, jaké budeme mít Vánoce tak třeba… třeba za deset let, když bůh dá, tak třeba Vánoce v roce 1915.“

„To už císař pán bude nebožtík,“ řekl pan rada Zeman, „vždyť to by mu už bylo pětaosmdesát. To už budeme mít Ferdinanda. Ferdinanda ď Este, mý grejcárky kde ste. Ale což to. Snad už taky pokoj dají Němci a budem mít všeobecné hlasovací právo.“

„A bude to snad vůbec trošku klidnější,“ usmála se paní Allerheiligová, vstala a šla z jídelny, aby donesla jablíčka ke krájení z tržnice pražské čili jablka z Ráje a také ořechy a olovo… dary země, jež se mění v rukou lidských jednou tak a jednou onak. V té chvíli se venku za okny rozezněly zvony Starého Města – neboť se blížila půlnoc – a na ulice a střechy začal padat velký krásný bílý sníh.

1967

Paní Allerheiligová
na prahu nového roku

Paní Allerheiligová – vdova po Josefu Allerheiligovi, kloboučníku v Celetné 10 – šťastně strávila Vánoce i Silvestra se synovcem, snoubenkou Lojzičkou a pozvanými hosty, a teď bylo prvního ledna dopoledne a paní Allerheiligová se v kožíšku plném sněhu vracela domů ze mše. Ale ještě dřív než došla k dveřím bytu a odemkla, dohnal ji listonoš.

„Ubohý pane listonoši,“ zatřásla se paní Allerheiligová zimou, čímž zároveň ještě jednou setřepla ze sebe sníh (poprvé to učinila už dole v domovních dveřích), „vy roznášíte i na Nový rok. Vy se v tomhle vedru,“ zatřásla se, „teprv zapotíte.“

„Mám, milostpaní, strach,“ usmál se zkřehlý listonoš, „že nebudu sám. Až dám tenhle dopis panu Bručílkovi, zapotí se též. Razítko je lázeňské a ruka ženská.“

„Manželčina,“ kývla paní Allerheiligová, „jen aby se vskutku pan Bručílek nemrzel. Já jsem ho totiž dnes, když je slaměný vdovec, pozvala na oběd. Pro nás nemáte nic?“

„Mám, milostpaní, mám,“ řekl listonoš, „novoroční gratulace a taky pár vizitek firem.“

„Víte, já mám starost,“ řekla paní Allerheiligová listonoši v předsíni, když svlékla kožíšek, listonoš stál v koutě, aby nenašlapal, „mám starost, jak se ten nový rok vyvede. Synovce čeká vojna,“ řekla a nalila listonoši šnaps, „je branný povinník. No a pak ty starosti s prádlem, ani nechci myslit.“

„A taky s tou tramvají nás čeká šikanace,“ vypil listonoš šnaps a paní Allerheiligová mu nalila znovu, „to přeci, milostpaní, víte o tom novém předpisu v tramvajích pražských, co platí od Nového roku, to jest od dneška!“

„Vím,“ mávla paní Allerheiligová rukou, „předpis, že všichni pasažéři uvnitř musí sedět. A následkem toho, že se nesmí státi, četla jsem, zasedne si mnohý pasažér na průvodčího.“

„Já zase četl,“ řekl listonoš, „že u elektrických stanic budou zřízeny ohřívárny, aby nezmrzli marně čekající lidé.“

„Jezdí to vůbec, jak komu libo,“ kývla paní Allerheiligová a nalila listonoši do třetice, „tuhle jsem čekala na Ferdinandce na jednotku a představte si, že tam vůbec nejela. Strážník mi řekl, že ji zahlíd zahýbat z Koňského trhu Na Příkopy.“

„Ale aspoň jela,“ řekl listonoš, „ona také někdy nejede vůbec. Zláme se kolo, upadne klika, ztratí ochranný rám. Nejhorší je pak, když lidé musí vystoupit a kus ji tlačit. Copak ještě Na Příkopech a Ferdinandce, to je rovina, ale nahoru po Koňském trhu to je horší. No a pak nás letos taky čeká, jestli milostpaní víte, zatemnění Slunce. To bude v Praze tma ve dne jako v noci.“

„Tma jako večer na Riegrově nábřeží,“ vzdychla paní Allerheiligová a pak se listonoš poroučel a šel.

„Zaplaťpánbůh za teplo,“ řekla paní Allerheiligová, když vešla s dopisy do salonku, kde se příjemně topilo a byl tam synovec s Lojzičkou, „v kostele to ještě kupodivu ušlo, ale na ulici, to je k zmrznutí. To je letos leden. To si zas uhlíři přijdou na své.“

„Však se nadarmo neříká,“ zasmál se synovec, „že zamrzlá okna mají pro ně nejlepší vyhlídku. A také se říká, že následkem mrazů stavební ruch ustal, ale následkem mrazů bude zato živější na jaře. Každý uhlíř bude stavět.“

„Ano ano,“ vzdychla paní Allerheiligová, „horší však je ta vojna, synovečku, jseš branný povinník, a to věčné prádlo. Pěkné věci k Novému roku. Otevři obálky, já se zatím kouknu do kuchyně, jak je na tom Katka s obědem. Ve dvanáct přijde pan Bručílek, snad ho ten dopis od ženy z lázní příliš nerozmrzel.“

„Brambory se už vaří,“ řekla paní Allerheiligová, když se vrátila do salonku s šálkem horké kávy, „kuřátka jsou jak dort. Copak kdo píše…“ kývla na otevřené obálky.

„Gratulace a vizitky firem,“ řekl synovec, „nabízejí nám své zboží. Mám je přečíst?“ A když teta kývla, usedla k Lojzičce a napila se kávy, synovec začal číst:

„Nakladatelství R. Papauschka nabízí ctěnému publiku Rudolfa Kadlečka Teorii hmatníku houslového, příruční knížku ku vyučování hře na houslích pro žáka i učitele. Všechno rozebráno jest zde zřetelně, není v jazyce českém podobného dílka.“

„Jenže u nás,“ usmála se paní Allerheiligová, „na housle nehraje nikdo. Copak je tam dál?“

„Zvěř z kameniny,“ četl synovec, „vzdorující každé nepohodě. Srnec neb srnka ležící šest zlatých, stojící čtrnáct zlatých, zajíc čtyři padesát, zajíc mládě zlatka. Čáp zlatka, muchomůrka jako zahradní sedátko osm zlatých, trpaslíci v rozličných postavách.“

„To také nic pro nás není,“ řekla paní Allerheiligová, „máme míšeňský porculán. A ještě něco?“

„Ano,“ řekl synovec a četl: „V úctě podepsaný dovoluje si ct. obecenstvu slušně oznámiti, že po 24 letém působení v kavárně U arcivévody Štěpána převzal do své správy Ostrov Žofínský, nejskvostnější restaurační park v oblasti král. hlav. města Prahy. Krásné procházky a bohaté stromoví. Zvlášť vypěstované nápoje a nejlépe upravené pokrmy ze specielní kuchyně. Obědy od 45 krejcarů.

O pivo plzeňské od čepu a bavorské i o vína tu i cizozemská výtečně jest postaráno, též pivo Pschorrovo a „královské“ z Měšť. pivovaru na Král. Vinohradech, nápoj sílící, zvláště pro rekonvalescenty a chudokrevné, v lahvích původních. K zábavě p. t. hostů postaveny čtyři úplně nové kulečníky americké, vyloženy veškeré tu i cizozemské časopisy a zřízena útulná veranda. Třikrát týdně velké koncerty osvědčených hudebních sborů. Při koncertu v neděli a ve svátek účinkovati bude kapela 102. pěšího pluku, v úterý a v sobotu kapela poštovních zřízenců. Večeře před í po divadle a vůbec pohostinství každé doby. Sály pro hostiny slavnostní, svatební, rodinné, jakož i promoční, primiční a příležitostné. V úctě veškeré oddaný Karel Pstruh.“

„Skoro jsem dostala hlad,“ řekla paní Allerheiligová, když synovec dočetl, „kolikpak je hodin?“ Ale vtom zazněl zvonek a paní Allerheiligová řekla: „Dvanáct, pan Bručílek jde. Jen aby se nemrzel z toho dopisu.“ A honem vstala a běžela otevřít.

„Všechno dobré,“ řekl pan Bručílek, když vstoupil do předsíně, a paní Allerheiligová na něho nejistě pohlédla, „dnes mi psala žena z lázní, že tam žije v boží bázni. Ona je, víte, v Piešťanech. Kdo přijede do Piešťan o berlích, tyto po svém uzdravení tam zanechává,“ pan Bručílek se smál a zářil, a paní Allerheiligová tedy šťastně usoudila, že dopis ženy byl asi mimořádně milý. Pan Bručílek v jídelně vyňal z kapsy velké složené noviny a pak zasedli k jídlu.

„U mě Nový rok,“ vzdychla paní Allerheiligová při slepičí polévce, „šťastně nezačíná. Víte, pane soukromníku, tady synovec je branný povinník, měl by jít letos na vojnu, ale potřebovali bychom roční odklad. Je koncipient a za rok bude už povýšen. Také bych ráda letos vystrojila svatbu,“ paní Allerheiligová kývla na Lojzičku, „ta letošní vojna nám to všechno kazí. A pak to prádlo. Ve středu pereme.“

„No,“ řekl pan Bručílek a velmi pochválil polévku, „snad se nějaká pomoc najde. Pro vojnu i pro prádlo. Pan synovec, co vím, je jednoroční dobrovolník a k prádlu přibíráte Katce pomocnici…“

„Ovšem,“ kývla paní Allerheiligová, „ale i tak. Nemáme želbohu známé generály, a praní… v prádelně je plno páry, pořád chození sem a tam, celý den do noci to trvá, a pak to sušení, to nemáte ponětí. Schne to tři dni.“

Kuřátka byla nadívaná, s brambory a brusinkami a pan Bručílek je velmi chválil. Paní Allerheiligová řekla:

„Praní jsou černé dni mého života, to jsem vám ještě nelíčila, jak je to ten den s jídlem. Jíme jen studené, vařím párky, toho mýdla, a teď jak se našlape. Večer je to tady vždycky jako po fotbale. No a ta vojna synovečka kdyby se přendala napřesrok, byl by už povýšen, oženěn a už by i byt měli zařízený, to by pak bylo všechno úplně jiné.“ Po obědě při šlehačkovém dortě paní Allerheiligová řekla: „Vy jste, pane soukromníku, vidím, přinesl listy, které my nebereme. Já skočím pro kávu a pak byste mohl přečíst zprávy. Co se dnes na Nový rok ve vašem listě píše…“ a paní Allerheiligová odběhla do kuchyně a pan Bručílek se zeptal:

„Paní teta ráda slyší z novin, že ano, proto jsem je vzal. Ale že nečte sama, ona dobře nevidí?“

„Vidí,“ usmál se synovec, „vidí, ale ona ráda slyší četbu cizím hlasem.“ A tak když paní Allerheiligová přišla s kávou, pan Bručílek vzal listy, ale protože byly veliké, paní Allerheiligová řekla:

„Můžete, pane soukromníku, přečíst vždy jen názvy. Víte, jen tak pro povědomost. Pro orientaci, jak se teď začíná módně říkat.“ A pan Bručílek kývl a řekl:

„Tak tuhle, co je ve světě. Zřízenci elektrických drah v Dánsku nechtějí nosit nový kroj. V Americe zřídili hotel pro psy. V Londýně ušil švec boty za sto tisíc korun. V Hamburku spolkl tulák dvě stříbrné lžíce. Ve Švýcarech žádal sedmnáctiletý výrostek, aby nemusit dále chodit do pokračovací školy, ježto je už dobré dva měsíce ženat. Na Cejlonu se opíjejí papouškové. V pařížské zastavárně leží už od roku 1860 obyčejné kalhoty. V zasedací síni uherských magnátů padá strop. Zákaz kouření dětí v anglické sněmovně. V Manžursku je veliké množství prasat. Holandská královna si zařídila mlékárnu a je tedy pravou matkou. Uherská ministerská krize je už ve třetím měsíci. Ale copak…“ řekl pan Bručílek, „copak nového u nás.“ A obrátil list a četl: „V Brně začaly vycházet Pekařské listy s rubrikou Drobnosti. Z tisíce mužů v Rakousku žije jich čtyřicet ve dvojženství, neboť dle statistiky připadá na 1000 mužů 1040 žen. Němcům se prý nezamlouvá název města Nadvrchlabí. Z Hostivaře přijel na nádraží Františka Josefa čtyřletý hošík bez průvodce. U barvíře Matěchy v Jablonci chytli zloděje zbarveného nazeleno. Jistý domácí na Novém Městě má u dveří tabulku: vchod k majiteli domu zadem. V litoměřických kasárnách spolkl voják drát.“

„Ach ta vojna,“ vzdychla paní Allerheiligová a napila se kávy, „a copak je, pane soukromníku, na těch prvních listech, které jste dosud nečetl…“ a pan Bručílek pohlédl na první listy a četl:

„Dle předpovědi meteorologa Hallauera v Nizze má být leden překrásný a velmi teplý“ (v té chvíli všichni pohlédli k onu a zasmáli se). „Korunní princ německý bude se ženit. Na planetě Marsu nastala krutá zima. V Rakovníku při svatebním průvodu spadnul z vozu družba a poranil se na hlavě. Byli tedy o té svatbě na hlavu padlí dva. Na koleji dráhy stavebního podnikatele Czeczoviczky v Cmuntu byl tentýž přejet a zohaven tak jako jeho jméno. Jistý americký obchodník slibuje popraveným elektřinou, že za 1500 dolarů je zas vzkřísí. Z Komenského ulice na Vinohradech zmizela uhlířka, jež předtím se vyjádřila, že se utopí. V Čermné byl žák hudební školy zasažen bleskem a sežehnuty mu vlasy. Letos bude zatemnění Slunce.“

„To mi říkal už i listonoš,“ kývla paní Allerheiligová, a pan Bručílek četl dál:

„Dle pokynu pana ministra Kosla mají úředníci šetřit – ale ne sebe. Na Vinohradech byl odsouzen mrtvý na tři neděle vězení. Což patrně si odsedí až po svém zmrtvýchvstání. V jisté obci v Horních Rakousích udělali ze školy blázinec. Aby tam tak zapomněli na školách obvyklý nápis: synu, pojď a uč se moudrým býti. V Anglii tak zvaný umělec lezl tak obratně po provaze, že se dostal až na onen svět. Ve Vukesaru je ředitelem kůru Anděl. Pan poslanec N. vystupuje z elektriky vždy na stanici, proti níž je výčep, aby se vidělo, že aspoň někdy vystupuje proti alkoholu. Pražský pěvec Chmel je v Plzni velice oblíben. No a ještě tuhle,“ řekl pan Bručílek a četl: „V Praze se chystá stávka uzenářských mistrů – na velikonoční čtvrtek, pátek a sobotu. V Americe odkázal boháč dům svým dvěma kočkám. V Nuslích zlámal si záletný řezník nohu v koleně. Německá císařovna spadla ze schodů, o kterémžto pádu psaly téměř všechny listy. Císař Vilém doufá, že se proslaví. Ano, ale smutně. A pak je tu ještě jedna zpráva,“ řekl pan Bručílek a četl: „Z Vršovic. Až se připojíme ku Praze, zavede se mezi ní a naší obcí tunel, abychom nemusili z Prahy do Prahy přes Vinohrady.“

„Tak to je dobré,“ kývla paní Allerheiligová, a pak všichni chvíli tiše jedli dort a pili kávu, ale pan Bručílek se smál a zářil a občas koukl na paní Allerheiligovou, synovce a Lojzičku a pak konečně znovu vzal noviny a řekl:

„Ale milostpaní, přece se nebudete na Nový rok soužit, když je odpomoc, ne? Tak se podívejte. Já vám přečtu dvě reklamy a máme to doma.“ A pan Bručílek četl:

„Vysokým c.k. místodržitelstvím výhradně koncesovaná kancelář pro vojenské záležitosti c. a k. setníka mimo službu Janouškovce v Praze III. Eliščina třída 1080, existuje již osm let. Tato první a nejstarší kancelář zaměstnává se mezi jinými zvláště vyhotovováním všech možných žádostí, zadaných spisů důstojníků i mužstva, branných povinníků, kteří mají právo jednoročního dobrovolníka neb nárok na jiné osvobození od vyplnění povinnosti služební, vyhotovuje reklamace i rekurzy a píše žádosti na Jeho Veličenstvo. – Všechny v dotyčné kanceláři obstarané práce se vždy správně a co nejrychleji vyřídí. Úřední hodiny 8-12 a 2-6. Majitel vše sám osobně řídí a zařizuje a celý den mimo neděle a svátky osobně k mluvení. Mnoho poděkování, cenníky zdarma, velmi mírný honorář. No tak vidíte…“ usmál se pan Bručílek, ale to už i na tvářích paní Allerheiligové, synovce a Lojzičky zazářil úsměv.

„Myslíte, že tam máme jít,“ řekla paní Allerheiligová a pan Bručílek řekl: „No ovšem. Samozřejmě. Janouškovec to zařídí.“ Pak řekl: „Tak jedna věc je z krku. Ještě druhá a budete se na Nový rok smát a zářit jako já. Tak poslouchejte…“ A pan Bručílek četl druhou reklamu:

„Původní prací stroj Ideál model 1905 je nepřekonatelný. Na 6 výstavách odměněn zlatými medailemi. Vývoz do všech zemí slovanských. Patentní prací stroj Ideál je pradlena, která nejí, nepije a nechce platu. Službu konati nikdy nepřestane, nikdy nevypoví. Vypere bez mokra, bez páry, lehce, čistě a prádlo netrhá, naopak šetří. Jen nepatrné obsluhy vyžaduje: ohřáti vodu a trochu komíhati pákou. Račte laskavě čisti úsudky.“ Pan Bručílek nadechl a četl dobrozdání: „Váš prací stroj Ideál pere znamenitě. Prádlo vypere se rychle, čistě, netrhá se. Z prádelny, kde dříve při praní rukama mořila se po dva dny mrzutá služka, ozývá se nyní jen smích a zpěv veselých národních písní, za půl dne je hračkou vypráno. Božena Sobolová, choť nadučitele v Hrušce. A druhý úsudek…“ řekl pan Bručílek a četl: „V krátkosti řečeno, Ideál je nedocenitelný. Odpadá hluk a shon v bytě, mokro a pára v domě. Bylo u nás velké napětí při poprvém působení stroje, leč větší ještě překvapení po pěti minutách, pravím, pouhých pěti minutách, kdy umaštěné zástěry z prvé vody byly tak dokonale čisty, že se mohly vyvářet. Pereme teď bez posluhovačky za půldne veselého komíhání a odpůldne je prádlo již suché, k čemuž hlavně dopomáhá Vámi nám dodaná pravá paragumová ždímačka, na které nemá žádný šetřiti, chce-li mít stroj dokonalý. Za pohodu v domácnosti Vám oddaný V. Volf, uzenářství a vývoz šunek v Čáslavi. Tak co tomu říkáte?“ Pan Bručílek zvedl hlavu a smál se.

„Tak dobrá,“ zvolala paní Allerheiligová a smála se a zářila jako synovec i Lojzička, „tak dobrá. Byla jsem mučedník jako mistr Jan Hus, ale teď je mi už dobře. A cože je to za firmu, pane soukromníku?“ A pan Bručílek přečetl: „První česká továrna pracích strojů Rak a Hobza v Hranicích. Filiálka Praha Uhelný trh.“ A pak se pan Bručílek otázal: „A neříkal jsem, že se budete na Nový rok veselit jako já? Neměl jsem pravdu?“ A paní Allerheiligová řekla:

„Měl jste pravdu, pane soukromníku, a já vám moc děkuji. Hned zítra půjdeme do vojenské kanceláře Janouškovce a odtamtud hned na Uhelný trh, bude po strastech. Synovec dostane odklad vojny a my místo praní budeme jen komíhat pákou. A co tak potěšilo vás, pane soukromníku, že jste tak vesel a zářiv od prvé chvíle, paní žena se v lázních uzdravuje a za pár dní se vrátí?“

„Ale kdež,“ smál se pan Bručílek, „právě naopak. Uzdravuje se, toť pravda, ale vrátí se až za měsíc. Až prvního února. Každý týden dobrý, který Pán k životu přidá.“ A pak řekl: „Odpoledne půjdu trochu na brusliště a večer na kulečník na Žofín.“

Venku mrzlo, v bytě se příjemně topilo a na stůl ke kávě přibyla lahvička. Všichni byli spokojeni a paní Allerheiligová řekla:

„Tak práh roku 1906 se zdařil. Z radosti bych se skoro učila na housle a támhle postavila srnku z kameniny. K Janouškovci a na Uhelný trh pojedeme tramvají a budeme v ní sedět.“ A pak se usmála na pana Bručílka, Lojzičku a synovce, pohladila si krajku u krku a řekla:

„Jestlipak na tom Marsu, když tam tak mrzne, jsou také lidé?“

1967

Věneček z vavřínu

Vstoupil do cukrárničky s pocitem člověka, jemuž je právě v této chvíli dobře. „Bože, že jsem dnes tak šťastný,“ myslil si s úsměvem, když se v jeho znavených očích obrazila tichá útulná místnost, tlumeně osvětlená, s drobnými stolečky a křesílky, v nichž seděli skromní, přívětiví lidé, muži, tu a tam i nějaká dívka i nějaký hoch, tiše se bavili a ukrajovali lžičkami různé krychličky a kremrolky na barevných porculánových talířcích, „snad jsem tak šťastný, že jsem stačil udělat přes noc uloženou práci, anebo to dělá tahle hezká cukrárnička, co se mi obráží v očích? Asi i ta. Chodí sem lidé oddychnout si po práci, starší, mladší, trochu si popovídat, smlsnout. Já nikam ani nejdu, mám jen práci,“ pomyslil si rozčertěně, „to jsem ale ježek. Odedneška bych se měl polepšit a taky si sem občas zajít.“

Sedl si ke stolečku, který byl prázdný.

Pak si všiml, že je tu ještě jeden prázdný stoleček. Opodál u zdi, na níž byla polička se soškou fauna pískajícího na píšťalku a dva obrázky růží a šeříků, ale žádné kýče.

„Jak je to tu všechno čisté, i ty stolky, a hezky zařízené,“ myslil si, „ani ty obrázky nevisí až u stropu, ale ve správné výši, a ten faun je tu asi jako takový symbol. Aby připomenul odpolední idylku. Odpočinek. Ale to je trošku přehnané,“ pomyslil si shovívavě, „vždyť faun vůbec nepracoval. Chodil se stády, pískal si a lidé tenkrát právě tak. Když stáda večer usnula, příjemně zaháleli dál, to je přece ani nemohlo těšit a fauna také ne, to jistě.“ Přicupitala dívenka v bílé zástěrce a čepci.

„Tak třeba kávu,“ řekl s rozpačitým úsměvem, „a také nějakou tu krychličku nebo kremrolku,“ usmál se.

Dívenka se usmála a řekla, že mu něco dobrého přinese, zřejmě poznala jeho bezradnost. Hleděl za ní, jak běží ke vzdálenému pultu, kde byla ještě jedna podobná dívenka, jak daly hlavy dohromady a radí se, co mu mají vybrat, a přitom po něm s uzarděním pokukují, pak přiběhla zpátky s křehkým šálkem a hezkým žlutým věnečkem.

„Snad vám to zachutná,“ usmála se nesměle, „víte, tenhle věneček má takové zvláštní jméno. Říkáme mu vavřínový.“

„Ale to snad…“ tiše řekl a trochu zčervenal, „to snad se ke mně ani nehodí. To je pro mě snad až škoda.“ Ale dívenka s úsměvem zavrtěla hlavou, zamávala mu a odběhla.

Shledal, že káva je silná a dobrá, už první doušek ho posílil, ukrojil malý kousek věnečku a rozpačitě jej spolkl, byl velmi chutný, byl se žloutkovým krémem, ale jinak vskutku vypadal jako malý věneček z vavřínu. Tu dnešní noc, probdělou nad prací, už ani necítil, té noci vůbec, vůbec nelitoval, ostatně jako nikdy. Vždy si připomínal, co takovou nocí ušetří, on sám, jediný člověk, všem, celému obrovskému společenství, které by nepřehlédl, ani kdyby si stoupl na hodně vysokou rozhlednu, a teď si uvědomil, takovou nocí ušetří i těmhle skromným, přívětivým lidem, co zde kolem něho sedí, i těm dvěma dívenkám v zástěrkách a čepcích za pultem. Bylo mu tak dobře, že dokonce zatoužil, aby si k němu někdo přisedl a mohl si s ním chvilku popovídat. Soucitně pohlédl na fauna na poličce, pouze pískajícího, a pak pohlédl ke dveřím. Do cukrárničky vstoupily tři postavy.

První byla hnědá, chlupatá, měla krátké nohy, trochu podsaditý zadek, ruce se svěšenými tlapkami pozdvihlé před břichem a hlavu natočenou, jako by byla uvázána na řetízku a měla tančit kankán.

Druhá byla obrovská, nechlupatá, šedá, měla tlusté sloupovité nohy, uši jako plachty a dlouhatánský chobot. Její dusavý krok zachvěl celou cukrárničkou.

Tu třetí postavu, co vkročila za nimi, nebylo ani slyšet. V hnědočerně pruhovaném kožichu tiše našlapovala na tlapkách, nízký, silný, rozpláclý nos se štětinatým knírkem a dvě přivřené, mžourající oči se šinuly pomalu po podlaze.

Postavy si sedly k volnému stolku pod sošku fauna a květinové obrázky. Lidé u stolečků na chvilku přestali ukrajovat krychličky a kremrolky, zmlkli, trochu se otáčeli, ale bylo jasné, že nechtějí na sobě dát nic znát. I děvčátka v zástěrkách za pultem byla trochu rozpačitá, snad i kapku ustrašená, ale zřejmě z taktu k příchozím se to snažila potlačit. Ovšem, napadlo ho, proč by sem nemohli? Jsou to také lidé, také mají své starosti, trampoty, mají třeba těžkou, odpovědnou práci, co vím, možná že ještě horší než já, chtějí si oddychnout, potěšit se. Je to hezká, malá, útulná cukrárnička. Člověk se jim nesmí divit. A uznale pohlédl k jejich stolku. Hnědý chlupáč musil být velmi mlsný, otáčel se v křesílku na všechny strany, pokukoval po talířkách na sousedních stolcích a olizoval se, natřásal packy, jako by vsedě tančil kankán, byl také asi i dost veselý. Když přicupitala dívenka, objednal si misku medu a červené jahůdky. Obrovský šedý tlustokožec s chobotem se vrtěl, až židlička pod ním sténala, ale byla dobrá, vydržela, objednal si kilo kostkového cukru a pytlík čajového pečivá. Ten tichý pruhovaný s přivřenýma očima zamžoural a jako by se usmál, obnažil dva velké bílé lesklé Špičáky. Pak zavětřil a objednal si maso.

„Maso bohužel nepodáváme,“ zapýřila se dívenka v hrozných rozpacích, „odpusťte, máme zde jen sladkosti, kávu a likér.“

„Tak něco ostrého do půllitru,“ mlaskal.

Dívenka byla s věcmi v cuku letu zpátky. Druhá dívenka jí pomohla s pytlíkem čajového pečivá.

Hnědý chlupáček se hned přestal natřásat a strčil celý nos do misky s medem a jahodami a lízal a polykal, až se mu od kožichu prášilo, jen spokojeně bručel. Tlustokožec zkroutil chobot a jal se podávat sám sobě kostky cukru do úst. Pruhovaný se tiše napil, mlaskl a tlapou si utřel vousy pod nosem. Pak se přivřenýma očima rozhlédl po přítomných.

Felix Veverka provinile sklopil zrak ke svému sotva načatému věnečku, bylo by mu bývalo trapné, kdyby si pruhovaný všiml, že na ně tak zvědavě hledí, kdoví, co by si o něm pomyslil, snad že je nějak špehuje a špicluje a nepopřeje jim ani malé občerstvení po celodenní práci, až se zastyděl, když ho tohle napadlo, a tváře mu ruměncem úplně zčervenaly. Snažil si myslit na to, co má zítra na práci. Na práci, známí ho zbůhdarma neměli tak trochu za filozofa, který rád hloubá o smyslu života. Pomyšlení, jak zítra ráno vstane a co bude celý den dělat, naplnilo ho příjemným pocitem.

Pak náhle cítil, že se podlaha zatřásla a nastal nějaký větřík. Zdvihl hlavu a viděl, že tlustokožec si podupává zadníma nohama, hýbá ušima a krčí chobot. Felix Veverka se shovívavě usmál a šťastně sklopil oči k věnečku. Ale pak opět zvedl hlavu. Náhle se totiž mihl chobot vysoko nad ním, zavířil tam jako vrtulníček a pak chňap, chňap, jedné paní u vzdáleného stolku smetl klobouk z hlavy. Paní se asi velmi lekla, protože trošku vyjekla, ale hned se shýbla a zdvihla klobouk jakoby nic, zřejmě chtěla dát najevo, že se nic nestalo, hned se sklonila nad talířek a jedla. Vtom však hnědý chlupáček s nosem plným medu vyskočil z křesílka a vrhl se k sousednímu stolku, kde měli na talířích zpola dojedené dorty, a hned je tlapkou smetl a snědl. Než se vzpamatovali, vrhl se k druhému stolku a i tam jim všechno snědl. Lidé byli udivení a vyjevení, ale zřejmě to chtěli zakrýt, jako by se nic nestalo. Snažili se tvářit, jako že to byla legrace. Pruhovaný však zatím dopil půllitr, vymrštil se a octl se uprostřed cukrárničky.

„Nebudou tu žádné výtržnosti,“ zasyčel zpod obnažených Špičáků, „nebo udělám konec dřív, než se kdo naděje.“

Lidé u stolečků zkameněli.

Felix Veverka upustil lžičku na talířek s věnečkem.

„Ovšem,“ zasykl pruhovaný a přivřel oči, „má snad někdo jiný názor? Vy tam za tím pultem,“ nakrčil hlavu k dívenkám, jež tam stály celé zkoprnělé a ani nepohnuly rukou, „nechte ten telefon ležet a nešahejte na něj. A vy, paní, no ano, vy tam, vy v tom klobouku, jste nějaká vzpurná. A vy taky,“ ukázal na stolky, u nichž seděli strnulí lidé, kterým chlupáček všechno snědl z talířků, „já vám dám dělat poznámky a provokovat. Ještě si promluvíme.“

Felix Veverka se chvěl jakousi podivnou neurčitou hrůzou. „Bože,“ blesklo mu, „co se to tu náhle děje? Kde jsem se to octl? Copak jsem nepřišel do malé cukrárničky, kde sedí lidé po práci, aby si trochu oddychli a potěšili se? Proč se vlastně bojím, vždyť jsem nic zlého neudělal, probděl jsem noc nad prací, probděl pro nás všechny, má kartička je dobrá, čistá a společenství mě má rádo, vždyť se přece nemám čeho bát!“

„A co vy, že jste na mě tak civěl,“ zasykl pruhovaný s přivřeným zrakem na strnulého Veverku a na jeho talířek s věnečkem, „vy jste na mě civěl, že jste až zčervenal! Myslím, že jste nějaký flinkač a absentér, co zde vůbec děláte? Proč nejste doma u rodiny? Lovíte tu ženský nebo kluky, nebo chlastáte, či co? Já si na vás posvítím…“ A blýskl očima a našlápl směrem k Veverkovu stolku, když vtom praskla židle pod tlustokožcem, jeho chobot rázem strhl ze zdi obrázky s květinami, chytl poličku s faunem, nabral stolek a zbytky židle a vším mrštil o strop, pak dupnul na obrázky, fauna a talířky na zemi, až to zachrupalo, a zaburácel: „Ještě abych se od toho porculánu řízl…“ Chlupáček se vrhl k pultu se sladkostmi, za nímž se krčila a tetelila obě děvčátka v zástěrkách a čepcích, a napřímil se, jako by chtěl tančit kankán, a pruhovaný místo k Veverkovi skočil velkým obloukem k telefonu, vyrazil jeho sluchátko z vidlic a překousl drát. „Tak, gangsteři,“ zasmál se do místnosti.

Felixi Veverkovi se podařilo ve zmatku, třískotu skla, křesílek a stolků proniknout k východu ještě dřív, než si tam pruhovaný seřadil paní s kloboukem, ty lidi se snědeným cukrovím, také obě plačící zamazaná děvčátka a sem tam i nějaké hochy. Poslední slova, která Felix Veverka slyšel v třesu a hluku, byla: „Už jste na tu svoji flétnu dopískali. Brzy, co? Já vám dám válet se tu a klábosit!“ Cestou k domovu děkoval nešťastný a skleslý pánubohu, že se mu povedlo z té cukrárničky prchnout. „Už tam víckrát nepůjdu,“ umiňoval si, „je to cukrárna a člověk zřejmě neví, co se tam může stát. To je lepší sedět doma, ve vlastním bytě, a s nikým se ani nestýkat. Mám dobrou, čistou kartičku v zaměstnání a tohle by nestálo za to. Ještě dobře, že jsem ani nesnědl ten věneček. Budu jen poctivě pracovat, to je nejlepší.“

Když se sklopenou hlavou otvíral domovní dveře, napadlo ho, že by tam do té tiché, útulné cukrárničky ani jít nemohl. „Vždyť už není,“ pochopil, „vždyť ji úplně rozbili. Ale proč rozbili i telefon,“ napadlo ho, když stoupal po schodech, „asi proto, aby se nedalo volat o pomoc.“ Před spaním chvíli přemýšlel o zítřejším ránu a zcela se uklidnil.

Ráno se dal do práce ještě s větší chutí než dosud, už na nic jiného nemyslil, nic jiného se mu neobráželo v očích, a tak našel uvnitř i vně sebe jistotu, bezpečí a mír. Od té doby říkají lidé o Felixi Veverkovi nejenže je filozof, který rád hloubá, ale vlastně šťastný člověk. Nikdo však neví, jak trnitou cestou k tomu dospěl.

1953

Poslední ostrov

1

Pan Veroným Strom měl divné jméno. Jmenoval se Veroným Strom a někdo tomu nechtěl ani věřit.

„Já vždy myslila,“ řekla paní Nováková muži Václavu, „že existuje jméno Jeroným. To chápu, to je v kalendáři. Ale Veroným mi připadá jako chyba. Možná že ten kněz, co ho křtil…“

„Prosím tě, Baruško,“ usmál se pan Novák s rukou mírně pozdviženou, „jmenuje se Veroným a jistě to má i na křestním listě. Je to jméno jako každé jiné, jenže my to holt nevíme. Že je to jméno jako každé jiné, vidíš už z toho, že se tak jmenuje náš soused, pan Veroným Strom.“ A pak pan Novák vzdychl: „Bože, jakpak to asi skončí…“

Život je krátký a zlý, samá bolest a strach. Mnohá náruživost nás poutá, mnohý strach souží, mnohá starost mučí. Mnohá všetečnost rozptyluje, mnohá marnost opřádá, mnohá práce trápí. Toho, že Novákovy něco trápí, si musil všimnout každý citlivější člověk, ale sousedé v domě si toho nevšimli. Nevšiml si toho vůbec nikdo, jen soused pan Veroným Strom. Pan Strom jediný ze všech. Co je to jen trápí, říkal si, když je potkal na schodech, když viděl pana Nováka s chvějící se hlavou sedět na domovní besedě a jeho jasné modré oči pohaslé, když viděl paní Novákovou s rukama v klíně a hlavou sklopenou na schůzi Červeného kříže, co je to jen trápí, říkal si, ale hlavně si to říkal, když byl na návštěvě u nich v bytě anebo oni u něho. Neboť přestože pan Strom byl bývalý boxer, nyní jako starší vdovec pracoval v antikvariátu a rád četl básně, a přestože Novákovi také pracovali – pan Novák byl výběrčím elektriky a paní Nováková prodávala polárku v bufetu kina – přece někdy večer k sobě zašli. Co Novákovy trápí, pan Strom tedy nevěděl, jediný však tušil, že je něco týrá, a jednou večer v polovici ledna se to konečně dozvěděl.

„Pane Strom, promiňte, že rušíme,“ řekl pan Novák, když ten lednový večer nesměle zaklepal s ženou na sousedovy dveře, „my bychom k vám měli velkou prosbu. Vždyť my jsme už docela na dně.“

Pan Strom v županu ve dveřích se smutně usmál, pozval je dál, a dřív než jim nabídl židle a skočil k vařiči, podotkl, že udělá, co je v jeho silách. A Novákovi si sedli, pan Novák sklopil modré oči a řekl:

„Víte, pane Strom, my jsme už dost starší lidé. Vsak nás znáte, bydlíme tu s Baruškou vedle vás třicet let. Já jsem výběrčím světla a Baruška prodává polárku v bufetu. Já mám dva roky do penze a Baruška tři. Nikdy, co jsme živi, jsme nikde nebyli. Jezdili jsme do Plzně, kde jsem měl švagra, ale švagr se odstěhoval do Tál, jezdili jsme do Žleb, kde jsem měl strýčka, ale ten už zemřel, byl zámecký zahradník, a tak občas jedeme jen do Chrástu k Baruščině neteři Broučkové, tu adresu máte třicet let pro případ, že by se tu v bytě něco stalo, když jsme tam, máte i klíč… My jsme tedy nikdy, co jsme živi, nikde, pane Strom, nebyli, ale my jsme vždycky po tom toužili. My jsme vždycky toužili podívat se taky někam dál, někam – jak se říká – do ciziny, jak o tom čteme ve starých kalendářích. A představte si, pane Strom, ono to zní skoro k nevíře, ale ono se nám to snad splní. Představte si, že teď ke stáru snad pojedeme. Víte, my jsme si s Baruškou podali žádost. Žádost do Jugoslávie.“

Pan Novák upřel na pana Stroma jasné modré oči a hlava se mu lehce chvěla. Paní Nováková s rukama v klíně hleděla na pana Stroma jako na zjevení. Pan Strom se usmál, vyhrnul si límec županu, sáhl na vařič a hlavou mu blesklo, co by měl pro Novákovy udělat.

„Rád vám poradím a přispěji,“ řekl vlídně a chystal šálky na čaj, „jen mě právě nenapadá čím. Jsem bývalý boxer, dělám v antikvariátu, nejsem ani u esenbé, ani v Čedoku, ani na ministerstvu zahraničí, ale…“ v té chvíli ho napadlo, že snad Novákovi přicházejí s prosbou, aby jim na tu cestu půjčil nějaký kufr. „Chcete půjčit nějaký kufr?“ zeptal se, „nebo batoh, nebo ten vařič na líh, co mám, beze všeho řekněte, půjčím vám. Anebo snad dalekohled?“

„Ne, pane Strom,“ řekl plaše pan Novák a pohlédl na chvějící se ženu, „ne, pane Strom, něco úplně jiného. Víte, nás napadlo, že když znáte tolik knih a tak rád čtete básně, zda byste nemohl poradit nějakou knížku.“

„Víte, pane Strom,“ pokračoval, „nějakou knížku o té Jugoslávii. Abychom než tam pojedeme, si ji mohli přečíst, hezky prostudovat a předem se dozvědět, jak to tam vyhlíží, jak to tam vyhlíží, kde co je a kam se kouknout. Ten letáček, co dává Čedok, je sic pěkný, ale je to jen letáček, kde nemůže být všechno. My bychom rádi přečetli nějakého velkého bedekra.“

„Pane Strom,“ osmělila se teď trochu i paní Nováková, zatímco pan Strom s úsměvem dal na stůl čaj a řezy, „víte, my máme jen jednu velkou starost…“ A po chvíli nejistého ticha, v němž hleděla na pana Stroma jako na zjevení, řekla:

„My máme strach, aby to nebyl nějaký bedekr starý. Aby nebyl třeba ještě z dob Rakouska-Uherska, takové bedekry ještě mezi lidmi jsou. My totiž žijeme v dojmu, že za ty roky od první světové války se tam v té Jugoslávii leccos změnilo, že tam budou nová města, stará mají jiné názvy, snad jsou tam i jiné zvyky, také vlaky tam snad jezdí rychleji než tenkrát, ona i ta měna, pane Strom, je tam dnes už docela jiná, takový starý bedekr by nás mohl zavést, a to je nebezpečné… Vy znáte tolik knih, pane Strom, tak rád čtete básně, nevíte o nějakém novém bedekru, který vyšel někdy teď?“

Pan Strom se znovu usmál, pokynul Novákům, aby si vzali řezy a čaj, a řekl:

„Tak tohle je maličkost. To je taková maličkost, že nestojí za řeč. Od čeho jsem v antikvariátu? Takový Průvodce vyšel u nás před rokem čtyřicet osm, a ten vám dám. Možná,“ koukl do svého šálku čaje, „že splaším i knížku o Jaderském moři.“

Novákovi zazářili, hlava pana Nováka se přestala chvět, paní Nováková zdvihla ruce z klína, hleděla na pana Stroma jako na zjevení, pan Strom měl náhle dojem, že vstali z mrtvých. Bože, bože, myslil si, tak tohle je trápilo, týralo, soužilo. Že si nevěděli rady s knížkou. Že měli strach, aby nečetli bedekra z dob Rakousko-Uherska. Bedekra, který by je mohl zavést… Čím vším se lidé souží, myslil si, jaký je to jen přelud, co člověka trápí, lichá bázeň, co ho děsí, jak marné a zbytečné je něčím se v tomto údolí slz zneklidňovat… zdvihl hlavu, shrnul límec a řekl:

„Mohli jste přijít dávno. Už tenkrát, jak jsme byli na domovní besedě a na schůzi v Červeném kříži. Já si pořád říkám, co to jen ty Novákovy souží, jaké napětí v těch posledních dnech prožívají, a on je to Průvodce.“

„Není to jen Průvodce, pane Strom,“ sklopil opět pan Novák své jasné modré oči, hlava se mu zachvěla, a paní Novákové opět klesly ruce v klín, „je to ještě něco jiného. My totiž ještě, pane Strom, nevíme, zda nás tam do té Jugoslávie pustí.“

2

Přešla zima a začalo jaro. Mrazy už trochu ochably, sníh už tolik nepadal, občas se dokonce i vynořilo slunce, a Novákovi…

Novákovi sedávali večer co večer v kuchyňce pod stahovací lampou, ruce zkřížené, hlavy skloněné a četli. Četli Průvodce a knížku o Jaderském moři, spisky od pana Stroma. Četl pan Novák a paní Nováková zbožně poslouchala, četla paní Nováková a pan Novák zbožně poslouchal, ale na dně jejich duší, kam oko nedohlédne a ucho nedoslechne, se chvěl strach.

Leccos má člověk nechat mimo sebe, jako by to neviděl a neslyšel, a hledět si raději toho, co přispívá k jeho klidu. Nesmí nás skličovat různé těžkosti a útrapy, jež život přináší, ani děsit budoucí věci, jež se možná ani nestanou, vždyť se nebudeme dlouho lopotit ani stále snášet bolest, přijde čas, kdy skončí všechen shon a trýzeň, vždyť jen nepatrné a kratičké je všechno, co svým časem pomíjí. „Děláš si zbytečnou starost,“ řekl jednou večer v březnu pan Novák ženě v přítomnosti pana Stroma, který k nim právě zašel, a hlas a hlava se mu chvěly, „proč by nás do Jugoslávie nepustili? Copak jsme provedli něco zlého? Platím na ÚRO, chodím na brigády, chodím na domovní besedy… pracuji čtyřicet let, víš, co jsem se už za tu dobu při tom vybírání světla naběhal, kolik kilometrů ušel, kdyby se to spočtlo, dostal bych se jistě až na Jadran… no a ty jsi přece taky nic zlého neprovedla, ty taky poctivě pracuješ, prodáváš polárku, chodíš do Červeného kříže… probůh, proč by nás nepustili? Že povolení ještě nepřišlo a je březen, to nic neznamená.“

„Nevím, nevím,“ sklesle pohlédla paní Nováková na pana Stroma, „aby si snad nemyslili, nemyslili,“ hlas se jí zachvěl, „že tam chceme – zůstat.“

„Prosím tě,“ zasmál se pan Novák, ale hlas a hlava se mu chvěly, „kdo by si to myslil, to si přece nemyslí. Vždyť jsme starší lidé, já jdu za jeden a půl roku do penze a ty za dva a půl… no, když jde někdo do penze, tak přece ho tohle nenapadne. Vždyť by to nedávalo smysl.“

„Nedávalo smysl,“ smutně koukla paní Nováková na pana Stroma, „úřadům to však napadnout může. Správcová říká, že takové případy jsou. Lidé si podají žádost do Vídně, pak tam zůstanou a Čedok s tím má snad i mrzutosti. A pak, vždyť my jsme manželé, Václave,“ řekla tiše paní Nováková a smutně pohlédla na Průvodce a knížku o Jaderském moři, „možná že nás tam nepustí spolu. Vždyť my, Václave, nemáme ani žádné děti, které bychom tu nechali, to je právě to strašné…“

„Paní Nováková,“ řekl teď pan Strom, který dosud mlčel, „říkáte, že si lidé podají žádost do Vídně a pak tam zůstanou. Vždyť vy však do žádné Vídně nejedete. Vy přece jedete do Jugoslávie, a k tomu ještě přes Maďarsko.“

„Do Jugoslávie,“ vzdychla paní Nováková, „když však to znamená moc. Jugoslávie je přece jiná, pane Strom, než my. Komunismus je tam sice také, ale jiný, pane Strom, než tady, copak o tom všude neslyšíte? A pak, pane Strom, ten Václavův strýček zahradník ve Žlebech, vždyť on sloužil u šlechty a já jdu občas kolem kostela…“

„Prosím vás,“ zasmál se pan Strom, „co je na tom? Kolem kostela smí jít každý, vždyť je tam chodník.“

„No jo,“ vzdychl pan Novák, „ale když ona někdy vběhne i dovnitř…“

„Heleďte,“ řekl pan Strom teď dost energicky, „to je všechno hloupost. Sice nejsem ani u esenbé, ani na ministerstvu zahraničí, jsem bývalý boxer a teď v antikvariátu, ale tak chytrý jsem, abych věděl, že je to hloupost. Teď prostě je to tak, že do té Jugoslávie pouštějí, a to je hlavní. Od nás tam například byla účetní. Jen klidně čtěte knížky, co jsem vám dal, a chystejte se na cestu. A pak,“ pan Strom se usmál, „proč by vás nepustili? Vždyť máte před penzí.“ Novákovi opět vstali z mrtvých. Jako by se znovu narodili. Oživli, zazářili, vzpláli, bylo to k nevíře, ale bylo to tak. Čekali zřejmě na slovo pana Stroma, a ten, i když nebyl u esenbé ani na ministerstvu zahraničí, nýbrž byl boxer a teď dělal v antikvariátu, to slovo vyřkl. Paní Nováková hleděla na pana Stroma jako na zjevení a pan Novák náhle…

Pan Novák náhle zdvihl jasné modré oči a řekl:

„Tak pane Strom, když už je to tak, tak aby Baruška viděla, že nás jistě pustí, a spolu, tak vám a jí teď něco řeknu. Víte, já jsem chtěl zatím o tom mlčet, abych překvapil, ale když je to tak, takto povím. Vy nás pane Strom, třicet let znáte, máte naši adresu do Chrástu, kdyby snad, když tam jsme, bylo něco v bytě, máte klíč… tak já už jsem včera vybral ze spořitelny peníze. Peníze na cestu. Jsou támhle nahoře v kredenci,“ pan Novák ukázal na kredenc, „támhle v tom nejhořejším fochu, tam jak stojí ten džbánek ze Svaté hory, co si tam Baruška koupila…“ A když tam pan Strom jen tak letmo mrkl a tiše se usmál a paní Nováková překvapením otevřela ústa, pan Novák řekl:

„Víte, pane Strom, jsou to naše peníze ke stáru. Takové úspory, ušetřené z vybírání světla a z prodeje polárek, až půjdeme do penze. Já jsem totiž každý měsíc z gáže dával do záložny třicet korun, když jsem dostal přesčas, i čtyřicet… No a za ta léta to dnes dělá…,“ pan Novák se odmlčel a hlava se mu nachýlila a paní Nováková ztajila dech, „… to dnes dělá tři tisíce! Tři tisíce, pane Strom, ano, tři tisíce, támhle nahoře v kredenci v tom nejhořejším fochu, jak je ten džbánek ze Svaté hory. A víš, Baruško, proč jsem ty peníze vybral?“ obrátil se k ženě a usmál se, „no přece proto, abych pak, až přijde povolení, se už nezdržoval. Abych je pak rovnou vzal a běžel na Čedok pro lístky. Víte, my pojedem vlakem,“ řekl panu Stromovi, a pak se zeptal ženy: „Tak už věříš? Už věříš, že nás pustí a že pojedem?“

„No tak teď už věřím,“ šťastně řekla paní Nováková a pohlédla na pana Stroma, „teď už ano.“

„Víte, pane Strom,“ řekl pan Novák a pohlédl na Průvodce a knížku o Jaderském moři, „peněz je to moc, ale my jich nelitujem. Aspoň ještě než umřeme se někam podíváme. Někam podíváme, než složí ty naše, jak se říká, staré kosti. Dnes už je to všechno jiné, než to bylo dřív,“ obrátil se k ženě, „kdepak dnes. Je březen a povolení přijde co nevidět.“ Pak se koukl k oknu, a ač byla venku dávno již tma, řekl:

„Jaro je tu.“

3

Bylo krásné červnové ráno, pan Strom měl volno a šel na plovárnu číst básně, pan Novák se chystal do práce, paní Nováková mu balila svačinu. Pak někdo klepal.

„Baruško,“ zvolal pan Novák na chodbě, „Baruško, honem sem pojď. Podívej, co pan listonoš přines. Baruško, jedeme. Už je to tu!“ A pan Novák na chodbě chytil ženu, zatlačil ji do kuchyně a jásal: „Tak vidíš, že nás pustili. Vidíš, že jsem měl pravdu. Vidíš, že měl pravdu i pan Strom. Ten bude mít radost, až přijde z plovárny a doví se to, bože…“ a pan Novák skočil ke kredenci, otevřel ji a sáhl nahoru do fochu za džbánek ze Svaté hory… pak skočil k oknu a řekl:

„Odpoledne běžím na Čedok pro lístky. Ale víš, Baruško, musím si s sebou vzít mapu. Vzít mapu hned teď, víš, kouknu se na ni v tramvaji. Kouknu se cestou ještě líp na to makedonské pobřeží. A ty, Baruško, až odejdu, hned chňapni Průvodce a koukni na ten odstaveček o tom rozdělení země. Víš, jak se tam píše o té Vojvodině, že patří k Srbsku, je to nějaký autonomní kraj, ale abych se ti přiznal, já tomu pořád nerozumím, je to pod obrázkem té pasačky ovcí, co se ti tak líbí, koukni na to hned, ať večer až přijdeš z kina, na to nezapomeneme. My stejně musíme říci panu Stromoví, až přijde z plovárny, že budeme číst knížky ještě jednou, vždyť my, Baruško, ani nevíme, jestli to Kosovo a ta Metohija také patří k tomu Srbsku, anebo k té Vojvodině… ale prosím tě, tu knížku o Jaderském moři…“ Hlas pana Nováka se náhle prapodivně zachvěl a hlava zatřásla, jako by mu náhle něco hrůzného projelo myslí, a i paní Nováková se náhle zarazila, zachvěla, ale pak se z toho dostala a řekla:

„Já vím, Václave, já vím. Já vím, na co myslíš. Knížka o Jaderském moři. V té knížce o Jaderském moři poslední stránku, tu číst nesmíme. Tu ne. Tam se píše o ostrově.“

„Tam se píše o ostrově a tu číst nesmíme,“ kývl tiše pan Novák, „poslední stránku v knize o Jaderském moři nesmíme ani obrátit.“ A pan Novák znovu sáhl do kredence pod džbánek ze Svaté hory, vyňal peníze, řekl, musím si vzít mapu, abych se v tramvaji koukl na pobřeží, odpoledne na Čedok, a znovu chytil ženu, trochu se zatočili, zasmáli, rozloučili a pan Novák šel. A paní Nováková rychle sklidila ze stolu hrnky a pak otevřela Průvodce, aby se koukla na odstaveček o rozdělení země, jak je to s tím autonomním krajem Vojvodinou, co je pod obrázkem pasačky, která se jí líbí, a jak je to s Kosovo a Metohija… a pak její zrak utkvěl na opěradle židle. „Bože, vždyť on zapomněl kravatu,“ zhrozila se, „kravatu zapomněl, a zrovna dnes, když jde na Čedok pro lístky. Vždyť já bych se měla sebrat, a dřív než vyjde z úřadovny vybírat, tu kravatu mu donést.“ Pak jí blesklo, že by se ho na to mohla zeptat telefonem, chytla plášť, boty, pětadvacetník a vyběhla z bytu.

„Václave,“ zvolala v automatu, „vždyť tys zapomněl…“

„Já vím, Baruško, zapomněl, vím, je to hrozné,“ ozval se vzrušený hlas, „ale už se stalo, co dělat, za chvilku jdu vybírat, kdybys mi ji nesla, už bys mě tu nestihla. Nekouknu se tedy v tramvaji na pobřeží, ale až doma. Hlavně ať mapu nezapomeneme, až pojedem, to by bylo horší. Tak se, Baruško, na ni zatím dívej sama, koukni na tu Vojvodinu a Metohija, ale prosím tě, prosím tě, víš, co myslím… ten ostrov v knížce na poslední stránce…“

Ač život vezdejší je trudný, přece se nám dostává pomoci. Blahoslavená prostota, která se nevydává na neschůdné cesty hloubavých otázek, nýbrž radši kráčí po rovných a bezpečných cestách. Blahoslavená cesta, kterou ozařuje pokoj a mír. Když vyšel pan Novák odpoledne z Čedoku, jeho jasné modré oči zářily. „Bylo to rychlejší, než by si kdo myslil,“ přiznal si, „mají tam toho moc, ale zaplaťpánbůh jde to. Povolení, průkaz, lísteček, na který mi zítra dají hotové lístky, pane, až Baruška přijde večer z bufetu, ta bude koukat. Copak asi pan Strom na plovárně.“ Večer když paní Nováková přišla z bufetu, seděl pan Novák v kuchyňce pod stahovací lampou, před ním byla mapa, Průvodce, knížka o Jaderském moři a uprostřed láhev hořčáku.

„Tak Václave, s tou Vojvodinou a Metohija,“ zvolala paní Nováková, ale pan Novák se jen usmál a řekl: „Už vím, Baruško, už vím. Všechno je vyřízené, lístky jsou zítra, tak si hned sedni, my se teď musíme kouknout na něco jiného. Tak hlavně na tu Suboticu. Víš, Subotica je první pohraniční stanice. První pohraniční stanice proti…“ pan Novák se sklonil nad mapu, „proti Kis – kun – ha – las. Zítra jdu pro lístky a tohle se tam musí znát.“

„První pohraniční stanice,“ spráskla šťastně paní Nováková ruce, „to tam jistě bude vlak dýl stát, když je to pohraniční stanice, a to tam jistě bude na té stanici nějaká nádražní restaurace, třeba tam, Václave, bude i bufet… to si tam už budem moci něco koupit za dinár, to si tam z vlaku odskočíme.“

„To víš, že si z vlaku odskočíme,“ sklonil se pan Novák nad Průvodce, „tam bude moc pěkný bufet. Tam dostaneme všechno, co země dává, pečivo, ovoce, skot, kukuřici, tam dostaneme i cukrovku… víš, ale než si odskočíme, zeptáme se průvodčího, jak dlouho tam vlak stojí, aby nám neujel. Ale stejně do bufetu nepůjdeme oba, ty zůstaneš v kupé u kufru, kdoví kdo s námi pojede, já skočím sám a něco donesu. Třeba už i kapku vína,“ usmál se pan Novák a koukl na hořčák, „to víš, tam takovýhle hořčák není, je to země vína, tůhle v Průvodci čtu, co ho vyvezou,“ pan Novák se sklonil nad Průvodce, „představ si, vyvezou jedenáct milionů kusů… vlastně to ne, to jsou ovce… ale víno je tu též, podívej: olivy, víno, ovoce, však znáš ten Dingač ze samoobsluh, začpak tam asi je, já vím, že za babku, tady, pane Bože, stojí snad osmnáct. No a co říkáš Baruško, abych z toho bufetu takhle donesl už i nějakou olivu? Vždyť my jsme to vlastně ještě jaktěživo nejedli. Víš, to jsou takové červené koule jako pomeranče, musila bys však dát pozor, aby sis nekápla na šaty, to je jak polárka, samý olej, to bys nevyprala.“

„Dám pozor, Václave, to víš,“ kývla šťastně paní Nováková, „vezmu si tu halenku z Chrástu. Ale stejně mám strach, že až půjdeš do bufetu, mohl by ti vlak ujet. Já si myslím, že by ses měl řídit podle toho, kolik bude v bufetu lidí. Když tam bude fronta, tak tam radši nestůj a vrať se, ať přijedeme do Bělehradu včas.“

„To víš, Baruško,“ kývl pan Novák a zalistoval v Průvodci, „přijedeme. Tam vlaky jezdí na minutu. Když se o minutu zpozdí,“ zalistoval v Průvodci, „vrací se lidem jízdné.“

„Ale to je snad v Japonsku,“ řekla paní Nováková.

„V Japonsku také,“ řekl pan Novák, „a jestlipak už, Baruško, víš, kolik má Bělehrad obyvatel?“

„Jak bych nevěděla,“ zasmála se paní Nováková, „to vím už dávno. 506 tisíc. Ukaž ten obrázek,“ sklonila se nad Průvodce, „to je krása. Ten Bělehrad je celý nad mořem.“

„To není Bělehrad, to je Dubrovnik,“ řekl pan Novák, „tady je Bělehrad…“ pan Novák ukázal na jiný obrázek, „tady! Tenhle pomník je z mramoru, na to můžeš vzít jed, a ten na tom koni se zdvihnutou šavlí bude asi Tito. Tohle je asfalt,“ ukázal na jednu velkou třídu, „podívej těch aut, v osmi řadách, a samé limuzíny, a těch mrakodrapů, třicet pater, a tenhle je ještě větší, a těch světel, reklam, neonů, víš, to holt je asi takové jejich Václavské náměstí. A tuhle je hotel London, to víš, to bude všechno luxusní, a tuhle…“

„Tuhle katedrála s věží,“ zvolala paní Nováková, „a podívej, Václave, těch lidí, co vycházejí.“

„To je asi právě po mši,“ kývl pan Novák, „tuhle ten zlatý kočár a ta dáma v bílém, jak vystupuje, a tihle s těmi chocholy ji zdraví. A tuhle je nějaká firma Daily Mail a tuhle je napsáno Hyde Park.“

„A ona ji vítá i hudba,“ zvolala paní Nováková, „bože, vždyť oni mají sukně a dudy, nebude to paní Tita?“

„Asi ne, Baruško,“ řekl pan Novák, „ta v kočáře nejezdí. Ale musíme dál,“ ukázal na mapu, „z Bělehradu semhle do Čačaku.

Odsud můžeme do Sarajeva. Víš, kolik má Sarajevo?“ a když paní Nováková řekla 166 tisíc, pan Novák se usmál a řekl: „Ale Čačak nevíš, já také ne. Tuhle v úřadovně jsem myslil, že 12.800, ale to byly kilowatthodiny, co jsem měl napsány na stole na papíře. Čačak bude mít určitě víc, vždyť je to, Baruško, železniční uzel… Podívej ty hory,“ ukázal na obrázek.

„To je krása,“ vzdychla paní Nováková se šťastným výrazem ve tváři, „semhle bychom ani nevylezli.“

„I vylezem,“ řekl pan Novák, „budeme mít hole. Podívej ten rozhled.“

„Ten rozhled,“ sklonila se paní Nováková nad obrázek a skoro se jí zatočila hlava, „až se budem odsud dívat na ta jezera v údolích a tuhle na ty kostelíky, Václave, tak mě napadá ten pan Strom, jestlipak už přišel z plovárny, má pravdu, měli bychom mít nějaký dalekohled. Podívej, vždyť oni tu pasou dokonce i krávy, ty zvonce na krku…“

„Pasou asi taky jaky,“ odvětil pan Novák, „a kozorohy, to víš, těch je tam moc, a těch salaší, to víš, že tam jsou, nemohou přec honit kozorohy denně dolů do vsí, a pak v salaších dělají sýry, no vskutku, pohleď…“ pan Novák ukázal na obrázek, „pohleď, jaké mají zelené klobouky se šňůrou, a jak se točí, tuhle jedou lanovkou, máš pravdu, dalekohled bychom mít měli. To víš, tam bude kamzíků, mléka, blaťáckého zlata, ementálu… Podívej, tuhle na té chatě s parohy je nápis Emental Käse… Gasthaus, pane, takhle k tomu zakousnout kus toho kozoroha…“

„Pečeného,“ řekla paní Nováková, „ale Václave, víš, já jsem si vždycky myslila, že ementál se dělá jen ve Švýcarsku…“

„Ve Švýcarsku také,“ kývl pan Novák, „také v Rakousku, ale tam nejedeme… Můžeme si ho usmažit.“

„Usmažit,“ kývla paní Nováková, „Václave, ten pan Strom má pravdu, i pokud jde o ten vařič, vařič na líh bych mít měla také. Kdybych někde dostala kus telecího…“

„Dostaneš,“ ukázal pan Novák na mapu, „třeba tuhle. V Makedonii. Tam je telecí za babku. Však v té Vojvodině a Metohija také. Zač je u nás vepřové,“ zeptal se, a když paní Nováková řekla, pan Novák ukázal na další obrázek a řekl Split.

„Split, 81 tisíc,“ odvětila paní Nováková, „výletní místo, palác Diokleciána, Václave, vždyť my vtom Splitu uvidíme racky. Koukni, jak tu letí nad vodou.“

„A také krokodýly a žraloky,“ kývl pan Novák, „to si však musíme dát pozor. Žraloci jsou nebezpeční.“

„Ve Splitu nehrozí,“ zavrtěla paní Nováková hlavou, „je to výletní místo. Podívej ten park, samá orchidej a palma, a tohle jsou aloe, a tuhle na těch stráních a terasách ty krásné bílé vily, a ty domy s balkony, a tuhle jedou gondoly, a tuhle v dálce za zálivem ta hora a jde z ní dým, Václave, to je jistě nějaká sopka.“

„To není sopka,“ zavrtěl pan Novák hlavou, „Split sopku nemá. To bude normální hora, ten dým je asi chyba tisku. Ale heleď tuhle,“ ukázal další obrázek, „vždyť oni tady jedou dokonce na… ale kdepak, to nejsou koně ani zebry, to jsou přece velmbloudi. Velmbloudi, a jedou k pyramidám. Koukni, Baruško, ty pyramidy, vždyť to je zázrak. Těch turistů.“

„Tihle dva dokonce stojí na kameni,“ řekla paní Nováková, „jestlipak vylezou až nahoru na špičku, asi ne. Asi ne, Václave, vždyť oni nemají hole. Ale Václave, já jsem si vždycky myslila, že tyhle pyramidy jsou v Egyptě.“

„U Splitu také,“ usmál se pan Novák, „možná že ještě větší. Tuhle za nimi je už poušť.“

„Tam nepůjdeme,“ řekla paní Nováková a rychle pohlédla na mapu, „radši se stočíme na Terst. V poušti bychom mohli zabloudit. Když, tak jen na kraj, a vzít hodně jídla. Upeču kozoroha, a ementál, a koupím jelení lůj. Jsou tam komáři.“

„A taky škorpioni,“ kývl pan Novák, „škorpioni, skarabi a moli.

No, a tuhle pod tím minaretem,“ ukázal jiný obrázek, „je dokonce i minosaur.“

„To je minaret?“ vydechla paní Nováková, „já jsem si vždycky myslila, že minaret je taková štíhlá špičatá kostelní věž, jakou jsme viděli na obrázku Sarajeva. Tahle je určitě z železa, vždyť vypadá jako naše petřínská rozhledna.“

„Jako naše petřínská rozhledna,“ kývl pan Novák, „minaret je také rozhledna, pouštějí tam za vstupné. Vždyť jen koukni, co je tu nahoře lidí. Vždyť je tu snad i restaurace nebo aspoň bufet, v tomhle druhém patře. A jestli se nemýlím, jde tuhle středem výtah. Sem, Baruško, vylezeme i bez holí. Sem vylézt musíme. Odsud bude rozhled možná ještě hezčí než z hor, Podívej jen to obrovité město pod tím. Kdepak to asi je, to Sarajevo není.“

„Rijeka,“ řekla paní Nováková.

„Rijeka také ne,“ řekl pan Novák, „ta je u moře a odsud moře vidět není, jen řeka. Bude to Záhřeb nebo Varaždín. Tam řeka teče. No a tuhle tedy…“

„A tuhle tedy,“ řekla paní Nováková zasněně a šťastně, „… moře. Moře, skutečně. A tuhle někde… na poslední stránce…“ paní Nováková jen tak lehce rukou naznačila, „ostrov.“

„Tak Baruško, napijem se vína,“ řekl pan Novák rychle a prudce zavřel knížky, „moře až zítra, a ostrov…“

„Já vím, Václave, já vím,“ usmála se paní Nováková vlídně, „moře zítra, ale ostrov nikdy. To je náš ostrov. Náš ostrov, Václave, v knížce na poslední stránce, a na ten se předem dívat nesmíme. To bude krása, až tam na něj po té Subotici, Bělehradě, Sarajevu, Splitu skutečně připlujem, to bude krása. To budeme jako…“

„Tak na zdraví, Baruško,“ vstal pan Novák rychle ze židle a začal otevírat láhev…

4

A pak v neděli ráno to první, co Novákovi viděli, když se probudili, bylo zatažené nebe. „Tam zatažené nebe nebude,“ usmál se šťastně pan Novák naženu, „tam stále svítí slunce.“ A v duchu si myslil: a což teprv nad tím naším ostrovem na té poslední stránce…

„Tak krásné knížky nám mohl dát jen pan Strom,“ vzhlédla paní Nováková u snídaně, jako by viděla zjevení, „je to stejně zvláštní. Bývalý boxer je dnes v antikvariátě a čte tak rád básně, vždyť on jich má plnou skříň. Já bych si někdy tak ráda nějakou přečetla, pořád prodávám jen tu polárku, ale báseň jsem snad nikdy ani pořádně nečetla. Ale teď na to není čas, já vím,“ řekla rychle, „teď ne. Teď už máme lístky z Čedoku a musíme číst Průvodce. Václave, vždyť my už vlastně tu Jugoslávii známe. Vždyť my už známe celou Jugoslávii mimo tu poslední stránku, náš ostrov… Ale on se Veroným,“ rychle řekla, když se pan Novák pohnul, a hned začala sklízet stůl, „on se Veroným přec jen jmenovat může. Vždyť je to velmi hezké jméno, a když si člověk na ně zvykne, ani mu ten původní Jeroným nepřijde. To spis se mi zdá, Václave,“ usmála se tiše a sklízela stůl, „divné to jeho příjmení. Pan Strom,“ usmála se, „tak se asi, Václave moc lidí nejmenuje, viď. Kdyby se jmenoval Topol nebo Smrček, to bych chápala, ale Strom…

Prosím Tě, Baruško,“ usmál se pan Nováka mírně naznačil, aby nemluvila, „Strom je přece jméno jako každé jiné, jenže my to holt nevíme, to je to. Ale teď Baruško, musíme pomalu.“ Pan Novák otevřel knížky a ruka se mu lehce chvěla, „musíme pomalu na moře…“

Moře. Mlhy od moře zrána táhnou na krajinu, rozplynou se v horkých paprscích slunce a vzduch je pohltí. Nad mořem vznikne nejčistší azur, obráží se v záplavě slunečního jasu v jeho hladině a moře se rozezpívá.

„Měla bych si vzít nějakou žínku,“ řekla paní Nováková, „tuhle myslím, perou prádlo…“

„Perou prádlo a mají na to cepy,“ kývl pan Novák, „vidíš, dobře, že sis vzpomněla. Můžeš si tam něco přeprat. Třeba tu halenku z Chrástu. Ta voda tuhle u břehu je tak krásně zelená,“ řekl, „ale víš, Baruško, ona je vlastně nečistá, vždyť tohle je nějaký záliv či co, koukni těch loděk a bárek, tuhle mají sítě, tuhle koupou nějaké děti, tuhle nosorožce, to není div. Musíme na moře trochu dál. Třeba semhle,“ ukázal jiný obrázek a ruka se mu chvěla.

„Krása,“ vydechla paní Nováková šťastně a její oči se vpily do vln a vod na obrázku, „krása. Ale je tu vidět ještě pobřeží země. Víš, pobřeží pevniny,“ řekla, „tuhle v dálce ten pás…“

„Máš pravdu,“ vydechl pan Novák, „ještě pobřeží pevniny, a loví tu mufloně a pilousy. Musíme na moře ještě dál…“ ruka se mu velmi zachvěla, „nebojíš se…?“

Živě hrající vlny uprostřed moře se dotýkají skal, svítících jasnou barvou s žlutavě zeleným odstínem, květiny se probouzejí. První je mořská cibule, asfodelová květina Řeků, pak přichází šafrán, pak narcisy. Po nich následují kosatce, nejprve bílé, pak bleděmodré a fialové. A už kvete mandloň, následují sasanky bílé, žluté a nachově rudé, kvete pryskyřník nejen žlutý, nýbrž i v barvě vlčího máku a sasanek. U řek otevírá své květy oleandr. Rudě svítící růže se obrážejí od blankytně modrých vod, jež je oblévají ze všech stran. „Ale Václave,“ kvapně řekla paní Nováková, „vždyť my si musíme vzít i batoh. Teď si vzpomínám, že pan Strom má pravdu i v tomhle, nejen dalekohled a vařič. Ten pan Strom,“ vzhlédla, jako by viděla zjevení, „pan Strom jediný na to přišel, co když cestou najdeme nějaký svatojánský chléb? Pohleď,“ ukázala kvapně další obrázek, „ty kopce banánů, fíků a datlí, a tuhle těch ananasů. Vždyť my si Václave, budeme dělat šťávu, musím vzít i to mačkátko na citrony.“

„Jistě, Baruško, jistě,“ pan Novák sepjal ruce a hleděl na obrázek, „pan Strom na to přišel. Pod touhle palmou budeme pít šťávu… Baruško,“ jasné modré oči pana Nováka zazářily, „když si pomyslím, že támhle v kredenci pod tím džbánkem máme lístky, ty lístky z Čedoku, vždyť my můžeme pít i kokosové mléko. Baruško,“ zachvěl se vzrušeně, „pohleď…“ Příjemné teplo dává všemu bujný vzrůst, koruny palem se rozkládají pod modrým bezoblačným nebem, ptáci zlatorudých, žlutých a zelených barev se v nich vznášejí, zpívají, srnky, ovce, jehňátka se procházejí mezi pávy, pelikány, plameňáky, leží u azurových potůčků a pijí z křišťálových studánek… stříbrní motýli usedají na květy lilií, jasmínů a růží a kaménky v hedvábné zelené trávě jsou jaspisy, rubíny a démanty… a pak to všechno rychle spělo k neodvratnému konci. Ruka paní Novákové nad knížkou se chvěla a paní Nováková řekla:

„Jaspisy, rubíny, démanty, a na nebi těch hvězd, pane bože, vždyť tohle je Polárka, no ano, to je Polárka… a tohle Slunce je jako zlaté, toho světla, toho světla… a ta duha, duha nad tím vším, a k tomu ty stromy. Ty stromy se lámou pod tíhou, vždyť to, Václave, nejsou jen banány, fíky, datle, vždyť to jsou i hrozny, broskve, hrušky… kdepak v bufetu v Subotici, copak tomu asi, když vidí ty obsypané stromy, říká pan Strom…“ a pak…

„To je krása…“ vykřikla paní Nováková s rukou strnulou nad listem knížky, a v té chvíli jako by v kuchyni šlehl blesk, „to je krása. Jablka! Ta krásná granátová jablka! Václave, vždyť taková jablka jsme v životě ani neviděli, natož jedli! No tuhle přece, Václave, což nevidíš, přece tuhle…,“ paní Nováková zírala na list jako na zjevení, jako v transu, „… tuhle přece na tomhle stromě. Vidíš tu přece tenhle krásný prostřední strom,“ řekla a pak se s ní zatočil svět.

„Baruško,“ řekl pan Novák po nekonečné době ticha, v němž jako by zazněl vzdech anděla, zachvělo se listí větve a šátek naposledy zamával, „Baruško! Proč jsi to říkala. Proč jsi jen obracela tu poslední stránku. Proč jsi vztáhla ruku… Vždyť to byl náš ostrov, který jsme si nechávali, schovávali, až tam připlujem. Vždyť my tam teď vlastně jet už ani nemůžeme. Baruško, vždyť to už nemá smyslu.“

„Už to nemá smyslu,“ řekla paní Nováková a smutně svěsila hlavu, „máš pravdu, Václave. Už tam jet nemůžeme. Kdybychom jeli, kdoví, jak by to dopadlo.“ A zavřela Průvodce a knížku o Jaderském moři a s tichým šťastným úsměvem zavřela i oči.

Druhý den ráno, když šel pan Veroným Strom do práce, viděl Novákovy, jak někam běží. Běželi, hlavy skloněné, obě ruce podivně před sebou, jako by stál nad nimi někdo, kdo se dívá a dává jim směr… byli však už daleko od domu, když je pan Strom viděl tak podivně běžet s rukama před sebou, a tak s nimi už nemluvil. Kdyby byl vyšel z bytu o chvilku dřív, byl by se dozvěděl, že běží na Čedok vrátit lístky…

1963

Podivuhodné setkání

„Nevím, jak bych měl o panu Kleinovi a Goldsteinovi začít,“ řekl starý hubený pán s hůlkou u muzea, „ono to vůbec nemá žádný děj. Co nemá vůbec žádný děj, nejde ani vyprávět. Vyprávět jdou,“ řekl, „jen věci, které mají děj… No ale, když chcete o panu Kleinovi a Goldsteinovi vědět, budiž. Vyprávěl mi to pan Vejvoda, když jsme támhle stáli na stanici a on čekal na dvacítku. Dvacítka nejela a já se ho zeptal, jak přečkal koncentrák. Ale to víte jak, řekl pan Vejvoda, vždyť to dnes už ví každý. Byly o tom knihy, filmy, mně se tam zhoršilo revma. Ale víte, takhle pan Klein a Goldstein, to bylo něco úplně jiného. O tom ještě nepsal nikdo.“ A starý hubený pán s hůlkou u muzea se zadíval dolů na Václavské náměstí, bylo to kvečeru a lidé se právě vraceli z práce, a vyprávěl…

„Jednou večer se vracel pan Klein z práce a tuhle na Václavském náměstí potkal pana Goldsteina. Támhle u Krakovské, kde je Dům módy, tenkrát tam byl Prokop a Čáp, dům s látkami. Na tom rohu, kde pan Klein potkal pana Goldsteina, musila být právě hrozná tlačenice, bylo to před záborem Sudet, každý kupoval, co mohl a tlampače v městě vybízely ke klidu, rozvaze, ať nikdo nedělá zásoby, vláda má situaci v rukou, ale tyhle výzvy všem ještě dodaly, člověk se v obchodech nedostal k pultu a pan Klein v tomhle shonu u Prokopa a Čápa potkal pana Goldsteina.

Pan Goldstein prý šel na tu svou tloušťku a malou protézu na pravé noze svižně, ovšem šel tady od muzea dolů, a dolů se jde vždycky líp, a pan Klein se naopak sotva vlekl, i když nebyl ani tlustý, ani neměl protézu na pravé noze, ovšem šel od Můstku sem k muzeu, nahoru, a nahoru se jde vždycky hůř, a pak, pan Klein šel z práce. No a když tedy na tom rohu potkal pana Goldsteina, chtěl se mu vyhnout. Hezky se ztratil v davu, aby ho pan Goldstein neviděl. Proč, to je celá historie, to se táhlo už ze školy.

Prostě, už když chodili do měšťanky a sedávali spolu v lavici, pan Klein se před panem Goldsteinem styděl. Pan Goldstein byl totiž z velmi bohaté rodiny. Vozil se v krásné škodovce, však ten kousek pravé nohy, co mu chyběl, ztratil právě v ní při nehodě… nosil si do školy housky se šunkou, párky, salámy, chodil ustrojený, doma měli šest pokojů a služky, no a pan Klein, škoda slov. Pan Klein byl odjakživa jen takový chudák, ten ani nevěděl, jak se v autě jezdí a jak se bydlí v pokoji, jedl preclíky, víte, když si vzpomenu na ty preclíky, co nosil do školy… to byly preclíky, co jim doma zbyly, protože je neprodali, oni je pak dávali i kočce, no a pokud jde o šaty pana Kleina, víte, já si myslím, že se styděl nejvíc kvůli nim. On nikdy nic kloudného na sobě neměl, všechno bylo staré, přešité a nemoderní… pan Klein takhle sedával v lavici s panem Goldsteinem a před panem Goldsteinem se styděl. Jenže panu Goldsteinovi to bylo úplně jedno. Pan Goldstein byl k tomu naprosto lhostejný. Pan Goldstein byl naopak hrozně rád, že s panem Kleinem v lavici sedí, a nebyl by si přesedl ani za nic. Podstrkával panu Kleinovi housky se šunkou, párky, salámy, dával panu Kleinovi dělat různé domácí úkoly, třeba výkresy a rysy, domácí úkoly pan Goldstein rád neměl, ty nemohl ani vidět, to se radši vozil ve škodovce nebo hrál tenis, víte, to mu ta malá protéza na pravé noze zas tak moc nevadila, dával za ty úkoly panu Kleinovi peníze, byl zkrátka jeho zákazníkem, občas mu dal i něco na sebe, šálu, čepici, rukavice, jednou i moc pěkný kabát, pak Klein se měl tedy dobře, ale co naplat, pan Klein už tenkrát se před panem Goldsteinem za sebe styděl, a to se pak táhlo, i když vyšli měšťanku a rozešli se, pan Goldstein na obchodní akademii a pan Klein domů do té jejich preclíkárny, to jsem vám vlastně neřekl, to byla taková špeluňka v Jirchářské ulici, kde matka zadělávala při petrolejce mouku a otec to pekl v troubě a pak to chodil rozprodávat po Stromovce a do ZOO, také sirky… a no, a když se tedy tenkrát…

… tenkrát zde v tom shonu na Václavském chtěl se pan Klein panu Goldsteinovi vyhnout, tak to už uteklo zas deset let, co se viděli naposled. Pan Goldstein se zatím stal zástupcem firmy na kuličková ložiska v Nekázance – byla to bohatá firma, měla agenty v celé Evropě, ba i v Austrálii – a když se pan Goldstein zástupcem téhle firmy stal, zčistajasna poslal jednou panu Kleinovi tři tisíce. Víte, našel si takovou záminku, jako že je to ještě nějaký dluh ze školy za rysy plus úrok, a že chce mít, než odjede na cestu, všechno čisté, pan Goldstein totiž, i když měl malou protézu na pravé noze, často obchodně cestoval. A tak tenkrát panu Kleinovi nezbylo, než aby mu za ty peníze písemně poděkoval, no a pan Goldstein snad právě na ten dopis pana Kleina čekal či co, prostě když dopis od pana Kleina přišel, pan Goldstein hned pana Kleina pozval k sobě, měl krásnou vilu ve Střešovicích – no a panu Kleinovi nezbylo, než aby tam jel. To víte, nemůžete odmítnout, když vám někdo pošle tři tisíce a pak vás k sobě pozve. No a když tedy pan Klein k panu Goldsteinovi přišel, pan Goldstein mu prostě rovnou a bez okolků nabídl místo u nich. U té firmy s ložisky, kde byl zástupcem. Jenže, co myslíte že pan Klein tenkrát udělal? Víte, v tom bylo právě to, co se s ním vleklo už z té školy. A pak, mezi námi, on byl pan Klein vůbec dost hloupý člověk. Prostě on tenkrát panu Goldsteinovi řekl, že se mu vede dobře, že má samostatnou preclíkárnu, to myslil tu špeluňku v Jirchářské, ač to byla úplná lež, už ji dávno neměl, péct preclíky v troubě při petrolejce a chodit s nimi po Stromovce se už dávno, dávno nevyplácelo, pan Klein tenkrát nastoupil místo Na Můstku v knihařství za pár stovek…

A když ho teď za těch deset let pan Goldstein zde na Václavském náměstí potkal, pan Klein se už nestačil schovat v davu lidí a pan Goldstein k němu hned přiskočil, pravá protéza mu tak nevadila – řekl jsem už, že s ní hrál i tenis – a hned panu Kleinovi rukou potřásl a řekl, jaká náhoda po deseti letech, a pan Klein se snad musil dočista tajně kousnout či co, viděl, jak si pan Goldstein výtečně pamatuje čas, kdy mu dal ty tři tisíce a nabízel místo, no ale utéci od něho už nemohl, a tak to nakonec dopadlo tak, že pan Goldstein pozval pana Kleina na sklenku vína. Abychom tu nestáli tak na tom rohu, řekl panu Kleinovi, je tu lidí jako máku, každej kupuje u Prokopa a Čápa látky, půjdem do vinárny v Krakovské. A pan Klein se asi zase kousnul, protože ho napadlo, že se pan Goldstein nechce s ním ukazovat na ulici, to víte, pan Klein byl dost ošumělý, šel právě z práce, z toho knihařství. Co měl dělat, s panem Goldsteinem na víno jít musil.

Ve vinárně v Krakovské si sedli k prostřenému stolku, bylo tam vznešené ticho, krásné žluté osvětlení, broušený popelník, čistě poklopené sklenky, šagrénové desky s jídelníčkem… to víte, pan Klein asi valil oči… a pan Nahum Goldstein hned objednal sedmičku burgundského, bifteky, humry, to si musíte představit, jak asi panu Kleinovi bylo, když to číšník nosil na stůl a přitom se klaněl až k zemi… Pan Klein později řekl, představte si, že ten číšník nám zapálil i cigarety, a když jsme šli, šatnář nám pomohl do kabátů, představte si, i mně… no a pak se tedy při těch biftecích a humrech dostala řeč na to, co kdo dělá. To víte, jak by se na to řeč nedostala, když se sejdou po deseti letech a jeden pomalu neví druhém, no a tak se tedy pan Klein dozvěděl, že se panu Goldsteinovi vede, aby se tak řeklo, slušně, žena a děti jsou zdravé, babička, obchody jdou, také že pan Goldstein koupil novou mercedesku – prosím vás, aby si pan Klein nevzpomněl, jak se pan Goldstein vždycky vozil v autě – no a já ani nevím, co všechno se ještě pan Klein dozvěděl, snad i to, že ta malá protéza je v pořádku, prostě bylo toho hodně včetně nějakého toho prstenu, co viděl panu Goldsteinovi na ruce, ale nakonec se pan Goldstein při té večeři přece jen zachmuřil… Ta politická situace, víš, řekl panu Kleinovi, ta kdyby nebyla tak vážná. Na všech stranách zbrojí, v pohraničí jsou nepokoje, mohla by z toho být i válka… Prostě, to mě zabijte, já nevím, proč se takový pan Goldstein bál války, nebo jestli to jen tak před panem Kleinem hrál, bůhsuď. Prostě pan Klein se prý toho asi nějak chytil a řekl, že má také strach, bylo to zcela jasné, pan Klein chtěl prostě zamluvit řeč, chtěl, aby se ho pan Goldstein neptal, jak se má a co dělá on. Ale pan Klein nezamluvil nic a nakonec se to všechno úplně zvrtlo. Holt popíjeli burgundské, mezi tím také nějakou tu whisky, víte, já si myslím, že už tohle byl takový trik pana Goldsteina, aby rozvázal panu Kleinovi jazyk, no a ono se mu to povedlo geniálně. Prostě v té vinárně v Krakovské šel pan Klein po letech s pravdou ven. Panu Goldsteinovi přiznal, že tu preclíkárnu už dávno nemá, že péct preclíky v troubě při petrolejce se dnes nevyplácí, že váže knihy Na Můstku za pár stovek… no a pan Nahum Goldstein provedl v té chvíli další geniální trik.

Pan Goldstein se napil vína, chvíli hleděl do prázdna, a pak pokýval hlavou a smutně vzdychl. Kdybys věděl, smutně vzdychl, jakej malér máme u firmy, to ti ani nemůžu vykládat. A když pan Klein vyvalil oči a zeptal se, jaký malér mají, pan Goldstein jen mávl rukou a divže mu na čele nevyrazil pot. Ale co, řekl, moc nemilá věc, je to hrozný, já ani nevím, co mám dělat. A pak panu Kleinovi vyložil, že jim u firmy zemřel před týdnem pan Zachariassohn, co vedl archiv nějaké obchodní korespondence nebo kýho čerta, taková prý hloupost, ale důležitá, že nutně potřebují náhradu, nebo prý pomalu nebudou vědět, kdo jim kdy psal a komu mají odpovídat. Víš, co to znamená, řekl panu Kleinovi zdrceně, co to znamená nevědět, kdo nám kdy psal a komu odpovídat, to může firmu přivést ke krachu a mě taky, vždyť já za to odpovídám… A tak panu Kleinovi řekl, že by se to právě hodilo, jestli by jim nemohl pan Klein vytrhnout trn z paty. Vytrhnout trn z paty co nejrychlejc, než se firma zhroutí, vzdychl pan Goldstein… no a pan Klein, prosím vás, když máte v sobě nějaké to víno a whisky a někdo vám vyhrožuje, že se bez vás firma zhroutí… a pak, vždyť pan Klein šel už stejně s pravdou ven, tak co, prostě pan Klein – přijal. Řekl, že u firmy na ložiska místo pana Zachariassohna, co vedl archiv korespondence, nastoupí… A tak si ťukli a pan Goldstein dal ještě další whisky, zaplatil účet a šli, na Václavském náměstí pan Klein znovu slíbil, že hned dá v knihách Na Můstku výpověď a nastoupí u nich, aby jim vytrhl trn z paty, no a pak se snad ještě jednou pan Goldstein zachmuřil, tlampače právě zas hlásaly, aby občané zachovali klid, nikdo nedělal zásoby… a pak se rozešli. Pan Goldstein pokračoval k Můstku, svižně na tu svou tloušťku a malou protézu, a pan Klein sem nahoru k muzeu, a snad ho napadlo, že to místo u firmy v Nekázance bude přece jen dobré, že si aspoň koupí také něco do foroty, když ty tlampače tak pořád křičí, aby se nedělaly zásoby… no, to já už nevím, co si pan Klein myslel, ale tak to nějak bylo, a pak pan Klein skutečně u firmy s kuličkovými ložisky v Nekázance nastoupil.

Ale když do Nekázanky poprvé přišel, zjistil, že tam vůbec nikdy žádný pan Zachariassohn nebyl, jen nějaký Zachariáš, a pak nějaký pan Synek, ale to už bylo před dvaceti lety, a o archivu obchodní korespondence tam také nikdo nevěděl, ta prý u nich takhle nikdy neexistovala, to se dělá jinak… prostě pan Klein tam dostal místo účetního výtečně placené, třináctý plat, lepší pracovní dobu, co to však bylo platné, pořád v sobě víno či whisky, jako tenkrát v Krakovské, mít nemohl, a tak brzy na něho přišly ty dřívější stavy, když viděl, že se ta firma vlastně vůbec nehroutila, že to byla firma bohatá a vzkvétající, že nikomu trn z paty nevytrhl, ale naopak, pan Goldstein vytrhl trn jemu… a ke všemu se ještě za pár dní dozvěděl věc další, že pan Nahum Goldstein není žádný zástupce firmy, ale sám její generální ředitel.

No a pak si brzy došel pan Klein k Prokopu a Čápovi pro látku na kloudné šaty a také si koupil nějaké košile a prádlo, prostě takovou výbavu. A byl nejvyšší čas, protože v obchodních domech toho bylo čím dál míň, čím dál míň a pak…

… Pak se blížil patnáctý březen. A tehdy takhle nějak koncem února si pan Goldstein dal zavolat pana Kleina do ředitelny, a když tam pan Klein přišel, pan Goldstein mu řekl, aby je dnes večer navštívil. Víte, jako jeho, pana Goldsteina a jeho rodinu. A tak ten večer k nim pan Klein jel, do té střešovické vily. Pan Klein k nim přišel v sedm hodin, jak mu pan generální ředitel řekl. Hned ho zavedli do jídelny, paní mu řekla, abys nimi povečeřel, ale byla prý k němu dost chladná, při večeři si stěžovala na migrénu, s níž má vlastně ležet, po večeři zavolala služku, aby tady pro pána zabalila víno na cestu, pan Klein by se byl asi nejraději propadl, ale co měl dělat, no, a pak mu pan Goldstein prozradil, že za pár dní jedou. On, paní, děti a babička, krátce celá rodina pana Nahuma Goldsteina do Austrálie. Už prodali vilu, zařízení, pole, co měli v Satalicích… a důvěrně pan Goldstein panu Kleinovi sdělil, že se čeká – válka. Nikdo neví, jak dlouho bude, řekl pan Goldstein, ale Hitler nakonec prohraje, to je jisté, má proti sobě celý civilizovaný svět. A řekl také, že se pak, když bůh dá, zase vrátí z Austrálie zpátky a dál povede kuličková ložiska, že pak jistě obchody půjdou jak na másle. Aby tedy pan Klein všechno tady zatím ve zdraví přečkal a pilně se vzdělával v kuličkových ložiscích, protože on, pan Goldstein, až se zas z Austrálie vrátí, bude nad ním držet ruku a rád by ho pak jmenoval prokuristou. A pak hrábl do stolu a dal panu Kleinovi obálku s třemi tisíci a řekl, že to je ten letošní třináctý plat plus něco navíc, aby to pan Klein měl už napřed… a pak hrábl do knihovny a dal panu Kleinovi pět knížek o obchodě a kuličkových ložiskách, aby se pan Klein mohl zatím pomalu připravovat. No nevím, co tomu pan Klein říkal, copak těm knížkám, ty vzal jistě rád, ale těm penězům, no ale ono to nemusilo být tak hrozné. Vždyť měl v sobě přece už zas nějaké to víno, pili je při večeři, pan Goldstein byl milý, laskavý, taktní jako vždy, to holt jen to, že ta jeho paní přitom byla a hleděla na něho trochu svrchu, jestli ovšem si to pan Klein jen tak nenamlouval, však jeho povahu už trochu znáte… no a pak pan Klein byl už rád, že se může poroučet a jít, přál paní i panu Goldsteinovi šťastnou cestu a šel. Pan Goldstein se v dalších dnech u firmy už neukázal. Za týden firma ztratila generálního ředitele, místo něho tam nastoupil nějaký inženýr Kodým… no a akorát za deset dní, co Goldsteinovi odjeli, přišel patnáctý březen – okupace, a co pak bylo s panem Kleinem, to si už domyslíte sám…

Pan Klein dostal u firmy s ložisky hodinovou výpověď, takže když se to spočtlo, byl tam tím účetním asi půl roku, no ale, co myslíte, bylo dobré i to. Pan Klein se pak všelijak protloukal, jeden čas dělal v nějaké kartonážce na Smíchově u stroje, to tak trochu souviselo s tou jeho bývalou prací Na Můstku, pak chodil na jatka a pak metl ulice, no a pak někdy, myslím na podzim v roce čtyřicet jedna, dostal předvolánku, že jede s transportem do Lodže. Pan Vejvoda, co mi tohle všechno na stanici dvacítky vyprávěl, tu předvolánku dostal také, a než jel, byl prý pana Kleina navštívit v jeho bytě. Pan Klein si prý balil svetr a boty a fůru knížek, bylo to těch pět knížek o obchodě, o kuličkových ložiskách, které mu dal pan Goldstein, říkal, že je rád, že má aspoň ty košile a to prádlo, co si koupil u firmy, a také lepší šaty z látky od Prokopa a Cápa, že nebýt pana Goldsteina, neměl by nic. Víte, pane Vejvodo, řekl, já jsem byl vlastně hloupý, já jsem to místo u pana Goldsteina měl přijmout hned tenkrát před těmi deseti lety, když mi je nabízel poprvé, za tu dobu jsem si ušetřil nějaké peníze a mohl bych si teď do té Lodže vzít třeba dokonce i kožich. Ale co naplat, řekl panu Vejvodovi, co je tam, to je tam, teď hlavně abychom to nějak přečkali, a až bude po válce, bude zas dobře. Já se zatím v té Lodži trochu z těchhle knížek vzdělám, a až se pak zas pan Goldstein vrátí… no ale pan Klein už se pana Goldsteina nedočkal.

Pan Klein byl v Lodži asi rok, přišel tam o oko a pak ho odvedli jinam, to už pan Vejvoda zapomněl kam, ale slyšel, že tam pracoval v nějakém lomu a že mu tam uřízli kus pravé nohy. Bůhví, co pan Klein v tom lomu dělal, že mu uřízli kus nohy, snad mu ji rozdrtil kámen či co… musili mu prostě dát na tu pravou nohu malou protézu… Ale pan Klein s ní dlouho nechodil. Jednoho krásného dne ho vedli do plynu. A tu prý to, jak ho vedli do toho plynu, bylo úplně zvláštní. Jako by byl tušil, jako by věděl, že se odtamtud, kam ho vedou, už nevrátí, prostě pan Klein po té cestě prý jen říkal, škoda, škoda, že to už nepřečkám. Že se už nedožiju návratu pana Goldsteina. Teď by to už všechno bylo v pořádku, teď už ano, teď už bych se za sebe stydět nemusil, teď už ne. Teď bych to všechno bral docela jinak, vždyť jsem prostudoval všechny ty knížky, a heleďte má noha, vždyť já mám malou protézu… A došel do plynu s tou protézou a zemřel. A pan Nahum Goldstein přišel o prokuristu.

Možná však, že pan Goldstein ani o něho nepřišel. Musím vám totiž ještě říci, že se pan Goldstein z té Austrálie po válce domů ani nevrátil, aspoň já o tom nevím a nevěděl o tom ani pan Vejvoda, kterými tohle všechno říkal. Pan Goldstein v té Austrálii asi během války zakotvil a zůstal.

No a pan Vejvoda, no tak ten na tu Lodž také doplatil, zhoršilo se mu tam revma, jak mi řekl, ale já si myslím, že má i něco se žaludkem. Jak čekal támhle na stanici na dvacítku, moc se mi nelíbil, byl celý sešlý, pohublý, takový dost utahaný, ani šaty neměl dobré, mně se zdálo, že nějak špatně jí, no tak, to by tedy bylo vše. Tak nevím, nevím…“ a starý hubený pán s hůlkou u muzea pokýval hlavou a pak, hledě dolů na Václavské náměstí – byl večer a lidé se vraceli z práce – starý pán s hůlkou řekl: „Nevím, nevím, co si z toho vyberete, ono to vlastně žádný děj nemá a nemá to ani pořádný začátek a konec. Co nemá pořádný začátek a konec, nejde ani vyprávět, vyprávět jdou jen věci, které mají začátek a konec. Tak se mějte hezky, já už musím jít. Škoda, že tohle Václavské náměstí není na každé straně o pár metrů širší. Kdyby bylo, bylo by muzeum z Můstku líp vidět.“

1964

Stříbrná svatba

Mojžíš Kraus si prohlížel nehty a zjistil, že mu zarůstají do masa. Jaký div, když nikdy nebyl na manikúře. „Máš na to dbát,“ řekla paní Krausová, „lidé si všimnou všeho. Zvlášť když se podává ruka.“ – „Podívej, mamičko,“ řekl pan Kraus nevrle, „co říkáš, je klam. Ať si všimnou. Ruce mám aspoň čisté, a to je snad víc!“ – „No tak dobře, dobře,“ řekla chlácholivě paní Krausová a chystala se otevřít skříňku. Ale pak se náhle obrátila a řekla: „Kdyby se tak na to, jestli má někdo čisté ruce, dalo! Možná že ti jednou řeknou, abys šel, a na ty ruce se ti přitom ani nekouknou…“

Ale tenhle rozhovor pana Krause s paní byl už dávno, dávno, snad to už nebyla ani pravda. Před dvěma roky řekli panu Krausovi, aby šel… a na ty ruce se mu vskutku nikdo ani nepodíval… Teď seděla paní Krausová za stolem, celá sešlá, ustaraná, a přece v jakési sváteční náladě, měla černé šaty s krajkovým límečkem, a pan Kraus seděl u okna v houpací židli s nohama v dece a taky celý ustaraný, sešlý, ale také ve sváteční náladě, měl tvrdý bílý límec s vázankou, a paní Krausová otevřela skříňku a pan Kraus povzdechl, což dělal vždy před astmatickým záchvatem.

„Když se tak dívám na toho Hirsche nebo Otu a Martu, anebo na Věru Moscheies,“ usmála se paní Krausová, „vždyť to byli docela šťastní lidé. Co jim chybělo?“ A vyjímala ze skříňky různé fotografie, navštívenky, oznámení sňatků a dívala se.

„Prosím tě,“ řekl pan Kraus na houpací židli a rozhlédl se pokojem, který byl dost prázdný, ale jaksi vznešený, „co jim chybělo! Tak se koukni třeba na Hirsche, jestli to na té fotce vidíš, když ji máš v ruce. Ono se to tam asi nepozná, protože on tam na obrázku nechodí…“

„Prosím tě, že trochu kulhal,“ řekla paní Krausová, „na světě kulhalo lidí, dokonce i jeden básník. Podívej se, paní Červená…“

„Jo, to je, milá zlatá, paní Červená, a ne pan Šalamoun Hirsch,“ řekl pan Kraus na houpací židli a opět se rozhlédl pokojem, prázdným, ale vznešeným, „na paní Červenou nekřičeli odmalička kulhavý Šalamoun jako na Hirsche. A paní Červená pak doma nebrečela, že na ni křičí kulhavý Šalamoun, jako Hirsch…“

„A co ty víš, jak na ni křičeli,“ namítla paní Krausová, „možná že kulhavá Červená…“

„Prosím tě, že mluvíš,“ řekl pan Kraus a trochu si narovnal deku na nohou, „vždyť ona za svobodna se ani Červená nejmenovala. A taky co vím, neměla ani ty pocity jako Hirsch. Nebo ty víš, že si kvůli pocitům neřekla v zaměstnání o gáži? Vždyť toho Hirsche, prosím tě, musil vtom zaměstnání pořád někdo strkat. Tak prosím jich, pane Hirsch, přece se nebudou ostýchat, vždyť je ta gáže jejich. Tak prosím jich, pane Hirsch, řeknou, poklona, já jsem Hirsch, a vědí, já bych si dovolil vybrat gáži. Já musím zaplatit činži a koupit si klobouk.“

„Prosím tě, tatíčku, neříkej, že Hirsch neměl ani na klobouk, vždyť byl účetní u Goldberga, pracoval a vydělal si jako každý jiný.“ A paní Krausová rychle pohlédla na fotografii a řekla: „Vždyť je tu v úplně nových šatech a klobouk má v ruce.“

„To teda máš svátou pravdu,“ kývl pan Kraus a trochu se zhoupl, „v šatech a má klobouk v ruce. To máš recht. Tak aby si nekoupil ani klobouk, když byl účetní u Goldberga a vydělával jako ostatní. To už by bývalo kór smutné. Jenže, z které doby ta fotka je? Nemáš tam náhodou datum? Byl čas, že ani ten klobouk Hirsch neměl. Že když šel na Pesach, musil mu Rotbaum půjčovat černou velurovou hučku. Po nějakém tchánovi. Zničenou od molů, kdyby tě to zajímalo. A ten Kautzner mu jednou řekl, ale pane Hirsch, copak když jdou na Pesach, nemají už ani na to, aby si koupili něco svého na hlavu? Tak to bylo s kloboukem, jestli chceš vědět.“

„No dobrá, dobrá,“ řekla paní Krausová chlácholivě, „hlavně že pak ten klobouk měl. Měl pak obchod, jestli si vzpomínáš.

Tahle fotka je asi z doby obchodu. A taky už tak nesměle nevypadá. No koukni sám.“

Paní Krausová vstala od stolu, přinesla obrázek k židli u okna a pan Kraus v dece se zahoupal, podíval se a řekl:

„No jo, na fotce holt nevypadá. To dá rozum, že tam ne, když tam mlčí. A pak je to z doby obchodu, to máš svátou pravdu. Ale já ti řeknu ještě něco. On ten obchod měl dokonce svůj. Víš, jeho obchod, a bez dluhů. On nepil, nekouřil, nikam dohromady nešel, víš, co to je?“

„No tak vidíš, že se mu nevedlo zle,“ řekla paní Krausová konejšivě, vrátila se zase ke stolu a dala obrázek do skříňky, „zle, a ty bys z něho málem udělal chudáčka. Ty pocity má leckdo, to se nesmí tak brát. Heleď třeba Štěpán,“ řekla paní Krausová, „takový nesmělý hoch, však ten taky zkusil dost, když ho každý jenom odstrkoval, však víš, co říkala paní Štěpánová, jak zkusil na té poště… No a vidíš. Štěpán obchod nemá. A Hirsch aspoň měl.“

„To je Štěpán, a ne Šalamoun Hirsch,“ řekl pan Kraus a trochu povzdychl jako před záchvatem, „copak ty nevíš, jak to s obchodem Hirsche dopadlo a že mu to kulhání rozbilo i svatbu? Pan Štěpán nemá sice obchod, ale úředník je, a co vím, nedávno se ženil. Vzal si Motyčkovou, aspoň jsem četl parte dole v domě…“

„Prosím tě, tatíčku, kulhání Hirschovi rozbilo svatbu, řekneš,“ řekla paní Krausová vyčítavě, „vždyť ona si ho Součková nechtěla vzít vůbec. Vždyť ona říkala, že by musila v tom jeho obchodě stát za pultem! Vždyť ta noha v tom nehrála roli!“

Pan Kraus se rozvážně zahoupal, a aniž pohlédl na ženu, řekl: „Tak se koukni, já ti něco povím. Jak vidím, nejsi vůbec informovaná. Stát v obchodě za pultem, to taky Součková nechtěla, to máš svátou pravdu. Ale co bylo pak? Pak si vzala Macháčka, ne? A co měl Macháček, nevíš? Tak Macháček měl, ať mě Pánbůh netrestá, obchod. To se divíš, co? A ona před svatbou musila vědět, že ten obchod Macháček má a že v něm bude stát za pultem, a taky stála. U Vladislava Macháčka v obchodu látkami. Ato bylo dobré. To šlo. Ale u Šalamouna Hirsche ne. To nešlo. Stávala tam akorát pět let, než ji zavřeli pro defraudaci. Ale i těch pět let je dlouhá doba. A tak ti ještě něco řeknu: Ten Hirsch, ten za deset let o ten obchod přišel. Vždyť si snad vzpomínáš, ne? Víš, jak mu prodali hrnce a neměl ani na nájem? A on mi pak jednou povídá, jen tak, to ty nevíš, tak se podívejte, Mojšl, teď už obchod nemám, protože mi prodali hrnce, jestlipak, když už tedy obchod nemám, by si mě Součková vzala teď? Teď by se přece už bát nemusila, že by stála za pultem, když jsem obchod ztratil. A já na to, ale Hirsch, vždyť je přece deset roků vdaná, má přece Vladimíra Macháčka, a nedávno ji pustili z arestu. A on na to, ale to já vím, že to nejde, Mojšl, já taky na tu svatbu nepomýšlím, to já se jen tak ptám, víte?… Jo, tak to tedy bylo. Abys to věděla do konce.“

„No tak dobře,“ řekla mírně paní Krausová, „ale že se přece neoženil, to snad nebylo tak velké neštěstí. Takových lidí je na světě víc. Na světě jsou věci horší. Vždyť Hirsch byl docela pašák.“

„To jo, pašák byl,“ řekl pan Kraus, „to zas máš svátou pravdu. Ale já ti povím ještě něco, abys viděla, co mu to pašáctví vyneslo. Když ztratil obchod, neměl málem ani na sůl. To bys neřekla, že? No vidíš. Ty si myslíš, že přeháním. Ale nic si z toho nedělej, takových bylo víc. On to nikde veřejně netroubil, že nemá na sůl. Ale zvávali ho do rodin na Purim a dávali mu dárky. No, to se na Purim dělá, řekneš, tak to máš zas svátou pravdu. Ale já vím, CO mu dávali. Starý kabát, boty, košili, kdo co měl. Dokonce i šálu. Ano, šálu! Považ, že by ti někdo dal na Purim šálu. Na krk, víš? Jo, takhle hedvábnou, parádní, to jo, to bys chtěla, to věřím. Ale šálu docela obyčejnou, aby člověk nenastydl, když mrzne, takovou na omotání, to ne, co? Ale abych nezapomněl, oni mu dávali i jídlo. Protože on neměl ani na sůl, ať mě Bůh netrestá, že to říkám znovu. On ze svátků mohl držet nanejvýš půsty, a na to ještě měl, desátý tevet, jedenáctý tamuz… to mu ještě vycházelo. No a tak se klepal, klepal, v šále chodil, na Purim obcházel, devátý av držel, nekouřil, nepil, až jednoho krásného dne ho potkalo terno. Víš to terno, co ho jednoho krásného dne potkalo? Jednoho krásného dne umřel. Bylo mu padesát. Ani ne čtyřicet let držel tfilin a byl konec. Tak to byl ten pašák Šalamoun. Hirsch. Ten se v tom štěstí jen topil. Víš, maminko, takhle, heleď…“

A pan Kraus se na houpací židli přikrčil a zvedl ruce, jako by dělal žábu, a židle pod ním se jen kolébala, až mu deka z nohou padala, že ji musel rukou přidržet…

„No jo, tatíčku, ty jen pořád mluvíš o Hirschovi, Hirschovi,“ řekla paní Krausová, když po chvíli ticha opět pohlédla do skříňky, „ale proč taky něco nepovíš o Otovi a Martě? Mám tady ta jejich oznámení k sňatku ještě po nebožce matce. A ještě něco tu musím mít…“ koukla do skříňky.

„Ota a Marta, říkáš?“ řekl opět pan Kraus a mávl rukou, „o těch mi radši ani nemluv. To už pak můžeš rovnou říci, že taky ten jejich Jeníček, dej mu pánbůh nebe. Že ho nikdo nehonil, vyšel spokojeně školu, to tedy je zase svátá pravda. To leckoho nikdo nehonil, a kdo nevyšel spokojeně školu, prosím tě? Leda ten mladý Katz, ale ten přece na školu vůbec nebyl, každý holt na školu není jako Disraeli nebo Einsten. No a ve dvaceti létech prodělal Jeníček světovou válku a dva dni před koncem padl. No tak vidíš. Ten toho štěstí poznal. No pozdrav pánbůh! Ani holku před tím ještě neměl.“ Pan Kraus se raději otočil k oknu, za nímž v protějších domech bylo teď možno spatřit řadu zpustlých krámů.

„Ale proboha, tatíčku, nemluv tak,“ řekla paní Krausová chvatně, „Jeníček Weissů, co žil, měl všechno. A když byl v té válce, nevěděl, že umře. Mohl doufat, že se vrátí.“

„To teda doufat mohl, to je zase jedna svátá pravda, ty máš svátou pravdu pořád,“ řekl pan Kraus, „ale víš, to není tak velké štěstí, že mohl Jeníček Weissů doufat. To už by bylo větší štěstí, kdyby býval do té války vůbec nešel. Co mu vůbec do ní bylo, prosím tě. On chtěl být stavitel. Oni ho na frontu prostě zahnali. Ale já ti povím, co měl tenkrát Jeníček Weissů dělat. On jim měl říci, koukněte, mě to nezajímá, já s tím nemám co dělat, jděte si tam sami, já chci být stavitel. To jim měl říci Jeníček Weissů. Hezky od plic. Takhle…“ A židle pod panem Krausem se zase nebezpečně rozhýbala. „Ale Jeníček Weissů holt tohle neudělal a šel, a už tedy nepřišel. Ve dvaceti létech.“

„Ale to jich ve válce padlo, tatíčku,“ zavrtěla paní Krausová hlavou, „takových mladých vojáků bylo…“

„Zase svátá pravda, bylo to úplně tak, jak říkáš. Ale Marta se z toho div nezbláznila, když se nevrátil…“

„Ale Marta nebyla sama, tatíčku, vždyť přece po ostatních taky nějaká matka zbyla, nemyslíš? Vždyť to přece musíš vědět!“

„Další svátá pravda,“ zahoupal se pan Kraus na židli a poupravil si deku na nohou, „já už to budu musit docela počítat. Ale víš, já teď mluvím o NÍ. Já teď právě říkám, že se z toho div nezbláznila, jestli mě vůbec posloucháš, co říkám. Tak já nevím, z čeho se div nezbláznila. Jdi se jí zeptat, jestli ti to snad poví líp. Však víš, kde je… vedle Picků, oddělení šest, tři bé.“

Pan Kraus byl trochu rozhorlen.

„Ale tak tohle přece já vím,“ namítla smířlivě paní Krausová, „já vím, že byl Jeníček chudák. Já jsem přece mluvila o nich, o Otovi a Martě. Já tady mám ta jejich oznámení k sňatku a ještě něco, já to teď nemohu najít…“ opět koukla do skříňky a pak řekla: „Ota měl hodnou ženu až do smrti a Marta hodného muže taky až do smrti, zdrávi byli, rádi se měli, chodili se dívat na dostihy. A jednou vyhráli na strakatého koně a koupili si kostkované záclony. A ty ostatní děti válku přečkaly! A tohle vím zas já, tatíčku.“ A paní Krausová brala ze skříňky různé bílé obálky a otvírala je, neboť stále něco u těch Weissů postrádala.

„Jsi docela chytrá, když tohle víš,“ vedl pan Kraus svou.

„Ještěže říkáš zdrávi byli, jo tak tohle je zas svátá pravda. Bůh ví, kolik jich už je, já jsem si měl dělat čárky. Tak to teda ano. Snad až na to revma u ní ke stáru. Klepetář jí dal mazání a ona je vylila, ať ji pánbůh za to netrestá ještě teď v ráji… Ale co ty starosti, když děti měly záškrt, spálu, spalničky, jednou dokonce operace… Půjčila jsi včera paní Suché cibuli?“ a když paní Krausová kývla, pan Kraus řekl: „Dobrá. Tak to se oni tomu smáli, když jim děti stonaly, viď? To se ten Ota a Marta chytli za ruce a skákali po podlaze, škoda že sedím v tý dece…,“ pan Kraus se opět zhoupl a pohlédl oknem, kde v protějších domech byla řada zpustlých krámů.

„Já vím, já přece vím,“ řekla paní Krausová, „já říkám, až na tohle. Oni byli přece zdrávi a starosti jinak neměli.“ A chtěla ještě něco říci, ale pan Kraus jí vpadl do řeči.

„Že něco povídáš. Že to ještě jednou opakuješ. No tak, on se přece chtěl utopit, jestli víš!“ Pan Kraus se docela pozlobeně zhoupl na židli.

„Prosím tě, tohle mi neříkej,“ paní Krausová zvolala teď trochu hlasitěji, „tohle mi, tatíčku, nepovídej. Že se chtěl Ota utopit. Vždyť já jsem u nich tenkrát byla. Zrovna takhle po válce. Byl sice z Jeníčka zdrcen, ale byl docela normální. O utopení nepadlo jediné slovo. Chodili pak na ty dostihy a vyhráli na strakatého koně.“

„Ale jdi,“ řekl pan Kraus, „a kdo ti říká, že to s utopením bylo po válce? Od koho jsi to slyšela? Nebo ti to teď právě někdo řekl?“ pan Kraus se rozhlédl pokojem, dost prázdným, ale vznešeným, jako by byl připraven na jakousi slavnost, „vždyť to bylo mnohem později. Vždyť to bylo, až když začali chodit na dostihy. A měl ti snad říkat, Sára, víš, já bych se chtěl utopit, co tomu říkáš? Jo, měl? No, řekni sama, já skutečně nevím. Možná že se pletu, že to říkat, že se utopí, měl… Kvůli rakovině…“

Ale vtom paní Krausová vykřikla.

„Proboha, to je hrozné,“ vykřikla a spráskla ruce. „Tatíčku…“

„Tobě se to asi nezdá, že se tak najednou díváš,“ zvolal pan Kraus na židli, „nezdá se ti to, bodejť by se zdálo, když žiješ ve vidinách.“

„Ve vidinách,“ zvolala paní Krausová téměř plačtivě, „vždyť přece Ota žádnou rakovinu neměl. Vždyť přece mluvíš o Otovi Weissovi, co měl Martu, ne? Vždyť on měl přece něco s játry a umřel v osmdesáti letech na zápal plic. Vždyť oni přece slavili…“ paní Krausová se odmlčela, pohlédla na pana Krause, pak si trochu narovnala ten krajkový límeček, co měla na těch černých šatech, a honem zas vnořila ruku do skříňky. „Škoda,“ řekla rychle, „škoda že nemohu najít… bylo to tu někde v obálkách… bylo to takové hezké oznámení s růžovými kraji, to se tenkrát tak tisklo, bože, kde to jenom je…“

„No tak já vidím, že ti musím něco povědět,“ řekl pomalu pan Kraus, jako by se probouzel, a ani trochu se na židli nezahoupal, jak teď strnule seděl, jen si sáhl na vázanku v límci, „ty holt nevíš o Otovi dočista nic. Ty víš všechno jen jako z novin. Já se divím, že můžeš být tak neinformovaná, když k nám chodili tolik let. Copak ty nevíš, že mu jednou řekli, pane Weiss, nelekají se, ale připravějí se, je to rakovina? Dva roky, a bude konec? Vědí, ani o týden víc, řekli, ty tohle nevíš? A že on se tím tak trápil a říkal, dva roky, dva roky, kdyby aspoň tři, až zaopatřím i toho nejmladšího, víš koho, Rudolfka! Ale oni řekli, pane Weiss, nezlobějí se, ale tak teda nanejvejš dva a půl, ale tři, to nejde, to bychom vás klamali. Ty tohle vskutku nevíš? A že on si to vzal tak do hlavy, že se chtěl utopit? A ty nevíš, že za ty dva roky neumřel, ba ani za tři, ale až v osmdesáti na zápal plic? Že se dokonce dočkal… ty tam v té skříňce to jejich oznámení nemáš?“ A po chvíli řekl: „Ale co to bylo platné, že se v té rakovině spletli, když on tomu léta věřil a chtěl se utopit, až musel přijít sám rabín a domlouvat mu, aby nic takového nedělal, že se to nesluší, že je to hřích! No tak vidíš. A tohle nebylo nic, když tak povídáš?“ Pan Kraus svěsil hlavu a nad něčím se zamyslil. Snad si potřeboval trochu odpočinout. Dýchalo se mu najednou hůř než předtím.

Po dlouhé době mlčení, v níž hleděl oknem na zpustlé krámy, pan Kraus řekl:

„Víš, mamičko, ale ta Věra Moscheles, tak to taky není pravda…“ A po nové dlouhé době, v níž se mírně houpal a rovnal si deku na nohou, řekl:

„Říkala jsi přece taky Věra Moscheles! Říkala jsi, viď? Říkalas?“ A když paní Krausová konečně kývla, pan Kraus řekl: „Tak to, mamičko, ne. Tak to ne, jak jsi na ni vůbec přišla? Vždyť to byla stará nemocná bába, kterou týrala záducha od třiceti let a Hejtman celý život, že to jednou došlo tak daleko, že chtěla od něho utéct. Ale tenkrát holt ty rozvody nebyly tak časté. Rabín by býval měl námitky…“

Ale najednou se pan Kraus přestal houpat a pohlédl na ženu, která na něho hleděla jako zkamenělá.

„Či se ti to nezdá?“ zeptal se prudce.

„Bodejť by se mi to zdálo, tatíčku,“ zvolala paní Krausová, „vždyť Hejtman byl evangelík a měli svatbu v kostele!“

„Jo, a kdo ti zase řekl tohle?“ zavrtěl se pan Kraus v židli, „to bych rád věděl, od koho tohle máš!“

„Já vím, že měli svatbu hned po Pesachu anebo osmnáctého tamuze,“ řekla paní Krausová rozhodně, „já už nevím kdy, ale vím, že to bylo v zakázané době.“

„Prosím tě, nebuď směšná, Sáro,“ hodil pan Kraus hlavou, „ještěže tu nikdo není a neslyší tě. Rabín je bude oddávat v zakázané době! To tak!“

„Ale kdo říká, že je oddával rabín,“ vzepřela se paní Krausová, „já přece říkám, že je rabín neoddával vůbec. Škoda že tady není nějaké to oznámení sňatku nebo pozvánka. Nebo aspoň nějaká svatební fotka…“

Paní Krausová chvilku rychle hledala ve skříňce a pak vykřikla:

„Je tu! Svatební fotka! Tak se koukni. Já ti ji donesu k židli. Tak se koukni, jak jdou do kostela. Vidíš, jak jdou do kostela?“ podržela panu Krausovi obrázek pod krkem. „Hejtman a Věra Moscheles? To je evangelický kostel v Příbramské ulici, co stavěl inženýr Nedoma, jak se mu žena po rybách otrávila…“

„Prosím tě, kostel,“ zvolal pan Kraus k obrázku, „vždyť to je synagoga! Copak nepoznáváš synagogu? Jeruzalémskou k tomu? Ty tady nevidíš ty sloupy? Nevidíš?“ vyškubl paní Krausové obrázek z ruky, „jeden sloup, dva, tři, čtyři, pět, šest? Ty je opravdu nevidíš?“

„Ale nemluv přece tatíčku, že je to synagoga. A Jeruzalémská! Copak tadyhle v tom okně nevidíš ten křížek?“

„Jo, tak ti něco povím, Sáro,“ odvětil pan Kraus, když se podíval, „tak tohle není svatba žádného Hejtmana a Věry Moscheles, to je svatba Vondráčků.“

„Bože na nebi,“ zvolala paní Krausová zděšeně a prudce, „tohle není svatba Hejtmana a Moscheles, to je Vondráčků! Když já přece vím, že Vondráčkovi měli svatbu v katolickém kostele U svátého Jana, kde je točité schodiště. Ale aťsi, tatíčku, já se přít nebudu. Já chci jen říct, že Věra byla až na toho Hejtmana a záduchu šťastná. To vím. No a že se v životě něco stává, to nesmíš tak brát. To přece ani jinak nejde aby se sypalo jen samé štěstí. Ale jinak…“

Pan Kraus nenechal tentokrát ženu ani domluvit. „Ale jinak, říkáš,“ zvolal a rozhoupal židli, „ale jinak, pěkně děkuji. Ať nás oba Bůh netrestá. Věra, co já vím, opustila byt a bydlila v podkroví, v takovém jednom holubníku a zemřela jako chudačka. Skoro bezmála jako ten Hirsch. Ještěže jí neposílali na Purim boty a šálu. Ale v tom holubníku neměla ani kamna. Říkala, že je dala pryč, ale nebyla to pravda. Ona tam kamna neměla nikdy. A postel měla za takovou plentou, kde byla tma jak v kobce. A když umřela, Hejtman se znovu oženil a žil si vesele dál. Jezdil každý rok k moři. To mu už tenkrát bylo šedesát.“

„Ale když ty vidíš všechno moc černě, tatíčku,“ odvětila paní Krausová a položila poslední fotografii do skříňky. „Od těch dvou let, co jsi odešel ze zaměstnání, ty vidíš všechno černě…“

„No pěkně mluvíš, Sáro,“ řekl ještě pan Kraus a vzdychl jako před záchvatem, „od těch dvou let, co jsem odešel ze zaměstnání. Tak já nevidím nic černě, a od těch dvou posledních let teprv ne, já to vidím, jak to je. Já jsem to tak viděl odjakživa, víš, já jsem se tak na to koukal celá léta, to ty žiješ pořád ve vidinách. Milá zlatá, já ti povídám, Hirsch, Weissovi a Věra, ti toho štěstí měli! Byl bych rád viděl, kdo by byl chtěl s nimi měnit, když pořád mluvíš dokola, ten by se byl asi brzy poděkoval. Víš, ale to je to, že máš velké oči a že nic nevis. Že nevis vůbec nic. Ty vůbec nic nevíš, Sáro, ty jsi úplně neinformovaná a místo toho žiješ ve vidinách, tak to je, to je ta tvá tragédie. Jen si hezky schovej všechny ty obrázky, vizitky a pozvánky.“ A pan Kraus se odvrátil k oknu, ke zpustlým krámům.

„No ale žili,“ řekla odevzdaně paní Krausová a srovnávala věci ve skříňce. „Žili, tatíčku. Žili přece jako lidé!“

„No a my snad ne,“ obrátil se pan Kraus do pokoje a rozhlédl se, „my nežili jako lidé? Jednou jsi říkala, že to ani nic neplatí, když má někdo čisté ruce jako já, vzpomínáš si na to vůbec ještě? Je to už moc, moc dávno…“

„Vím, tatíčku, vzpomínám,“ vzdychla paní Krausová, „žili jsme, žili, to máš svátou pravdu… Ale co asi na nás čeká teď?“ zeptala se, „co asi na nás čeká, tatíčku?… Bože, kam jsem jenom dala ty pozvánky Weissů, byly takové růžové, ozdobné… Co říkáš, tatíčku, jestlipak se dožijeme i příštích let. Co myslíš…“ Paní Krausová zneklidněla a smutně se dívala na skříňku.

„Ale prosím tě, co tě najednou bere,“ zvolal pan Kraus zhurta, „když budeme zdrávi, tak se dožijeme, to dá rozum…“

„Ano,“ kývla paní Krausová, „ale když ty jsi před těmi dvěma roky odešel ze zaměstnání! A teď tady sedíš s astmou a houpáš se. Vždyť se to snad ani nesmí, houpat se s astmou,“ paní Krausové se trochu chvěl hlas.

„A co je na tom zlého, že se houpám s astmou?“ řekl pan Kraus a rozhodil ruce, „co je na tom zlého? Nemám snad právo houpat se s astmou?“

„No ano, jako penzista, já vím,“ řekla paní Krausová a hlas se jí chvěl, „to by bylo dobré, však by sis penzi zasloužil, po tolika letech. Ale když tebe, tatíčku, sesadili, sotva sem před těmi dvěma léty přišli… Když tebe sesadili hned ten první den, toho patnáctého března… To přece dělat nemusili, když jsi celý život poctivě pracoval. Vždyť přece věděli, že jsi měl ruce čisté. To přece mohli mít nějaké uznání…“

„To tedy mohli,“ odvětil pan Kraus, „ale oni sesadili leckoho. Třeba i generála Veverku nebo Nováka, co byl v kontrolním úřadě…“

„No, jestli sesadili,“ řekla paní Krausová, „ale když to byl generál Veverka a pan Novák z kontrolního úřadu… Když oni jim dali penzi. A ty přece penzista nejsi. Vždyť ty nejsi penzista. Vždyť tebe, tatíčku, tenkrát vyhodili…“ paní Krausové se zlomil hlas a pak řekla: „Vždyť za měsíc nebudeme mít nic, a z čeho pak budeme živi?“

„No a kdo říká, že za měsíc zas nenastoupím nebo nedostanu penzi,“ řekl pan Kraus, „ty mluvíš bezmála jako prorok, Sáro, ať ti pánbůh odpustí.“

„Svatý Bože, kdyby to tak bylo pravda,“ řekla paní Krausová a pohladila lesklou skříňku. „Ale ty víš, přece dobře, co se říká… Že by nás mohli pronásledovat ještě hůř…“ pohlédla na pana Krause zoufale.

„Ale prosím tě, co zas mluvíš?“ zvolal prudce pan Kraus a zatvářil se uraženě, jako by už toho všeho měl dost… „vždyť je válka! Copak ty neposloucháš lidi, když už nečteš noviny? A když je válka, tak to teď za měsíc skončí. Za měsíc to skončí, copak nevíš, že žádný strom neroste do nebe? A kdyby se to i o nějaký den protáhlo, ty myslíš, že budou mít čas? Na nějaké to ještě horší pronásledování nebo co si pod tím vlastně myslíš? Ti teď mají jiné starosti než nějaké pronásledování, má zlatá, kdepak. Na tohle teď není kdy…“

„Ale co kdyby najednou přece jen, co pak, tatíčku? Já začínám mít strach.“

Pan Kraus se v židli trochu předklonil a pohlédl zpod víček ke stolu.

„Poslyš, Sára,“ řekl pak, „poslyš, ty nejsi moc chytrá. Ty nejsi moc chytrá žena, Sára! Kdepak, to ne, ať mě pánbůh netrestá. Ty si myslíš, že najednou přijdou a řeknou, tak pane Mojžíš Kraus a paní Sára Kraus, včera zasedal soud, a protože jste se dopustil třeba, třeba vraždy, nebo jste zapálili Staré Město, nebo… třeba že mluvíte česky, tak jste odsouzeni, třeba… na galeje? Vemte si nějaké boty a svetr a jdem! Jo a abych nezapomněl, šálu, Sáro, šálu na krk, bože můj, jako ten nebožtík Hirsch… tak teda takhle si to představuješ, ano? Ne, ty nejsi chytrá, Sáro,“ řekl pan Kraus v předklonu na židli a hleděl zpod víček ke stolu, „víš, ať mě Bůh netrestá, ale moc chytrou ženu jsem si zrovna nevzal…“

„No já vím, tatíčku, že to tak není,“ řekla paní Krausová konejšivě, „to se jen tak říká, že by mohlo být ještě něco horšího…“

„No tak vidíš. Říká se. A co se říká, to není pravda, Sáro. Pamatuj si to. Co se říká, to je lež.“ Pan Kraus se podíval na své ruce a zdálo se mu, že mu náhle trochu otékají. Ale neříkal nic. Chvíli hleděl do prázdného pokoje, který byl však přesto vznešený, jako by byl přichystán na nějakou slavnost, a na svou ženu v černých svátečních šatech s bílým krajkovým límečkem a dodal ještě:

„Lež, lež a nic víc. To máš z toho, že pořád žiješ ve vidinách, nejsi vůbec informovaná a nic nevíš. A teď už nemluv. Vůbec, podívej se ještě po těch kartičkách těch Weissů, já si myslím, že jsou v té obálce, co máš fotky těch dětí, víš, těch…“ Pan Kraus už nedořekl. Náhle zalapal po dechu. Začínalo se mu dělat nevolno.

Paní Krausová vykřikla a běžela ke stolku pro lék.

Ale dřív než mohla otevřít zásuvku, někdo zvonil. V tu chvíli nevěděla, co dělat dřív. Zda dát lék, nebo běžet otevřít. Ale přece napřed chytla prášky a donesla je manželovi k židli, na deku, v níž měl zabaleny nohy, a pak běžela otevřít. To bude asi paní Suchá s cibulí, co jsem jí včera půjčila, myslila si v předsíni, jen tolik zvonit by nemusila, zrovna teď když mluvíme o strašidelných věcech… Vrátila se za chvíli.

„Byla bledá jako smrt. V těch svých černých šatech s krajkovým límečkem snad ještě bledší… Tatíčku!“ vykřikla, „proboha, tatíčku, ty máš papír. Ty máš papír, že jdeme do transportu!“

Pan Kraus na houpací židli právě spolkl prášek a trochu si povolil límec s černou vázankou, kterou měl dnes na sobě. „Prosím tě, Sáro,“ řekl tiše, „prosím tě, kdo ti zase tohle řekl…“

„Domovnice mi to řekla, domovnice teď tady právě zvonila. Že prý máš papír, že jdeme do transportu. Do transportu, jak už tam šli Steinovi a Markovi, do tábora. Že už pozítří…“

A pak se paní Krausová rozplakala, až se celá chvěla.

„Žes mi to neřekl dřív,“ volala a lomila rukama, „žes mi to neřekl dřív! Vždyť my nemáme vůbec nic nachystáno. Vždyť my nemáme ani ty ruksaky. Vždyť my ani nevíme, co se do nich vejde. Bože, tatíčku, cos to udělal, vždyť já jsem ti ani nezašila ty tvé vlněné punčochy, co jsem koupila v Aře, co tak rád nosíš… a co proboha svetr, boty, skříňka… vždyť ty ani nevíš, jestli si tam budeš smět vzít svoje prášky na astmu. Vždyť je ti tak špatně…“

Jak zoufale plakala a lomila rukama, ten její krajkový límeček, co měla na černých šatech, se jí svezl do týla.

„Ale mamičko, klid,“ řekl po dlouhé době mlčení pan Kraus, celý ustrnulý, a snažil se zastřít, že je mu čím dál hůř s dechem, „klid, mamičko, klid. Klid.“ A pak náhle řekl:

„Jak je ta správcová chytrá! Jak chytrá! Měla ti to říci až zítra, ne dnes. Ale ona ti to řekla už dnes! A víš proč už dnes? No, aby ti udělala radost, Sáro, proto! Vždyť je válka, Sáro, válka, budou tady střílet, budou tady bombardovat, vyklízejí město… proto ty transporty… vždyť je to obrovská výhoda, obrovská přednost… a ty bys z toho málem udělala neštěstí. Ty bys z toho málem udělala zlo. Ty bys i z nás udělala chudáčky. Ale to máš z toho, že vůbec nic nevíš a nikdy jsi nic kloudného nevěděla. Že jsi celý život žila jako na Měsíci. Tak zavři už tu skříňku a dones ty… koláčky. Dnes přece máme,“ pohlédl do pokoje, dost prázdného, ale vznešeného, „dnes přece máme velký slavný den. Stříbrnou svatbu…“

1962

Cesta do zaslíbené země

„Kdybys mohl, Sokrate, všechny lidi přesvědčit o pravdě své řeči tak jako mne, více míru a méně zla by bylo na světě.“

(Theaitétos, 57/8)

1

Když časně ráno došli s kufry, batohy a taškami k řece, poněkud se zarazili. Že nepojedou luxusním parníkem, věděli už týden, když pana Seidlera, bývalého mistra v šermu, vyzvali, aby se naučil ovládat motor, který se nasazuje k rozmanitým člunům. Ale tohle, co před nimi omývaly vlnky řeky v ranním letním šeru, byla docela obyčejná pramice. Na zádi motor s několika vesly, plachta na kovové kostře s lavicí, lehátky a prázdnými bednami, uprostřed lodi budka s kanystry vody a s benzinem a vepředu na tyči vlajka s hákovým křížem.

„Naše loď tu ještě není, ač by měla,“ řekl jeden člověk v letních kostkovaných šatech se švihácký zastrčeným šátkem v kapsičce, „je čas.“

„Je čas,“ kývl starší jemný pán a pohlédl na hodinky, „zeptáme se pánů.“

„Vaše loď je zde,“ řekl důstojník, který právě došel na břeh, a ukázal na pramici. A na břehu na chvíli zavládlo těžké mrtvé ticho.

„Vycházíme z toho,“ usmál se důstojník, „že vaše cesta potrvá týden, a při jistém uskrovnění dojedete. Je to jediná možnost, kterou vám můžeme poskytnout.“

„Pane majore,“ ozval se teď starší jemný pán, „tohle snad není míněno vážně. Na tak dlouhou cestu přece nemůžeme touhle lodí.“

„Obávám se, že ano,“ usmál se důstojník, „uvědomte si, že nám na východě hrozí válka s Polskem.“

„Pak jsme tedy měli jet vlakem,“ řekl muž v kostkovaných šatech popuzeně, „necháváme vám tu za to celý majetek.“

„Ne celý majetek,“ usmál se důstojník, „máte příruční zavazadla, a co v nich je, nezjišťujeme. Zapomínáte, že nemáte průjezdní víza a můžete jen po řece. Loď nesmí nikde ani přistát! Kdybyste, pánové, pluli jen říšským územím,“ důstojník se usmál, „bylo by to ovšem jiné. Pak by nebylo třeba ani víz. Tedy,“ důstojník náhle zostřil hlas, „v Černém moři vás bude čekat anglická loď do Istanbulu a pak si jeďte, kam kdo chce. Jestli se to prosím někomu nelíbí, nemusí. Místo něho pojede pět jiných. A teď,“ řekl a přivřel zrak k vycházejícímu slunci, „teď prosím ještě naposled zkontrolujeme jména. Připravte si vystěhovalecký průkaz a nastupujte, jak budu číst.“ V té chvíli zmizelo ze břehu těžké mrtvé ticho a lidé se pohnuli. „To není možné,“ zvolala jedna žena v olivově zelených šatech, s chladnou bledou tváří, „nejsme přece cikáni.“

„Nejsme cikáni a tímhle nepojedem,“ řekla jiná, silnější paní. „Nepojedem,“ řekl starší jemný pán, „seberem se a půjdem ještě jednou na vystěhovalecký úřad.“

Ale důstojník přistoupil ke stolku, který se tu na kamenitém břehu řeky vyjímal nezvykle, druhý důstojník mu podal papíry, jakýsi voják mu přistrčil židli. A důstojník si sedl, rozevřel papíry a tváří v tvář vycházejícímu slunci četl.

„Zigmund Kerstorff, továrník, Selma manželka, Selma Seidlerová, dcera, Werner Seidler, manžel…“

Továrník Kerstorff, ač měl už vdanou dceru, vypadal dost mladě. Snad k tomu přispěla štíhlost jeho postavy a letní kostkovaný oblek s šátkem v kapsičce. Jeho tvář byla dosud plna zlosti, ale nakonec když důstojník přečetl jeho jméno a chvíli čekal, přece jen vzal kufry a šel. Jeho žena v elegantních olivových šatech, chladná a bledá, se zdála mnohem starší. Když jí důstojník dával razítko do průkazu, hleděla vyzývavě na druhý břeh k nehybnému Obřímu kolu, ale šla. Paní Seidlerová a její muž byli mladí štíhlí lidé ve sportovních šatech. Měli plné ruce kufrů a o důstojníky nezavadili okem. Ale šli i oni.

„Wilhelm Breitenbach, velkoprůmyslník, Erika manželka, Wilhelm, Wolff, Erika, děti…“ četl dále důstojník a pohlédl na dva nosiče, kteří postávali opodál u kufrů, tašek a kupy drobných zavazadel.

Velkoprůmyslník Breitenbach, tlustší bodrý pán, dost těžce dýchal, když dával důstojníkovi průkazy. Když mu je důstojník vrátil, kývl na jednoho nosiče, na ženu a děti a šel. Žena byla prostá silná paní, v níž by asi nikdo nehledal ženu velkoprůmyslníka, šla. Vilém měl přes dvacet, na rozdíl od otce byl štíhlý, smutně hleděl k lodi, šel i on. Erice bylo dvacet. Dívala se na Obří kolo na druhém břehu jako před chvíli paní Kerstorffová, ale dívala se sklesle, zaraženě, šla také. Wolff měl asi čtrnáct. Měl veselé vyjevené oči a zřejmě se nemohl dočkat, až vpadne na loď.

„Ludwig Festan, bankovní ředitel,“ důstojník přivřel oči v slunci, „Klára manželka, Hans syn, Marta Eisner v jejich domácnosti.“

Když pan Festan schovával průkazy do náprsní tašky, sklopil zrak k botám. Starší jemný pán byl zřejmě zvyklý chodit po mramoru, kobercích a podpisovat se zlatým plnicím pérem. S čelem svraštělým se sehnul pro dva kufry a šel. Hans, jeho dvacetiletý syn, se usmíval. S kufry klidně vykročil k lodi. Marta Eisnerová, pečlivě oděná žena, chytla zbytek tašek a spěchala na loď, jako by tam na ni čekalo spousta práce. A paní Festanová… paní Klára Festanová, starší dáma s vlněným přehozem na tmavších letních šatech, zdobených světlou broží, šla za nimi s kabelkou a bílým slunečníkem. Na její tváři byl trpký úsměv. Když sjela zrakem na lehátka pod plachtou a na bedny, její úsměv zhořkl ještě víc. Ale šla i ona.

Pak major za stolkem zvedl hlavu, zamžikal do slunce a slabě se usmál. „Rosa Salinger, operní pěvkyně,“ usmál se a pohlédl k druhému nosiči s kupou krabic a zavazadel, z nichž čněl i reproduktor gramofonu. Ztepilá paní Salingerová v letních květovaných šatech, s bohatě zdobenými vlasy, velkými náušnicemi a prsteny a náramkem na pěstěných rukou zděšeně kývla na nosiče.

„Berete si gramofon?“ řekl major.

„Také fotografie a desky,“ řekla rozechvěně.

„A jídlo?“ řekl major, „zásoby na týden?“

„Zásoby na týden,“ vydechla a v jejích očích se objevily slzy, „mám sušenky, čokoládu, kávu…“ A šla.

A pak důstojník za stolkem vstal a pohlédl před sebe klidně a skoro vesele. Na břehu zůstal už jen jediný pasažér. Stál tam na kamenech s prošedlými vousy, v černých šatech a černém klobouku, držel proutěný košík a hleděl na vodu, která obtékala loď v ranním oparu. Důstojník ho chvíli pozoroval a usmíval se. Ale on stál pořád nehybně, držel košík a hleděl na vodu. Konečně důstojník přimhouřil znavené oči a řekl:

„Mojžíš Ascher, oblastní rabín vídeňský.“

Na břehu zůstali důstojníci, voják a nosiči. Voják vzal židli a stolek a hodil to na loď. Nosiči se uznale dívali. Důstojník přistoupil k lodi a řekl:

„Pokud máte vařiče, pozor na oheň, v budce je benzin. Za týden jste na moři. A teď…“ důstojník se zhoupl na podpatcích a zdvihl ruku, „a teď jeďte.“

Pan Seidler na zádi spustil motor, hákový kříž na přídi se rozevlál a břeh se začal zvolna vzdalovat.

Zvolna se vzdaloval, i nehybné Obří kolo v zeleni stromů, pomalu ubíhaly domy na nábřeží, na němž teď tak časně ráno jen tu a tam jel mlíkař nebo pekař, anebo se tam potloukala nějaká ranní německá hlídka… lidé na pramici stáli u zábradlí jako sochy.

Opouštěli město, kde se narodili, pracovali, žili… tamhle se tyčila věž svatoštěpánského dómu, hrad, parlament, tamhle za věžemi byl lazaret, škola a dům, kde jsme po tři generace bydlívali… milé město, které ještě před půl rokem bylo úplně jiné, a teď je opouštěli a nechávali tu skoro všechno.

„Neměli jsme jezdit,“ řekl továrník Kerstorff, ale hned se opravil a řekl: „Neměli jsme jezdit touhle lodí. Měli jsme jet vlakem. Průjezdní víza nám měli vymoci.“

„Měli nám dát k dispozici námořníka,“ řekla jeho žena, chladná a bledá v olivových šatech, „člověka k obsluze stroje. Werner přece není povinen celou tu dobu řídit loď. Dal jim za vystěhovalecký průkaz celý majetek jako všichni.“

„Neměli jsme jezdit vůbec,“ řekl pan Festan, „já vlastně vůbec nevím, proč jedeme. Vždyť my vlastně emigrujem, a proč? Vždyť nám nic nehrozilo, byli bychom to přečkali.“

Pořád stáli u zábradlí a hleděli, jak loď pluje bočním ramenem k hlavnímu toku. Plula k hlavnímu toku a vycházejícímu slunci a z řeky stoupala bílá ranní mlha.

„Byli by nám vzali všechno tak jako tak,“ řekl pan Breitenbach, „je přece lepší, že jedeme.“

„Z Německa také emigroval, kdo mohl,“ řekla paní Salingerová a měla v očích slzy.

„Jenže tohle je Rakousko,“ řekl pan Festan, „a to je rozdíl. My jsme pouze okupovaná země. A pak, Němci stejně brzy prohrajou, a my jsme to tu do té doby mohli klidně přečkat.“

Loď pomalu vyplouvala z města a blížila se k hlavnímu toku. Na přídi ve stoupající mlze vlál hákový kříž.

„Teď už je pozdě,“ řekla paní Kerstorffová, „už jedem. Ale ať. Jenže jsme neměli jet touhle bárkou.“

„A proč jsme vlastně neletěli,“ řekla náhle paní Festanová, „letadlem bychom víza nepotřebovali také.“

A pak se stala zvláštní věc.

„Ano,“ řekla paní Salingerová a měla slzy v očích, „měli jsme letět.“ A ukázala k nebi. Lidé však v té chvíli nepohlédli k nebi, ale na příď.

Stál tam rabín Mojžíš Ascher v černých šatech a klobouku, s košíkem v ruce, a hleděl, jak loď vyplouvá z bočního ramene do hlavního toku řeky. Jak vyplouvá do hlavního toku řeky, z níž stoupá mlha, vstříc vycházejícímu slunci. Jak keře na břehu v té mlze a slunci září. Ale teď zdvihl hlavu a pohlédl k nebi, kam před chvílí ukázala paní Salingerová. Cítil jakési zamrazení a slyšel jakoby bzukot nekonečného roje včel… ale to nikdo z lidí za ním netušil. Spatřili jeho tvář, teprve když se k nim pootočil.

„Ano,“ řekl, „odjíždíme z Egypta. Bůh propouští svůj lid z poroby. Jedeme,“ řekl a pohlédl vzhůru, kam před chvílí ukázala paní Salingerová, „do zaslíbené země.“

Paní Salingerová, operní pěvkyně, plakala. I paní Breitenbachová plakala. I někteří muži měli v očích slzy. Některé tváře však byly chladné a v některých se zračil hněv. Továrník Kerstorff v kostkovaných šatech s kapesníčkem pohlédl na rabína a hákový kříž a suše řekl:

„Takže máme štěstí.“

„Tak se zdá,“ řekl rabbi a položil svůj proutěný košík na zem, „že řeka je tu už dost prudká a že by pan Seidler měl vypnout motor. Abychom šetřili benzinem.“

Pan Seidler vypnul motor a pramice teď začala plout vlastní tíží. Lidé se trochu vzpamatovali a uklidnili. Začali nosit zavazadla pod plachtu k lavici, lehátkům a bednám. Bylo tam místo i pro stůl a židli z břehu.

„Jen co se tu trochu zabydlíme,“ řekl pan Breitenbach.

„Snad se to týden vydrží,“ řekl teď i pan Festan.

Ranní mlha na řece se rozplývala a začínalo teplo. Paní Festanová odložila přehoz na lehátko a vybalila z kufru deky. Byly to krásné vlněné deky s třásněmi. Vybalila i vařič, kotlík a krabici cukru. „Aby nezvlhl,“ řekla hospodyni Martě.

„Ten kotlík je však přece jen pro čtyři lidi malý, milostpaní,“ řekla hospodyně, „budeme musit vařit nadvakrát.“

„Co naplat,“ vzdychla paní Festanová, vyňala krabici rýže a pak se náhle zarazila. „Proboha, jestlipak jsem vzala mléko,“ zvolala. Marta a pan Festan začali hledat mléko, ale zatím našli jen obrázek ve zlatém rámu, míšeňské talíře a zlacené příbory.

„Týden bez mléka obstojíš,“ řekl pan Festan ztrápeně, ale pak si oddychl. Mléko bylo u mýdel, a podle firmy na zlatém štítku to bylo zřejmě prvotřídní francouzské zboží.

„Víte,“ oddychla si paní Festanová, „já jsem bez mléka a krému proti slunci nemožná. Jestli začne pršet,“ pohlédla trpce na slunečník, opřený o lehátko, „pak nevím. Mne v dešti bolí hlava. Jsou tu taky ty mé prášky od Rubesche?“ řekla a v té chvíli ustrnula zrakem na lavici.

Na staré dřevěné lavici otvírala paní Kerstorffová kufr a o kus dál paní Salingerová s očima plnýma slz rozbalovala krabici. Továrník Kerstorff stál opřen o zábradlí a s prstem na kapesníčku v saku pozoroval její náramek, prsteny a rudé nehty.

„Máte, madam, zásob na měsíc,“ řekl, „a ne na týden. Abych se přiznal,“ řekl, „v životě jsem neviděl tolik kolínských, krémů a pudrů, leda v parfumářství. To je březová voda?“

„Ano,“ paní Salingerová smutně koukla na jednu lahvičku, modrou jako její náušnice, „mám strach, že mi zvlhnou vlasy. Ale mám strach i o desky,“ obrátila se ke gramofonu a kufříku, který stál opodál.

„Ten petrolej,“ řekla paní Kerstorffová a byla chladná a bledá, prohlížela chleba, láhev okurek a makarony, „ten petrolej jsi měl dát k vařiči, a ne k makaronům. To jsi ho už rovnou moh strčit do soli. Ještě budem jíst makarony s lihem, když už to tu stejně tak za nic nestojí.“

„Já jsem loď vybral,“ odsekl pan Kerstorff, „starej se radši o recept, za týden jsme na moři. A to jsou všechno vaše nahrávky?“ otočil se opět k paní Salingerové a ukázal na kufřík, „něco na varhany tu nemáte?“

„Jenom své nahrávky,“ paní Salingerová se zachvěla.

„Škoda,“ řekl pan Kerstorff, „mohli jsme plout jako v chrámě.“ Jediné dvě ženy, které se moc nestaraly, byla paní Seidlerová a Breitenbachová. Paní Seidlerová stála vzadu u vypnutého motoru a s mužem se dívali na krajinu. Paní Breitenbachová si vyzula střevíce, posadila se do lehátka, jež se dost prohnulo, a vytáhla z tašky dvě věci. Zpola hotovou výšivku s barevnými bavlnkami a jakousi knížku v modrém balicím papíru. Chvilku tu knížku převracela, jako by přemýšlela o její ceně, a pak zavolala na Wolffa, který stál na přídi. Ale chlapec se sotva otočil.

„Zajímalo by mě,“ říkal právě, „proč musíme mít zrovna tuhle vlajku. To nemůžeme mít jinou? Máma má takovej modrej šátek na krk…“

„Radši na to nesahej,“ řekl Vilém, na rozdíl od bratra byl stále zamlklý, „každá loď musí mít svou vlajku a tohle je loď německá.“

„Egyptská,“ zasmál se Wolff.

„V Černým moři poplujem pod anglickou,“ řekl Hans Festan a lehl si na břicho tak, že měl tvář právě proti řece.

Slunce bylo nad obzorem, příď mířila právě na ně, začínalo ještě větší horko a krajina pomalu a tiše ubíhala. Na jednom břehu se objevili nějací dělníci s motykami a tabule s nápisem Deutsche Arbeitsfront, o kus dál rybáři s udicemi. Všichni podivně zírali doprostřed řeky a Erika, která seděla u Hanse bledá a zamlklá, se odvrátila a řekla:

„Dívají se na nás.“

„Já bych chytal ryby,“ zvolal Wolff, „já bych je chytal, až bych brečel. Jen kdybych měl prut. Mohli bysme je smažit, máme olej. Udělej mi prut,“ řekl Hansovi.

„Z čeho,“ usmál se Hans do řeky, „tady bys toho chyt, v proudu. To bysme musili jet pomaleji.“

„Vždyť jedem pomalu,“ řekl Wolff, „copak tohle je nějaká rychlost? Proč ten kantor nechce, aby jel motor? Měli bysme letět jak šíp.“

„Rabín,“ řekl Hans s pohledem do řeky, „chce šetřit benzin. Tady můžeme jet bez motoru.“

Hleděli na dělníky a rybáře a Wolff jim zamával. Ale rybáři a dělníci se ani nepohnuli. Jen podivně zírali na loď.

Na druhém břehu se objevily vrby a zelená louka se stádem krav. Na břehu seděly děti a za nimi běhal pes. Když se pramice přiblížila, pes hleděl na řeku a štěkal.

„Kdybych měl oštěp,“ řekl Wolff a znovu zamával.

Ale děti na břehu hleděly strnule na loď a na chlapce na přídi u vlajky a nikdo z nich ani neotevřel ústa. Jen pes štěkal.

„Jedeme do Afriky,“ řekl Wolff.

„Jedeme do Austrálie,“ řekla Erika, která seděla u Hanse, „do Sydney, jestli Bůh dá.“

„Jedeme kolem Afriky,“ řekl Wolff, „tam už budeme smět vystoupit na břeh, protože pojedeme pořádnou anglickou lodí. A vůbec je vedro,“ řekl, „mohli bysme se koupat. Co se támhle vzadu chytnout lodi a plavat? Vždyť je srpen, copak se celej tejden ani nevykoupem? Všimli jste si,“ řekl, „že ten kantor má s sebou takovej proutěnej košík?“

„Rabín,“ usmál se Hans do řeky.

„Rabín,“ kývl Wolff, „a nemá ani pořádnej kufr. Co může v takovým košíku mít. Flašku oleje? Jsem zvědav, jak vypadají břehy na hranících.“

„Jako každé jiné,“ odvětila Erika, seděla stále u Hanse, „břehy jsou všude stejné.“

A pak smutně pohlédla na břeh vepředu s chalupou a nějakými dívkami s copy a řekla:

„Pojďte se něčeho napít.“

Zvedli se a zamířili na záď pod plachty.

„Co by se asi stalo,“ řekl Wolff u budky s kanystry s vodou a s benzinem, „kdyby ten benzin opravdu výbuch.“

„A co takhle tohle,“ řekla paní Breitenbachová pod plachtou v lehátku s výšivkou na klíně a ukázala na modrou knížku, „víš, co tu máš, tuhle to leží. Učebnice angličtiny. Aby sis nemyslil, že se tu budeš jen tak flákat. Jedeš do Austrálie, a neumíš slovo.“

„Vyšíváte hezkou kytici,“ řekla paní Festanová z vedlejšího lehátka, i ona byla teď už vyzuta a její tvář se leskla krémem proti slunci, „aspoň vám ta strašná cesta uteče. My jsme si nevzali ani knížku. Co abychom obědvali,“ řekla a pohlédla na slunce, které bylo již téměř nad hlavou.

Vzaly se vařiče, kotlíky a nádobí, v budce se nabrala voda a začalo se s obědem. Na lavici, bednách a německém stole ze břehu.

„Snad bychom napřed měli sníst salám,“ řekla Marta, ale paní Festanová v lehátku rázně zavrtěla hlavou. „Uvařte polévku z kostek, rýži a konzervu s hovězím,“ řekla, „chudák Robert. Škoda, že není s námi.“

Paní Breitenbachová namáhavě otevřela tašku a podala muži gulášové konzervy. „Ať se najíme,“ řekla, „však nám to týden vydrží. Budem šetřit, a zemřem hladem.“ Pan Breitenbach otevíral konzervy a nějak těžce přitom dýchal. „Po těchhle se dobře pije,“ řekl, „ty jsme mohli nechat navečer. Ale co, Erika je má ráda, viď“ usmál se na dceru.

Pan Festan pomáhal paní Salingerové s vařičem, paní Salingerová si s ním zřejmě nevěděla rady a snad se i bála, aby si petrolejem nepolila hezké květované šaty. Pan Kerstorff stál opřen o zábradlí a hleděl na její ruce, jediný měl na sobě ještě sako, jako by ani neplul na pramici v parném letním dni, nýbrž na palubě nějakého luxusního parníku, kouřil cigaretu. A paní Kerstorffová vařila makarony.

„Tak se mi zdá, že to vaříme jak vandráci,“ řekla s chladnou bledou tváří a míchala v kotlíku, „jak vandráci mícháme v kotlíku pod plachtou, a to jsme jim tam nechali vilu, továrnu a všechno. Ještěže jsme vzali aspoň ten kečup, okurky k tomuhle nejdou, podej mi ho…“ mávla na muže a pan Kerstorff na chvilku odtrhl zrak z rukou paní Salingerová a podal ženě kečup. Pak řekl:

„Vy taky děláte hovězí, madam?“ a paní Salingerová zděšeně kývla.

A pak se obědvalo.

Festanovi dali na jednu bednu ubrus a Marta jim tam prostřela zlacené příbory a míšeňské talíře. Paní Salingerová a Breitenbachovi usedli též k bednám, Kerstorffovi a Seidlerovi k německému stolu ze břehu. Mojžíš Ascher seděl opodál na lavici s košíkem u nohou a jedl žemli.

„Marto,“ řekla paní Festanová, „dejte panu rabínovi na talíř, ať má také teplý oběd. Je to, pane Ascher, hovězí.“

„Já vám dám také,“ řekla paní Salingerová, „já mám také hovězí.“ A pan Kerstorff spolkl sousto a řekl:

„Samý košer.“

Ale rabín jen kývl a zdvořile poděkoval.

„Tak tedy jablíčko po obědě,“ řekla paní Festanová, „ale jestli s sebou máte jen tyhlety žemle, tak to by asi nešlo. My se s vámi rádi rozdělíme. Vždyť jsme za týden u moře. Chudák Robert, jestlipak už taky obědvá. Poslyšte,“ řekla náhle uprostřed jídla, „a jak vlastně umyjeme nádobí? Ve studené vodě se mýt nedá, Marto,“ řekla hospodyni, „budete musit vodu ohřát.“

„S vodou mám starost,“ řekl pan Festan opatrně a odložil zlacenou lžíci „nebudeme moci obnovit zásobu.“

„Ale pane Festan,“ řekla paní Kerstorffová, „takové sudy nám snad na týden stačí. Nebudeme přece mýt nádobí v řece!“

„Obávám se, že budeme musit,“ řekl teď rabín opodál na lavici, a pod plachtou u beden a stolu na chvíli zavládlo ticho.

„Pane Ascher,“ pan Kerstorff odsunul talíř s makarony a pohlédl k lavici, „vy mluvíte skoro jako ten Němec. Musíte jet touhle bárkou, nesmíte přistát, musíte mejt hrnce v řece. Jak to, že musíme? My nemusíme vůbec nic. My jsme svobodný lidi!“

„Pan Ascher myslí,“ řekl pan Festan smířlivě, „že nemáme vody nazbyt. Že s ní musíme šetřit Já si myslím totéž.“

„Pak jsme měli tu cestu odmítnout,“ řekl pan Kerstorff, „požádat o letadlo.“

„Já byl také proti,“ řekl pan Festan, „ale jak vidíte, je už pozdě. Jedeme. Teď jde jen už o to, abychom to ten týden vydrželi.“

Po oběde sebrala Marta nádobí z beden a stolu a s Hansem, Vilémem, Erikou a Wolffem se dala do mytí. Na zádi u motoru, který byl stále vypnut. Nořili nádobí do vody, drhli drátěnkou a utírali utěrkami.

„Tak aspoň opláchnout,“ vzdychla paní Festanová, „ještě se nakazíme.“

„Je to čistá říční voda, paní Festanová,“ řekl pan Seidler, „nic se nestane.“

„Až na to, že tu pomřem na úplavici,“ řekla paní Kerstorffová. Loď teď plula podél zalesněných strání, vinic a luk, tu a tam se objevovaly vesnice nebo osamělá stavení a u břehů různí lidé, venkované. Dámy seděly v lehátkách, vyjímaly zákusky a sušenky a muži vařili kávu. Paní Salingerová otevřela bonboniéru, jejíž víko bylo právě tak květované jako její šaty, a nabízela bonbony. Tři obzvlášť hezky balené poslala panu Ascherovi a další tři dala Wolffovi. Byla teď už zas trochu klidnější. Její desky, gramofon a kufřík s kosmetikou bezpečně ležely ve stínu pod bednou a nemohlo se na ně ani šlápnout. Paní Breitenbachová poslala panu Ascherovi pišingr a paní Festanová jablíčka. „Kdyby začalo pršet,“ řekla z lehátka se šálkem v ruce a pohlédla na slunečník, „tak se pod touhle plachtou vytopíme. Chudák Robert, teď už je po obědě taky.“

Pan Breitenbach spolkl nějakou pilulku, zapil douškem vody a lehl si na deku. Zapálil si doutník a střídavě pozoroval obláčky dýmu a schnoucí utěrky na zábradlí. „Tak jedeme,“ řekl. „Jedeme začínat nový život. Po celoživotní práci na stará kolena. Nikdy bych byl nevěřil, že by něco takového bylo možné.“

„Narodili jsme se do špatné doby,“ řekl pan Kerstorff, i on konečně odložil kostkované sako, seděl na kraji lavice a kouřil.

„Narodili jsme se do dobré doby,“ řekl pan Festan s pohledem na zalesněné stráně, vinice a luka, „ale doba se zkazila. Zkazili ji lidé.“

„Zkazil ji takzvaný sociální pokrok,“ řekl pan Kerstorff, „nebýt závisti, umělýho pobuřování a stávek, nebylo by Hitlera a byl by mír. Teď bude válka.“

„Ani v jediném mém podniku za celý můj život,“ řekl pan Breitenbach, „nebyla jediná stávka. Ani jednoho dělníka v době nejhorší krize jsem nepropustil. Ani jediný si na mě nikdy nestěžoval.“

„To nemůžete vědět, pane Breitenbach,“ usmál se továrník Kerstorff na lavici, „oni vám to do očí neřekli. Myslíte snad, že u vás nikdy nebyl jedinej komunista?“

„Se všemi jsem jednal spravedlivě a slušně,“ pan Breitenbach se na dece trochu nadzdvihl, aby viděl na lavici „všichni u mě žili dobře. Každý měl, co si vydělal. Co komu patřilo, dostal. A když to bylo možné, pak kdo si to zasloužil, dostal přidáno.“

„Jenže, pane Breitenbach,“ pan Kerstorff se usmál, „to bylo málo. Sociální pokrok záleží v tom, že lidé chtějí víc. A pak zase víc a zase víc a nakonec se nespokojí ani s vaším vlastním platem a chtějí i vaše továrny. A až budou mít továrny, budou chtít doly, hutě, banky a pak budou chtít policii a vojsko, pak celý stát a nakonec celý svět. Tomu se říká světová revoluce. Kdo v ní bude pánem a kdo poddaným, to mi není jasné. Kdo bude dělat u strojů a na polích, když všichni budou pány, nevím. Ale jedno vím,“ pan Kerstorff vstal a zahodil zbytek cigarety do vody, „jedno vím. Že ani jeden z těch vašich zaměstnanců, kterým jste tak dobře platil a kterých jste měl snad několik tisíc, by vám pak sám nedal ani skývu chleba. Možná že by pak ještě řek, to byl ten židovskej vykořisťovatel Breitenbach.“

„To je ovšem něco jiného,“ řekl teď pan Festan a pohlédl na příď, kde už opět, když nádobí bylo umyto, seděla mládež, „vtom případě už nejde o komunismus ani jen o fašismus. V tom případě jsme vystaveni útokům ze dvou stran a v tom je strašná křivda. Naše jediná spása je být důslednými humanisty. Stát na straně lidskosti a práva, bojovat proti perzekucím všeho druhu a všude prosazovat právo lidí na šťastný a spokojený život. Pan Breitenbach to dělal.“

„A jede taky,“ řekl pan Kerstorff. „Jede začínat nový život. Po celoživotní práci na stará kolena, jak řek.“

„Pánové,“ řekla paní Festanová z lehátka a trochu upila kávy, „nechte té politiky. Nechte ji aspoň teď. Neztěžujte tuhle cestu ještě politikou, je už beztak hrůzná. Když si pomyslím, že takhle pojedem celý týden…“

„Večer otevřeme koňak,“ řekl pan Breitenbach a uhasil doutník, jeho dech byl nějak těžký a tvář ztrápená. Lehl si opět na deku a na chvíli zavřel oči.

„Vy, paní Kerstorffová, jedete,“ řekla paní Festanová k sousednímu lehátku, „do Uruguaye…“

„Do Ekvádoru,“ řekla paní Kerstorffová a zapálila si cigaretu, „do Quajakvilu, máme tam banánové plantáže.“

„Banánové plantáže,“ zasmál se pan Kerstorff na lavici, „tři záhony mrkve. Ale úplně znovu začínat nebudem. Budem místo z evropského ovoce dělat konzervy z banánů. Máme taky nový recept na banánový krém,“ zasmál se a k ženě prohodil: „Ať ho neztratíš. Vy jste prý vzali na tu cestu dalekou Rembrandta?“ řekl Festanům.

„Vzali jsme Rembrandta,“ vzdychla paní Festanová s šálkem v ruce a pohlédla na příď, kde byla mládež, „malý obrázek ve zlatém rámu, aspoň ten, muž jej kdysi koupil v Římě, kdyby jej byl ten Němec viděl, byl by jej zabavil. Jedeme do Ameriky, v životě jsem tam nebyla, nevím, ani jak si zvyknu na tu jejich kuchyň.“

„Americká kuchyně je dost fádní,“ vydechla paní Kerstorffová kouř, který byl tak bledý a zelený jako její tvář a šaty, „slyšela jsem, že se tam jí hodně kuřat. Je to nejlacinější jídlo.“

„Je nejrychlejší,“ řekla paní Festanová a odložila prázdný šálek na bednu za lehátkem, „prodávají kuřata už vykuchaná. Chudák Robert, on snad ani nikdy v životě pořádné kuře nejedl, jen kosti. To pak dáte do nějakého zlatého rámu,“ řekla paní Breitenbachové, která opět vyšívala s nohou na učebnici angličtiny, jako by se bála, aby ji neodnesl vítr, „bude to krásná kytice.“

„Jestli si nespletu barvy,“ Zasmála se paní Breitenbachová, „já už taky moc dobře nevidím a podívejte, co je tu odstínů. Zvláště tyhle růžový, těch se bojím nejvíc. Nejsnadnější je ještě tahle žlutá, ta přijde semhle, tu bych chtěla dodělat, než přijedeme k moři. Podívejte,“ ukázala na květované šaty paní Salingerové, „to je krása. Takových šatů na cestu je až škoda.“

„Copak paní Salingerová, ta může být vůbec šťastná,“ kývla paní Festanová k lehátku operní pěvkyně, „jede do Paříže, má podepsanou smlouvu, chytne sezónu, co vám, paní Salingerová, schází. Máte pořád otevřený svět. My jsme byli v Paříži naposled před pěti lety, to bylo Hansovi patnáct, Roberta jsme tenkrát ještě neměli. Muž se znal s generálním ředitelem francouzské státní banky, zabil se bohužel v letadle. Nešila jste, paní Salingerová, u Hellnagela?“

„U Kriega,“ usmála se paní Salingerová se šálkem v ruce, „u Kriega na Kärtnerstrasse. Mám s sebou na cestu ještě jedny šaty, pro případ, že by se ochladilo, takové s lachtanem, ale abych nezapomněla…,“ paní Salingerová odložila šálek, otřela si prsty do šátečku a otočila se k příručnímu kufříku, „vzala jsem nějaké poslední módy.“ A vyňala několik francouzských a anglických časopisů.

„Tenhle střih chválím,“ ukázala paní Kerstorffová na jedny šaty, „kdyby se to tuhle trochu povolilo a u krku byly volnější… v Ekvádoru jsou horka. Nejsou tu nějaké blůzičky?“

„Tahle barva se mi líbí,“ ukázala paní Festanová na jedny tmavé šaty, „ale to je tak na zimu. Na odpoledne do kina.“

„Nebo na hřbitov, nebo do synagogy,“ usmál se továrník Kerstorff, který teď stál za lehátkem paní Festanové a mrkl, kde je rabín.

Mojžíš Ascher stál u zábradlí s košíkem u nohou, hleděl na příď, kde byla mládež a třepal se hákový kříž, a hleděl na břeh, který se blížil. Byly to hranice.

Ale byly přece jen ještě daleko a rabín, když tak na ně hleděl, přemýšlel o tom, co zatím slyšel na lodi.

Byl dost stár, než aby se zklamání či dokonce hněv dotkl jeho duše, znal lidi, jak je může znát jen lékař nebo kněz, a nedělal si iluze. Bůh nás vyvádí z Egypta, myslil si, Bůh nás zachraňuje před zkázou. Tihle lidé na lodi jsou snad v gruntu dobří, byli skleslí, když opouštěli město, byli roztrpčeni lodí a těžko se smiřují s týdnem, který musí na ní plout. Ale nesedí tu, myslil si rabín, jako by nás Bůh zachraňoval před zkázou, vyváděl z Egypta, ale spis jako na výletním parníku. Ale tak rabín jen v duchu přemýšlel a lidé to nevěděli. Zatím slunce za zády lodi klesalo a pramice byla u hranic.

Na břehu byly budky s říšskou vlajkou a budka s vlajkou sousední země. U budek stály stráže v uniformách, vysokých botách a s revolvery. Hleděly doprostřed řeky na pramici, na jejíž přídi vlál hákový kříž a stálo tam několik hochů a dívka a na zádi pod plachtou byli elegantně oblečené ženy a muži… pramice teď plula velice pomalu, protože řeka tu byla širší, atak pan Seidler opět po dlouhé době spustil motor, aby loď popohnal, a Mojžíš Ascher se v té chvíli pootočil k lidem.

„Tehdy,“ řekl rabbi lidem, „když naši předci vyšli z Egypta, řekl Mojžíš lidu: Pamatujte na tento den, v kterém vás Hospodin zachraňuje. Jeho výročí budete slavit jako svátek. Ale my nemáme beránka ani hořké byliny, abychom je mohli jíst,“ řekl rabbi, „je léto a velikonoce jsou na jaře. Ale Bohu poděkovat můžeme i tak…“ Paní Salingerová měla opět slzy v očích, i jiní měli slzy v očích, teď tedy přišla chvíle, kdy zcela opouštěli nešťastnou pokořenou zemi a mohli svobodně vydechnout. Ale některé tváře byly zlověstné.

„Tak se mi zdá,“ řekl pan Kerstorff ženě, „že bytu pan Ascher nejradši postavil oltář a obětoval Hospodinu.“

„Poděkovat a vzdát Bohu chválu,“ řekl rabbi s pohledem na břeh s vlajkami a strážemi, „protože je to zázrak. Kolikrát jsme jen my, potomci oněch osvobozených z Egypta, volali k Bohu lásky a pravdy, práva a spravedlnosti: Pane, proč působíš tomuto lidu takové zlo? Kolikrát jsme k němu volali, ale on nám na naše volání neodpovídal. Snad jsme své výtky řídili na nesprávnou adresu, neboť zlo, které na nás bylo pácháno, nepocházelo od nejvýš moudrého Boha, ale od lidí, zaslepených fanatismem, kteří nás, rodné bratry, ponižovali, tupili a pronásledovali…“

„Takže nám tedy náš milý pánbůh,“ řekl pan Kerstorff ženě, „nikdy nepomohl. Nechal nás na holičkách jako všechny.“

„Bůh však nás nakonec přece jen vyslyšel,“ řekl rabbi a hleděl na břeh s vlajkami a strážemi, který se vzdaloval, „vyslyšel nás i teď. Protože žádného, kdo k němu vroucně volá, nakonec neoslyší. Ještě však nejsme u cíle. Ještě nejsme v zaslíbené zemi. Ještě jsme nepřešli ani poušť. Cesta je daleká…“

„To bych řekl,“ zašeptal pan Kerstorff ženě, „do Ekvádoru aspoň měsíc.“

Slunce bylo nad západním obzorem, za zády lodi, budky s vlajkami a strážemi mizely, a lidé se vzpamatovávali. Dámy si přisunuly lehátka k zábradlí, paní Kerstorffová si zapálila cigaretu, paní Breitenbachová vzala do ruky angličtinu, aniž ji otevřela, pan Breitenbach spolkl pilulku a vzal si doutník. Na řece bylo stále velmi teplo a skoro bezvětří, ale řeka před pramicí se začala zbarvovat zlatě a červeně. Rabbi hleděl do té zlatorudé vody a měl dojem, jako by před lodí hořelo. A v té zlatorudé barvě se vynořovalo velké město, které je vzdáleno od hranic jen pár kilometrů.

2

Pramice tedy vplula do tohoto prvního většího města za hranicemi pokořené země v krásném letním podvečeru. Na kopci se tyčil čtvercový hrad, kus dál byl prázdný přístav s širokým dřevěným náspem a ještě kousek dál – zalito zlatorudým sluncem – nábřeží se zelenými stromy a květinami. Nábřeží bylo plné lidí. Seděli na lavičkách pod secesními lampami, v jejichž sklech se obráželo slunce, nebo se procházeli, ale mnozí ve skupinkách stáli u zábradlí a hleděli na řeku. Když loď minula hrad a blížila se k tomuto večernímu korzu, skupinka hochů a dívek u zábradlí zbystřila zrak.

„To přece nejsou námořníci,“ řekl jeden mladík, „jsou oblečení moc dobře. Co by tam dělaly ty ženy v lehátkách?“

„Támhleta v těch květovanejch šatech vypadá jako hraběnka,“ řekl jiný, „a ty vlasy. Škoda že nejedou blíž.“

„A támhleten vousatej v tom černým,“ řekl další, „no přece támhleten, v tom klobouku, jak tam stojí jako socha a kouká sem, to bude asi nějakej profesor.“

„Je to asi výlet,“ řekl první, „ale že jedou na takovým uhláku. Měli bysme jim zamávat.“

„Jsou to Němci,“ řekla jedna dívka.

Vedle stál hlouček jiných lidí a jeden z nich řekl:

„Jsou to Němci. Jedou z Vídně na výlet na Žitný ostrov, kam jinam teď navečer můžou jet.“

„Že by jeli z Vídně na výlet na Žitnej ostrov teď na noc,“ řekl druhý, „to tedy by byl nápad. Ale možný to je. Asi nevědí dlouhou chvílí co dělat.“

„Na takový bárce ani nikam jet nemůžou,“ řekl třetí, „asi si ji vzali schválně. K obveselení.“

Ale lidé na pramici se neveselili. Z lehátek, od zábradlí a z přídě, kde se třepotala vlajka, hleděli na nábřeží v zeleni stromů a v květech, na lidi a na široký dřevěný násep přístaviště, a paní Kertstorffová první chladně nadhodila:

„Měli bychom trochu přirazit k břehu. Plujeme jako malomocní.“

„Kdybychom na chvilku zastavili a vystoupili,“ řekla paní Festanová, „trochu se prošli tady po tom nábřeží. Trochu vystoupili mezi lidi a prošli se po pevné půdě.“

„A skočit do cukrárny,“ řekla paní Salingerová, „jistě je ještě otevřeno a marka zde snad trochu platí.“

„Jíte, madam, zmrzlinu?“ zeptal se pan Kerstorff s pohledem na její ruce, „vy asi zmrzlinu nejíte, že ano. Slyšel jsem, že pěvci se nesmí nachladit,“ řekl a oblékl si kostkované sako.

„Teď večer bych už na zmrzlinu nešla,“ řekla sklesle paní Salingerová, „šla bych do cukrárny jen tak, třeba pro zákusek. Jen tak, víte, jak řekla paní Festanová.“

Ale pan Seidler, který teď pořád stál na zádi u spuštěného motoru, řídil loď středem řeky a plul dál.

Úplně zmizel hrad, ale zmizelo i nábřeží se stromy, květinami a lidmi, i široký dřevěný násep přístaviště, a na břehu se objevily šedozlatorudé domy a domky.

„Co by se bylo asi stalo, kdybychom vskutku byli zastavili a vystoupili,“ řekla paní Kerstorffová, „asi nic. Nikdo by se nás po žádných vízech ani neptal. Copak tady někdo ví, že jedeme jak psi?“

„Také se mi zdá,“ řekla paní Festanová, „vždyť přece za námi nikdo nejede. To by musila za námi jet nějaká hlídka.“

„Mají hlášení,“ zavrtěl hlavou pan Breitenbach, „jistě mají hlášení. Vědí o každé lodi, která pluje. A o té naší vědí asi nejlíp.“

Po chvíli pan Festan pohlédl na špičky svých jemných bot a řekl:

„Tohle byla krásná země. Nikdy jsem netušil, že tu jednou pojedu na útěku. A k tomu ještě pod hákovým křížem.“

Kousek za městem seděli na břehu opět nějací rybáři. Seděli tiše u svých podvečerních udic a ani se nepohnuli.

„Přece bych měl rád prut,“ řekl Wolff a pohlédl na Hanse.

A pak město už zmizelo celé a před lodí se rozevřela mohutná široká řeka v rovinatých březích, plných zeleně, stromů a keřů. Ale protože loď stále plula k východu a slunce za ní se už téměř dotýkalo země, nebyla řeka v tom směru na východ už zdaleka tak zlatově červená, nýbrž spíše zelená a modrá, a kdesi v dálce, kam se nedohlédlo, docela šedá. Jen když se pohlédlo dozadu k západu, tam kde bylo město, hořelo to tam v červáncích, jako by to byl úplně jiný svět. Rabín Mojžíš Ascher, který hleděl dopředu k východu, k té šedé nedohledné dálce, si myslil:

„Když slunce zapadá, je svět jakoby rozdělen. Z východu přichází noc, zatímco západ ještě hoří. Ale když slunce vychází, přichází z východu světlo.“ A nahlas řekl:

„Snad by se zas mohl vypnout motor, teď se už příliš daleko nedojede. A snad také večeřet a připravit si lože, než se setmí.“

A tak se opět vypnul motor, aby se šetřilo benzinem, nabrala se voda z kanystru v budce a vytáhly se vařiče, kotlíky, konzervy a také chléb, salám a máslo, opět se prostřely ubrusy na bednách a stole a vyndalo se nádobí a příbory. Marta podávala paní Festanové talíře a paní Festanová je prohlížela a zkoumala, jako to dělají odborníci, když zjišťují porculán, ale paní Festanová věděla, že je to míšen, zkoumala, zda jsou čisté. A každý talíř ještě otírala utěrkou. Pan Festan pomáhal paní Salingerové s vařičem a paní Salingerová vzala své talířky a i ona je začala prohlížet a pak sáhla do kufříku a každý přetřela hadříkem, pokapaným kolínskou vodou.

„Co děláte k večeři, madam,“ řekl pan Kerstorff, který ji se zájmem sledoval, „opět hovězí? Hovězí s Eau de Cologne?“ a paní Salingerová měla v očích už zas téměř slzy. Paní Kerstorffová otevřela okurky.

Bylo stále ještě horko, ač byl už skutečný večer. Horko dýchalo z prohřáté vody a z břehů a slabý větřík, který teď trochu vál, nikomu nevadil. Dámy si jen obuly střevíce, ale žádná si ještě na sebe nevzala nic teplejšího, ani paní Salingerová. Seděly u beden a stolu tak, jak byly po celý den, a večeřely. A pojednou nikomu nebylo do řeči. Starosti, které musili mít od první chvíle a zatím o nich skoro nemluvili, dostaly teď podobu tichého mlčení, a teprve ke konci jídla se začínaly měnit v mlhavá, opatrná a nejistá slova. První, velmi vzdáleně, promluvil pan Breitenbach.

„Vskutku také nevím,“ řekl a kývl k panu Festanovi, „zda s tou vodou vydržíme týden. Bude-li pořád takové vedro, jako bylo dnes, vypije se jí hodně. Za dnešek jsme mohli spotřebovat patnáct litrů.“

„Někde přistanem a naberem,“ řekla rázně paní Kerstorffová, „neumřem tu přece žízní. Pít se musí, zvlášť v takových vedrech.“

„No zatím je vody ještě dost,“ řekl rychle pan Breitenbach, „to jen v případě, že bychom neměli. Já si myslím, že když budeme šetřit, vydržíme…“

Pak promluvila paní Festanová a její slova byla již vážná.

„Jak se na noc umyjeme,“ řekla, „to snad přes zábradlí v řece?“ Po chvíli ticha řekl pan Kerstorff:

„Nejsou tu kabiny s koupelnami a tekoucí vodou, jediná tekoucí voda je tu řeka. Ale tý je tolik, že se v ní můžem vykoupat desetkrát, a ještě zbude na mouřenína.“

„Je taky možný nemejt se vůbec,“ řekl teď Wolff, a na chvilku jako by se všem ulevilo.

„Vždyť ses chtěl celý den koupat,“ řekla Erika a paní Breitenbachová dodala: „Kdyby tu bylo aspoň umyvadlo. Koupat se a mýt, vtom je pro našeho Wolffa rozdíl.“

A pak promluvila paní Kerstorffová. Její slova byla nejvážnější.

„Jak budeme spát,“ řekla a její tvář byla bledá a chladná i v tom horkém večerním šeru, „vždyť my budem spát tady pod tou plachtou. Vždyť tu zmrznem. Na řece je v noci zima.“

„Ano,“ kývl pan Kerstorff, „budem spát tady na týhle tvrdý zemi na dekách a houních. Nejsou tu kabiny s lůžky a ložním prádlem. Jestli vůbec někam dojedem, tak jsem tedy zvědav, v jakém stavu.“ A pak paní Kerstorffová řekla:

„A to potrvá týden.“

Marta s paní Seidlerovou sklidily nádobí a s Vilémem, Hansem a Erikou je na zádi opláchly. Pak paní Festanová řekla:

„Tak pan Ascher téměř nejedl. A nevzal byste si aspoň kousíček hovězí šunky?“

„Nebo marcipán?“ řekla paní Salingerová.

„Opravdu ne,“ řekl rabín, „jablko mi úplně stačilo. Ale za chvíli se setmí.“

Dámy se skláněly s povzdechy přes zábradlí lodi a nořily ruce s prsteny do řeky, nořily opatrně, aby si nepostříkaly šaty, paní Salingerová si předtím sejmula náramek. Pak si myly obličej kolínskou a pleťovým mlékem. Jedině paní Seidlerová a Breitenbachová se myly v říční vodě. Pan Seidler hřál v kotlíku vodu pro tchána, který se chystal, že se oholí. „Jsem zvyklý holit se večer,“ řekl pan Kerstorff a na chvíli odložil sako, „ráno na to nemívám čas.“ A pak se nad kotlíkem objevil pan Kerstorff s bílou tváří a štětkou v ruce. Chvilku na něho všichni hleděli jako na přízrak. Wolff se smál a zvolal: „Zejtra se budem koupat.“ Paní Breitenbachová si právě utírala obličej a řekla: „Dnes tedy už ne, už se stmívá, ale zítra začneš. Víš s čím. S angličtinou.“

„Ty jsi taky ještě nezačala,“ zasmál se Wolff a stále hleděl na bílou tvář pana Kerstorffa, „taky jsi říkala, že se budeš učit.“

„Já jsem dospělá,“ řekla paní Breitenbachová a třepla ručníkem, „já se můžu začít učit i pozdějc. Ale ty musíš zejtra.“

„A co v noci loď,“ zachvěla se paní Salingerová a také hleděla na bílou tvář pana Kerstorffa, „slyšela jsem, že loď v noci může ztroskotat nebo být přepadena.“

Wolff se znovu zasmál a usmál se i Hans a Vilém.

„Zde piráti, milostpaní, nejsou,“ řekl pan Festan mírně, „to se stává leda na moři.“

„Anebo v románech,“ usmál se pan Breitenbach a hleděl na pana Kerstorffa.

„Tady může být nejvýš nějakej žralok,“ zasmál se pan Kerstorff se štětkou v ruce, „ale nebojte se, madam, neudělá nám nic. Hospodin nás chrání.“

Mojžíš Ascher hleděl zpovzdálí na pana Kerstorffa, jehož tvář se v rostoucím šeru bělala víc a víc, a mlčel.

Marta pod plachtou za lehátky rychle prostírala deky a paní Festanová řekla:

„Přece nebudem spát v těchhle šatech, musíme se na noc nějak převléci.“

„Jistě,“ řekla paní Kerstorffová, „nemůžem spát v šatech, v kterých chodíme. To už by tedy byl úplnej cikánskej lágr. Já se pořád ještě divím, že jsme to vzali. Copak vůbec někdo takhle z Vídně jel?“

„Jel,“ řekl pan Kerstorff a utřel si tvář do ručníku, „Steinovi a Blochovi jeli, jenže s tím rozdílem, že jeli rychlíkem a první třídou. Ti víza měli.“

„Protože se sebrali a jeli hned po Anschlussu,“ řekl pan Festan, „my jedeme skoro za půl roku.“

„Je dobře, že jedem,“ řekl pan Kerstorff, natíral si obličej krémem, „jedem před válkou. Až bude po válce, můžem se zas klidně vrátit. Co jsme jim nechali, dostaneme zpět, protože to z nás protiprávně vymohli. Ještě nikdy nikdo neplatil celým svým majetkem za vystěhovalecký pas, to je vyděračství. Je dobře, že jedem, ale měli jsme letět. Tohle je podvod.“

„Uvaříme kávu a čaj,“ řekl pan Breitenbach, „je ještě přece trochu vidět, a otevřeme láhev. Oslavíme,“ řekl, spolkl pilulku a zapil douškem vody, „oslavíme první den plavby.“

První den plavby. Vskutku bylo ještě vidět, ale slunce za zády lodi už úplně zapadlo. Řeka tam ztratila svou zlatorudou zář, západní požár dohasl a vepředu, kam loď pomaloučku nesla vlastní tíže, bylo už modré a zelené šero, v nedohledné dálce pak prostor vyplňovala už naprostá tma. Horko, sálající z vody a z břehů, jejichž stromy, keře a louky prostoupily stíny, se začalo prochlazovat novým chladnějším vánkem. Paní Salingerová se zabalila šálou, přes šaty si navlékla krátký kožíšek a na hlavu si dala podivnou čepici. Pak vyňala květovanou bonboniéru a pohlédla na nebe. Na nebi se objevila první hvězda. Paní Breitenbachová si ovázala hlavu modrou šálou a pan Breitenbach otevřel koňak. Paní Festanová si oblékla nádherný svetr a přes ramena si přehodila šálu, pan Festan otevřel dvě láhve vína. Paní Kerstorffová si vzala kabát a přes něj ještě deku a pan Kerstorff si zapálil cigaretu.

„Tak abychom šťastně dojeli,“ řekl pan Breitenbach, když se sehnaly různé skleničky a pohárky a postavila se voda na kávu a na čaj, a pan Breitenbach zdvihl pohárek.

„Abychom dojeli živi a zdrávi,“ řekl pan Festan a zdvihl sklenku. „Abychom vůbec dojeli,“ řekl pan Kerstorff a zdvihl hrnek. Pak se pootočil k lavici, kde v černých šatech, klobouku a s košíkem u nohou stál Mojžíš Ascher, a řekl:

„Salom.“

Všichni se napili. Vína a koňaku, nebo jen vína a jen koňaku, Festanovi a jejich hospodyně Marta, Breitenbachovi, Kerstorffovi, Seidlerovi, paní Salingerová, a napila se i Erika, Hans, Vilém, ba i Wolff, a rty ve víně smočil i Mojžíš Ascher. První den plavby končil, na nebi přibývalo hvězd a mezi temnými břehy, na kterých se život ukládal ke spánku a usínal, nesl pomalý proud pramici k východu. Když se pak voda v kotlíku vařila, přibyla k vínu a koňaku káva a čaj.

„Jsem po tom prvním dnu úplně zmožená,“ řekla paní Kerstorffová s hrnkem vína, „necítím ani nohy.“

„Člověk by nevěřil, jak takováhle cesta unaví,“ kývla paní Festanová. „Někdo by řekl, že to není možné. Že tu přece jen tak sedíme a necháme se unášet proudem, to přece nemůže nikoho unavit. A přece je to tak.“

„To je tím,“ řekla paní Kerstorffová, „že pořád jedem. Kdybysme vystoupili na břeh a trochu se prošli, bylo by nám hned líp. Já jsem moc zvědavá, jak se vyspíme.“

„To není tím, že pořád jedem,“ řekl pan Kerstorff, „na výletních parnících nebo zaoceánských lodích se taky pořád jede a jde to. To je tím, že jedem na voru!“

Po chvíli ticha řekl pan Festan:

„Když už takhle jedeme a nic se na tom nedá změnit, musíme to vzít sportovně. Co se dá dělat. Podívejte Seidlerovi. Musíme to brát jako oni.“

„Anebo jako my,“ řekl Wolff, „vždyť se bude spát krásně. Spát v noci na řece je přece krásný. Skauti taky tak spí.“

„Jenže my nejsme žádný skauti,“ řekla paní Breitenbachová. „Šelma je mladá žába,“ řekla paní Kerstorffová, „a Wernerovi je třicet.“

„A ty jseš kluk,“ řekla paní Breitenbachová, „a copak vy. Vy z toho máte psinu. Ale my jsme už přece jen starší.“

„Snad to nebude tak zlé,“ usmál se po chvíli pan Seidler, „jacípak starší. Nikdo tu není starý. Jistěže ne ani vy,“ kývl k panu Ascherovi, který seděl opodál na lavici a jehož tváří přelétl jakýsi těžký úsměv, patrný i vtom večerním šeru, „když si navzájem pomůžeme, všechno se překoná.“

„Ano,“ řekl živě pan Festan a napil se vína, „možná že někdy za pár let, až už budeme tam, budeme na tuhle cestu vzpomínat s úsměvem. Budeme si říkat, pamatuješ, jak jsme jeli po Dunaji, koupelny tam nebyly, ložnice také ne, vařili jsme pod plachtou, spali na houních, a to trvalo celý týden. No a vidíte, taky jsme to přestáli, překonali, vydrželi, a teď jsme tu. Vždyť ona to vlastně byla až na nějakou tu únavu docela pěkná cesta.“

Pan Festan domluvil a náhle bylo všem lépe.

Paní Festanová navrhla ťuknout si na zdraví s panem Seidlerem, který tak vzorně řídí loď a je vlastně jako kapitán.

„A vy se nebojte, paní Rozo,“ řekla paní Salingerové, „tady žádní piráti ani žraloci nejsou.“

A pak vstal pan Breitenbach a řekl:

„A já teď mám jeden velký návrh.“

Všichni na něho zvědavě pohlédli. Ale protože se pan Breitenbach už pootočil k paní Salingerové, všichni vytušili, na co myslí, a mnozí zatleskali.

Protože už přece jenom bylo značné šero, Hans Festan posvítil paní Salingerové baterkou. Paní Salingerová otevřela kufřík, vyňala jednu velikou desku, dala ji podržet panu Festanovi a otevřela gramofon.

„Příště byste měla, madam, napřed,“ řekl pan Kerstorff, „otevřít gramofon a pak teprve vzít desku. Bylo by to asi neštěstí, kdyby se vám rozbily…“

„Vzala jsem všecky své desky, které jsem nazpívala,“ řekla paní Salingerová a hlas se jí chvěl, „většina se už ani nedá koupit.“

„Řekla jste ve Vídni, že máte i fotografie,“ řekla paní Breitenbachová, „ty nám musíte ukázat.“

„Ano,“ kývla paní Festanová, „zítra, až bude světlo. Hned ráno. Co tohle bude, paní Rozo?“

„To byla má velká role z Vídně, Budapešti a…“ paní Salingerová zaváhala, točila kličkou, aby natáhla péro, „… a také z Říma. Také z Milána a Madridu. Víte, já jsem měla tuto roli vždycky strašně ráda.“

Paní Salingerová patřila k nejvzácnějším hostům největších operních scén. Bylo jí asi pětačtyřicet.

„A čtu zde,“ řekl pan Festan a sklonil desku k Hansově baterce, „Vincenzo Bellini, Puritáni.“

„Ano,“ usmála se paní Salingerová, „je to árie z Belliniho Puritánů. Ale je to trochu smutné,“ řekla.

Všude bylo už úplné ticho, na březích na řece, jen občas se ozvala na hladině vodní nějaká večerní ryba, a ticho bylo i na nebi, kde zářila spousta hvězd, i na přídi, kde vlál hákový kříž. A pak do tohoto ticha náhle zazněl krásný, zvučný, tklivý hlas. Jako by nadpozemská bytost se srdcem plným smutku se vznesla nad řeku a zpívala stromům, rybám a hvězdám. Rosa Salingerová zpívala svou slavnou árii z Belliniho Puritánů. A zpěv se chvěl nad lodí, řekou a břehy jako naříkání holubice nebo pláč ztracené rusalky a unavení lidé už dávno spali, spali uprostřed řeky na lodi, která téměř stála, jen tu a tam snad ještě někdo bděl a nepřítomně hleděl do noci, snad pan Seidler, snad Vilém a Hans, snad Erika, snad i rabín Mojžíš Ascher s hlavou podepřenou o zábradlí s košíkem u nohou… když tu náhle ze tmy břehu zazněl výkřik.

Byl to pronikavý, zoufalý výkřik ze břehu, který otřásl nocí i zpěvem, který se chvěl nad řekou.

Rabbi zdvihl hlavu a pohlédl k nebi. Poznal, že to byl výkřik nočního ptáka.

Když se druhý den ráno bílý opar řeky začal zbarvovat nachem a stromy, louky a pole na rovinatých březích se rozezpívaly k novému horkému dni, Mojžíš Ascher byl už vzhůru. Stál v klobouku na přídi u hákového kříže a hleděl do vycházejícího slunce. Vzhůru byl už také pan Seidler a jeho žena. Široká řeka zde tekla pomalu, a měla-li loď jet rychleji, bylo třeba spustit motor. Ale pan Seidler čekal, až se lidé pod plachtou vzbudí.

„Nač je budit dřív,“ řekl ženě, „dokud spí, ať spí. Stejně se mi zdá, že někteří usnuli až k ránu.“

Ale lidé se vzbudili brzy. Jeden po druhém v dekách a houních otevíral oči, a když viděl nad sebou plachtu a kolem řeku a břehy zpívající ptactvem a vepředu ve vycházejícím slunci rabína a hákový kříž, bylo mu v té chvíli, jako by se probouzel na jiném světě. Pak si uvědomil tu plovoucí černomořskou skutečnost a pomalu se vžíval do nového dne.

„Nikdy bych byl nemyslil, že je tak těžké vstávat,“ řekl pan Festan panu Breitenbachovi, „je to asi tím, že jsme nespali dobře. Jen ještě lež,“ usmál se na Wolffa, který se s nechutí vyhrabával z dek, „vždyť máš prázdniny.“ A pak s Martou a s panem Breitenbachem chystal snídani. Paní Salingerová si právě smutně prohlížela vlasy ve stříbrném zrcadle, paní Festanová se s povzdechem oplachovala kolínskou a paní Kerstorffová, úplně němá, se česala, když pan Seidler zjistil, že motor začíná dunět. Nahlédl do nádrže a mával rukou.

„Chlapci,“ zvolal na Hanse a Viléma, „musíme dolít benzin.“ Přinesli z budky plechovku, pan Seidler dolil benzin, a motor se rozvířil jako zpěvák, který nabral dech a vytahuje výšky. Loď se stočila víc do středu řeky, rovinaté břehy se pohnuly, vlajka na přídi začala vlát a rabín, který tam pořád ještě stál, se otočil k lidem.

„Četla jsem jednou,“ řekla paní Kerstorffová u snídaně – mazala si právě chléb máslem a džemem, „četla jsem takový dívčí román či co, už si nevzpomínám. Ale ta pasáž o cele mi utkvěla. Milenec tam spal o vodě a chlebě, ale což to. Jídlo přece není všecko. Ale ta podlaha tuhle,“ ukázala pod nohy, „to je úplně jako ta pryčna. Já necejtím klouby.“

„Já zas celou noc cítila houpání,“ řekla paní Festanová, „je přece rozdíl spát návodě nebo na zemi. Kdybychom spali na pevné zemi, rozhodně bychom se vyspali líp.“

„Spát na zemi pod širým nebem, když na to nejsi zvyklá,“ řekl pan Festan, „je stejně zlé. To si nevyberem. Ještě štěstí, že nekousali komáři.“

Po chvíli pan Kerstorff znechuceně odstrčil chléb a zapálil si cigaretu.

„Mám za to,“ řekl, „že tohle bychom Němcům neměli darovat. Ale to jsme zase tam, kde jsme byli. Až bude po válce, dám si toho pana Eichmanna, co nám to takhle krásně zařídil, zjistit. Pane Eichmann, řeknu mu, jestlipak víte, na jaký lodi jste nás poslal k moři? Ani vyspat jsme se tam pořádně nemohli, a za to jsme vám dali majetek. Tak teď to zúčtujem, řeknu mu, anebo na vás, pane Eichmann, podám trestní oznámení. Jo, abych nezapomněl,“ pan Kerstorff se otočil k paní Salingerové, „říkala jste, že nám ukážete ty fotografie…“

„A víte co,“ řekla náhle paní Festanová, „co abychom ty fotografie schválně prohlídli až navečer. Až si zas uděláme takové večerní sezení jako včera. Aspoň se budeme mít na co těšit.“

„Prohlídneme to až navečer,“ kývla paní Kerstorffová.

„Ale dnes půjdeme dřív spát,“ pokýval hlavou pan Festan, „nikdo z nás se pořádně nevyspal. I naše Marta je ospalá, a to je co říct…“ usmál se na hospodyni.

„V tom případě tedy,“ řekla paní Festanová, „necháme fotografie po obědě. Na siestu.“

Asi kolem desáté hodiny se panu Seidlerovi zdálo, že řeka dostává spád, a opět vypnul motor. Břehy byly stále rovinaté, plné stromů, luk a polí, sem tam se objevovaly i střechy chalup a lesíky, sem tam i loďky u břehů s udivenými, vyjevenými lidmi a slunce na východě, proti němuž loď stále plula, zvolna a klidně stoupalo.

„Chudák Robert,“ vzdychla paní Festanová v lehátku, „já vím, že si říká, kdoví kde už jsme. Možná že také celou noc nezamhouřil oka. Jen aby nepršelo,“ vzdychla s pohledem na slunečník, který stál opřen opodál. Ale nic nenasvědčovalo, že by mělo pršet. Nebe bylo modré a čisté a bylo horko.

„Mně napadlo,“ řekla paní Salingerová v květovaných šatech a otevřela kufřík s manikúrou, „že takhle týden spát, můžeme dostat mořskou nemoc. A není tu ani žádný záchranný pás.“

„Záchranné pásy nejsou třeba,“ usmál se pan Breitenbach s pohledem na tichou řeku, „a mořská nemoc se dostává jen z velkých vln. Nebojte se, milostpaní,“ řekl a spolkl svou dopolední pilulku.

„Jistě,“ usmál se pan Festan, „vy stále myslíte, milostpaní, na dobrodružnou četbu. Tady jsme přece jen na pouhém Dunaji. Vidíte,“ usmál se, „měla jste strach, že nás v noci přepadnou, a vidíte, nestalo se nic. Ani vlasy vám nezvlhly. Máte je tak krásné jako včera.“

„To že mám tu čepici,“ usmála se paní Salingerová na nehet, který si právě brousila, „ale přemýšlím, zda bude v tom přístavu kadeřník. Ráda bych se přece trochu upravila, než vstoupím na loď. Ráda bych si tam koupila i růžový olej. V Bulharsku snad marky platí.“

„A co melouny,“ pískl Wolff, „a tureckej med, ten tam bude taky, když je to u Turecka. Za chvíli se půjdem koupat.“

„Ty máš starost,“ prohodila paní Breitenbachová, právě se chystala, že se pustí na té své výšivce do obzvlášť krásného žlutého květu, „kdyby ses staral o angličtinu, dnes začneš. A ještě se utopíš!“

„V Bulharsku je melounů jako u nás jablek,“ řekl továrník Kerstorff v kostkovaném saku s kapesníčkem a hleděl na paní Salingerovou, jak si lakuje nehty, „teď je tam právě sezóna. Banány tam dovážejí z Afriky, ale ty jsou podřadnější. Nejlepší banány jsou v Ekvádoru.“

A pak paní Kerstorffová, bledá a chladná v olivových šatech, si unaveně v lehátku zapálila cigaretu a řekla:

„Mořská nemoc, záchranné pásy! Jak bysme asi někoho pohřbili, kdyby tu někdo na tý lodi zemřel.“

Po delší době továrník Kerstorff řekl:

„Asi bychom jej spustili do řeky, to se na lodích dělá. To se snad smí, pane Ascher,“ obrátil se k rabínovi, který seděl na lavici s košíkem u nohou, „jak pohřbíval Mojžíš Židy v Rudém moři, když prchali z Egypta?“

„V Rudém moři žádný Žid nezemřel,“ řekl rabín, „moře se před nimi rozevřelo. Tam zahynuli Egypťané.“

V té chvíli se řeka opět trochu rozšířila a tekla velmi pomalu. Pan Seidler, který právě seděl v plavkách s ženou u budky a prohlížel si paži, zocelenou šermem, vstal a šel spustit motor. Motor se dunivě rozhučel jako před chvílí, kdy byla prázdná nádrž, a vzápětí zmlkl, jako by mu bylo zaskočilo v hrdle.

Zprvu si nikdo ničeho nepovšiml. Hans, Erika, Vilém a Wolff byli na přídi a chystali se, že přejdou na záď a vykoupou se. Továrník Kerstorff hleděl s povýšeným úsměvem na rabína a pak na paní Salingerovou, jak si lakuje nehty. Paní Festanová hleděla na slunečník a jedla bonbon. Nikdo si ničeho nevšiml, ani když pan Seidler spustil motor podruhé. Továrník Kerstorff stále pozoroval paní Salingerovou, jak si lakuje nehty, paní Kerstorffová hodila oharek cigarety do řeky a dívala se na něj jak na plovoucí smetí a paní Breitenbachová právě načínala na výšivce ten obzvlášť krásný žlutý květ. Teprve když pan Seidler potřetí a počtvrté naprázdno spustil motor, zdvihli hlavy.

A slunce bylo už nad hlavou a loď plula pomalu, pomaloučku vlastní tíží po široké řece a nad ní kroužilo pár bílých vodních ptáků, což bylo vůbec poprvé, a nikdo se nekoupal, nikdo téměř ani neobědval, kávu nevařil, i na fotografie paní Salingerové se zapomnělo. Lidé strnule stáli na zádi nad panem Seidlerem a pan Seidler konečně zvedl zpocené čelo, narovnal se a pohlédl do vody.

„Jen klid,“ řekl, „jen prosím vás klid. Jaké neštěstí, jaká katastrofa? Motor se odšroubuje a vyčistí, něco se v něm zaseklo. Budeme musit,“ řekl, „přistát.“

Když se lidé znovu vzpamatovali, spatřili nad lodí kroužit vodní ptáky, na levém břehu lesík, skoro ještě houští, a vepředu na pravém břehu písčinu.

„U tamhletoho lesíka přistanem,“ řekl pan Seidler a otřel si čelo, „tam to odšroubuju. Chlapci,“ zvolal na Hanse, Viléma a Wolffa, „vezmem vesla.“

Vzali vesla, jež dosud ležela u motoru jako pár zbytečných pohozených věcí, jejich dřevo bylo horkem vyprahlé, vbodli je do řeky po obou stranách, pan Seidler s Wolffem a Hans s Vilémem, a loď, provázená ptáky, pomalu plula k lesíku na levém břehu.

„Každý zlo,“ řekla paní Kerstorffová ponuře, „je pro něco dobrý. Vystoupíme na břeh, na zem. Není tu živé duše.“

„Kouknem se po houbách,“ zvolal Wolff u vesla.

„Ani nápad,“ řekla paní Breitenbachová, „ještě v tom houští zabloudíte a my vás pak budem hledat.“

Lidé, ač mluvili, stáli na lodi zkameněle a hleděli, jak se lesík blíží. „A spraví se to?“ Řekla paní Salingerová a hlas se jí chvěl.

„Spraví se to,“ řekl pan Seidler u vesla, a pak byla pramice téměř u břehu, u té pevné země z kamenů a trávy, pan Seidler zvolal „neveslovat,“ a v té chvíli lidé na lodí oněměli. Z lesíka, skoro ještě houští, vyšli nějací muži a vypadali v tom parném poledni spise jako přelud, nikdo nevěděl, zda to jsou sedláci, myslivci či vojáci, jejich ruce byly prázdné jako ruce dětí, ale jejich tváře byly zpocené, kamenné a tvrdé… a stoupli si před lesík a tři z nich seskočili až na kameny, které omílá voda.

„Máme porouchaný motor,“ vykřikla paní Kerstorffová na břeh a její hlas zazněl jako výkřik ptáka, „porouchaný motor, musíme ho spravit.“

Loď s hejnem ptáků se ocitla opět uprostřed řeky, čtyři vesla se bořila do vody a pravý břeh s písčinou se pomalu blížil. A pak loď byla téměř u písčiny a pan Seidler zvolal „neveslovat“ a pak se na písčině objevili muži, měli mdlé, bezvýrazné měkké tváře, ale zato ruce plné šavlí, a cosi volali a křičeli, jako by zaháněli zvěř…

„Ale my chceme jen na chvíli,“ zvolal pan Seidler rázně, „Chcem odšroubovat motor, vyčistit a jedem dál. Za čtvrt hodiny jsme hotovi.“

A pak se objevil ještě jeden břeh, do třetice, který dosud nebylo vidět, široké, rovné, pokosené pole, a když loď k němu připlouvala, jako by v něm povstal celý les šavlí, pušek a kulometů, rackové nad lodí vřískli a odlétli doprostřed řeky a za chvíli se tam ocitla loď. Ocitla se tam jako spadlý list, zmítaný v jakési neviditelné a nepochopitelné bouřce, a za chvíli, ač stále plula, se tak změnila, že se zdálo, jako by se propadla ke dnu.

3

Slunce bylo už hluboko na západním nebi, které červenalo a zlatovělo, zatímco východ se pomalu nořil do chladné zeleně a modře, loď pomalu a líně plula po řece, na niž se teď jen občas snesl pokřik vzdáleného ptáka, nikdo už nevesloval, nikdo nemluvil, lidé únavou dřímali nebo tupě a znaveně hleděli do vody… jen pan Seidler s ženou, Hansem a Vilémem se na zádi zabýval motorem, který přece jen posléze uvolnil na otevřené řece a vytáhl na loď, ale věděl, že připevnit jej opět na záď je možné jen na pevné zemi… a Mojžíš Ascher stál na přídi u hákového kříže, upřeně hleděl k východu a modlil se.

Pak se slunce na západním nebi dotklo obzoru a v té chvíli jako by nějakým nevyzpytatelným kouzlem i ti, co znaveně hleděli do řeky, začali klímat a dřímat. A sotvaže zavřeli oči, voda za bezvládnou lodí šarlatem a zlatém vzplála a na východě, který probleskoval v chladné zeleni a modři fialovou září, se zjevil ostrůvek.

Byl to úzký ostrůvek uprostřed řeky se stromy a rákosím a rozštěpoval řeku do dvou ramen. Bezvládná loď se stočila do užšího ramene a kolem jakési písčiny s hromadami bílého kamení a ostrohrannou skalkou, vplula do rákosí. Čí ruka ji tam vedla, zda ruka proudu, větérku či svátého anděla, věděl jen bůh. Na lodi si nikdo nevšiml ani písčiny s bílým kamením a ostrohrannou skalkou, ani vplutí do rákosí, nevšimli si toho ani ti, co jen zdánlivě dřímali, jen pan Seidler na zádi to jasně viděl a s ním i Hans a Vilém a na přídi u hákového kříže rabbi. A když se pak rabbi otočil, viděl dřímající lidi, vzadu pana Seidlera, chlapce a západ slunce, ztrácející se v korunách vzdálenějších stromů, a když se opět obrátil čelem k přídi, viděl, jak úzké rameno v rákosí se znovu rozvětvuje a řeka bezhlesně vede loď do dalšího ramene, které je ještě užší, břehy zde tvořil kromě rákosí i les, a viděl, jak i toto rameno se znovu rozvětvuje a loď stejně tiše vplouvá do nového, ještě užšího, ale to se už západ slunce ztratil v korunách nepřehledných stromů, to už rákosí a les kolem byly pohrouženy v pravý večer, který zde nastával zřejmě dřív než na řece, a teprve v této chvíli se lidé na lodi probouzeli ze spánku. Probouzeli se a viděli tmavé, tiché, bezhlesé břehy s lesy a rákosím na dosah ruky a všimli si i Mojžíše Aschera na přídi, a pak se konečně zcela vzpamatovali a propukli v jásot.

V té chvíli se loď sama zastavila u břehu s trávou, pískem a hromadou kamení a bylo to zřejmě kdesi hluboko, přehluboko v nitru, bylo to v samém lůně nedotčené přírody.

„Otče,“ zvolal pan Seidler na tchána, „vy máte takový velký provaz na tamhletom pytli, rozvažte ho a půjčte mi ho, já uvážu loď.“

Továrník Kerstorff s nevelkou chutí, s pomocí mnoha nedočkavých rukou rozvázal provaz a pan Seidler jej provlékl kruhem na přídi a uvázal na pařez vrby. Teď se dalo z přídě rovnou vkročit na břeh, zatímco záď pramice trčela na říčním rameni, které zřejmě bylo dost mělké. Pan Seidler a mládež vyskočili na břeh první a pak tam vstoupil z přídě – za jásotu mnohých – Mojžíš Ascher. Došel k hromadě kamení, která se v šeru bělala, dal na zem proutěný košík a zvedl ruce k nebi, na němž se objevily hvězdy.

„Nechť přijde bázeň tvá, Hospodine, Bože náš,“ zvolal k hvězdám, zatímco lidé se hrnuli z lodi na břeh, „na všechna díla tvá a úctyhodná úzkost před tebou na vše, co jsi stvořil, aby se tebe báli všichni tvorové a klaněli se před tebou, aby všichni lidé byli v jednom svazku konat vůli tvou celým srdcem, neboť poznáváme, Hospodine, Bože náš, že vláda je u tebe a v ruce tvé a síla v pravici tvé a jméno tvé jest vznešené nade vším, co jsi stvořil.“

4

Když se lidé ráno probudili, myslili, že sní.

Co včera večer, když sem loď vplula, halilo šero, zjevilo se teď ve zlatých paprscích rána v nejkrásnějších barvách. Úzké mělké rameno se zrcadlilo křišťálovou vodou, písčinka s hromadou kamení zářila andělskou bělostí, rákosí protkané stříbrem vonělo zelení a létem a husté lesy, v jejichž stromech zpívalo na sta ptáků, tiše šuměly. Objevili se první ranní motýli a zelenomodré vážky a za rákosím jakési veliké červené, žluté a oranžové květy. Lidé na to hleděli jako na zjevení.

A tu pan Festan pohlédl na rabína, který stál u hromady kamení ve svých černých šatech a v klobouku, a řekl:

„Když jsme sem včera večer vpluli, všiml jsem si, že na přídi stál pan Ascher. Stál tam celou dobu, co jsme sem pluli, zatímco my jsme dřímali, spílali v duchu Němcům a snad i Pánubohu, ale on stál na přídi, bděl a asi se modlil. To on nás dovedl do téhle pohádky. Vždyť my jsme, dámy a pánové, v ráji…“

Mojžíš Ascher u kamenů náhle viděl, jak se na něho všichni usmívají, zdvihají ruce a mávají… nikdo nemluvil o tom, jak strávil tuto noc, zda mu nebyla zima nebo zda ho bolí klouby, dokonce ani pan Kerstorff si nestěžoval, že se večer nemohl holit, jak byl zvyklý, protože ráno nato neměl čas… rabbi viděl, jak se usmívají, zdvihají ruce, mávají, a napadlo ho, jen ještě držet palmové listy a volat hosana… A pak náhle jak hleděl na ty spokojené lidi, jako by jím projelo slabé zamrazení. Vzpomněl si na sobotní Tóru Berešis, která vypráví o tom, jak Bůh stvořil člověka. Učiňme člověka k obrazu a podobenství svému, řekl Bůh, ale co ještě řekl: Ať panuje nad rybami mořskými, nad ptactvem nebeským, nade všemi zvířaty i nade vší zemí. A učinil ze země lidské tělo, vdechl mu duši a dal mu jméno Adam. A pak mu připravil překrásnou zahradu, ráj. Do něho zavedl Bůh Adama, aby jej obýval. V ráji byly rozmanité stromy s nejlepším ovocem. Řeka, která se dělila ve čtyři ramena, jej svlažovala. A uprostřed ráje stál strom života a strom vědění dobrého a zlého. Rabbi cítil, jako by jím projelo zamrazení, a pak jako by slyšel bzučení nekonečných rojů včel… Zdvihl dlaně k usměvavým lidem a řekl:

„Bůh, velebeno budiž jeho jméno, stvořil všechny rostliny, ryby, motýly, ptáky, zvířata, celou přírodu, aby člověk stál nad nimi a byl jejich pánem. Hle, to všechno kolem má vám sloužit a být vaše.“

Paní Festanová shodila z ramen šálu, v níž spala, dotkla se světlé brože na prsou a řekla:

„Pane Ascher, nikdy vám nepřestanu být vděčná.“ A usmála se do slunce.

„Nikdy nezapomenu na vaši dobrotu a moudrost,“ řekla paní Salingerová s očima plnýma slz, shodila z hlavy podivnou čepici, která jí v noci chránila vlasy, a vzpažila k slunci ruce, na nichž se zaleskly prsteny a náramek. A paní Breitenbachová založila ruce a řekla:

„Udělal jste pro nás moc.“

„Ale to je nedorozumění,“ vzepřel se rabbi, „řekl jsem už, co je v Písmu. To všechno,“ ukázal kolem sebe, „stvořil pro člověka Bůh. Bůh to dal, aby to bylo vaše a vám sloužilo, já ne…“

Továrník Kerstorff se jen usmál a mlčel, paní Kerstorffová jako ve snu kroutila hlavou a její bledá chladná tvář teď téměř docela zrůžověla a paní Seidlerová zhluboka dýchala čerstvý ranní vzduch a usmívala se do jasné čiré vody.

„Ano,“ řekl pan Festan a znovu se rozhlédl po krásných březích, květinách a lesích, „pan Ascher má pravdu. Tohle nám seslal Bůh. Zde je všechno naše. Zde nám nehrozí nic. Zde nás chrání sama příroda. Myslím, že sem lidská noha ještě nikdy nevkročila a že bychom tu přečkali i konec světa.“

Vynesli z lodě vařiče, kotlíky, kanystry s vodou i potraviny, všechno, co včera večer nechali na lodi, protože už byla tma, rozložili to na písčince a připravovali snídani. Hans, Vilém a Wolff se svlékli do plavek a skočili za paní Seidlerovou, která v té líbezné vodě byla první. Pan Seidler se odebral na loď k motoru. Zde mohl vskutku motor doopravit a připevnit jej k zádi, voda mu tam sahala nad kolena. A pan Breitenbach spolkl pilulku, zapil douškem vody a řekl:

„Ano. Zde bychom přečkali i konec světa, ale my si odpočinem, přišroubujem motor a jedem dál. Nemáme noviny a nevíme, co se děje, možná že už na východě vypukla válka. Dal bych za to krk, že je za měsíc konec. Je to tak ironie,“ pan Breitenbach se usmál k lodi, kde se pan Seidler zabýval motorem, „my máme na lodi hákový kříž.“

Paní Festanová si sedla k dámám na písčinku, něco prohodila k Martě a za chvíli přiběhla Marta se slunečníkem, zrcátkem a pleťovým mlékem.

„Možná že bude po válce, dřív než doplujem k moři,“ řekl pan Festan a hleděl na Martu, jak drží před tváří paní Festanové zrcátko, „poplujem s hákovým křížem a ani nebudem vědět, že už Hitler prohrál. To by pak byla legrace, aby nás pak ještě někde kvůli té vlajce začli odstřelovat.“

„Tak ji strhnem,“ řekla paní Festanová a odložila pleťové mléko, „mně se stejně dělá zle, když se na ni dívám. Ta voda je tu čistá jak křišťál, tady bych se tedy umyla klidně. Chudák Robert, tomu by se tu líbilo.“

„Dnes se taky konečně pořádně najíme,“ řekla paní Kerstorffová s šálkem v ruce, „vždyť my jsme včera ani neobědvali. Ani kávy jsme se nenapili.

Možná že jsou tu v lese jahody, mohla bych udělat krém. Máme pár vajec.“

Pak vyběhla mládež z vody, veselá, zářící a šťastná, Hans chytil na břehu Eriku za ruku a běžel s ní až ke kamenům. Wolff výskl, že se podívají do lesa. Paní Breitenbachová, která byla už po snídani a chystala si výšivku, aby načala ten krásný žlutý květ, k němuž se už včera nedostala, trochu zdvihla hlavu a řekla:

„Jestli zabloudíš nebo si rozřízneš nohu, tak pak nechoď. Nejseš na žádným výletě, ale na cestě, výlety si nech až v Austrálii. Dnes začneš s angličtinou.“

Ale Wolff chňapl chleba s máslem a už zmizel v rákosí, za ním Vilém a pak i Hans s Erikou a paní Breitenbachová, jen vzdychla, pohodila hlavou a zvolala k lodi:

„Pane Seidler, nechte toho a pojďte jíst. Vždyť nemusíme tak spěchat, nikdo nás nehoní.“

A paní Kerstorffová zvolala:

„Nech toho, Wernere, a pojď jíst, vždyť ty ses ještě ani nekoupal. My se tedy asi,“ řekla dámám, „taky vykoupeme, že ano.“

A pak se ještě usmál pan Kerstorff – právě dojídal – a řekl: „Rabíni jsou zázrační. Mívají vidiny a obcují s anděly. Ale to by mě zajímalo, kam vlastně ten náš jede. Pane Ascher…“ továrník Kerstorff se rozhlédl po písčince a viděl, jak rabín sedí u kamení s košíkem u nohou, „pane Ascher, kam vlastně jedete? Kam vlastně jedete vy? Do Palestiny?“ Ale rabín jen mlčky pokrčil rameny a pohlédl na nebe.

„Je to boží člověk,“ řekla paní Festanová a nabídla mu kafíčko a chléb.

Mládež se vracela z lesa co chvíli, jednou proto, aby se všichni dozvěděli, jak je tu krásně, podruhé s kyticí velkých květů, potřetí kvůli koupání. Pak se vrátili naposled, když slunce stálo nad hlavou a Marta začala Festanům prostírat na kamenech. Vrátili se a v jejich tvářích plálo nadšení. Dokonce i Erika, která celou cestu byla bledá a zamlklá, byla teď jako proměněná, a na rtech paní Breitenbachové, která už chtěla hubovat, že jdou tak pozdě, zmlkly všechny výtky. Pak si všimli, že Wolff, Vilém, Hans i Erika mají plné ruce jahod. Wolff jich pár dal matce a otci a zbytek vysypal do dlaně paní Salingerové. Její dobrotivé oči se skoro zas rozslzely. Erika dala otci, Kerstorffům a Festanům, Hana Martě a Seidlerovým a Vilém rabínovi.

„Pane Ascher,“ řekl Vilém tiše, „je tu opravdu ráj. Úplně netknutá příroda.“

A Hans s úsměvem na rtech pohlédl na Eriku a Wolff koukl na kotlíky, v nichž se dovařoval oběd, poskočil a zvolal:

„A já budu mít prut a budu chytat ryby.“

Ryb tu bylo plno, bylo jich plno ve všech nesčetných ramenech, zátokách a potocích, které se tu větvily mezi lesy, rákosím a bahnitou, i když teď tím trvajícím vedrem suchou půdou, a bylo tu všude i plno vodních ptáků, kachen a divokých husí, přelétávali v hejnech po bezoblačném nebi a připadali jako stříbrní ptáci z pohádek, a rostly tu všude jahody, maliny a ostružiny veliké jako ořechy, protože je tu zřejmě nikdo nikdy netrhal, a v kapradí a trávě mezi těmi obrovskými barevnými květy se objevovali králíci a v houštinách srnky. A v tom šumění lesa, zpěvu ptáků a šplouchnutí vodní hladiny bylo podivné a vznešené ticho. Dámy seděly na písčince, chránily se před žhavým sluncem rákosím a slunečníkem, popíjely kávu, jedly suchary a bonbony paní Salingerové z nové krabice, která byla stejně tak květovaná jako předešlá, a prohlížely si fotografie. Páni popili koňak, který povážlivě vtom horku ubýval, pokuřovali ve stínu a rokovali o brzkém konci války. Paní Seidlerová pomáhala s Wolffem muži připevňovat na záď lodi motor. Stáli ve vodě, která jim sahala ke kolenům, a práce se dařila. Hans a Erika, kteří teď často byli spolu, seděli za hromadou kamení na trávě. A Mojžíš Ascher s košíkem u nohou dojídal u kamení chléb a hleděl do země.

Ano. Tenhle ráj, který byl po únavné plavbě opět kouskem pevné, bezpečné země, všechny nadchl, nebyl však cílem jejich cesty. Cesta byla dlouhá, země zaslíbená daleko a tam měl lidi přivést a dovést. A tu si rabbi vzpomněl na všechny ty nespočetné strasti, které potkaly Mojžíše, když vyvedl lid z Egypta a putoval s ním pouští, a tu si také vzpomněl na největší div té pradávné cesty, na zázrak sinajský.

„Třetího dne v třetím měsíci po vyjití z Egypta,“ řekl Vilémovi, který seděl u něho, „Izraelští přišli k Sinaji a postavili si tam stany. Mojžíš vystoupil na horu, kde mu Bůh pravil: Řekni lidu: Viděli jste, co jsem učinil v Egyptě, kterak jsem vás vyvedl a chránil. Jestliže budete poslouchat mého hlasu a zachovávat úmluvu se mnou, budete národem vyvoleným. Mojžíš oznámil lidu, co mu Bůh řekl, a lid odpověděl: Všechno, co mluvil Hospodin, budeme činit. Mojžíš opět vystoupil na horu a Hospodin řekl: Jdi a pověz lidu, ať posvětí se, vyperou roucha a jsou připraveni ke dni třetímu. Jakmile zazní trouby, ať přijdou k hoře. Když nastalo jitro třetího dne, začalo se blýskat a hřmít. Hustý oblak zahalil Sinaj a zvuk trub zazněl. Z hory šlehal kouř a plameny. Mojžíš přivedl lid až k úpatí a Bůh promluvil. Oznámil mu svůj zákon. Za čtyřicet dní dal Bůh Mojžíšovi dvě kamenné desky, na nichž bylo napsáno Desatero.“

V té chvíli rabbi i Vilém pohlédli k lodi. Ve vodě stál už jen Wolff a paní Seidlerová. Pan Seidler byl nahoře na zádi, motor byl zřejmě připevněn.

„Máme před sebou dvě cesty, řekl Mojžíš lidu,“ rabbi opět sklonil hlavu a pokračoval ve vyprávění, „rozhodněte se, kterou chcete jít. Jedna je cesta života a dobra, druhá je cesta smrti a zla. Zvolte si první. Půjdete jí, když budete stříci Boží zákon, který je popsán na těchto kamenných deskách. Pak budete klidně a bezpečně žít na zemi.

Snažte se ze všech sil, řekl Mojžíš Izraelským…“ a hlas Mojžíše Aschera se snížil a zvážněl, „… snažte se, abyste byli bezúhonní a čistí. Pracujte svědomitě šest dní v týdnu a zachovávejte šabaty. Pečujte o lidi chudé a nešťastné. Dbejte práva a spravedlnosti. Když soudíte, nedávejte přednost bohatému před chudým, ani chudému před bohatým. Vynášejte spravedlivé rozsudky. Mějte v domě svém spravedlivou míru, váhu a závaží. Mějte posvátnou úctu před svými rodiči. Nepřísahejte falešně a nesvědčte křivě. Nedopusťte se vraždy, smilstva a krádeže. Neutiskujte a nevykořisťujte své bližní. Svým dělníkům vyplaťte řádně a včas smluvenou mzdu. Neobelhávejte se, ale mluvte pravdu. Neprozrazujte, co vám sousedé svěřili jako tajemství. Nestůjte nečinně, když se ocitl váš bližní v nebezpečí života. Nemějte nikoho v nenávisti. Nikomu se nemstěte, s nikým nejednejte zle, ale milujte své bližní jako sebe samé. Před starými lidmi povstaňte a vzdejte jim čest. Nabádejte své děti k čistotě a nedopusťte, aby vaše dcery hřešily. Neutiskujte cizince, kteří přebývají ve vaší zemi. Jednejte s nimi jako s domorodci a milujte je stejně vroucně jako své soukmenovce. Nebažte po cizím majetku a přejte svým bližním vše, co jim Bůh dopřál. Když vás požádá soused, abyste mu půjčili peníze nebo obilí, vyhovte mu ochotně a bezúročně. Své otroky nebijte. Pomozte zvířeti, jež kleslo pod břemenem, i když patří nepříteli. Mějte soucit se zvířaty, ptáky i s pozemky.

Takové zákony dal Mojžíš lidu, když jej vyvedl z Egypta a putoval s ním pouští do země zaslíbené,“ řekl rabbi a jeho hlas se opět malinko zvýšil, „a od té doby platí tyto zákony pro celý svět. Ještě nikdy nebyly překonány, protože další vyšší morálka už neexistuje. Protože v těchto zákonech je obsaženo vše.“

Rabbi domluvil, pohlédl na Viléma a na chvilku se zamyslil, proč si na Sinaj vzpomněl právě teď. Proč teď ho napadly dvě kamenné desky, zákon, který dal Mojžíš lidu? Pohlédl na břeh, kde si dámy pod slunečníkem šplouchaly nohy, mluvily o kadeřnících a švadlenách a páni pokuřovali… usmál se na Viléma, který seděl vedle něho a poslouchal ho, a pak se náhle z lodi ozvalo hrčení, svištění a nabírání výšek. Pan Seidler zkusil, jak motor jde, a motor šel. Práce byla zdárně dokončena.

„Otec vzal Rembrandta, archanděla Michaela,“ slyšel pak rabbi Hanse, jak říká Erice kdesi za kamením, „má obrovskou cenu. Jo a matku bez naší Marty si vůbec neumím představit. Zatím se jen divím, jak se drží. Kdyby však pršelo… Víš, máme s sebou lékárničku, zatím ji ještě nevyndali, ale tam je tolik prášků, že by stačily na celý regiment…“

„Já se bojím o otce,“ řekla Erika.

Pak přelétl nad ramenem nějaký černý pták. Ač třepal a šustil křídly, přelétl úplně tiše, bylo to podivné… a rabbi sklopil zrak, jako by se kdesi v hloubi duše něco hnulo. Napadlo ho, zda je to vskutku pravda, že neví, proč přemýšlí o zákoně na tomto krásném požehnaném místě…

A byl téměř večer, když si na krásném požehnaném místě lidé náhle uvědomili jednu dost znepokojující věc. Uvědomili si ji po těch různých drobných příhodách, které je během dne potkaly a vypadaly zpočátku zcela nevinně. Tak nevinně, že vyvolaly úsměv. Pro paní Festanovou byla ta mělká čistá voda v rameni, vystavená celé dni nemilosrdnému slunci, nakonec přece jen příliš studená a paní Festanová se nekoupala. Paní Salingerová se začala obávat komárů, mravenců a much, ač jich tu bylo kupodivu málo. Pan Festan zápasil s větvemi stromů, které chtěl ulomit nebo uříznout.

„Kdyby byl podzim, byly by větve suché a pak by to šlo,“ řekl, „takhle to zřejmě proto nejde.“

Paní Kerstorffová si poškrábala nohy, když trhala ostružiny, a zařekla se, že mezi takové bodláčí už nevkročí. Paní Breitenbachová nenašla jedinou kloudnou houbu, ač jich tu bylo dost, našla jen samé zlověstné muchomůrky. Pan Breitenbach nedokázal zapálit hraničku dříví, když chtěli udělat na břehu u kamenů oheň.

„Asi je to vlhké,“ řekl, ač dřevo bylo vyprahlé sluncem přemnohá dní.

A pan Kerstorff nechytil slíbeného zajíce a ani chytit nemohl, protože ztroskotal už na přípravě oka. Byl téměř večer, když si lidé náhle uvědomili, že tenhle požehnaný ráj, který jim Bůh dal, aby byli jeho vládci, není vlastně pro ně.

„Je tu sice krásně,“ řekl pan Festan, když večeřel humrovou konzervu a zapíjel ji vínem, „ale zůstat tu dlouho nemůžem. Co naplat, je to příroda.“

„Je to sice pevná země, ale jsme tu pod širým nebem,“ řekla paní Festanová a krájela na míšeňském talíři kousek šunky, „co naplat. Není nad to být pod střechou.“

„Ano,“ řekla paní Kerstorffová a míchala cosi v kotlíku, „nejsme přece žádní lesní divousi. Jsme přece, co vím, z Vídně.“

„No a pak to hlavní,“ řekl pan Breitenbach bodře a spolkl večerní pilulku, „máme vypočtenou zásobu jídla. Dojdou nám potraviny, a co pak? Stejně pořád sdílím obavu pana ředitele Festana o pitnou vodu. Voda je čím dál teplejší a je jí čím dál méně.“

Po chvíli se ozval pan Kerstorff. Jedl právě makarony s rajským protlakem: „Máte pravdu. Nemáme tu ani žádnou pušku, abychom si střelili kačenu. Připrav mi holení,“ řekl ženě. Ale všichni věděli, že i kdyby pušku měli, kačenu by nestřelili právě tak, jako by nechytli zajíce. Leda ještě pan Seidler nebo někdo z mladých.

„Nuže páni,“ řekl pan Festan, napil se vína a pohlédl na loď, kde byl bezpečně a krásně připraven motor, „motor je v pořádku, a tak zítra ráno vyrazíme.“

„Zítra ráno vyrazíme,“ souhlasili, „a radši dřív než později.“

„Až se probudíme ovšem,“ řekla paní Kerstorffová chladně, „teprve pak hezky pěkně po Dunaji po vlnách zas dál. Ať urazíme za zítřek aspoň dvě stě kilometrů, abysme dohnali zdržení.“

„A přece tu bylo krásně,“ povzdychla večer paní Salingerová, když kladla na gramofon desku brzy potom, co se pan Kerstorff oholil a všichni si připili na šťastnou další cestu, „přece tu bylo krásně, byl tu ráj.“

„Byl tu ráj a my tu dnes spíme naposled,“ řekl pan Kerstorff, „co se dá dělat. Ráj holt je člověku přislíben až po smrti.“

Pak se teplým večerem po řece, rákosí a lesích rozezněla velebná árie z Belliniho Puritánů, neboť tu opět všichni chtěli, a příroda z toho nádherného hlasu Rozy Salingerové zcela oněměla a hvězdy na bezmračném nebi zaplály tisíckrát jasněji.

Noc byla klidná, jasná a velice teplá. Ke všemu ještě vyšel měsíc, takže všichni spali jako v hedvábném světle.

Když se časně ráno probudili, shledali, že voda v říčním rameni téměř vyschla a pramice je na dně.

5

Voda v říčním rameni téměř vyschla a pramice stála na dně.

Bylo tak časné ráno, že slunce z břehu ramene, plného rákosí, stromů a oparu z ranních mlh nebylo ještě vidět, a mnozí, když se probudili, v první chvíli ani nepostřehli, že voda téměř vyschla a pramice je na dně. Paní Salingerová si po procitnutí sundala čepec, přitiskla na tvář ručník a začala hledat v kufříku březovou vodu. „Dnes pojedeme,“ myslila si s pohledem do korun stromů, v nichž zpívali ptáci, „i když je tu ráj, déle být tu nemůžeme.“ Paní Kerstorffové napadlo uvařit ke snídani ovesné vločky, které ještě nenačali, a řekla muži, který ležel opodál na písčince v dekách: „Vstávej, víš, že za chvilku jedem. Udělám vločky.“ Pan Breitenbach si všiml vody, sotva otevřel oči, ale ani jemu nic nenapadlo. Otočil se k ženě a dětem v dekách a řekl, že přes noc ubylo trochu vody. „Byla holt vedra, vody bylo málo už včera, není div, že je jí dnes ještě míň. No, musíme vstát a přichystat se na cestu.“ Teprve když pan Seidler s ženou poodběhli k pramici, lidé se probrali.

„Co je,“ zvolala paní Kerstorffová s kotlíkem v ruce.

„Co je,“ zvolala paní Festanová, „vždyť my nemůžeme jet.“

„Vždyť my nemůžeme jet,“ vykřikla paní Kerstorffová, hodila kotlík na zem a hnala se k lodi. A paní Salingerová zapomněla na vlasy, kvapně vstala z deky a v jejích dobrotivých očích se objevilo zděšení. A pak všichni pochopili, že nemohou dál. Za chvíli se písčinka s hromadou bílého kamení proměnila v místo strašného neklidu, a když se pan Seidler bezděčně opřel o loď a téměř s ní nehnul, propukla panika.

„Jen klid,“ zvolal pan Festan, „vždyť se snad nic nestalo. Že to tu trochu vyschlo, přece nic neznamená. Vždyť si pomůžem a pojedem.“

„Musíme,“ zvolala paní Festanová, „jinak tu zajdeme.“

„Jen klid,“ řekl pan Breitenbach, „pomůžem si a pojedem. Že voda trochu klesne, s tím se dalo počítat. Kousek dál bude vody už dost. Kousek popojedem…“

„Tak to tedy sotva,“ řekl továrník Kerstorff náhle, „nepopojedem ani kousek.“ Skočil na loď a rychle si oblékl kostkované sako. „Ani se nehnem,“ zvolal pod plachtou.

„Budeme musit loď kousek tlačit,“ řekl teď pan Seidler a jeho hlas byl rozhodný a pevný, „kousek před námi je další rameno, a čím blíž k řece, tím víc vody.“

„V Dunaji je vody dost,“ řekl pan Breitenbach, „to je hlavní. Dotlačíme tam loď.“

„Dunaj je daleko,“ zvolala paní Kerstorffová, „vůbec, kde Dunaj je? Vždyť my k němu ani nemusíme trefit. Potáhnem loď úplně jinam.“

„Jen klid,“ řekl pan Seidler opět velmi rozhodně, „nemůžem zabloudit. Když jsme se dostali sem, tak se zas dostanem zpátky. Řečiště nás tam přece dovede.“

A pak se ozvala paní Breitenbachová. Bývala zpravidla klidná, dost lehkovážná a do společných věcí nezasahovala. Ale teď se ozvala. Řekla: „A co kdybysme prostě počkali. Vždyť voda musí zas stoupnout. Tak tedy nepojedem ráno, ale odpoledne, a je to. Ten půl dne nás přece nezabije.“

„Půl dne nás nezabije?“ zvolal podrážděně pan Kerstorff na tlustší paní, „jak víte, že akorát půl dne? To taky bysme mohli, než voda stoupne, čekat tejden. A zatím nám dojdou zásoby a jsme hotoví. Vždyť tohle může být naše smrt,“ vykřikl, „musí se něco dělat. Ať se jde někdo kouknout, jak to vypadá před námi.“

Hans, Vilém a Wolff se hned vydali na cestu. Na cestu proti proudu, který netekl. Běželi zprvu po břehu, pak bosi vběhli do řečiště. Voda jim sahala sotva nad kotníky.

„Uvíznem tu,“ vyhrkl Wolff.

„Neboj se,“ řekl Hans, „támhle dál už musí být voda.“

„Ale jestli s lodí opravdu pohnem,“ řekl Vilém.

„Neboj se,“ řekl Hans, „vždyť je nás pár.“

Za chvíli se Wolf zeptal:

„Kdyby pršelo, tak je vyhráno?“

„Kdyby pršelo, voda stoupne a je vyhráno,“ řekl Hans a v duchu si myslil: „Ale zato matka.“

Brodili se řečištěm, v němž bylo vody nad kotníky, místy jí však přibývalo, a pak doběhli k místu, kde se rameno proti nim štěpilo. Menší úžlabina vybíhala kamsi do rákosí a kořenů podemletých vrb, ale ve větším řečišti bylo vody už víc. Vběhli do toho řečiště a zjistili, že jim voda sahá nad kolena.

„A je to,“ řekl Hans prostě, „ani nemusí pršet. Musíme sem holt loď dotlačit.“

Běželi řečištěm zpět a potkali pana Seidlera s ženou.

„Kus vepředu,“ zvolali, „je vody dost.“

Vrátili se k písčince a lidé se trochu uklidnili.

„Vyjedem, za chvilku vyjedem,“ zvolal pan Festan.

„Stejně je to zdržení,“ řekl továrník Kerstorff, „zajeli jsme moc hluboko. Měli jsme zůstat poblíž řeky. To byl taky nápad lézt do takovýhle divočiny, je otázka, jestli vůbec s lodí hneme. Tlačil jste vůbec někdy někdo takovou loď? Víte, kolik to váží?“

„Snad bychom mohli vyndat zavazadla,“ podotkl pan Festan.

„Myslíte je tady nechat,“ prohodila paní Kerstorffová.

Rozhodli se nechat zavazadla na lodí.

Už nikdo nemyslil na snídani, spolkli, co bylo po ruce, kus salámu, chleba, paní Salingaerová otevřela bonboniéru a ruce s prsteny a náramkem se jí strašně chvěly a Wolff se tiše zasmál a řekl Hansovi: „Kolik těch bonboniér vlastně má, vždyť ona má samé bonboniéry…“ a paní Salingerová mu dala několik bonbonů… Co bylo na břehu, naložili na loď, rozvázali provaz pana Kerstorffa, kterým byla loď přivázána u kořene vrby, a pan Kerstorff jej hodil na batoh na loď… zuli si boty, shodili saka, i pan Kerstorff, vykasali nohavice a dali se do práce.

Slunce začalo prosvítat větvemi východních stromů, opar u země mizel a osm párů rukou se opřelo o loď. A loď se hnula. Loď se hnula, se zavazadly, lehátky a bednami pod plachtou, s budkou uprostřed a hákovým křížem na přídi, loď se hnula v téměř vyschlém řečišti, ale dalo se tušit, že dotlačit ji až tam někam k místu, kde je vody nad kolena, bude zázrak. Bankovní ředitel Festan, velkoprůmyslník Breitenbach a továrník Kerstorff se vskutku nikdy nebrodili v polovyschlé řece a netlačili takovou obrovskou pramici. Pak přibyl k osmi párům rukou ještě jeden, ruce rabínovy.

V klobouku a černých šatech s vyhrnutými nohavicemi se opíral o loď, ale ani on jistě ještě nikdy netlačil pramici a snad se také ani nebrodil v polovyschlé řece. Tlačili loď deset metrů, loď dost skřípala, bylo to, jako by se v tom řečišti sunul nějaký nestvůrný kolos, který sem spadl z Měsíce. Ženy šly ten kousek po břehu jako náměsíčně. Paní Festanová držela slunečník, paní Salingerová korálkovou kabelku a paní Breitenbachová výšivku a učebnici angličtiny. Pak dotlačili loď dalších deset metrů, loď stále dost skřípala, ale to již měli zpocená čela a rozhalené košile a ženy se musily vyzout, sestoupit z břehu do řečiště a brodit se za lodí ve vodě, která jim sahala nad kotníky. Paní Festanová si držela slunečník nad hlavou a opírala se o Martu. Z druhé strany se o Martu opírala paní Salingerová. Paní Breitenbachová šla s Erikou, která opět byla bledá a zmlklá, a paní Kerstorffová, bledá a chladná, se potácela s paní Seidlerovou, svou dcerou. Byl to podivný průvod dam za muži, kteří před nimi v potu tváří tlačili pramici. Konečně pan Breitenbach odtrhl ruce od lodi, narovnal se, nemohl dál. Také pan Festan nemohl dál. Bylo znát, že ho bolí ruce, záda a nohy. Továrník Kerstorff byl smrtelně bledý. Nechal toho ze všech nejdříve.

„Kdybychom dali pod loď dvě klády,“ řekl pan Seidler a rozhlédl se po tichých březích, které byly plné rákosí a podemletých vrb, ale v pozadí byl vzrostlý les, „dva menší kulaté kmeny.“

Ve vzrostlém lese za rákosím žádný takový kmen neležel. Byl to les plný hub, jahod a malin a v jeho stromech zpívali ptáci. To nepřeberné množství dřeva, které tu leželo na zemi, bylo jen chrastí a větve.

„Něco porazíme,“ řekl Vilém v tom lese.

„Kapesním nožem,“ kývl továrník Kerstorff a kopl do houby, která tam poblíž stála.

Když se prodrali zpět k lodi do řečiště, paní Salingerová vyhrkla: „Bože, a co spustit motor.“

„Nevíte, co by dělal?“ zasmál se podrážděně továrník Kerstorff, „ten přece může zabrat jen na vodě. Zde je přece poušť,“ zasmál se a podrážděně pohlédl na rabína, „kdyby pršelo, to! To by pomohlo!“

„Kdyby pršelo,“ zoufale vzdychla paní Festanová a továrník Kerstorff zvolal:

„Ano, kdyby pršelo. Kdyby se strhl liják, milostpaní.“

Tlačili loď dál. Čím víc slunce stoupalo, tím větší bylo horko, tím více potu teklo z čel a tím víc loď skřípala a vrzala, a lidem se zdálo, jako by valili před sebou zrůdný balvan nebo Slunce, které se vymklo ze své oběžné dráhy… a znenáhla se k tomu horku, potu a únavě rukou, nohou a zad přidávalo i jakési podivné nehybné dusno. Podivné a nehybné dusno, ale lidé si je teď ještě neuvědomovali. Ztrácelo se v jejich neklidu, únavě a potu. Ani Mojžíš Ascher si je ještě neuvědomil. Jak se opíral rukama s hlavou sehnutou o loď, vzpomněl si náhle na svou včerejší myšlenku o ráji a pochopil, proč si vzpomněl, když ještě všichni seděli na písčince a velebili tento požehnaný kout, na zákon, který dal Mojžíš na Sinaji lidu.

Bůh stvořil všechny rostliny, ryby, motýly, ptáky, zvířata, aby člověk stál nad nimi a byl jejich pánem, myslil si… to všechno mu mělo sloužit a být jeho. Ale člověk už nebyl pánem toho všeho, už mu to nesloužilo. Člověk pod tím klesal a umíral. Jak to, že se člověk tak strašně změnil? Prarodiče vyhnal z ráje Bůh za vzpouru. Nyní člověk prchá z ráje sám, protože mu odvykl. Vyloučil se z něho sám svými činy. A jak by také mohl v něm žít, když není spravedlivý, dopouští se násilí, kořistí, zabíjí, nenávidí, když odmítl Desatero zákona? Zachováváním zákona by se mohl ztracený ráj člověku zas vrátit, ale musil by to být už jiný ráj. Už by to nemohla být tato nedotčená příroda, oplývající plody, ptáky, zvěří, rybami a květy, kde je klid a mír, už by to musil být ráj jiný, zcela změněný. Anebo aby tohle byl pro člověka opět ten starý ztracený ráj, kde by byl šťasten, musil by se úplně změnit on sám, člověk. Změnit se zachováním zákona. Pak by nebylo utrpení, pronásledování, nespravedlnosti, záští a nenávisti, pak by byl na světě klid a mír a lidé by na zemi žili šťastně… A pak se rabbi, hledě v potu tváře chvíli na písčité a kamenité dno u svých bosých nohou a chvíli na proutěný košík, který ležel na zádi lodě, skoro zachvěl. Napadla ho ještě jedna možnost. Jak by se mohl člověk změnit k přijetí tohoto ráje, aniž by zachoval zákon, který dal Mojžíš lidu na Sinaji, a to byla možnost nejstrašnější: změnit se strašným trestem božím za novou vzpouru. Kdyby přišla na svět nějaká neznámá, nepředstavitelná a úplná zkáza.

„Že jsme lezli tak hluboko,“ zasípal znovu pan Kerstorff, „proč jsme nezůstali poblíž řeky. To nám byl dlužen čert.“

Slunce se už přehouplo přes koruny stromů, rákosí a hlavy zpocených, znavených lidí, tlačili loď, která skřípala a vrzala, s vypětím sil jako zrůdný balvan nebo Slunce, které se vymklo z dráhy, a horko bylo čím dál větší a stále přibývalo dusna, jehož zvláštnost a nehybnost stále ještě nikdo nevnímal… a pak Vilém rozechvěně řekl, že už brzy musí být u té úžlabiny, za kterou je voda. A pak konečně byli u úžlabiny, kde se rameno štěpilo. A tu zjistili, že za úžlabinou není vody nad kolena, ale sotva k lýtkám, a z té vody čněl v šířce celé říčky násep z písku a kamení a bělal se jako tělo nějakých mrtvých andělů se zlomenými meči.

Uběhla-li půlhodina či hodina, když objevili hráz, nikdo nevěděl, ač mnozí měli hodinky na rukou. Klesli na břeh jako lidé, kteří došli k hranici možností. Pan Festan ani pan Breitenbach neměli už sil, aby něco řekli. Paní Festanové, dříve než klesla, vypadl z ruky slunečník. Paní Salingerová se dala do pláče. Paní Kerstorffovou, bledou a chladnou jako smrt, zachvátila zimnice jako v prudkém mrazu. Ale pak se přece jenom opět trochu probrali. Zvedli se z míst, na něž klesli, a potáceli se na loď, na tu svou jedinou spásu, kde byl kanystr s vodou a plachta, která vrhala stín. Dopotáceli se na loď pod plachtu ke kanystru a lačně pili teplou vodu, které ubývalo. Pan Breitenbach stěží spolkl polední pilulku a Erika ho podpírala, když si sedal. Paní Festanovou podpírala Marta, našla v zavazadlech lékárničku s červeným křížem plnou léků a prášků. Paní Kerstorffová se svalila do lehátka, které stálo pod největším stínem plachty. Dusno bylo teď už skoro nedýchatelné a lidé je cítili. Teď na lodi už ano. Že se však navíc ještě nebe začíná pokrývat jakousi bílou mlhou, nezpozorovali. Ta bílá mlha, kterou se nebe začínalo pokrývat, se ztrácela v jejich hrůze, únavě a parném dusnu. Mojžíš Ascher seděl s hlavou skloněnou na lodní lavici a cítil, že má lidi dovést k cíli.

A pak Mojžíš Ascher zdvihl hlavu a pohlédl pod plachtu. Bylo to ve chvíli, kdy si tam pan Festan vzpomněl, že mají ještě láhev koňaku. Mojžíš Ascher slyšel, jak pan Festan říká Martě, aby láhev našla a otevřela. A pak viděl urputný pohled paní Festanové, které Marta vpravila do úst kapku, a slyšel, jak paní Festanová volá: „Jak jsem si strašně rozedřela nohy.“ Viděl paní Salingerovou plačící na podlaze u gramofonu v dece, Eriku s hlavou v dlaních a Hanse vedle ní, paní Breitenbachovou, jak sahá Wolffovi na zpocené čelo, paní Kerstorffovou bledou a chladnou, třesoucí se v lehátku, a slyšel, jak volá: „Pane Bože, jak jsem se zamazala.“ A viděl továrníka Kerstorffa, v jehož očích bylo temno… nikdo nemyslil na jídlo, oběd, kávu… Mojžíš Ascher jen viděl, jak se kryjí stínem, pijí vodu, koňak, a tu ho napadlo, co mu musilo problesknout už dřív, když myslil na pouť z Egypta do zaslíbené země, plnou strastí: kdo z těchto lidí, které měl dovést k cíli, zdvihne pěst, jako to učinili tenkrát, když šli za Mojžíšem. Kdo z těchto lidí u hranice možností začne proklínat.

„Odstraníme násep,“ řekl konečně pan Seidler.

„Jak dlouho ho budem odstraňovat,“ zvolal pan Kerstorff, „to ho můžem odstraňovat týden. A jak dlouho potáhnem loď tímhle korytem? Copak máme sílu?“

„Ale snad když si odpočinem, to půjde,“ namítl pan Festan, „když jsme sem mohli přes násep vplout…“

„Ovšem, to ještě byla voda,“ odsekl pan Kerstorff.

„Ráno tu ještě nebyl,“ řekl Vilém zoufale.

„A byli jste vůbec až tady?“ vypravil ze sebe pan Breitenbach.

„Byli jsme až tady,“ řekl Hans.

„Musíme se proboha zachránit,“ vykřikla paní Festanová.

„Musíme se zachránit,“ vykřikla paní Kerstorffová, „přece tu nezahynem.“

„Musíme co nejrychleji dál,“ řekla paní Breitenbachová, „na řeku.“

Pak vstal pan Seidler a řekl, že jde za násep zjistit, jak to vypadá dál, a Hans, Wolff a Vilém se k němu přidali. Obešli násep a spěchali řečištěm, jak nejrychleji v dusnu a mělké vodě mohli. Když se vrátili zpět, loď trochu ožila.

„Je tam nový rameno,“ vykřikl Wolff, „v tom je voda.“

„V novém ramenu je voda,“ řekl pan Seidler, „když tam dorazíme, je vše v pořádku.“

„Nemáme už sil tlačit loď,“ zvolal pan Kerstorff, „a jak se dostanem přes násep?“

A tu pan Seidler řekl, co objevili, a loď ožila ještě víc. „Nemusíme bourat násep,“ řekl pan Seidler, „nemusíme tlačit loď řečištěm. Je cesta mnohem kratší a lehčí. Když dotlačíme loď napříč tímhle rákosím,“ ukázal na břeh, „jsme tam hned.“

Dotlačit loď napříč rákosím se všem zprvu zdálo nemožné. Ale brzy přišli na to, že by to bylo vskutku mnohem snazší a kratší. Břeh rákosiště byl nízký, skoro to ani nebyl břeh a loď se na něj mohla vytlačit. Půda rákosiště mohla být měkká a vlhká, a jestliže nikde nebylo bahno a nehrozilo uvíznutí v močále, mohla se po ní loď tlačit snáze než po písčitém kamenitém dnu vyschlého řečiště, kde navíc by se býval musil rozbít násep. Pan Seidler se ženou a chlapci vstoupili do rákosí a zjistili, že půda je vskutku měkká a vlhká a rákosí, i když vysoké a silné, přece dost ohebné, aby je mohla pramice prorážet. Prodírali se jím směrem k novému rameni, místy se jim nohy bořily nad kotníky, místy do drobných kaluží teplé vody, ale nikde nebylo bahno ani močál. Dokonce našli cestu, jak se vyhnout větším rákosovým houštinám. Nakonec došli k jakémusi většímu vodnímu prostranství, ze všech stran obrostlému, na jeho hladině plovaly úlomky rostlin a lekníny, a to jediné připomínalo močál. Když tam opatrně vstoupili, zjistili, že je to jakýsi rybník s dost pevným dnem a stojací vodou, která jim sahá nad kolena, a že i zde se dá loď pohodlně tlačit. Přešli rybník opatrně a pomalu, a když došli na konec a rozhrnuli rákosí, spatřili rameno, v němž byla voda. Tekla pomalu a líně, ale tekla, tekla od hlavního toku a bylo jí po pás. Teď už bylo jasné, že dotlačit loď rákosím jde, a dostanou-li sem loď, bezpečně dojedou na řeku.

„Je to velká zkratka,“ řekl pan Seidler, když se celí mokří vrátili k lodi, „půda je tam měkká a vlhká, ale nikde není močál ani bahno a loď tam potáhneme snáze než po písčitém dnu.“

„Zamažem se,“ řekla paní Kerstorffová.

„Zeny mohou jít řečištěm,“ řekl pan Seidler.

„Já půjdu s vámi,“ řekla paní Breitenbachová, „nač obcházet, když se tam jde tak dobře, jak říkáte. Jen bychom si už měli pospíšit.“

Bylo rozhodnuto, že se vše nechá na lodi, jak to tam je, jen se sejme plachta z kovové kostry a složí se lehátka. Paní Seidlerová sejmula plachtu a dala ji na záď k zavazadlům. Pan Kerstorff strčil velký batoh s dlouhým silným provazem dál do středu lodi. Paní Salingerová přikryla gramofon a desky pečlivě dekou, ač byly přikryty i předtím. A nakonec paní Seidlerová složila lehátka.

Lidé byli znaveni. Dusno bylo strašné a nebe se stále pokrývalo bílou mlhou, kterou nikdo nevnímal. Lidé byli znaveni, ale snaha být už opět co nejdřív na otevřené řece je doháněla k činu. A pak slunce, které už plulo po západním nebi. Dopili koňak, tu kapku posilnění kromě vody z kanystru, a pak se zvedlo osm párů rukou, aby s vypětím zbývajících sil natočilo loď v řečišti tak, že by se mohla vsunout přídí do rákosí na břeh. A tu ještě v té poslední chvíli, než se to stalo, promluvil Mojžíš Ascher.

Promluvil, jako by se právě vytrhl z hlubokého zamyšlení nebo přišel sem odkudsi z jiného světa.

„Snad bychom měli,“ řekl a jeho oči byly upřeny do rákosí, „snad bychom měli přece jen jít dál řečištěm.“

Pohlédli na něho překvapeně, protože tohle nečekali.

„Je to, pane Ascher, slyšel jste, velká zkratka,“ řekl pan Festan, „táhnout loď korytem je velká oklika.“

„Táhnout loď korytem je strašná námaha, pane Ascher,“ řekl pan Breitenbach, dýchal velmi těžce, „víte, že jsme se sem sotva dovlekli.“

„A mě teď napadá ještě něco,“ řekl náhle pan Festan, „že táhnout loď dál po dnu by ji mohlo také úplně zničit. Všimli jste si, jak skřípala? Vždyť by se mohlo rozedřít dno.“

Připomínka pana Festana, na niž dosud nikdo nepomyslil, vyvolala nové zděšení.

„Rozedřít dno a je s námi konec,“ zvolala paní Festanová. „Rozedřít dno a zemřeme,“ vykřikla paní Kerstorffová.

„A vůbec,“ řekl náhle pan Kerstorff, „jak chcete, pane Ascher, dostat loď přes násep? Víte, že se o tom dohadujem už hodinu? To by musili přijít leda andělé a přenést loď v luftu, pane Ascher, nebo vy ji nadzdvihnete?“

Mojžíš Ascher stál bosýma nohama v těch svých černých šatech na kraji řečiště, strnule hleděl na továrníka Kerstorffa a v jeho tváři se nepohnul ani sval. Nepřelétl přes ni ani stínek.

„Ano, já vím,“ řekl a stále strnule hleděl na továrníka Kerstorffa, „já vím. Já vás chápu.“ A pak se rabbi obrátil k lidem, kteří na něho hleděli překvapeně, udiveně, zaraženě, a řekl:

„Když se Židé ubírali od Rudého moře a přišli na poušť, neměli vodu. Když vodu přece jen našli, byla hořká. I reptali proti Mojžíšovi, ale ten se modlil a prosil Boha o pomoc. A Hospodin mu ukázal dřevo, a když je Mojžíš vložil do vody, voda zesládla. Když Židům na poušti došla potrava, kterou vzali z Egypta, reptali zase. Kéž bychom byli zemřeli v Egyptě, řekli Mojžíšovi, tam jsme seděli nad hrnci masa a najedli se chleba dosytosti. Proč jsi nás vyvedl na poušť, abychom zemřeli hladem? A Mojžíš se modlil a Bůh seslal lidem manu. A když znovu přišli do krajiny, kde nebylo vody, vzepřeli se opět a Bůh řekl Mojžíšovi: Jdi k hoře Oreb, udeř holí do skály a ze skály vyjde voda. Kolikrát Bůh odpustil svému lidu a učinil zázrak, a přece při první příležitosti, když byl Mojžíš na Sinaji, lid sebral zlato, ulil z něho tele a klaněl se mu. Kolikrát se vzepřel lid Hospodinu, zdvihl pěstě a rouhal se.“

„Pane Ascher,“ zvolal továrník Kerstorff, „copak my se rouháme? Vy nám tu kážete, za chvíli bude večer, my musíme jet. Musíme se dostat na řeku. Musíme převést loď tímhle rákosištěm k vodě. Vůbec, pane Ascher, já vám něco řeknu,“ zvolal, „to všechno jste zavinil vy. Vy jste nás sem zavlekl. Nebýt vás, tak jsme klidně zůstali poblíž řeky a neoctli jsme se na dně. Především večer, když jsme sem jeli, jste stál na přídi a vedl jste nás. Pan Festan vás přece viděl, sám to předevčírem řekl. Zavedl jste nás do džungle. Ale my jedeme k Černému moři. Na anglickou loď. Do Ekvádoru. Vemte, pane Ascher, hůl a zdvihněte ji jako Mojžíš, ať můžeme dál.“

„Mojžíš zdvihl hůl v Rudém moři, aby se moře rozestoupilo, pane Kerstorff,“ řekl po chvíli hrobového ticha rabbi, „ale zde není moře, nýbrž je tu teď sucho. My odsud prcháme, protože tu nemůžeme žít. Říkal jste, pane Kerstorff,“ řekl rabbi vážně a tiše, „že je tu ráj.“

Tlačili loď rákosím a šlo to dobře. Šlo to tak dobře, že se lidem po dosavadních strastech zdálo, že to ani není možné. Nohy se sice bořily do země, ale zato ta země byla oporou rukám, které líp mohly zabrat, a loď na vlhké a měkké zemi lehčeji klouzala. Jak ji lidé tlačili, hleděli na příď, kde visel černý hákový kříž v bílém kruhu na červeném poli, a v zeleni toho vysokého rákosí připadal všem zcela neskutečně. Zdálo se, jako by ne příď, na níž visel, ale on sám klestil cestu. Rákosí, do něhož každým vzepřením zajížděl dál a dál, se před ním rozestupovalo, ohýbalo a lehalo jako obilní klasy před polním strojem, pan Breitenbach, velkoprůmyslník, takové stroje vyráběl, a tu a tam vyplašil ten kříž i ptáky, kteří v rákosí hnízdili. Vzlétali s křikem k nebi, jistě tu nikdy nic takového nezažili, sem mohl nejvýš vkročit jeden lovec, jestliže sem vůbec někdy někdo vkročil. Zeny šly zpočátku za lodí velmi nejistě, jejich nohy se bořily do země, ale brzy přemohly strach, že se propadnou do močálu či šlápnou na hada… nebylo zde hadů, leda snad užovky, a nebylo zde močálu, v té dosavadní hrůze byla tato cesta kupodivu ještě nejschůdnější. Později šly mnohé ženy bosy a ne za lodí, ale u jejího boku. Když se opíraly o loď, šlo se jim ještě lépe. I to dusno, které vzrůstalo a sílilo, bylo zde v rákosí mírnější a stejně i slunce. Slunce se ostatně snášelo čím dál víc nad západní obzor a čím dál víc se zamlžovalo. Nebe, zastřené mlhou, začínalo šednout a na přírodu usedalo jakési podivné šero a ticho. Ale ticho v rákosí nikdo nevnímal, protože nikdo předtím nevnímal zpěv ptáků, zde byly slyšet jen pokřiky, které vydávali zdejší vyplašení ptáci a lámání rákosí. Nikdo si zatím valně nevšímal ani šednoucího nebe a šera. A nikdo si teď nevšímal ani vlastního potu a únavy, a to snad byl div největší. Po všech dosavadních útrapách to byl skutečný zázrak. Ale v rákosí přece jen tu a tam odpočívali.

„Za chvíli jsme u ramene,“ usmál se Hans na Eriku a otřel si dlaní čelo, když se poprvé zastavili.

„Za chvilku jsme na vodě,“ vydechl Vilém, „nasednem a pojedem. Jak dlouho myslíte, pane Seidler, že je ještě k řečišti?“

„Za chvíli jsme u rybníka,“ řekl pan Seidler, „pak už je to kousek.“ A továrník Kerstorff pohlédl v té chvíli na rabína a pohrdavě se usmál.

„Ten motor půjde?“ zeptala se paní Salingerová při druhém odpočinku a její hlas byl teď už zase klidnější.

„Půjde,“ zvolal Wolff a otřel si dlaní čelo a uřícené tváře.

„Pojedem celou noc,“ řekla paní Kerstorffová, „ať jsme co nejdál. Zdrželi jsme se moc.“ A továrník Kerstorff opět pohlédl na rabína a pohrdavě se usmál.

„Necháte zapnutý motor, pane Seidler?“ vydechl pan Breitenbach při třetí zastávce, „snad nám benzin vydrží.“

„Pojedem celou noc naplno,“ řekl pan Seidler, „za zbytek dneška a za noc můžeme ujet dvě stě kilometrů. Za pár dní jsme u moře.“ A továrník Kerstorff opět pohlédl na rabína a pohrdavě se usmál.

„A až budem na řece,“ řekla paní Kerstorffová, když se konečně zastavili počtvrté, „zase se pořádně najíme. Vždyť my jsme dnes vůbec nejedli.“

„Nejedli,“ vzdychla paní Festanová, „copak asi chudák Robert.“

„Prosím vás,“ řekla tiše paní Salingerová paní Kerstorffové, „kdo to vlastně je ten Robert, o kterém paní Festanová stále mluví, to je nějaký příbuzný?“

„To je pes,“ zasmála se paní Kerstorffová.

Vskutku, dnes ani jaksepatří nejedli, a nikomu to ani nepřišlo. Až teprve teď, když už bylo skoro vyhráno. Tlačili loď ještě deset metrů, a tu náhle příď s vlajkou rozrazila porost a loď se ocitla na kraji rybníka. Pan Kerstorff pohlédl na rabína a zle se ušklíbl.

Rybník byl asi padesát metrů dlouhý, voda v něm stála, byly v ní rostliny, kořínky, zelené listy a bílé lekníny. Ale rybník měl vskutku dost pevné dno a za ním bylo řečiště. Lidé se ocitli na kraji rybníka a znovu si připomněli dusno. Zde, pod širým nebem, bylo opět úmorné. A zde pod širým nebem si také všimli podivného ticha. Nikde se neozval pták, jen bzukot hmyzu, jak poletoval nad hladinou, příroda byla jako zakletá. A tady, pod širým nebem, si též všimli šera. Rybník se netřpytil a lekníny nezářily, rybník a jeho zarostlé břehy byly v šerosvitu. A tady si tedy konečně všimli i nebe. Nebe, které se klenulo nad rybníkem a rákosím. Bylo šedé a každou chvíli šedlo ještě víc.

„Ano, bude pršet,“ řekl továrník Kerstorff a pohlédl na paní Festanovou, „naše velké dobrodiní…“

„Marto, víte, kde je lékárnička,“ zachvěla se paní Festanová a pak řekla: „Jen aby nepřišla bouřka.“

A náhle všem došlo, že se žene bouřka.

„Žene se bouřka,“ vykřikla paní Kerstorffová.

„Žene se bouřka,“ zachvěla se paní Salingerová.

„Počkáme, až se přežene,“ řekl náhle rabbi.

„Nepočkáme,“ zvolal továrník Kerstorff, „než se přižene, jsme stokrát támhle.“ A ukázal na druhý břeh s porostem, za nímž už blízko bylo řečiště.

„Ženy by se bály přejít“ řekl pan Seidler a hleděl na rybník, „je to tu nad kolena. Ať si sednou na loď, my je utáhnem. Bude to rychlejší. Kdyby přišla bouřka, napnem zas plachtu.“

Pomohli ženám na loď, ženy si sedly na záď k zavazadlům, složeným lehátkům a bednám. Paní Breitenbachová si sedla na židli k německému stolu a poslepu hrábla na tašku, kam ještě v řečišti hodila výšivku a učebnici angličtiny. Marta otevřela tašku a vyňala lékárničku. Paní Salingerová si sedla ke gramofonu a deskám, zabaleným v dekách. A paní Kerstorffová usedla na batoh k provazu. „Chcete něco?“ zeptala se paní Salingerové.

„Co už spustit motor,“ řekla paní Salingerová tiše.

Ale pan Seidler nechtěl. Řekl, že ve vodě je moc rostlin a motor by se mohl zbytečně zaseknout.

„Budeme loď tlačit,“ řekl.

Vstoupil první do rybníka k zádi lodě. Pak tam vstoupil Hans, Vilém a Wolff. Pak bankovní ředitel Festan, velkoprůmyslník Breitenbach a továrník Kerstorff.

„Měl sis vzít plavky,“ zvolala za ním do vody paní Kerstorffová, „úplně si zničíš kalhoty.“

Pak vstoupil do rybníka rabín Mojžíš Ascher s kloboukem na hlavě.

Opřeli se o loď a loď se pohnula.

Opírali se o loď, nohy v teplé vodě se jim zaplétaly do rostlin, úponků a kořínků a také se trochu bořily do jemného kluzkého dna, takže musili jít pomalu, ale loď plula. Loď s hákovým křížem na přídi a s ženami na zádi plula rybníkem, na němž kvetly lekníny, a nad rybníkem bylo dusno, ticho a šeřilo se víc a víc. Loď byla asi ve třetině rybníka a paní Kerstorffová právě řekla muži do vody: „Ještěže tu máš druhý oblek, v tomhle pytli, co na něm sedím…“ když se poprvé zablesklo.

Zablesklo se a zahřmělo a šerosvit nad rybníkem a rákosím mírně ztemněl. Pod šedé vysoké nebe se přihnaly temně modré mraky. Ženy na zádi u zavazadel, lehátek a beden zneklidněly. „Jen klid,“ zvolal pan Festan z vody.

„Jen klid,“ zvolal pan Breitenbach, „to dojedeme.“

Paní Festanová požádala Martu, aby jí podala prášky. Marta otevřela lékárničku a podala paní Festanové prášky. Paní Breitenbachová si přesedla ze židle na složenou plachtu a sledovala Viléma a Wolffa, jak šlapou vodu a tlačí loď.

„Kdyby začalo pršet, musíte na loď,“ řekla a Wolff odpověděl: „Kdyby začalo pršet, je voda nejlepší.“

Hans šlapal vedle Wolffa, hleděl vzhůru k Erice, která seděla u motoru a vesel, a usmíval se. Kývl na Martu, když matka vzdychala a brala prášky.

Pak se podruhé zablesklo a zahřmělo. Temně modré mraky pod šedým nebem houstly, šerosvit se měnil v šero a začal mírný vítr. Ženy na zádi u zavazadel, lehátek a beden se poděsily.

„Už to přichází,“ zvolal továrník Kerstorff, „musíme spěchat.“

„Aby do nás neuhodilo,“ zachvěla se paní Salingerová.

„Jen klid,“ zvolal pan Breitenbach. Těžce ve vodě dýchal a byl zpocen.

Pak se zablesklo a zahřmělo potřetí, ale to už dost blízko, temně modré mraky zakryly nebe a vítr zesílil. Ženy začaly zbrkle otevírat zavazadla a vyndávat šály, svetry, pláště, také uvolňovat plachtu, na níž seděly. Marta navlékla paní Festanové svetr a přes ramena přehodila šálu. Mojžíš Ascher, který tlačil loď v klobouku a s hlavou sehnutou, měl dojem, že slyší pana Festana, který šlapal vedle něho, jak volá naženu, zdáví, kde je Rembrandt. Pohlédl mu do tváře a slyšel, jak pan Festan volá: „Ulož ho, kdyby pršelo, ať se nepoškodí.“ A paní Festanová na lodi jako v mrákotách hmátla do tašky k míšeňským talířům a zlaceným příborům a propukla ve vzlykot. Paní Breitenbachová si ovázala hlavu modrým šátkem a zvolala na Viléma a Wolffa, kteří tlačili loď vedle Hanse: „Jestli začne bouřka, musíte všichni na loď.“ Wolff z vody pozoroval paní Salingerovou, která si zahalovala krk šálou, přes šaty navlékala kožíšek, na hlavu dávala tu svou podivnou velikou čepici a upravovala deku na gramofonu a deskách. Usmála se na Wolffa dobrotivě, na jeho tváře, mokré vodou a potem, ale byla neklidná a plná strachu. A paní Kerstorffová si hodila přes ramena kabát. Mojžíš Ascher, který tlačil loď v klobouku a s hlavou stále sehnutou, měl dojem, že slyší pana Kerstorffa, který šlapal opodál, jak volá na ženu něco o receptu. Pohlédl na něho a slyšel, jak volá: „Ten banánový recept. Ať se neztratí. Ať nepromokne. Dej na něj pozor!“

Pak temně modré mraky na nebi zezelenaly, strhl se vítr ještě větší, hákový kříž na přídi začal teď divoce vlát, a zablesklo se a zahřmělo počtvrté. Ale to už někde docela blízko za rybníkem. A pak se trochu vyjasnilo a spustil se déšť. Ženy zachvátila hrůza.

Ženy zachvátila hrůza, uvolnily plachtu, natáhly ruce přes zábradlí a záď a muži lezli na loď. Továrník Kerstorff se dodrápal na loď nejrychleji a takřka bez pomoci. Ale pan Breitenbach nemohl vyprostit nohu z bahna a neměl sil se vzepřít, Hans, Vilém a Wolff mu pomáhali z vody, paní Breitenbachová, Seidlerová a Erika mu pomáhaly z pramice. Pan Festan dvakrát spadl ze zádě zpět do vody, byl úplně mokrý, vytáhli ho s pomocí Marty a pana Seidlera. Mojžíši Ascherovi musili také pomoci. Ale zdálo se, jako by ani nevnímal, že ho vytáhli na loď a že mu Vilém zachránil klobouk. Paní Seidlerové a Erice, které se zatím snažily natáhnout plachtu, se to už nepovedlo, vítr byl už příliš prudký a déšť sílil čím dál víc, pan Seidler, který se vyhoupl na loď poslední, doporučil, aby si lidé přetáhli plachtu přes hlavy a schovali pod ní i zavazadla.

A pak se zablesklo a zahřmělo popáté. Zablesklo se a zahřmělo popáté právě nad rybníkem. Nad rybníkem se náhle rozjasnilo zelenohnědým světlem a pak nastalo boží dopuštění. Blesky a hromy křižovaly nebe, vítr burácel a z nebe se valily proudy vod s kusy ledu.

Paní Festanová omdlela, ač se jí voda řinula po tvářích a krku. Paní Kerstorffová se zmítala zimnicí, chtěla křičet, ale vichr a krupobití jí zacpalo ústa. Paní Salingerová se zmítala v pláči s rukama na čepci a tvářích, a slzy a voda z ní tekly na gramofon a desky, které chránila tělem. Z Mojžíše Aschera, který seděl na lavici s košíkem takřka pod širým nebem, se řinula voda proudem. Pan Seidler se vichrem a krupobitím dopotácel k budce, snad se bál o benzin, pak se dopotácel na záď, skočil do rybníka, jehož šedomodrá hladina, bičována krupobitím se vzdouvala, skákala a tříštila, a pokusil se tlačit loď ke břehu. Ale v krupobití a vichru se nedalo s lodí hnout. Skočil na záď a pokusil se spustit motor. Vody v rybníce očividně přibývalo, motor mohl zabrat a dovézt loď ke břehu, k porostu, za nímž bylo řečiště. Motor zabral, ale vichr byl tak silný, že se pramice jen otočila na místě. Pak se ozvalo zadunění, do pramice se začala nabírat voda a loď pomalu, pomaloučku klesala ke dnu.

Loď pomalu, pomaloučku klesala ke dnu a s ní vše, co nebylo ze dřeva. Potápěly se deky, houně, plachta, zavazadla a lidé. Strhl se strašlivý křik. Pan Festan vytrhl z potopené tašky obrázek Rembrandtův a lékárničku. Továrník Kerstorff trhal za provaz batohu a křičel na ženu, zda má recept. Paní Salingerová svírala ve vodě gramofon a pár desek, zoufale se snažila chytnout pod vodou kabelku. Pak se roztrhly nějaké kufry, tašky a batohy a do vody se vyvalila spousta košil, punčoch, prádla, šaty, boty, šátky a všelijaké sponky a rukavice a ke dnu lodi, v níž už bylo vody téměř jako v rybníce, klesaly modrobílé střepy talířů, šálků, tácků, zlacené lžíce, vidličky, nože, ke dnu lodi klesaly vařiče, kotlíky, konzervy a stříbrné zrcadlo, různé kelímky a hrnce a lidé volali zoufale a divoce o pomoc, ale v krupobití a vichru neslyšeli ani sami sebe… a pan Seidler volal, že tu není hloubka… že se nikdo neutopí… a volal: „Chyťte se lavice, lehátek, beden, chyťte se stolu, židle a jděte z lodi, jděte na břeh, na břeh…“ a lidé se chytali lavice, lehátek, beden, stolu, židle i vesel a táhli, co se dalo, poloprázdné kufry, tašky, batohy, ale vichr jim to rval z rukou a musili to pouštět, když se chtěli sami udržet… návodě se zmítaly rozmoklé sáčky s cukrem, kávou, čajem, ovesné vločky, okurky a makarony… krabice s víky plnými květů od firmy Meinl… jakýsi žlutý květ na výšivce… pádili mezi tím vším vodou, šlehanou deštěm, v bahně a rostlinách, úponcích a koříncích, a břeh, který byl před nimi, byl v přítmí a blescích sotva k rozeznání.

Ráno se mraky roztrhly, a když se pak objevilo slunce, na rozvodněném břehu ležely promočené, zablácené a potrhané lidské trosky. Nějací mládenci a dívka se stvoly rákosí na rozdrásaných tělech. Nějaký mladší muž a žena se zkrvavenými čely. Štíhlejší člověk v kostkovaných šatech s kapesníčkem, na nichž už skoro nikdo ty kostky nepoznal, držel velký provaz s kusy strašlivých hadrů. U něho ležela smrtelně bledá žena v šatech, které kdysi byly olivové, a v zaťaté pěsti svírala chomáč papíru. Vedle ní v mrákotách žena v tmavších letních šatech s broží a ve svetru, ale byla zablácená k nepoznání, a u ní žena s hlavou opřenou o strom. Nějaký starší muž svíral obrázek anděla a skříňku s červeným křížem. Starší tlustší muž a tlustší žena leželi vedle sebe s obličeji v kaluži a s rukama zarytýma v bahně. Jakási paní v roztrhané kožešině a květovaných šatech, jejichž barvu už také nikdo nepoznal, s vlasy zplihlými a plnými bahna, tiskla k hrudi gramofon, desku a jakousi lahvičku. A někde vzadu stál v černých šatech a klobouku muž s bílým vousem a proutěným košíkem.

Uprostřed zatopeného rybníka čněl obrys potopené lodi s budkou, kovovou kostrou a s tyčí, na níž vlál hákový kříž. Na hladině mezi lekníny pluly bedny, lavice, lehátka, stůl, židle, vesla, kanystr s vodou a benzinem a ještě pár věcí. Dvě z těch věcí zanesla voda k lidem na břeh. Byl to nějaký francouzský časopis s obrázky krásně oblečených manekýnek a jakási rozmočená učebnice v modrém balicím papíře.

6

Když se na břehu probrali, mohli v první chvíli věřit, že se jim zdál strašný sen. Začali se hýbat jako náměsíční. Ale každý pohyb v blátě, bahně a kalužích jim dokazoval, že se strašný sen nezdál, ale je skutečnost. Že je konec.

Konec cesty k Černému moři, konec cesty do Austrálie, Ameriky, Ekvádoru, konec útěku z Egypta. Jediná naděje a spása ležela v rybníku, a dostat ji odtamtud nebylo v lidské moci.

A tu se pak začali chytat rákosí a pak pobíhat, křičet a volat o pomoc.

Atu se ozval muž s vousy, v černých šatech v klobouku, s proutěným košíkem v ruce.

„Nepobíhejte a nekřičte,“ ozval se, „nikdo tu není, kdo by vás slyšel a viděl. Jen Bůh nás vidí a slyší.“

Po těch slovech se jeden muž napřímil, štíhlejší ve zničených kostkovaných šatech, s kapesníčkem a provazem v ruce.

„Nepobíhejte a nekřičte,“ zvolal tak silně, že se jeho hlas odrazil daleko za rákosím v lese. „A co tedy máme dělat, když ne pobíhat a křičet? Můžeme dělat něco jinýho? Nebo snad máme čekat, až pojdem?“

„Až se utopíme?“ vykřikla žena, bledá a chladná, v šatech kdysi olivových, „až nás smete voda nebo nás tady najdou a zastřelí?“

„Nebo až pojdem hlady,“ vykřikl znovu muž s provazem, „nemáme jídlo, nemáme vodu, nemáme loď. Lidi,“ křikl, „vždyť my nemáme ani benzin!“

Rabín s košíkem v ruce hleděl na lidi v blátě, bahně, a jeho tvář byla jakoby zastřena. To byli lidé, kteří se ještě nedávno nechtěli mýt v řece, spát v denních šatech a spát v dekách na podlaze lodi. Lidé, zvyklí na teplou tekoucí vodu, bílé ložní prádlo a zlacené příbory. Lidé, kteří i talíř omytý říční vodou čistili kolínskou. Z tváře rabína se nedal vyčíst žal ani bolest, ani žádná jasná myšlenka.

Ale pak se náhle v jeho tváři něco hnulo. Bylo to tak, jako by se nějaký závan větru dotkl jeho čela, očí a skrání. Zahleděl se na zaplavený rybník, z jehož středu vlála vlajka, a řekl:

„Kdysi dávno byli mnozí z dobrých lidí svedeni od zlých k nepravostem a jejich počet rostl. Tehdy Bůh řekl: Lidé nejsou hodni toho, aby žili na zemi. Dám jim ještě sto dvacet let čas. Ale lidé se nepolepšili. Mezi těmito bezbožnými žil Noe. Byl spravedlivý, dokonalý a bohabojný, a ten našel milost před Bohem. I řekl mu Bůh: Lidé naplnili zemi nepravostí a zahubím je. Učiň si koráb ze dřeva 300 loktů dlouhý, 50 loktů široký a 30 loktů vysoký. Svrchu udělej okno, u boku dveře. Uvnitř udělej tři poschodí. Všechny skuliny uvnitř a zvenčí vymaž smolou. Nebo hle, pošlu potopu na zemi a zahubím všechno, co na ní žije. Ty však a všichni tvoji vyjděte do korábu. Také ze všech živočichů vezmi do korábu po dvou, z čistých zvířat po sedmi párech. Vezmeš také s sebou do korábu potravu pro sebe i pro zvířata.

Noe vystavěl koráb a vešel do něho se svými syny, s manželkou a manželkami svých synů, i se všemi zvířaty. Po sedmi dnech se provalila voda z hloubky zemské a průtrž mračen trvala 40 dní a 40 nocí. I nejvyšší hory byly pod vodou, ale koráb se pozdvihl a plul na ní. A zahynulo všechno, co na zemi žilo, lidé i zvířata. Zachráněn byl jen Noe a ti, kdo byli s ním.“

Rabbi chvíli mlčel a hleděl na potopenou loď. Pak pokračoval: „Noe vyšel z korábu, vystavěl oltář a obětoval Bohu. Děkoval mu za záchranu. A Hospodin mu požehnal a pravil: Hle, učiním smlouvu s vámi i s potomky vašimi. Již nikdy nepřijde taková potopa, která by zahubila všechno, co žije na zemi. Dokud země potrvá, bude se střídat setí a žeň, léto a zima, noc a den. Znamením smlouvy mezi mnou a zemí vám bude duha v oblacích. A učinil duhu na obloze.“ A rabbi se zahleděl k nebi nad rybník.

„Pane Ascher,“ vykřikl muž v kostkovaných šatech s provazem, „co říkáte, je výsměch. Ptáme se, co máme dělat, jestli čekat, až pojdem. Nemáme jídlo, vodu ani benzin. A vy nám tu vykládáte o duze a potopě světa.“

„Otče,“ řekl mladší urostlý muž, „pan Ascher přece za to nemůže. Kdybychom ho byli poslechli a netáhli loď rákosím, nebyli bychom ztroskotali.“

„Kdybychom ho byli poslechli a rozbourali násep,“ řekla mladá žena, „tohle by se bylo nestalo.“

„Kdybychom ho byli poslechli a počkali u rybníka, až se přežene bouřka,“ zašeptal muž s obrazem a lékárničkou, „mohli jsme být zachráněni.“

Rabbi stále hleděl k nebi nad rybník a zřejmě neslyšel. A pak náhle zdvihl ruku.

„Hle,“ zdvihl ruku nad rybník, „Bůh učinil duhu na nebi na znamení smlouvy.“

Lidé na potopeném rozbahněném břehu vyjeveně pohlédli k nebi.

„Vždyť tam žádná duha není,“ vykřikl pan Kerstorff.

„Vždyť tam není,“ vykřikla jeho žena.

A tu se náhle ozval jeden hlas.

Byla to žena v zablácené kožešině a rozedraných květovaných šatech se zplihlými vlasy, svírající v rukou s prsteny gramofon.

„Vždyť tam duha je,“ vykřikla, „vždyť tam je. Tamhle…“

„Vždyť tam je,“ vykřikli náhle i další lidé, „je, tamhle, tamhle…“ třeštili zrak nad rybník, ukazovali a křičeli a náhle žena v kožešině a květovaných šatech pustila gramofon a hlasem, který pronikl kostmi, zvolala:

„Pane Ascher, kdybychom vás byli poslechli! Kdybychom vás byli poslechli.“ A klesla na kolena.

Rozdrásaní a zkrvavělí se vrhli hoši a mladší urostlý muž a žena do rybníka vylovit, co se dalo. Bylo toho málo, neboť voda v noci, jak přetekla přes břeh, mnohé odnesla, ale něco tam dosud plavalo nebo se zachytilo v rákosí, šátek, deštník, žlutá kravata. Pak plavali do potopené lodi a tam se nořili na dno, rukama hmatali, co pod vodou leží, našli pár konzerv, kotlík, zlacený nůž, a také střepy talířů a desek. A na potopeném, rozbahněném břehu zvedali lidé ruce k rabínovi a náměsíčně, horečnatě volali:

„Kdybychom vás byli poslechli!“ A mnozí před ním i klečeli a volali:

„Zachraňte nás,“ a kdosi se dotýkal i proutěného košíku u jeho nohou.

„Musíme najít řeku,“ kývl rabbi.

Prodrali se za ním houštím na břeh divoce tekoucího ramene, kam kdysi chtěli dovést loď. Ramenem však nemohli. Vlekli se za rabbim podél bahnitého břehu a vykotlaných kořenů vrb. Paní Salingerová klopýtala s gramofonem a deskou na hrudi, na niž jí padaly rozcuchané vlasy. Paní Breitenbachová se ploužila za dětmi, rozpálenými horečkou, za mladším synem, kterého vedl starší, a za dcerou, vedle níž se prodíral Hans. Pan Breitenbach se vlekl ještě hůř, Erika se k němu obracela a hleděla mu pomoci. Továrníková se drápala s kotlíkem a hrstí uškubnuté trávy, házela hlavou a něco si pro sebe říkala. Recept se jí dávno rozmočil a ztratil v bahně. Zdejší žáby si z něho mohly dělat banánový krém. Paní Festanová svírala bílý slunečník, z něhož lezly dráty. Na rukou měla prsteny a u krku brož, ale svetr měla rozervaný a byla bosa jako všichni. Marta jí pomáhala držet se kořenů vrb a pan Festan ji jednou rukou podpíral. V druhé držel obrázek a lékárničku. Továrník provaz.

A boříce se pod kolena, třesouce se chladem a sténajíce a bědujíce, vlekli se za rabbim kalužemi, loužemi, houštím, křovím, rákosím a v nesmírných spletích řečišť, ramen a úžlabin se hnaly hnědé kalné vody a slunce pod mrakem stoupalo a chvílemi trochu pršelo… když se chýlilo k večeru, ještě nikam nedošli.

„Proboha, vždyť tohle přece nevydržíme,“ křikl továrník na rabína a v jeho hlase bylo cosi zlověstného.

Unavení, vyhládlí, prochladlí a bědujíce a sténajíce, klesli na vlhkou zem. Pan Breitenbach se svalil pod keř k Erice, naříkal a volal po pilulkách. Pan Festan mu dal z lékárničky nějaký prášek. „Vemte to, pane Breitenbach,“ řekl, „je to jako pilulky.“ Nejmladší Wolff klesl do trávy a chvěl se horečkou, nebylo deky na přikrytí, nebylo lžíce horkého čaje, pan Festan i jemu dal prášek, jeho zbídačelá matka a starší bratr mu ovázali bosé nohy hadrem a přikryli ho chvojím. Paní Festanová ležela v jakési mdlobě na slunečníku a odmítala léky. Továrníková vleže třásla kotlíkem a něco si povídala, továrník nad ní hrozil pěstí a paní Salingerová… sotva klesla do trávy, vrhla se na svou jedinou desku. A pak z náruče klečící ženy v rozervané kožešině a s divokými vlasy se potopeným rájem rozlehli Belliniho Puritáni. Zněli jako nářek, který bloudí v neskutečnu a doléhá leda ke křídlům večerních ptáků…

A druhý den se opět vlekli bahnem, rákosím a houštinami za rabbim, který nesl košík, třásli se zimou a hladem, sténali, naříkali a bědovali ještě víc, volali po jídle, vodě a slunci, aby hřálo, a volali na rabbiho, aby je zachránil a dovedl. Hledali hlavní tok řeky, ale naráželi na ramena, potoky a úžlabiny, plné prudké kalné vody, které nemohli přejít, a tak se opět musili stáčet podél břehů, z nichž s křikem vylétali vyplašení ptáci, a bylo poledne – neboť slunce, které bylo stále pod mrakem, začínalo prosvítat nad hlavou – když se ocitli na jakési písčince s hromadou bílého kamení.

„Otče,“ vykřikly ženy, „tady jsme už někdy byli. Tady jsme už někdy byli.“ A továrníková se zsinalou tváří si na chvíli přestala šeptat a vykřikla: „Nikdy jsme tu nebyli,“ a pak dál házela hlavou a kotlíkem s lupením a továrník švihl provazem a zvolal na ženy: „Jste náměsíčný, co bysme tu dělali. Nikdy jsme tu nebyli!“ A rabín popošel ke kamení, položil na ně dlaň a zahleděl se k nebi, jež se pod mrakem trochu vyjasnilo. Vlekli se do blízkého lesa, škubali jahody a maliny rukama zdrásanýma a pan Breitenbach už opět nemohl dál a usedl pod strom, jeho žena, Erika a Vilém ho těšili a Wolff opět na chvíli klesl do trávy. A pak se všichni opět dovlekli na písanku ke kamení, brodili se dál po břehu prudkého řečiště, až došli k místu, kde se řečiště štěpilo jakousi úžlabinou, a tu opět ženy vykřikly: „Tady jsme byli, tady byl násep…“ a zsinalá továrníková vykřikla: „Nikdy jsme tu nebyli…“ a továrník šlehl provazem a zvolal: „Jste náměsíčný!“ Zahnuli do rákosí a brodili se jím, rákosištěm, z něhož co chvíli s křikem vylétali ptáci a které bylo na mnoha místech nápadně zlámané a slehlé, jako by se tu byl nedávno valil nějaký přízrak, a náhle stanuli u jakéhosi rybníka. Když se lépe podívali, viděli na něm lekníny a dřeva, stůl, židli, bednu, a v jeho středu kus červené látky na holi s kusem bílého kruhu a dvěma černými háky.

„Kam jste nás doved!“ vykřikl továrník, „vždyť jsme zase zde!“

„Vždyť jsme zase zde,“ vykřikla zsinalá továrníková.

„Židé putovali pouští čtyřicet let,“ řekl teď rabbi, „ale kromě starců a vzpurných došli. Došli do zaslíbené země.“ A ukázal nad rybník a mnozí vykřikli úžasem, viděli duhu. S vytřeštěným zrakem, ztuhlí a hladoví, klesli na břeh, ač ještě nebyl večer, pan Breitenbach naříkal a Wolff se chvěl horečkou a pan Festan jim opět dal prášky… a Marta se skláněla nad paní Festanovou, která byla v poloviční mdlobě a odmítala lék a jednu chvíli se pokoušela otevřít slunečník, a Hans těšil Eriku, sklánějící se nad otcem, a Seidlerovi podpírali paní Salingerovou, která se opět vrhla na svou jedinou desku… a tak je se smutnou lkající písní, která se nesla zatopeným rybníkem k leknínům a duze, zastihla další noc.

A třetí den se zvedli s vypětím posledních sil, a sténajíce a bědujíce nejstrašněji, vlekli se dál za rabbim, hledajícím řeku, ale opět naráželi na řečiště, ramena a potoky plné dravé vody a musili se stáčet po březích, slunce bylo opět pod mrakem… a mnozí už trhali listy a pili z kaluží uprostřed trav, a odpoledne, když slunce pod mrakem začalo prosvítat na západním nebi, dovlekli se k nějakým stříbrným a modrým olším. A náhle se ocitli na mýtince, obrostlé olšemi a bujným křovím, obchvácené ze dvou stran rozvodněným potokem. A v té chvíli slunce trochu zasvitlo a v té chvíli je někdo spatřil. Na mýtince, obrostlé olšemi a bujným křovím. Nebyl to ani pták, ani zajíc, ani laň, ale člověk. Člověk ve vysokých gumových botách.

7

Rybář z daleké vesnice zajel v tyto končiny po bouřkách minulých dní na loďce s motorkem, uvázal ji na potoku a nastražil na ni udice a sítě. Když se na nebi zjevovalo slunce, vystoupil z loďky a prodíral se k mýtince, aby si na chvilku odpočinul v trávě, která osychala. Prodral se křovím a náhle strnul. Skrz křoví spatřil na mýtince přízraky.

Bytost v kostkovaných šatech s kapesníčkem a ve žluté kravatě tam roztáčela provaz, jiná bytost s bílým slunečníkem se ploužila kolem ní a nějaká v kůžích a zablácených květech seděla u trouby, která naříkavě zpívala. Jedna tlustší bytost třeštila oči na jinou podobnou, v trávě prudce dýchající, jiná, vyzáblá, zsinalá a chladná, je obcházela, házela hlavou, kotlíkem a něco si šeptala. Jedna opodál držela svátý obraz a skříňku s křížem. A uprostřed stála jedna celá v černém, s vousy a v klobouku, s košíkem u nohou, a ta měla hůlku, kterou zdvihala k nebi. Bytosti na ni chvílemi volaly a křičely, a bylo tam ještě několik jiných postav a jedno skoro dítě.

Byl to rybář a byl zvyklý na ledacos. Nebál se vod, deště, hromů ani blesků, nebál se nocí, vlků, hadů, nebál se stromů, houštin ani rákosí. Ale tohle nebyly ani ryby, ani ptáci, ani srnky, nebyly to ani vydry, byly to přízraky. Přízraky z neznámých tajemných světů, a i když je viděl a slyšel, nešlo je lapit na udici ani do sítí, ani do ok, ale ony mohly lapit jeho a pak s ním mohl být konec. Rybář hleděl křovím vyvalenýma očima a skoro zapomněl dýchat. Pak se hrůzou otřásl. Napadlo ho, kdyby tak na něho přišly. Rychle se otočil a dral se křovím k potoku, kde měl přivázanou loďku. A skočil do ní, ani udice a sítě nesmotal, a spustil motor. A tak ujížděl a ujížděl a teprve za zátočinou se trochu vzpamatoval a smotal udice a sítě, ale pak opět prchal dál jak nejrychleji mohl, a pozdě odpoledne dorazil do lesa u vsi a kvečeru na faru.

Našel děkana v kostele už úplně samotného. Klečel u oltáře Panny Marie. Zastavil se za ním v uctivé vzdálenosti a netrpělivě a zoufale čekal. Konečně se kněz domodlil.

„Důstojný pane, měl jsem u řeky zjevení,“ vyhrkl rybář.

„U řeky zjevení,“ opakoval.

Kněz přistoupil k rybáři, hleděl na něho a mlčel.

„Zjevení u řeky,“ rybář znovu opakoval a mačkal si ruce.

Konečně kněz promluvil.

„Jaké zjevení,“ řekl, „co jste viděl.“

„Přeludy tam chodí…“ koktal rybář, „asi deset. Jeden má kravatu a provaz… jeden má bílej deštník… jeden má svátý obraz, skříň a kříž. Jeden je v kůži, leží u trouby a zpívá. Jeden je černej, má bílý vousy a klobouk… jsou bosi, mají prsteny a náušnice, viděl jsem je… taky je tam dítě.“

Kněz dlouho, předlouho hleděl na rybáře a mlčel.

„Slyšel jste je…“ zeptal se konečně, „mluvit…?“

„Nemluví,“ řekl rybář a mačkal si ruce, „jen někdy volají a v trávě zpívá.“

„A kde jste je viděl?“ kněz nespouštěl z rybáře oči.

„Daleko,“ řekl rybář, „daleko, až skoro u Modranky.“

Kněz se náhle usmál, kývl a řekl:

„Tihle lidé, co jste je viděl u Modranky… jsou zde. Zde v refektáři,“ ukázal k dveřím u hlavního oltáře, „pojďte se na ně podívat. Ukážu vám je.“

Rybář vyvalil oči a strnul. Děkan se usmál, vzal rybáře za paži, vedl do sakristie na chodbu a tam k jedněm dubovým dveřím. Dal ruku na kliku, a dříve než ji stiskl, řekl:

„Jsou za těmito dveřmi v refektáři. Podívejte se na ně.“ A otevřel dveře.

Byl to tmavý sál s vyřezávaným ostěním, velkým starobylým křížem a obrazy ve zlatých rámech. Uprostřed stál stůl, pokrytý modrozlatým plyšem. V oknech byly těžké záclony. Nebylo tam živé duše.

„No tak,“ usmál se kněz a pokynul rukou, „vidíte, že jsou tu.“

Rybář z prahu valil oči do sálu a ani se nehnul.

„No tak,“ usmál se kněz, „měl jsem pravdu? Jsou tu?“ A tu se rybář konečně vzpamatoval a pohlédl na kněze.

„Nejsou tu,“ vykoktal, „není tu nic.“

„Opravdu?“ řekl kněz a nespouštěl rybáře z očí.

„Není tu nic,“ vyhrkl rybář a pokřižoval se, „tady je to prázdný.“ Kněz s úsměvem kývl, vzal rybáře za paži a zavřel dveře.

„Teď věřím,“ řekl rybáři na chodbě, „že jste u řeky vskutku něco viděl. Ale nebyly to přeludy,“ řekl, „nýbrž skuteční lidé. Viděl jste skutečné lidi.“ Kněz mlčky vedl rybáře chodbou k faře. Když docházeli k schodům opět promluvil.

„Říkáte, že jich bylo asi deset a bylo tam i dítě…“

„I dítě,“ kývl rybář.

„A jeden měl svátý obraz, skříň a kříž?“

„Svatý obraz a kříž byl na tý skříni,“ kývl rybář.

„A jak vypadal ten v černém,“ zeptal se kněz a zastavil se u schodů.

„Měl černej klobouk, bílý vousy, hůlku zdvihal…“ koktal rybář, „měl takovej košík… a oni na něho volali…“

„Co na něho volali,“ zeptal se kněz, „slyšel jste…?“

„Volali na něho v řeči, který nerozumím,“ řekl rybář, „volali na něho Moses… a něco o Egyptu.“

Kněz se trochu zarazil.

„A on držel hůlku…“ zeptal se pak a rybář přisvědčil.

„Zítra ráno pojedu za nimi,“ řekl kněz.

„Dovezu vás tam, důstojný pane,“ vyhrkl rybář, ale kněz zavrtěl hlavou.

Děkan propustil rybáře a šel nahoru na faru. Tam zavolal kaplana a hospodyni.

„Na Modrance jsou nějací utečenci z Rakouska,“ řekl, „asi jeli po Dunaji a ztroskotali v bouřce. Jsou to podle všeho Židé. Zítra ráno po mši za nimi pojedu, dnes je už pozdě, dojel bych v noci a těžko bych je hledal. Připravte mi do košíku jídlo a gumové boty,“ řekl hospodyni, „Pan Barz ať přichystá loďku,“ požádal kaplana.

Děkan byl ještě dost mladý, silný, zdravý muž. Dlouho do noci přemýšlel. Pak náhle usnul a zdálo se mu, jako by stál v zahradě a padal na něho strom.

8

„Neklesejte a vzchopte se,“ zvolal rabbi na mýtině, „podívejte, jasní se.“ A ukázal hůlkou k nebi, kde mnozí viděli duhu, a modlil se: „K Hospodinu, když jsem soužen, volám a vyslýchá mě. Zdvihám své oči k horám, odkud mi přijde pomoc. Má pomoc od Hospodina, jenž učinil nebe a zemi.“

„Ať je duha nebo ne,“ vykřikla továrníková, „anglická loď nečeká. Musíme hned jet.“

„Musíme nejdřív dojít k řece,“ řekl kdosi a rabbi ukázal k nebi a modlil se: „Ať nevydá tvé nohy v třesení, ať nedřímá ten, jenž tebe ochraňuje, Hospodin je tvou ochranou po tvé pravici.“

„Musíme hned dojít k řece,“ vykřikla továrníková, „duha neduha. Protože loď nečeká. Protože plantáže,“ usmála se a zatřásla kotlíkem s trávou, „zrají…“

„Byli bychom dávno u Dunaje,“ řekl pan Seidler, „kdybychom mohli přes ramena. Takhle je musíme obcházet po březích a nemůžeme se dostat k řece.“

„Měli bychom se pokusit ta řečiště přejít,“ řekla paní Seidlerová s pohledem na matku, „máme silný dlouhý provaz. Jinak budeme stále obcházet a bloudit, a k řece se nedostanem.“

Ale pan Seidler jen tiše pohlédl na svou ženu a ta pochopila. Přejít řečiště s provazem s těmito ubohými znavenými lidmi, řečiště, v nichž se valila prudká dravá voda, bylo nemožné. Mnozí teď už věděli, že je vůbec marné dojít k Dunaji, vždyť co to znamenalo, když neměli loď, jídlo, šaty, snad jen to, že je objeví nějaká loď, kdyby snad po řece plula, a co pak… ale mnozí, co viděli duhu, přece jen věřili. Rabbi odtrhl oči od nebe a pohlédl na lidi.

„Tamhle je Dunaj,“ ukázal za stromy.

A lidé se zvedli a začali se ploužit dál, i pan Breitenbach a Wolff, vedeni panem Seidlerem, Vilémem a Erikou, i továrníková, vedena dcerou, paní Seidlerovou, i paní Festanová a Salingerová, vedeny Martou a panem Festanem, ploužili se za rabbim, který s košíkem a holí šel vepředu a modlil se: „Dobrořečte všechna díla Pánu, chvalte a nade všecko ho vyvyšujte na věky, dobrořečte anděle Páně Pánu, dobrořečte nebesa Pánu, dobrořečte všechny vody Pánu, dobrořečte Slunce a Měsíc Pánu, dobrořečte déšť a rosu Pánu…“ a modlil se dál: „Dobrořečte světlo a tmy Pánu, dobrořečte blesky a mračna Pánu…“ Když se už slunce sklánělo k západu, lidé došli k břehu, pod nímž se valila široká řeka.

„Dunaj!“ vykřikli.

„Dunaj,“ vykřikla továrníková s kotlíkem a zesinala ještě víc.

„To není Dunaj,“ řekl rabín.

Bylo to zřejmě jedno z velkých bočních ramen a neteklo k moři, ale do hloubi džungle, z níž vyšli. Hlavní tok řeky bylo však vidět v dálce. V dálce byl konečně vidět Dunaj. Byl to jistě on, nezměrná světlá řeka s velkým pevným jasným protějším břehem. Ale v cestě bylo divoké rameno.

„Plantáže zrají,“ vykřikl továrník a švihl provazem, „ale tys zničila recept. Tys zničila recept,“ křikl na ženu, „co chceš dělat!“

A náhle továrníková pustila kotlík, a dříve než k ní mohl někdo skočit, vrhla se do řeky. Její zablácené šaty v hnědé kalné vodě na chvíli olivově zezelenaly a za okamžik bylo její tělo daleko.

Paní Seidlerová se vrhla za ní a za paní Seidlerovou i pan Seidler. Byli to sportovci a dovedli dobře plavat. Voda je prudce nesla za paní Kerstorffovou, která už byla v nedohlednu, voda je nesla do džungle a paní Kerstorffovou sotva zachránili. Nikdo z těch, kteří křičeli a omdlévali na břehu, už nikdy neviděl choť továrníka Kerstorffa, ale nikdo nikdy už ani neviděl její dceru a zetě.

Večer je zastihl u lesa. Trhali trávu, pili z kaluží a nemohli dál. A tam je tedy zastihla i noc. Byla teplá a dost jasná.

Když hvězdy začaly blednout, z hloučku polomrtvých se zvedl člověk a dopotácel se pod první stromy lesa. Když se lidé ráno probudili, našli ho, jak v kostkovaných šatech s kapesníčkem a ve žluté kravatě visí na provaze, a byl už chladný a ztuhlý.

A slunce rychle stoupalo po nebi a začínalo horko, horko po deštivých dnech, ale lidé je už skoro nevnímali, nemohli se slabostí skoro už ani hnout, a tak ani neviděli hrůzu v lese nebo myslili, že přišli na nějakého neznámého cizího oběšence, který tu visí léta, a ani neviděli, když ho rabbi a Hans Festan odřízli, položili pod strom a přikryli chvojím. Neviděl to ani pan Breitenbach. Ležel v trávě a šeptal si o Austrálii a hospodářských strojích. „U mne se všichni najedli a nikdo nestávkoval,“ šeptal, „každý dostal zaplaceno, co mu patřilo, v Austrálii to bude stejné.“ Paní Breitenbachová, Vilém a Erika se nad ním skláněli a plakali. Wolff se třásl vedle v trávě s očima vyschlýma horečkou a s hadry na nohou, a oni plakali a skláněli se i nad ním. A pak pan Festan polomrtvou rukou podal chlapci z lékárničky pilulku. Musil mu ji vložit do úst, jak se naučil u své ženy, která byla stále téměř v polovičních mdlobách a vnímala jen svůj slunečník. A pak se nahnul k panu Breitenbachovi a dával pilulku i jemu. V té chvíli pan Breitenbach přestal šeptat o Austrálii a strojích a vlídně – jak míval ve zvyku – se usmál. Pak se začal dusit a paní Breitenbachová a Erika vykřikly. Pak se zvrátil do trávy a strnul.

A pak se ozval hlas Mojžíše Aschera, a ač mluvil tiše, přece se nesl k nebi, a ač mu nikdo nerozuměl, přece každý, kdo ještě vnímal, tušil, že je to modlitba za mrtvé.

Za ty, co smetl proud, za tlustého muže, který tu ležel v trávě, za toho, který chtěl do Ekvádoru na plantáže a ležel v lese opodál.

A slunce stále stoupalo po nebi už zcela jasném, horko bylo čím dál větší a Erika Breitenbachová, dcera pana Breitenbacha, se nemohla utišit. Jako by se v ní smrtí otce prolomilo vše, co dosud ještě drželo pohromadě a projevovalo se navenek jen zamlklostí a bledostí, všechen její smutek propukl, její pláč a nářek nešlo utišit. Možná že Hans Festan, dvaadvacetiletý syn bankovního ředitele Ludvíka Festana, ten veselý, dost lehkovážný hoch, který se často usmíval a byl z těch, kteří si tu ještě zachovali rozum, neměl náhle dost sil, aby bloudil touhle džunglí ubitý a zesláblý, hledal cestu, a aby se pak, kdyby ji našel, ocitl před hlavněmi pušek, možná že nemohl dál unést bezútěšný pláč a nářek Eriky, a možná že na něho padla spousta dalších jiných věcí, které dětství a jinošství přináší, ale světu bývávají skryty. K polednímu, kdy se k velkému horku začalo přidávat i těžké nehybné dusno, a motýli, kteří se dnes opět po dnech bouřek objevili, začali létat mdle, přisedl k Erice a něco jí dlouho a tiše říkal. Snad ho zprvu v nářku a slzách ani nevnímala. Ale pak na něho hleděla jako na přízrak. A čím déle mluvil, tím více se její bledost ztrácela, oči usychaly a zračil se v nich rozum. Vzali se za ruce a hleděli na polomrtvé lidi v trávě. Lidé byli nehybní a tiší. Jen paní Salingerovou bylo slyšet, jak něco říká desce, jediné, která jí zbyla, leskly se jí náušnice a na zničených rukou prsteny, jen paní Breitenbachovou bylo slyšet, jak něco říká Wolffovi, který ležel v trávě poblíž přikrytého otce, a bylo to něco o angličtině, s níž musí začít. V poledne přistoupil Hans k otci a matce, kteří bezvládně leželi blízko pana Breitenbacha, ležela tam s nimi i Marta Eisnerová. Matka byla zpola zakryta rozbitým slunečníkem, u ní ležela lékárnička a otec tiskl k hrudi Rembrandtův obraz ve zlatém rámu. Hans jim chtěl něco říci, ale viděl, že ho nevnímají. Otevřel lékárničku a vyňal několik věcí. „Je vám zle, pane Hans,“ slyšel strarostlivý hlas hospodyně Marty a viděl její bezmocný soustrastný pohled, kývl, usmál se a poděkoval. Pak přistoupil k Vilému Breitenbachovi, chvíli nad ním stál a pak mu položil dlaň na hlavu. Viděl zaschlé slzy na jeho opáleném, už dost pohublém obličeji. „Rabbi nás spasí,“ řekl mu Vilém, „dovede nás do zaslíbené země. Budu asi strojníkem.“ Pak se sehnul do trávy a chvíli hladil Wolffa, kterému matka říkala něco o angličtině, chlapec ho zřejmě nevnímal, jen jednu chvíli se jeho oči radostně usmály a Hans si vzpomněl, jak na něm žadonil rybářský prut. „Budeš ho mít,“ řekl mu, „budeš lovit ty nejkrásnější rybky.“ Pak pohlédl na paní Salingerovou u desky, na zbytky jejích kožešinek, květů na šatech, a také na její vlasy, i té by byl rád něco řekl, ale ona ho nevnímala, a pak ještě viděl rabína, který seděl v klobouku na pařízku u košíku a hole, a ten ho sledoval. Zmizeli s Erikou v rákosí ve chvíli, kdy se rabín zahleděl na nebe…

Přebrodili úzkou úžlabinu a ocitli se na louce. Rostla tam tráva, kvetly bílé, žluté a modré květy a létali motýli a divoké včely. Usedli pod jeden košatý keř a chvíli poslouchali ptáky. Pak se jejich ruce a hlavy spojily. Pak měli dojem, že ve zpěvu ptáků slyší zpívat Rosu Salingerovou, její smutný líbezný zpěv z Belliniho Puritánů, a v té chvíli vyňal Hans z kapsy ampulky. „Byli jsme bohatí, Eriko,“ řekl, „moc bohatí, měl jsem všechno, nač jsem si vzpomněl. Byl jsem jedináček, tak to víš. Jen psa jsme ještě měli, vlčáka, jmenoval se Robert.“ Pak nastalo velké parno a dusno a znenáhla přestávali létat motýli a včely a začali umlkat ptáci i hlas Rosy Salingerové a šeřilo se a stmívalo a odněkud, jakoby z druhého břehu či nezměrné dáli, zněl hlas Mojžíše Aschera: „Oslaveno a posvěceno budiž jméno Páně na zemi, kterou podle své vůle stvořil. Ať vládne mír v jeho nebeských výšinách…“ a ač žádný z nich nerozuměl, přece jen slyšeli a chápali slova: „Ať učiní mír nám všem a všemu Izraeli… šolom alejnu ve al kol Jisroel…“ která byla dnes už vyřčena víckrát, ale v té chvíli byli již Hans Festan a Erika Breitenbachová pod košatým keřem mrtvi.

9

Děkan jel v plášti, vysokých gumových botách a zeleném plyšáku, který nosil, když chodil s lidmi z lesní správy do ráje na kachny. Nemít kněžský kolárek, byl by se podobal lovci. Jel na loďce s motorkem a vezl košík s jídlem.

Nejprve jel rovnou na Dunaj přepodivnou spletí potůčků a říček. Vplul tam říčkou, která se v rákosí ztrácela, ale zdejší lidé ji znali. Bylo už dopoledne, začínalo velké horko a Dunaj byl klidný, tichý, mrtvý, neplula tam žádná loď ani loďka a tiché, klidné a mrtvé byly i břehy. Jel nejprve kus proti proudu a pak zase kus po proudu, ale na břehu nebylo živé duše. Vrátil se říčkou v rákosí zpět do hlubin ráje. Až do poledne křižoval rameny, říčkami, potoky a zajížděl i do různých úžlabin a slepých cest a co chvíli volal. Ale ozývaly se jen ozvěny, ozvěny v horku, které ustavičně rostlo. První lidskou stopu našel na písčince s hromadou bílého kamení, kde vystoupil na břeh. Objevil pár prázdných konzerv v odplaveném písku. Zašel do blízkého lesa, kde rostly maliny, ostružiny a houby, a volal. Ale ozvali se jen ptáci.

Jel dál proti proudu až do míst, kde bývá v době sucha násep a řečiště se štěpí úžlabinou, a nakonec zabočil do většího ramene. Na jeho břehu za porostem byl rybník s mělkou stojatou vodou, plnou rostlin, který se za dešťů rozvodňoval a tam našel druhou stopu. Mezi lekníny viděl plavat stůl, židli a bednu, na druhém břehu v rákosí prkno, podobné lavici. Uprostřed rybníka se rýsoval obrys lodi, vršek kovové kostry a budky a vepředu na tyči horní kraj hákového kříže. Trochu se zarazil. Že by Židé, prchající z Rakouska, pluli pod hákovým křížem? Pak ho napadlo, že to snad byl jediný možný způsob, a přemýšlel, jak se vůbec octli v těchto místech. Volal pres rybník, ale nikdo se neozval, jen křik vodních ptáků a ozvěna v dalekém lese. Jednu chvíli se zahleděl na nebe nad rybníkem a měl dojem, že se lehce zamlžuje. Bylo po poledni a začínalo dusno. Vrátil se k loďce a jel k Modrance.

Zakotvil v místě, kde nedávno kotvila loďka rybáře, a prodral se bujným křovím na mýtinku. A zde našel stopu třetí: tráva byla slehlá, jako by v ní lidé chodili a leželi. Opět volal, ale odpovídala mu jen ozvěna a nepokojný bzukot hmyzu. Bylo dusno a nebe začínalo šednout. Vyplul z potoku a jel znovu na Dunaj.

Teď jel širokým ramenem, jedním z hlavních, jež vedly do hlubin ráje. Voda v něm už nebyla kalná a hnědá ani se prudce nevalila, ale rameno bylo zlověstné. Pak se v dálce konečně objevila řeka. Nezměrná světlá řeka s velkým pevným jasným protějším břehem a široširou oblohou. Ocitl se v místě, kde byl na Dunaji ostrov. Úzký ostrůvek uprostřed řeky s lesními stromy a rákosím, který rozděloval řeku do dvou ramen. Rameno, kterým vyplouval, bylo vroubeno lesy a rákosím, v jeho ohbí byla ostrohranná skalka, a za ní, už na břehu Dunaje, větší písčina s hromadami bělostného kamení. Když zakotvil u ostrohranné skalky, bylo už pozdní odpoledne, dusno a nebe šedé, šedé nebe nad Dunajem, kam oko dohlédlo.

Když děkan u skály vystoupil z loďky, měl dojem, že jsou nablízku lidé. Jako by se byl dotkl něčeho živého, co bylo ve větší vzdálenosti, anebo jako by se bylo něco živého z větší vzdálenosti dotklo jeho. Jako by náhle cítil slabé zamrazení a slyšel bzukot nesčíslných rojů včel. Jako by náhle poznal, že je na místě. Vzal klobouk a košík a dal se podél skalky. A teď se mu zdálo, že slyší i hlas. A pak došel za skalku a spatřil něco, co se podobalo obrazu.

Na břehu Dunaje, který široce a klidně tekl na východ a neplula po něm jediná loď, na břehu Dunaje na písčině s hromadami bělostného kamení spatřil v šerosvitu, který padal na zem, kamennou hranici s haldou větví a chrastí a u ní košík a dvě věci, které nerozpoznal. Několik roztrhaných lidí se mlčky a tiše ploužilo od ní za dvěma, z nichž jeden měl černé šaty, klobouk, vousy a v ruce hůl a druhý byl polonahý a štíhlý, ještě téměř chlapec, a držel někoho v náručí. Mířili k blízkému lesnímu porostu. Když tam došli, stanuli a černý muž v klobouku si roztrhl na prsou košili a začal zpívat. Jeho zpěv byl naříkavý, přerývaný, tichý, a přece doléhal až ke skalce a odrážel se od ní i od tichých a mrtvých vod obrovské řeky, jež tekla opodál.

„Jisborech ve jištabach…“ slyšel děkan, „alejnu ve al kol Jisroel…“ slyšel a náhle pochopil. Pochopil, že to, co se tu odehrává, je pohřeb. Že ten muž v klobouku a s holí je židovský rabín a pronáší právě hebrejskou modlitbu, kterou Židé říkají za mrtvé.

Děkan mlčky sňal zelený lovecký klobouk, odložil košík, usedl na kámen a čekal, až rabín promluví, jak je zvykem po židovském pohřbu. Usednout a čekat, až promluví ten, kdo má hoře. Rabín to zřejmě pochopil. Usedl na kámen a promluvil.

„Pohřbili jsme patnáctiletého chlapce,“ ukázal k lesnímu porostu, „zemřel snad na zápal plic. Z patnácti nás zbylo sedm. Čtyři spáchali sebevraždu…“ rabín pohlédl na dusné šedé nebe, pod nímž se hromadily temné mraky, „dva zahynuli při pokusu o jejich záchranu a dva zemřeli smrtí přirozenou.“

„Povolili nám jet z Vídně k Černému moři, kde nás měla čekat anglická loď Lightning a dovézt nás do Istanbulu. Pak měl jet každý, kam by chtěl. Do Ameriky, Austrálie, Ekvádoru. Dali jsme za propuštění majetek. Nesměli jsme nikde vystoupit na břeh, protože nám okolní státy odmítly průjezdní víza, mohli jsme jen plout po řece. Rozbil se nám motor a snažili jsme se přistát. Ale byli jsme pokaždé odehnáni, vojáci na nás mířili z pušek. Cesta nás unavila a toužili jsme aspoň jednu noc si odpočinout na zemi. Jednou kvečeru nás Dunaj právě v těchto místech zanesl do ramene, kterým jste sem přijel, a pak jsme se ocitli v ráji. Byl tam klid a mír a nebylo třeba se bát, že nás někdo najde. Děkoval jsem Hospodinu, že nám poskytl tento nedotčený kout, bylo to pro nás vskutku požehnání. Bylo to takové požehnání,“ řekl rabbi a hleděl na děkana „jako když Bůh nasytil naše předky na útěku z Egypta manou anebo je napojil vodou ze skály. Připevnili jsme na loď motor, odpočinuli si a doufali jsme, že opět vyplujeme na řeku a pojedem dál k moři. Ale pak jsme se jednou ráno probudili, a voda v řečišti, kterým jsme připluli, byla vyschlá. Nakonec jsme ztroskotali, bez jídla a vody jsme obcházeli břehy a hledali cestu k Dunaji. Věděli jsme, že nakonec nám cestu ukáže Bůh. Zjevovala se nám totiž duha…“ řekl rabbi a hleděl na děkana, „a vidíte, Bůh nás skutečně vyslyšel. Jsme zde. Ale než jsme sem došli, někteří z nás podlehli útrapám a zemřeli. Jako našim předkům, Mojžíšovi a Aronovi, ve čtyřicátém roce pobytu na poušti řekl Hospodin, když mnozí reptali a nevěřili na vodu ve skále, že tyto lidi nedovedou do země, kterou jim dá, tak Hospodin neuvedl do země ani ty z nás, kteří zahynuli. Rodiče ztratili syny a dcery, dcery ztratily matky a otce, ženy ztratily manžely, bratr ztratil bratra, pohřbili jsme je tam…“ rabbi ukázal do džungle.

Pak rabbi opět pohlédl na dusné šedé nebe, pod nímž se hromadily temné mraky, a pokračoval:

„Když jsme tenkrát časně ráno vyjížděli z Vídně, když jsme vyplouvali za Prátrem do hlavní řeky, slunce právě vycházelo a na řece se držel ranní opar. Tenkrát jsem slíbil Bohu, že lidi na pramici dovedu do zaslíbené země. Byl jsem jediný duchovní na lodi, ostatní byli ředitelé, velkoprůmyslníci, továrníci, umělci. Nuže, z vůle Boží nebylo souzeno dojít všem, ale je tu ještě šest lidí,“ rabbi ukázal k hrobu pod lesní porost, „šest lidí na samém konci cesty. Jsou to už jen trosky, ale těm je souzeno dojít. Nemohu jim už nic vykládat. Nechápali by to, protože téměř nevnímají. Nechápou, co se stalo. Jen tento hoch ještě chápe,“ rabbi ukázal na štíhlého osmahlého hocha, který mlčky seděl celou dobu za ním, „a pak ještě jeden muž z tamtěch, bankovní ředitel Festan. Nemohu jim nic vykládat i proto, že jsme po pětinásobném pohřbu v š i v ě, v sedmidenním smutku, a teprve po třech dnech může zas židovský učitel učit žáky. A konečně není jim proč vykládat, protože na dně jejich vědomí vše je. Vidíme na nebi duhu,“ rabbi zdvihl zrak k nebi nad Dunaj, které bylo téměř už celé temné, „klene se tuhle nad řekou jako obrovský most nad Jordánem, po němž přejdeme k Jerichu do zaslíbené země,“ ukázal nad řeku, „ta duha je tak blízko, že je na dosah ruky…“ rabbi jemně mávl dlaní, jako by do ní stíral vzduch, „to je připomínka, že musím zbytek lidí dovést do země, a je to i znamení, že je dovedu.“

Děkan viděl nad Dunajem temné nebe a hlavou mu blesklo, za jak dlouho se asi strhne bouřka. Zatím ještě bylo bezvětří a ještě se nikde neblýskalo a nehřmělo, jen hejno divokých husí rychle letělo po proudu. A viděl lidi u hrobu pod porostem, kteří tam zpola klečeli a leželi.

„Důstojný pane rabíne,“ řekl navenek klidně, „máte dovést lidi do zaslíbené země a Bůh jistě dá, že dovedete. Počkáme, až tu pojede loď. Někam vás doveze. Požádáte úřady, aby vám daly náhradní plavidlo. Pojedu s vámi a pokusím se to vyjednat. Katolický kněz má dnes v této zemi váhu. Snad se mi i podaří, aby vám úřady daly lodníka, který vás doveze na hranice, a tam se vás ujme jiný. Spojíme se v nutném případě s biskupskou konzistoří, která může zakročit ve vládě nebo přímo u hlavy státu. A pak je tu ještě jedna možnost. Odevzdali jste majetek ve Vídni a tam vám dali loď s říšskou vlajkou. Když teď loď ztroskotala, měli by vyslat pomoc. Protože jste ztroskotali na našem území, ministerstvo může intervenovat u německého velvyslance. Tak dovedete lidi k moři na anglickou loď. Teď je však třeba dát lidem,“ děkan ukázal k hrobu, „jíst. Pak bude třeba, aby se připravili na déšť. Za chvíli přijde bouřka,“ děkan ukázal na nebe nad Dunaj, „jsou tam temné mraky…“ Rabbi hleděl na kněze a bylo znát, že sleduje všechna jeho slova. Sledoval je i štíhlý osmahlý hoch, který seděl za ním. Když děkan skončil, rabbi chvíli mlčel, ale pak se usmál a zavrtěl pomalu a slabě hlavou.

„Otče,“ řekl, „jste laskav, že přinášíte a nabízíte vzácnou pomoc. Ale cesta přes úřady a ministerstva… s výjimkou biskupské konzistoře… do zaslíbené země nevede. Kdyby nás vzala nějaká loď, dovezla by nás jen před hlavně pušek, v nejlepším případě do tábora… jsou prý takové tábory pro bezdomovce, slyšel jsem o nich ve Vídni… a v tom táboře by nás čekal osud, který by byl stejný jako osud našich předků v zemi kananejské. My jsme sice šťastně vyšli z Egypta, ale jsme v zajetí. Nemůžeme se vrátit do ráje,“ rabbi ukázal na džungli, „vidíte, co z nás udělal…“ rabbi ukázal k hrobu, „a nemůžeme už ani vstoupit na loď a jet po Dunaji. Nemůžeme se vrátit ani pokračovat, nemůžeme dopředu ani dozadu, nemůžeme na východ ani na západ. Naše cesta může vést jen do zaslíbené země, a ta vede už jen jediným směrem. V z h ů r u,“ ukázal rabbi k nebi a v jeho očích se mihl jakýsi nepřítomný záblesk. A pak ještě dodal:

„Jsme jen cizinci a poutníci na této zemi.“

Děkan teď už zcela pochopil a na chvíli se mu zastavilo srdce. Ale pak mlčky vyndal z košíku jídlo. Byly to ryby a dva bochníky chleba. „Důstojný pane rabíne,“ řekl, „můžete to lidem ovšem rozdat sám.“

Rabbi pohlédl na chléb a ryby a téměř neznatelně se usmál.

„Rozdělte to sám,“ opakoval děkan a i on se téměř neznatelně usmál. „Ano,“ kývl rabbi, „jsou to dary společného Boha a Bůh nechť vám za ně požehná. Ale sám poznáte, že i to je marné. Tenkrát před dvěma tisíci léty se hladoví vrátili z Hory domů, ale my už na zemi domov nemáme. Je to marně prostřený stůl…“ Rabbi kývl na štíhlého osmahlého chlapce, aby vzal košík. Pak se zvedli, děkan sebral klobouk a šli k lidem u hrobu.

Lidé se dívali na děkana a Viléma Breitenbacha zrakem, jímž hledí polomrtví na zjevení. Jen když pohlédli na rabína v černých šatech, s košilí na hrudi roztrženou a v klobouku, jejich pohled se trochu zpřítomnil, jako by viděli skutečnou bytost.

„To je tedy hrob poslední oběti,“ ukázal rabín na kopeček z větví a chvojí pod porostem, „hrob malého rybáře.“

Děkan přistoupil k hrobu s kloboukem v ruce a pomodlil se Requiem aeternam. Když se domodlil, rabín řekl:

„Jsme na této zemi jen cizinci, poutníci a také vyděděnci, vy to, důstojnosti, víte. Nebudeš se zde dlouho lopotit, stojí psáno, ani ustavičně snášet bolest. Nebudeš dlouho bědovat, kdo mě vysvobodí z těla smrti této, ani naříkat, běda mi, že se můj pobyt v cizině prodlužuje. Vyčkej maličko a uzříš, jak rychle bude konec všemu zlu. Přijde hodina, kdy přestane všechna práce, všechen shon. Vždyť jen nepatrné a krátké je všechno, napsal váš kempenský světec, co svým časem pomíjí. A vy to víte.“

Děkan hleděl na hrob chlapce, poslední oběti, a měl dojem, že nad hrobem letí černobílí ptáci.

„Je však také psáno,“ řekl: „Znám dobře tužbu tvou a slyšel jsem vzdechy tvé. Rád bys měl už nyní skvostnou svobodu synů božích, už teď se unášíš v představách příbytkem věčným a vlasti nebeské, ale ještě nepřišla hodina. Ještě žiješ v čase jiném, v čase boje, práce a zkoušky. Ještě musíš na zemi prodělat mnohou zkoušku a v mnohém být vytříben.“ Ale rabbi mlčel.

A pak tedy vyjímali z koše chléb a ryby a rabbi krájel chléb děkanovým nožem a roznášel lidem. A tu děkan viděl, že někteří berou a jí, jeden starší muž, jedna žena a štíhlý osmahlý hoch, který byl s rabbim, a rabbi kývl a řekl: „Pan Festan, hospodyně Marta a Vilém…“ ale ostatní, ač nejedli už mnoho dní, nebrali a nepozřeli sousta. Hleděli na rabína a v té chvíli se jejich pohled trochu zpřítomnil a pak třeštili zrak na nebe nad Dunaj. Tři ženy, z nichž jedna byla v kůžích a květovaných šatech.

„Už věříte?“ řekl rabín.

A pak řekl:

„Zkoušky jsou prodělány a vytříbení je hotovo. To jsou potomci Abraháma, Izáka, Jakuba, potomci osvobozených z Egypta, Mojžíše, Arona, potomci Saula, Davida, Šalamouna. A lidstvo,“ rabín se smutně usmál, „lidstvo je napadáno nepřítelem odpradávna.“

„Ano, napadáno nepřítelem odpradávna,“ ozval se jakýsi hlas z lesa, skály a rákosí, a v té chvíli bylo zde plno černobílých ptáků, ale byl to klam, nebyli zde černobílí ptáci ani se neozvalo rákosí, skála, les, to se kdesi v mracích hromadily hromy, blesky a prochvívaly vzduch u hrobu, u něhož dleli lidé a stál koš chlebů a ryb, ten marně prostřený stůl… Lidstvo je stále napadáno nepřítelem. Jednou byli nepřítelem Egypťané, podruhé Babylonci, potřetí Římané, počtvrté barbaři, popáté Turci, pošesté náboženští odpůrci, posedmé němečtí nacisté. Jednou jsou obětmi chudí, podruhé bohatí, potřetí menšiny, počtvrté ti, co nesouhlasí s bezohledným vládcem, popáté ti, co nesouhlasí se zákeřnou politikou, pošesté ti, co nesouhlasí s učením, posedmé Židé. Pořád někdo někoho pronásleduje a pořád někomu bere volnost. Pořád někdo někoho viní a štve a pořád někdo někomu bere život. Pořád někdo utlačuje jiné ve jménu pravdy a pořád někdo někoho hubí ve jménu práva. Pořád povstává nový nepřítel, který zneklidňuje, znepokojuje, bdí, naslouchá a hrozí, jednou v uniformě generála, podruhé v uniformě feldvébla, potřetí v civilu, počtvrté v krásném rouchu, popáté v žebrácké houni a pošesté třeba nahý. Pořád někdo někomu brání jíst, bydlit, spát, hledat štěstí a žít. A Židé na to od počátku dopláceli ze všech nejvíc. Proto volají šalom, mír vzdáleným i blízkým, mír celému světu, mír všem.“

Rabbi se obrátil k lidem, u nichž stál koš chlebů a ryb, marně prostřený stůl, a vyzval je, aby vstali. Aby vstali a šli za ním k hranici. U hranice se obrátil k děkanovi.

„Zkoušky jsou prodělány, vytříbení hotovo, hodina přišla,“ řekl, „duha je nad Jordánem. Ještě naposledy vzdáme chválu Bohu,“ řekl, „mohu-li o něco poprosit, tedy o oheň.“

Rabbi zapálil dřevo na hranici, dřevo zapraskalo, plamen vyšlehl k nebi a s ním se k nebi vznesl i kouř. Rabbi stál před hranicí v klobouku, s rukama na prsou a u nohou mu ležel proutěný košík a hůlka. Hleděl k nebi, na duhu nad Jordánem. Lidé stáli za ním a vytřeštěně hleděli do ohně. Děkan stál opodál s kloboukem v ruce a měl dojem, že sní. U košíku a hole u nohou rabbiho viděl jakýsi obraz ve zlatém rámu a gramofonovou desku. Pak se poprvé zablesklo a zahřmělo.

„Vím, co je pravda,“ děkan se již neudržel a přerušil modlitbu rabína, „ale právě proto se musíte vzepřít. Pokusit se. Nevzdat. Důstojnosti,“ zvolal a pohlédl na lidi, „jménem našeho společného Boha, jemuž jsme oba zavázáni, vy i já, vás prosím, zachraňte pozemský život! Kdybychom nepodnikli vše, co je v našich silách,“ zvolal, „dopustili bychom se – sebevraždy.“

Rabbi odtrhl zrak z nebe a v jeho očích se zjevil záblesk přítomna. Zdálo se, že chápe. Sebevražda byl těžký hřích, a dvakrát těžký pro židovského rabína.

„Sebevražda je přivodění smrti ze zármutku,“ řekl, „sebevražda nepodstupuje smrt, že je ušlechtilá, nýbrž že se vyhýbá utrpení a protivenství. Ale my přece nejdeme na smrt a nevyhýbáme se protivenství a utrpení, kterým jsme už prošli. My teď přece jdeme k životu, do země zaslíbené. Přísahal jsem Bohu, že tam lidi dovedu, a lidé už nemohou jinam.“

Rabbi opět zdvihl oči k nebi, plameny a kouř z hranice stále ještě stoupaly. Pak se zablesklo a zahřmělo podruhé a strhl se vítr. Obrovská široká řeka, mrtvá do té doby, se začala vzdouvat a plameny a kouř nad hranicí se začaly zmítat. Lidé s očima rozšířenýma hleděli nad řeku.

„Důstojnosti,“ zvolal ještě jednou děkan, „ještě znovu vás prosím jménem našeho Boha. Jsme odpovědni sobě i jemu. Jsem zavázán Bohu a církvi plnit svou kněžskou povinnost za všech okolností do poslední možné chvíle. Jde už jen o krátký čas. Vy nevíte,“ děkan zvolal, „co se dnes ráno stalo. Vypukla válka s Polskem. Je to začátek druhé světové války. Hitler bude poražen. A pak na zemi bude mír, svoboda a štěstí.“

„Kéž by to tak bylo,“ řekl rabbi, ale tentokrát už oči z nebe neodvrátil. „Plesejte Bohu všechny země,“ modlil se žalmy a vítr divoce zmítal plameny a řeka opodál se vzdouvala, „radostně oslavujte Hospodina. Předstupte před jeho tvář s plesáním. Bože můj, po tobě toužím na úsvitě. Žízním v zemi pusté a bezvodé, tak se objevuji před tebou, abych viděl tvou moc a tvou slávu. Neboť tvé milosrdenství je lepší než život…“ a děkan poznal, že je už všechno marné. Ale pak se rabbi přece jen ještě otočil k děkanovi a v jeho očích, v očích z jiného světa a času, se přece ještě na chvilku mihl záblesk přítomna.

„Otče,“ usmál se zarostlou tváří, „snad se někdy někdo doví, jak Židé ve dvacátém století putovali do zaslíbené země. Bankovní ředitel Festan, velkoprůmyslník Breitenbach a továrník Kerstorff s rodinami, hospodyně Marta, světoznámá pěvkyně Rosa Salingerová, tito Židé byli bohatí, velmi bohatí… a jeden malý ubohý oblastní rabín. Jsou však i chudáci, a jak poputují ti, to ví zatím jen Bůh. Zde leží,“ ukázal pod hranici, „Rembrandtův obraz archanděla Michaela, odvěkého ochránce židovství a křesťanství, a poslední deska s hlasem velké pěvkyně. Přijměte to na památku a vaši pomoc nechť vám Bůh tisíckrát odplatí. Modlete se za nás. Až se rozestoupí voda Jordánu jako za Jozua, jako Rudé moře na pokyn Mojžíšův, a duha nám vydá světlo ve tmě, modlete se, ať dorazíme k cíli.“

Pak se zablesklo a zahřmělo potřetí, nebe zrudlo a nastalo peklo. Vítr zdvihl řeku k nebi a spojil ji s proudy vod, které se začaly valit na zem. Oheň na hranici zasyčel a zhasl. Rabbi vzal proutěný košík a hůl, obrátil se k lidem a ve větru a dešti ukázal nad Dunaj. Pak zvedl hůl k rozbouřeným živlům a lidé vytřeštili zrak. „Otevřte brány, ať vejde národ spravedlivý,“ zvolal rabbi s holí k nebi a prodíral se deštěm a vichrem k řece, „důvěřujte v Hospodina na věky, neboť Hospodin je naší oporou na věčné časy. Bithú ba Adonaj adé ad, ke bejá Adonaj cur ólámím.“ A pak znovu se zablesklo a zahřmělo a před zraky rabína a lidí, kteří šli za ním, duha na nebi vzplála a Dunaj se rozestoupil. „Svatý, svátý, svátý je Hospodin zástupů,“ volal rabín se zdviženou holí, „plná je země jeho slávy. Kadoš, kadoš, kadoš Adonaj cevaot…“ a vstoupil do rozestouplých vod. První, kdo za ním vstoupil, byla žena v kůži a květovaných šatech, s vlasy a tváří zalitou, a v jejích uších a na rukou se na mžik zalesklo zlato. Druhý, kdo vstoupil, byla žena s bílým slunečníkem. Poslední, kdo vstoupil, byl štíhlý osmahlý hoch.

Děkan klesl na kámen u zhašené hranice krok od obrazu a desky a šlehán deštěm a vichrem ukryl hlavu v dlaních. Když za pár vteřin opět zvedl hlavu, protože nový blesk a hrom otřásl zemí, viděl jen, jak jedna nebetyčná vlna vymrštila jakousi malou proutěnou věc kamsi do rákosí, a pak už viděl jenom temnou, divokou, valící se řeku.

1967

Podivné manželství
paní Lucy Fehrové

„Historie manželů Fehrových je plna neuvěřitelných záhad,“ řekl profesor čínštiny na Bahamských ostrovech za pět let po těchto událostech „tak neuvěřitelných, pánové, že někteří nezkušení lidé začali přemýšlet, jestli to nejsou nějaké výmysly. Ne, byla to skutečnost. Jako je skutečnost, že jsme na Bahamských ostrovech v hotelu a večeříme mořské kraby.“

„Když však račte prominout,“ ozval se jeden mladík, „ale nejsme na Bahamských ostrovech, nýbrž na Kanárských, nevečeříme v hotelu, ale v restauraci a nejíme mořské kraby, nýbrž chobotnice,“ ale profesor jen mávl rukou a řekl:

„Ale bože, na jménech přece nezáleží. Hlavní je, že někde jsme a večeříme. Tyhle ostrovy se stejně tak dobře mohly jmenovat Bahamské a Bahamské zas Kanárské a chobotnice se mohla pojmenovat mořským krabem a krab chobotnicí, vždyť to jsou jen slova. Ale skutečnost je něco víc. Ta buď není, anebo je. Historie manželů Fehrových byla, i kdyby jí byl nikdo nepopsal. Já byl svědkem.“

Ano. Ta z podivných příhod, která jako první vešla v obecnou známost, se stala druhý den po svátku Všech svátých, to jest na Dušičky, kdy vzpomínáme svých drahých zesnulých a na hroby jim nosíme květiny a svíce. Paní Fehrová se vrátila ze hřbitova domů kvečeru, a co ji v příštích dvaceti čtyřech hodinách potkalo, bylo vskutku podivné. Za týden po této události měla o tom v Klubu Modrých brilantů přednášku, jež vyvolala senzaci.

Klub Modrých brilantů, zkratkou CBB – někteří lidé říkali „briliantů“ místo „brilantů“, což prý svědčilo, že drahokamům nerozumí – tedy Klub Modrých brilantů byl jedním z nejexkluzívnějších klubů obrovského velkoměsta. Jméno mu dal jeho zakladatel, cizinec, jeden anglický lord, zamlada vysoký úředník v Dillí, podle svého prstenu s modrým brilantem, jenž má, jak známo, obrovskou cenu. Ke zkratce CBB poznamenal tehdy profesor čínštiny, který ovládal i jazyky slovanské (tvrdilo se o něm, že zná 120 řečí), že kdyby klub zněl slovansky, měl by zkratku KMB a podle nás by mohl být také Klubem Svatých Tří králů, protože KMB jsou začáteční písmena jejich jmen, která se o jejich svátku píší křídou na dveře: Kašpar, Melichar, Baltazar. Bylo to pozoruhodné, ale bylo tomu tak. Profesorův výrok vešel v obecnější povědomí (tedy lidí mluvících a píšících anglicky) a mnozí pak žertem nazývali klub Klubem Svatých Tří králů. Počet členů klubu, samých významných či bohatých lidí, nikdy nepřekročil sto dvacet, tedy počet řečí, které znal profesor. Toto číslo nemělo však s profesorem nic společného a nebyl v něm ani žádný skrytý symbol, lord to prostě tak chtěl. Nad sto dvacet členů se nešlo. Chtěl-li někdo nový vstoupit, musel čekat, až se uvolní místo, což ovšem zrovna s příjemným pocitem spojeno nebylo, protože nikdo se členství nevzdával vlastní vůlí, nýbrž pouze jen boží.

Do úžasně přepychových, přitom však útulných klubových síní (útulnost způsobovaly hlavně nižší stropy, vzácným tmavým dřevem obložené stěny, nádherná jemná světla a měkké indické koberce), tedy do klubových síní měli přístup jen členové a nanejvýš jimi pozvaní hosté v předepsaných úborech, ve fraku, smokingu nebo v uniformě, byl to klub povýtce pánský. Žena se tam tudíž mohla zjevit leda jako duch, to jest jen výjimečně, z vážných důvodů společenských. V návštěvní knize se během let pár takových šťastlivkyň octlo: slavná herečka, slavná operní pěvkyně, potomkyně paní Nehru odněkud zpod Pamíru, jedna bourbonská princezna, profesorka astrofyziky na univerzitě v Sydney a madame Daquin, nadaná schopností jasnovidnou… a za týden po Dušičkách pak tedy i paní Lucy Fehrová se svou senzační přednáškou. Přednáškou o tom, co se jí stalo, když se na Dušičky kvečeru vrátila ze hřbitova domů.

Druhý den po této přednášce se v klubu sešel zbohatlý majitel továrny na zmrzlinu a limonády Courtelline, šéfredaktor populárního magazínu Globe jménem Briggs a mladý policejní komisař Stone. Sešli se s právním zástupcem manželů Fehrových Leo Gutmannem, aby s ním jakožto s přítelem mohli o manželích Fehrových tak trochu porozprávět.

Seděli v boxu z kůže Grevyho zebry, nazvané podle příjemce, jemuž jeden kus této čtyřnožkyně věnoval v roce 1882 etiopský císař, seděli při tlumených okrových lampách, advokát při koňaku, zmrzlinář při whisky, novinář při jamajském rumu a komisař při pivu. Byl už takový zvyk, vtělený i do klubových osnov: každý mohl samozřejmě sedět, kde chtěl, u větších či menších stolů, ale společnost, která měla právě nějaké důvěrné jednání, se uchylovala do boxů, čímž se pro ostatní hosty na tu dobu stávala uzavřenou. Proto pana Courtellina, Briggse, Stoneho a Gutmanna nikdo kromě tichého pozdravu nerušil, natož aby si byl k nim přisedl.

„Pánové“, řekl advokát Gutmann, „zřejmě vás zklamu. Co chcete slyšet o manželích Fehrových, je vám stejně tak známo jako mně, jejich rodinnému právnímu zástupci. Všechno víte jednak od pana Fehra, odvěkého člena našeho klubu, jednak se tu mnohého dotkla včera i jeho choť ve své přednášce. Pokud jde o tu nevšední událost z nedávných Dušiček, o které zde Miss Fehrová hovořila, pánové…“, advokát se vyčítavě usmál, „vždyť jste tu včera byli a všechno jste slyšeli. Mimoto, pane Briggsi, což dnes dopoledne o tom nepřinesl váš magazín značně velkou zprávu včetně snímku Miss Fehrové a nenapsal jste tu zprávu vy sám? Mimoto račte vědět, že paní Fehrová se uvolila k tiskové besedě pozítří v Paláci novinářů. Pánové…“, řekl advokát chlácholivě, „opravdu vám neřeknu nic nového.“

„Mám za to,“ řekl šéfredaktor vlídně, avšak jaksi neodbytně, „že Miss Lucy Fehr tu včera nesdělila všechno, co sdělit klidně mohla. Je ovšem možné, že více poví pozítří na té tiskové besedě, ale… ani její manžel nikdy zde v klubu nesděloval ničeho o rodinných zajímavostech než právě to, co sděloval. Mám za to, že Miss Fehr například nesdělila už to, a její manžel rovněž nikdy předtím, co se týká dětí.“

„Ach dětí,“ usmál se advokát, „to je prosté. Jenže dušičková událost paní Fehrové s jejich dětmi souvisí asi tak, jako potomci praotce Abraháma s támhletou kararskou vázou na našem zdejším křišťálovém baru. Nu ale, prosím,“ advokát vlídně pokrčil rameny, pokud lze pokrčit rameny vlídně, „prosím. Z manželství Fehrových vzešel syn a dcera. Syn Arnold je dvacet let ženat, bezdětný, majitel realit, žije dva tisíce kilometrů odsud, dcera Kristina žije patnáct let ve šťastném manželství s panem Krausem, továrníkem. Vyrábí karoserie.“

„No a to už je jedna nesrozumitelnost,“ podotkl zmrzlinář, jehož frak svíral zbohatlé stokilové tělo, „vyrábí karoserie! Co to je, vyrábět karoserie? Kdyby vyráběl auta, je to jasné, ale vyrábět karoserie? Není to nesmysl?“

„Není, pane Courtelline,“ zavrtěl advokát hlavou, „ubezpečuji vás, že jeho podnik výtečně prosperuje, i když před měsícem propustil pár lidí. Není o nic méně výnosný než podnik váš.“

„A tak tedy, co to je, vyrábět karoserie,“ navázal šéfredaktor, sám teď poněkud nejistý, a advokát řekl:

„Inu, co to je. Tohle… Zákazník pana Krauseho si koupí motor u nějaké automobilky, třeba u firmy Mercedes, Renault, Buick či Ford a tento motor dodá panu Krausemu. A pan Krause k němu udělá karoserii.“

„A proč to?“ zeptal se zmrzlinář, „proč si rovnou nekoupí celé auto? Není to tak, jako by si koupil jen volant nebo dvířka?“

„Není, protože zákazník potřebuje karoserii speciální,“ odvětil advokát. „Takovou, v níž by mohl převážet například cihly nebo ovoce, nebo železné zboží jako skoby, hřeby, řetězy, nebo zboží ocelové jako šíny, sekery a nože, nebo dřevěné jako břevna, anebo konopné jako například provazy.“

„Probůh,“ zasmál se šéfredaktor, „nelíčíte tu snad potřeby nějakých katů? Není to snad vtip? To všechno přece může jeden každý vozit v běžném nákladním autě.“

„Ovšem,“ přidal se zmrzlinář, „jakápak karoserie! Víte, že já denně rozvážím tunu zmrzlin v tomto našem velkoměstě a taky mám normální nákladní auta.“

„Ano, pane Courtelline,“ kývl obzvlášť vlídně právník, „to víte, že nemáte. Máte speciální. Karoserie vašich aut jsou přece velké mrazicí boxy. To přece nejsou normální nákladní auta. Jenže pan Krause vyrábí ještě jiné karoserie. Například na vožení ptactva, opic, Ivů, ba i žiraf a slonů. Nemůžete převážet opice s melouny, Ivy s ptáky, žirafy s cementem, neřkuli pak už vůbec slony s porculánem. Na to vše musí být karoserie zvláštní a ty právě pan Krause dělá. Nuže, to je pan Krause, manžel dcery Fehrových. Ale pánové, to stále mluvíme o rodině manželů Fehrových. Co jste vlastně chtěli ještě vědět, co údajně nevíte?“ A tu se ozval policejní komisař Stone, který dosud nad svým skromným pivem mlčel.

„James Fehr, pánové,“ řekl policista, „já si pamatuji, když jsem s ním zde mluvil před dvěma léty. Kdy uvažoval, co koupit k Vánocům dvěma synům svého bratra, kteří se brzy budou ženit, a to bylo vše. Víte, pánové, my policisté mnohem více známe společnost podsvětí, ty různé živly z našich kartoték, než společnost lidí normálních a vzácných. Mohl bych vám vyprávět o Anselmovi, Grünnheimovi, Weltlingovi, o Ritě Mühlersové, Ufterové a snad celou knížku bych mohl napsat o Aptalu Amstedtovi, o všech těch násilnících, lupičích a vrazích, kteří byli popraveni nebo tráví svůj život v našich věznicích, ale zeptejte se mne na profesora Townese, B. M. Olivera či Ericsona, vím, že jsou světově proslulí astronomové, ale už nevím, na co se ve své vědě specializují, natož abych znal o nich něco, co by mi z nich vytvořilo postavy životné a plastické. Bohužel, my žijeme pod tlakem svých povinností, chránit občany a bojovat proti zločinu, než aby nám zbýval čas podrobněji se zabývat skutečnými osobnostmi. Takže promiňte moji kusou znalost, týkající se pana Fehra. Včerejší přednáška jeho choti však vzbudila můj zájem o dílo jejího manžela. Smím tedy zvědět o něm něco bližšího?“

„Samozřejmě,“ usmál se právník tak mírně, že to bylo spíše v jeho duši než na rtech, a tudíž neviditelné, „ale i to, co povím, můžete vyčíst ze slovníků.“

„James Fehr“, řekl policista, „bohatý soukromý vědec…“

„Omyl, pane Stone,“ přerušil ho právník, „ani bohatý, ani soukromý, ale chudý. To paní Lucy Fehrová byla velmi bohatá a podporovala ho, dokud soukromničil, než se stal ředitelem Státní laboratoře. Pak to už nebylo skoro zapotřebí.“ Doktor Gutmann si smočil rty ve svém koňaku a pokračoval.

„Vědec v oboru psychotroniky, čili toho, co se dříve nazývalo parapsychologií. Významný člen Mezinárodní psychotronické společnosti International Association for Psychotronic Research, společnosti pro mezní otázky vědomí, energie a hmoty. Před léty se pokusně zabýval i telepatií, to je přenosem myšlenek…“, dodal k zmrzlináři, „a pak i živými organismy nelidskými, jako jsou rostliny, jmenovitě stromy.“

„K čemu je to dobré,“ vmísil se teď zmrzlinář, „otázky vědomí, myšlenkový přenos, poslouží to člověku? Jeho práci, produktivitě, výrobě?“

„Pane Courtelline,“ usmál se advokát, „já tu teď samozřejmě nezastupuji svého rodinného klienta, a není ani třeba ho hájit. Ale víte, že to k něčemu dobré je? I k produktivitě práce, výrobě a k lidskému blahu? Ale abych pokračoval, pane komisaři. Před pár léty se pan Fehr zabýval i takzvanou bioelektrickou aktivací vody…“

„A co je toto,“ vmísil se opět zmrzlinář a napil se whisky a doktor Gutmann řekl:

„Aktivací vody, která však nesouvisí s výrobou zboží mraženého. Jde o činorodost vody a zmíněných rostlin. Pan Fehr doložil, ale pánové, proboha, vždyť to přece víte, že rostliny, tedy i keře a stromy, mají vědomí. Vlastní vědomí a paměť, protože reagují na známé lidi, kteří je ošetřují, zalévají, pečují o ně, a rozpoznají lhostejné, nepřátelské, zachycují, když se k nim blíží škůdce.“

„Chcete tedy říci,“ znovu se ozval zmrzlinář, „že… co? Koho cítí ty rostliny jako svého škůdce? Česače? Když se k citronům blíží jejich trhači? Nebo k banánovníkům trhač banánů?“

„Pane Courtelline,“ usmál se advokát k zmrzlináři, jehož frak svíral stokilové tělo, „samozřejmě vaše citronová, banánová či pistáciová zmrzlina je proslulá. Dokonce konkuruje i nejlepším zmrzlinám italským. Pan Fehr nikde nehovoří o tom, že rostliny pokládají za svého škůdce člověka, který přichází trhat jejich plody. Plodit plody, které máte, pane Courtelline, na mysli, je asi smyslem života těchto keřů nebo stromů, který jim dala do vínku příroda. Co jestli v utržení svých plodů nenacházejí vyvrcholení své existence, stejně asi jako žena je nachází, když se stává matkou? Pan Fehr dokazuje, že rostliny poznávají nikoli svého trhače, ale nepřítele, ničitele, vraha, a to je asi rozdíl…“

Pak se ozval Briggs.

Ač byl novinář, navíc šéf Globe, kde rád zveřejňoval různé vzrušující záhady, tajnosti a senzace, k nimž měl vrozenou sympatii (proto byl Globe tak populární), přece jen byl v úzkém soukromí člověkem střízlivým a věcným – proto se zeptal:

„A tohle skutečně dokázal?“

„Dokázal svým způsobem,“ řekl advokát opatrně, „a to jemnými přístroji, měřením a experimenty. Podle pravidel moderních empirických přírodních věd. Ty reakce rostlin, pánové, lze měřit, převádět na čísla, asi jako hmotnost lze vážit váhou a teplotu vzduchu či těla zjistit teploměrem. Ptáte se teď, pane Briggsi a pane Stone,“ advokát krátce pohlédl na novináře a komisaře, „zda pan Fehr měl a má nějaké odpůrce. Ano. Právě u otázky toho rostlinného vědomí. Mnohem přesněji a lépe by vám to vyložili jeho nejbližší spolupracovníci, kdyby tu někdo z nich seděl mezi námi. Já jsem jen právník,“ mírně upil ze své sklenky.

„Pan Fehr tvrdí,“ pokračoval, „že rostliny jsou samostatné, uvědomělé bytosti, které mají svůj vlastní citový život. Ale vědomí a city jsou produktem hmoty, ústřední nervové soustavy, mozku a míchy, a to rostliny nemají. To mají nanejvýš tak ještě zvířata, která reagují instinktivně. Pan Fehr sklouzl, říkají odpůrci, do idealismu a mysticismu. A jak je tedy možné, že reagují na svůj vztah k lidem uvědoměle a citlivě? Pánové, toto pan Fehr a štáb jeho spolupracovníků tvrdí. Ale James Fehr mluví pouze o tom, že i když rostliny nemají ústřední nervovou soustavu, a dokonce například nemohou křičet a nemají nohy a nemohou se spasit útěkem před nepřítelem, přece jsou organismem živým, uvědomělým a cítícím. A ani nehovoří o jejich inteligenci a rozumu v lidském měřítku, ale jen o jejich paměti. A to vše dokázal měřením a zkoumáním reflexů, zkušenostmi a dalšími exaktními metodami dnešních přírodních věd.“

Na Briggsim bylo znát, že ho tato slova právníka mile vzrušují. Snad myslil na nějaký nový článek pro Globe. Naproti tomu komisař opět seděl nehybně a mlčky nad svým pivem. Advokát ho po očku pozoroval. Zmrzlinář jen seděl ve svém fraku a mlčel i on. Zřejmě neměl co říci.

„Ale abych vám to dopověděl, pane Stone,“ řekl advokát a trochu se rozhlédl, jako by hledal číšníka. K boxu hned přišel číšník v bílých rukavičkách tak jemných, že mu nebránily v pohybech prstů, páni si znovu objednali nápoje. Komisař své pivo. Číšník je vzápětí obsloužil.

„Vy asi neznáte jistého Romualda,“ vzpomněl si advokát. „Jednou seděl s naším milým profesorem čínštiny, a jak jsem vyrozuměl z jeho slov, jednou s ním večeřel a vyprávěl mu o Kanárských ostrovech, kam se chystal. Ač nestudoval jazyky, ale filozofii – profesor si cenil jeho znalostí a bystrosti, ale zřejmě ho moc rád neměl. A ten Romuald namítl našemu čínštináři: Pane profesore, ten pan Fehr vlastně tvrdí, že vědomí je samostatné jsoucno, nezávislé na tělesné výbavě. Nic nového. Platón učil o třech duších, nejvyšší lidské, druhé živočišné a třetí nejnižší – rostlinné. Čtyři století před naším letopočtem, aniž měj měřicí a výpočetní stroje a tu elektroniku. Pak všechna čest. Ale co tvrdí pan Fehr, je čirá pověra, kterou obhajuje v druhém tisíciletí po Kristu.“

„Pan profesor čínštiny,“ pokračoval dál advokát Gutmann, „mu řekl: Víte, Romualde, co mi připomíná vaše jméno? Trochu značku aut Renault a jednak ty dva bratry, kteří podle legendy založili Řím. Jinak ve slovanských zemích se občas Romové nazývají cikáni. Inu, proč ne? I z důvodů lidskosti. Nazvěte psa špatným jménem a oběste ho. A nazvěte ho trochu lépe a přijmete ho jako lidskou bytost.“

A teď se naposled ozval stokilový výrobce zmrzliny. Nadechl se a s tváří bytosti vědoucí řekl:

„A jak souvisí zas tohle? Proč profesor řečí tohle tomu Romualdovi říkal a proč se cikáni nazývají Romové, a ne třeba… Indiáni?“

„Inu, pane Courtelline,“ řekl advokát Leo Gutmann, „matně si vzpomínám, že jistý středověký rabín odpověděl stejně. Jeden žák se ho ptal: Povězte mi, rabbi, proč slunce vychází na východě a zapadá na západě? A ten mu odpověděl: Kdyby tomu bylo opačně, ptal by ses právě tak.“

„Pane doktore,“ ozval se komisař Stone, „znovu se omlouvám za svoji neznalost Jamese Fehra. Smím-li prosit,“ řekl pokorně při svém pivu, „ještě pár slov k němu. Jeho osobnost je strhující.“

„Pan Fehr,“ řekl advokát s mírným úsměvem, „psal, jak víte, o psychotronické dimenzi lidské osobnosti a připravoval velký pokus. Údajně pronikl do psychotronických dimenzí člověka tak závratně hluboko, že výzkumy profesora Piccarda z batyskafu v jedenácti tisících metrech pod hladinou moře, v těch dosud nejhlubších mořských hlubinách, jsou proti tomu jen maličkým ponořením do kaluže vody. Spolupracovník tvrdil, že James Fehr objeví v lidské duši něco tak neuvěřitelného, jako jsou pro podmořské vědce ryby druhu chauliodus Sloani nebo melenocoety Jehnsoni, ryby slepé, které spolknou rybu dvakrát větší, než jsou samy. Chtěl tím naznačit, že ve svých hlubinách má lidská duše tak gigantické dimenze, že obejme celý nekonečný vesmír. Ale málokterý člověk o té své schopnosti ví, protože je slepý stejně jako ryba, která žije v nejhlubších temnotách oceánů. O velkém chystaném pokusu tohoto druhu se pan Fehr zmínil již před půldruhým rokem. Ale k pokusu již nedošlo. Protože, jak pánové víte, pan James Fehr před rokem zemřel…“

Po chvíli ticha se přece jen ještě ozval policejní komisař Stone nad svým druhým pivem.

„Pan Fehr byl nemocen, že ano,“ řekl. „Netrpěl závratěmi a potížemi žaludku?“ A advokát se usmál a řekl:

„Netrpěl. Jestli něčím trpěl…, ale ani tím ne, bylo srdce. Ano, pane Stone, to bylo evidentní. A že jeho žena ho po smrti nedala pitvat, bylo její právo. Nakonec ho zchvátilo srdce, ale po čtyřech infarktech předchozích, které prodělal během třiceti let.“

Mihl se číšník a trochu poupravil kararskou vázu na křišťálovém baru. Uzavřená společnost v boxu z kůže Crevyho zebry povstávala, aby přešla do některého sálu společnosti otevřené. Nicméně se však ozval komisař Stone naposled.

„Pane Gutmanne, měl pan James Fehr nějaké synovce?“

„Pane komisaři, každý člověk, který má bratry, kteří mají mužská dítka, má i synovce. Pan Fehr měl dva.“

„Ano,“ kývl komisař, „žel, že oba zemřeli.“

„Kdo vám to řekl,“ odvětil s úsměvem advokát, „vždyť přece žijí.“

A teď naposledy, ale v duchu, se usmál komisař… a tím posezení na zebrách etiopského císaře skončilo.

Ten večer už o Fehrových nepadlo jediné slovo.

1988

Doslov

Z próz, jež Ladislav Fuks publikoval při svém prvním literárním rozběhu, a to v časovém „nepořádku“, a nikoliv v chronologické řadě, je údajně nejstarší malá idylka Věneček z vavřínu; má datum 1953. Začíná takto: Felix Veverka, což je hlavní, ale výrazně nenápadná postava, „vstoupil do cukrárničky s pocitem člověka, jemuž je právě v této chvíli dobře. ‚Bože, že jsem dnes tak šťastný,‘ myslil si s úsměvem, když se v jeho znavených očích obrazila tichá útulná místnost, tlumeně osvětlená, s drobnými stolečky a křesílky, v nichž seděli skromní, přívětiví lidé, muži, tu a tam i nějaká dívka nějaký hoch…“ Vypravěč, jenž se později vtiskl do paměti jako autor příběhů-variací na temné smutné struně, se tedy nejprve cítil příjemně a spokojeně. Ostatně byl pokřtěn „felix“, to znamená hned od narození předurčený jako člověk šťastný, třebaže se mu pak zdálo, že si tak příznivé fatum ani nezaslouží. Jenže do milého sladkého krámku najednou vrazily tři hřmotné bytosti jako z jiného světa a všechno se rázem proměnilo, děsivě a zlověstně. Místo užívání úlevné chvíle u kávy se nečekaně přivalila zkáza a cosi zrůdného…

Kdybychom se od tohoto úvodního bodu autorské dráhy zadívali jaksi do budoucnosti na příští prózy i na jeho pozdější zámlky a ironie, jež po čtyřicet let následovaly, než Fuks krušným způsobem sám, docela sám a bez pomoci odešel, začal by brzy vystupovat základní model „světa“ jeho literatury. Zdálo by se, jako by hluboce zklamaný chtěl vyjádřit, a zároveň zakrývat, tísnivý pocit skličující člověka; proti jeho vůli vládnou kolem něj zlé, nemilosrdné síly. Místo štěstí úzkost. Tenkrát už na začátku mi připadalo, že Fuksovy záměry jsou takto vymezené. Pokusil jsem se tedy předvídat, že autor „potřebuje rozezvučet světlou, vysokou strunu. Tlumočit důstojnost člověka a jeho hrdost, zkrátka to, co ho od věků udržuje při životě. Vyjádřit dar laskavosti a porozumění. A činí to už děsivým dojmem z prostředí a vztahů, v nichž toto všechno chybí.“ Právě citované věty, mimo jiné, otiskl pak Fuks na obálce knihy, do níž umístil i „nejstarší“ prózu.

Už v první povídce se proti samozřejmému přání a nadějím pana Felixe Veverky všechno zkazilo. Neomalení hrubiáni se počali chovat násilně a panovačným vystupováním vyvolávali hrůzu. Rozbíjeli všechno kolem a vytrhli i telefon, „asi proto, aby se nedalo volat o pomoc.“ Jen taktak se panu Veverkovi povedlo z poničené cukrárničky „prchnout“. Jeho svět, charakterizovaný milými deminutivy, se rozbil. Teprve až doma, zaskočený a zkroušený, našel „uvnitř i vně sebe jistotu, bezpečí a mír“. Od té doby prý o něm lidé říkali, nejenže je filozof, který rád hloubá, ale vlastně i člověk šťastný a spokojený. Ze zaměstnance památkové správy, jenž dosud sepisoval zbylé zámecké cennosti, stával se Ladislav Fuks spisovatelem. Přitom se hned skládala podoba připravovaných próz: mírná, tichá, nenáročná bytost, jež ovšem má své zájmy a ctí povinnosti a pořádek, se ocitne v nevlídné, špatné a zlé situaci. Něčeho pro život podstatného se jí nedostává. A co si pak má, slabá a nehrdinská, počít?

Začneme ještě jednou s otázkou, na co vlastně myslel ten jakoby lehoučký příběh o sladkém věnečku (říkali mu vavřínový), jejž si chtěl obyčejný člověk dopřát v příjemném prostředí? Aby si oddechl, sedl si stranou, skromně u stěny, „na níž byla polička se soškou fauna pískajícího na píšťalku a dva obrázky růží a šeříků“. A o čem že vyprávěl ten příběh? O náhodném vandalství, nebo o aktuální historické události, kdy do Prahy vtrhnul nacismus ztělesněný hrůznými postavami? Nebo o tichém pánovi neurčitého věku a povolání, jemuž se nakonec podařilo z nastalé zkázy uprchnout a nějak si přisvojit iluzi záchrany? Nebo o touhách zdánlivě banálních a snad kýčovitých, a přece pro život důležitých? Týkal se reálných dějů odehrávajících se kdekoliv kolem, anebo vnitřních pocitů jednoho subjektu, který se nejraději uzavíral v sobě samém? Žádnou odpověď nelze nabídnout se zárukou, neboť první z podstatných vlastností Fuksových próz záleží přece v tom, že se význam a smysl jednotlivých motivů nedá ostře rozdělovat. Navzájem jsou propojeny a složeny, jsou součástí vážné i bizarní hry, objevují se v hyperbolách i ve všedních nebo tajuplných slovech, v potěšení i starostech poznamenaných obranou před strachem – a o strachu se přece říká, že má velké oči a vidí věci jinak, než je běžné. Ladislav Fuks viděl věci jinak…

Když budoucí spisovatel začíná, jeho první kroky zpravidla bývají tápavé. Zkoušejí možnosti. Nic definitivního nezaručují. Ani nad Fuksovou úvodní povídkou bychom nepředvídali budoucí velké příběhy s alegorickými a symbolickými, černými a ironickými významy. Ale někdy naopak už první rozběhy prozradí, třebas bezděčně, také něco zásadního. Je to myslím případ Ladislava Fukse. Hned Věneček z vavřínu přece vyprávěl o bytostné touze po klidném „štěstí“ i o úzkosti před těžko pojmenovatelným zlem, o depresi z tíhy a nepřízně života a nakonec o tragicky získaném a marném soukromém existenčním prostoru. „Nikdo však neví, jak trnitou cestou k tomu dospěl,“ dodal autor mnohovýznamně na konci o panu Veverkovi. V podobném napětí a v podobných nejistotách pokračovaly možná všechny Fuksovy příběhy. V hledání a zastírání východiska se promítalo jeho trauma.

První prózy představovaly nástup autorské energie v 60. letech. Fuks byl bytostně zaujatý židovským osudem, s nímž se ztotožňoval jako vypravěč. Některé příběhy sice psal jakoby nezaujatě a objektivně, jako o cizích postavách v Praze nebo ve Vídni, a někdy naopak jakoby odkazovaly k vlastní biografii. Snad pokaždé se „hrdina“ neheroicky a marně pokoušel o únik a o osobní záchranu a snil o štěstí. Panu Veverkovi se podařilo zachránit. Excentrickým způsobem se o to pokoušel pan Theodor Mundstock. Do sebe se zavíjel dětsky citlivý Michal. S nadějnou iluzí utíkala skupina Židů z Vídně, kteří si důvěřivě zaplatili plavbu po Dunaji do zaslíbené země. Únikové syndromy byly ve Fuksových prózách všudypřítomné.

Jakmile se Fuks rozhodl „řešit“ svou situaci vyprávěním příběhů, musel se rozhodovat také pro svůj styl nebo způsob vyprávění: bylo důležité, nakolik uplatní subjektivní účast, nebo bude chránit autorský odstup; jaký úhel pohledu bude hledat, ironický nebo polemický, alegorizující či nostalgický; jestli jeho jazyk bude spíše věcný, nebo expresivní. Atd. Zatím zkoušel různé možnosti. Pro ilustraci se vrátíme, jako se později vrátil sám Fuks, k samým začátkům. Ovšem už nebyl neznámý, když otiskl skicu k variacím pro temnou strunu a rovněž ji označil jako „první prózu“ (Host do domu, 1967). Ve třech krátkých částech vyjadřovala rozpolcenost mladého Michala, autorova oblíbeného vypravěče a vlastně dvojníka. Ani Michal netušil, „jak trnitou cestou“ procházel, když hledal vlastní východisko a svůj přístup k životní realitě. Nejdřív se ocitl v kostele, líbilo se mu tam, váhal však, které svaté soše dá přednost: patronovi archandělu Michaelovi, nebo sv. Jiljí, jenž možná ovšem nebyl Jiljí, ale třeba to byla sv. Cecílie. Neměl jistotu. Podruhé byl udiven, když si prohlížel výklad v parfumerii a obdivoval vystavenou chaloupku; nedokázal se rozhodnout, jestli je z cukru nebo z mýdla. Zase byl nejistý. Konečně v nejpodivnější skice, jejíž téma se v jeho pozdějších prózách několikrát znovu objevilo, zavedl vypravěč čtenáře do zrcadlového bludiště na Petříně. Michal tam totiž velmi rád trávil třeba celé hodiny. Tam nejraději zakoušel úzkost mezi přeludy a slepými chodbami, když zkoušel, kudy vyjít. Mezi matoucími zrcadly se ptal, jak vlastně vypadá on sám? „Vidíš totiž sám sebe z nejrůznějších stran. Jednou si hledíš přímo do očí, podruhé se díváš na vlastní záda, jako bys stál sám za sebou, potřetí se vidíš daleko, předaleko kdesi ve stém obraze, a tu pak dočista strneš. Neboť tak sebe už nepoznáváš vůbec…“ Hrozně ho bludiště lákalo a hrozně v něm zakoušel strach. Neměl jistotu, co je skutečnost a co je přelud. Tajemné záhady tak trápily Fukse v jeho prózách už když začínaly, a trápily ho až do konce.

Pod titulem Mí černovlasí bratři (1964) vydal Fuks jako svou druhou beletristickou knížku šest povídek. Asi je psal souběžně s vyprávěním o posledních chvílích starého pana Mundstocka a námět byl opět z židovských dějin. Jako refrén na jejich stránkách prosvítal „smutek žlutý a šesticípý jako Davidova hvězda“ a provázel vyprávění o spolužácích, již byli docela mladí, když se válka blížila a začínala. Hned úvodní odstavce prvního vyprávění jako by svou ostře rozdvojenou atmosférou byly příbuzné s povídkou o panu Felixi Veverkovi. Michal vyprávěl o sobě a o zahajovacím dnu školy po prázdninách. Připadalo mu, že „to ráno bylo jako z blankytu a zlata. Tak čisté, svěží, prozářené, že bych se ho byl nejraději napil.“ Mezitím se však nezadržitelně a pro dosud nedospělé chlapce neviditelně řítily katastrofické události holokaustu. Najednou při cestě do školy, když Michal opatrovaný věrnou služebnou Růženkou šli spolu pod viaduktem, „nad námi zabouřilo, nebe v mezerách železných trámů se zakrylo párou, jel vlak. Podjezd se rozduněl a my byli sotva v jeho čtvrtině… Tu nad námi strašně zahřmělo, přihnal se jiný vlak, nastalo boží dopuštění. Dlažba nadskakovala, skla krámků u zdí drnčela a železné pilíře kolem nás se nakláněly, prohýbaly, třásly, jako by se měly co chvíli zřítit a pohltit nás navždy ve svých sutinách…“ Ohlašovala se apokalypsa. Jakmile se pak při vyučování zjevil psychopatický učitel zeměpisu a trápil žáky, apokalypsa pokračovala. Atmosféra potemněla.

Ještě snad krátkou chvíli se studenti těšili z dětských zábav, třeba v parku s jezírkem (v rodném bydlišti ho měl Fuks přímo před očima), než do bezstarostného času hlučně vtrhli pochodující vojáci, „zelenošedí ve vysokých černých botách s revolvery za pasem.“ Dopadla nová rána – lidé jako by se roztřásli zděšením, instinktivně se choulili a snažili se uzavřít, schovat. Jak se potom vzpamatovávali, „v průjezdech a dveřích zase tuhli a vylévali se ven a černé a bílé skvrny, splynulé do vlnitých stínů u zdí, se měnily v lidi, a já jsem v té chvíli ochrnul…“ Poprvé Michal ustrnul. Vzápětí následoval další úder: někteří spolužáci byli úředně poznamenáni cejchem; vyřazoval je a rázem se ocitli v bezprávném postavení. Michal vnímal nastalý čas jako úděsný i fantasmagorický a expresívně ho prožíval. Ztotožňoval se s jejich situací a obavami a jejich odlišnost si uvědomoval jako vlastní. Musel se díval, jak jsou vystavováni ponížení, jak jsou ohroženi, jak se skrývají a bezvýsledně myslí na útěk. Sebe sama posuzoval jako v zrcadle židovských přátel. A právě o těch pocitech Fuks psal skoro po dvaceti letech a jako motto knížky si zvolil dvě krátké truchlivé věty: „Co se to ozvalo za volání? Můj vlastní ztracený život.“ Vlídná podoba dětství se definitivně rozbila. Z fatální, nostalgické perspektivy ukradeného života pak vypravěč Michal vzpomínal na „černovlasé bratry“, kteří zmizeli. Existovalo východisko nebo příležitosti k odporu? Hned po prvotním nárazu nelidského úleku se pár kamarádů zasažených temnou absurditou školy, smluvilo na jakémsi společenství na potírání zeměpisu. A potom Michal s Katzem měli tajně společný plán – svůj nádherný sen o cestě do Palestiny.

Když si znovu promítneme náladu té knížky, pochmurnou a žalostnou ve vzpomínkách na zborcený svět a zničené životy, jedna povídka může připadat odlišná, totiž Katzovy cypřiše a hvězdy. Michal v ní popisuje společnou procházku po Praze, ale to už uplynul nějaký rok a vlastně se loučili. Střídají se dvě časové roviny a proto vyprávění nevyznívá pouze jako vzpomínka, ale spíše jako konfrontace a vypravěčův vnitřní zápas mezi odlišnými životními nabídkami. Jeden hlas patří Katzovi, jenž se nebojí a je i básník a s nímž nejvíc duševně souzněl ve své sklíčenosti. Druhý reprezentuje vídeňského Michalova bratrance. Tento už starší Günter vyznával jiné postoje. Michal si to zřetelně uvědomil jednou při návštěvě vídeňské galerie, kde ho zaujal obraz námořníka: „Seděl v přístavu, pil kořalku a u jeho nohou se ploužil pes. Pes hleděl na námořníka okem plným psí oddanosti, ale námořník měl za pasem nůž, nahýbal si kořalku a koukal na moře…“ Obraz se mu zasekl do mysli jako ideál mužnosti a fyzické síly a naléhal na něj proti stále sílícímu jeho „propadání se do duše a strachu.“ Vítězství nad smutkem a slabostí by znamenalo přemoci přecitlivělost, stát se dospělým a podobat se námořníkovi, co pije kořalku a má nůž a voní po moři. Michal, říkali mu „myšák“ nebo „zajíc“ (jako se předtím objevil v masce „veverky“), si přece také přál stát se silným člověkem. Už to dokonce zkoušel; už kouřil a někdy se tvářil jako vzdorovitý, hrubý a umíněný a dokonce se Katzovi svěřil, že „smilnil“… Jenže ani jemný a chápající básník Katz, ani bratranec s námořníkem nezaručovali úspěch. Katz skončil v ghettu, bratranec dostal od vojáků povolávací rozkaz – a námořník v Michalově duši byl mrtev.

Dá se poznat, že některé stránky této klíčové povídky jsou především laděním na Fuksově subjektivní struně, jež pak pokračovalo ve Variacích pro temnou strunu a v Obraze Martina Blastkowitze. Když uzavíral Mé černovlasé bratry, zbývalo vypravěči knížku plnou smutku a rozhořčení pouze doplnit zaslouženým trestem osudu. Také profesor zeměpisu proto odešel ze scény a ze svého fanatismu před žáky zešílel; předešel tak stejně rafinovaného a zrůdného „spalovače mrtvol“. Povídky označené konečným datem 1958 působily při vydání po šesti letech stejně silným dojmem jako současný Škvoreckého Sedmiramenný svícen (1964) nebo povídky Arnošta Lustiga. Fuks vyprávěl jaksi smutně a tlumeně o čase, kdy dětská bezbrannost podléhala násilí a krásná touha po družnosti podléhala brutalitě. Na posledních stránkách příběhů stálo často nepatetické konstatování smrti. Michal si uvědomil, po truchlivých vzpomínkách a po loučení se spolužáky, jak absurdně a nelidsky může skonat přátelství i život. Jeden den seděli kamarádi společně ve školních lavicích, a den nato někteří odešli do nenávratna. Do jejich odchodu promítal Michal svůj život jako ztracený. A Fuks hádankovitě připomínal vlastní pocit zavrženosti. Otázka, jak se vymknout z židovského osudu a z tíživých pocitů a vzpomínek, zůstávala.

Se smutnými otázkami se Fuks osobně trápil hned, když začínal psát a pokoušel své literární možnosti. Vždycky do jeho textů dopadal stín tragiky. Třeba se rozhodl pro humoresku, nebo pro anekdotický příběh, nebo pro parodizované citace z novinových zpráv, jak je čtou u Allerheiligů v Celetné ulici, nebo pro klasicky vyprávěné příběhy, ale pokaždé s nějakým komickým a absurdním motivem. Jeho různé prózy vznikaly od roku 1953 a co autor později uznal za vhodné, zařadil do druhé své povídkové knížky pod titulem Smrt morčete (1969). Pokračovala tak próza psaná známým už autorským stylem, nadále se jakoby mimochodem dotýkala krajních situací lidské existence a myslela na to, jak uniknout z bezmocnosti; aby se vypravěč oprostil od těžkých pocitů a našel aspoň trochu příznivější stav pro „obyčejný“ život. „Pozitivní“ kroky mu však nevycházely. Takový prostě byl Ladislav Fuks jako prozaik. Charakteristická je např. povídka Poslední ostrov. Starší manželé s nejběžnějším příjmením Novákovi, se těší na moře v Jugoslávii a do podrobností si zjišťují každý detail plánované dovolené. Všechno zvládli – a přece neodjeli. Se všemi lákavými tajemstvími se už seznámili. A najednou se jim nedostávala odvaha podniknout vysněnou cestu a riskovat případné zklamání. Běželi tedy do Čedoku vrátit všechny cestovní náležitosti a jízdenky. Ladislav Fuks také obvykle „vracel“ případné poukazy na únik.

Smrt morčete je knížka po všech stránkách volnější, jako by autor pouze dal dohromady, co mu zůstalo. Je tematicky i okruhem postav rozmanitější a časově zasahuje dále do předválečné minulosti, pokud ovšem texty odpovídaly základním temným a groteskním polohám. Jiné snad Fuks ani neznal. Charakteristika rozbíhavosti této knížky by ovšem platila, kdyby se v druhé polovině neobjevila závažná větší próza, která všechno ostatní převážila: novela Cesta do zaslíbené země. Nepochybně je to jedna z Fuksových nejvíc pozoruhodných próz vůbec.

Fuks se vrátil na pokraj války a k sugestivnímu židovskému příběhu, vycházejícímu z faktů. Nejdřív se zdá, že tentokrát se vysvobození podaří. Na břehu Dunaje, poblíž Prátru už nastoupilo na jakousi loď několik bohatších Židů se zavazadly, kteří si mohli zaplatit a majetkem vykoupit povolení k odjezdu (s nimi cestoval také rabín), aby mohli na konci přestoupit na zámořské parníky a odplout z evropského nebezpečí do „zaslíbené země“. Vyprávění viditelně probíhá na pozadí mytického dávného odchodu Židů z egyptského otroctví. Začíná celkem nenápadně a plavba vypadá skoro jako operetní výlet po krásném modrém Dunaji. Menší nesnáze se určitě překonají. Muži a ženy se starají o věci obyčejné a soukromé. Pod praporem s hákovým křížem plují uprostřed důstojné řeky a dokonce se mohou těšit z Belliniho sladkých árií. Postupně se však začne plavba kazit a loď se promění v ubohý prám. Místo cesty za vysněným cílem začíná plavba čím dál víc připomínat, jak ve středověku odsuzovali na lodě „blázny“ a malomocné, aby se od nich izolovali, a nechali je odnášet vstříc záhubě… Místo útěšného snu nastává krutá realita.

Jedním z vrcholů Fuksových próz bývalo, když se vyprávění rozehrávalo v napětí mezi viditelným a skrytým děním, mezi popisem klidného plynutí času a zlověstnou předtuchou, mezi náhodou a osudem, mezi banalitou a mýtem. I při cestě do zaslíbené země se postupně stává zřejmé, že také tentokrát přijde katastrofa.

Znovu se přivalí tragédie a zkáza a vyvstane mytický příběh potopy a konce světa. Velká bouřka všechno zničí. Lidstvo musí odejít z ráje, neboť nedodržovalo zákony. Hromy a blesky roztrhnou nebesa. Próza se uzavírá děsivými scénami smrti a zpustošení a signály varujícími lidstvo. Teprve na samém konci vyprávění se dozvíme přesné dějinné datum výpravy: probouzí se ráno, zrovna vypukla válka s Polskem, je tedy 1. září 1939 a zahájilo se poslední dějství apokalypsy. Sen o tichém štěstí a o cestě do zaslíbené země končí.

Úzkostí plný Fuks však bez svého „snu“ nedokázal existovat. Proto přece psal své příběhy. Možná se k tomu hodí krátký vzpomínkový dovětek. Próza o nepodařeném úniku má datum vzniku 1967. Právě na začátku toho léta nastoupila menší skupina spisovatelů na pražském letišti cestovat daleko na Východ, do Střední Asie, až někam pod Tibet, do zemí svou tradicí a náboženstvím odlišných od zemí starozákonních. Těch pár lidí ovšem nenastoupilo na chátrající loď, ale do letadla, a byl mezi nimi také zvídavý Ladislav Fuks. Létání se sice upřímně bál, ale cestu prožíval s potěšením jako další svou simulaci úniku. Po návratu měla výprava ještě malou podzimní dohru v Praze. Při jednom setkání „cestovatelů“ ve Fuksově letenském bytě, který jsme tenkrát navštívili s Dušanem Hamšíkem, s Hanou Bělohradskou, s Karlem Kostrounem, vyslovil spokojený a rozverný Fuks nápad, abychom napsali Literárnímu fondu žádost: že děkujeme za poskytnutí dalekého zážitku, že jsme se zájmem poznávali starověkou oblast „z jedné strany“, a že bychom rádi navštívili ještě „druhou stranu“ v Palestině. Byl to ostatně plán, jaký spolu tajně uzavřeli Michal s Katzem, když snili o cypřiších a hvězdách. Provokativní dopis, který časově následoval „výbuch“ na spisovatelském sjezdu v létě toho roku, mimo jiné kvůli izraelskému konfliktu, byl řádně odeslán; dalo nám pak hodně námahy vysvětlovat, že šlo o žert a trochu černého humoru. Pro Fukse ovšem celá cesta i s dozněním znamenala konec další iluze. Jako v povídce o „posledním ostrově“ neměli manželé při plánované dovolené v Jugoslávii odvahu, nebo jako se odvaha nedostávala Fuksovi při jeho pokusu usídlit se v Itálii, kde se dokonce oženil…

Fuks nadále žil s traumaty, o nichž se nerad zmiňoval – pouze někdy v dobrém rozmaru. Neměl sílu uskutečňovat své představy a proto je promítal do tragédie, grotesky nebo hororu ve svých prózách. Kvůli životním nezdarům měl i výčitky. K jedné provinilé historii se přece pokusil vrátit, a to s posledními zbytky svého vymezeného času a energie. Dal se ještě do větší prózy, snad románu, a zvolil si pro něj zvláštní titul Podivné manželství paní Lucy Fehrové. Z dochovaného textu se mnoho nedozvíme, leda to, že měl pojednávat o tom, co neuvěřitelného se stalo, když se manželé Fehrovi jednou na Dušičky vrátili kvečeru domů. Možná ještě přiznáme, že i na konci měl Fuks živý a bizarní smysl pro komiku schopnost zobrazovat lidi kolem a promítat do nich i sebe a něco ze své biografie. Jestliže si všimneme některých nápovědí, na nichž si Fuks vždycky zakládal a jež patřily k jeho literárnímu i životnímu stylu, měl ten neobyčejný příběh, vyprávěný někde na Bahamských nebo snad Kanárských ostrovech, účtovat s manželstvím zvláštní ženy a zvláštního muže, vědce v oboru parapsychologie. Jestliže vezmeme v úvahu ještě zkratky hrdinčina jména, dostaneme L. a F., což přece jsou iniciály samotného autora… Co by se v próze dále odehrávalo, se neví.

Ovšem dá se počítat s tím, že se žádná autorova cesta do zaslíbené země nepoštěstila. Fuks vášnivě rád podnikal cesty. Ale manžel paní Lucy Fehrové – nebo se má číst paní Luciferová, protože možná byla ve spojení s peklem – tento úctyhodný pán zemřel. Jestli prý něčím trpěl, pak to bylo srdce, jak se říká před samotným závěrem posledního torza.

Miloš Pohorský

Ediční poznámka

Pod titulem Smrt morčete jsou v souboru z díla Ladislava Fukse vydávaného v Odeonu publikovány autorovy kratší prózy, a to poprvé v tomto celku. Předně zahrnuje svazek dvě knihy, které Fuks sám vydal. Z prvního období je to soubor šesti povídek Mí černovlasí bratři. Poprvé vyšel v nakladatelství Československý spisovatel, Praha, v roce 1964; dokončení povídek autor datoval rokem 1958. Vznikaly souběžně s Panem Theodorem Mundstockem a edičně za ním brzy následovaly jako 298. svazek edice Žatva. Podruhé se kniha objevila jako celek až roku 1991 s předmluvou Jiřího Tušla; vydalo ji Studio dobré nálady – nakladatelství Kredit v Praze, zřejmě už bez Fuksovy aktivní autorské účasti. Druhá knížka Smrt morčete byla publikována v edici Boje v Mladé frontě, Praha, 1969; „sbírka povídek“ shrnovala prózy z patnácti let, nejstarší byla datována 1953 a nejmladší vznikaly v roce 1967. Téměř jako samostatná v tomto souboru vynikala novela Cesta do zaslíbené země z roku 1967. Podruhé se kniha objevila pod titulem Cesta do zaslíbené země a jiné povídky v nakladatelství Horizont v Praze roku 1991, a to v „rozšířeném vydání“ a s úvodem Josefa Malého. Rovněž bez Fuksova autorského podílu. Kromě toho napsal Fuks nemnoho menších próz a otiskl některé starší skici; tři z pozdějších próz doplnily vydání v Horizontu (Vavřínek, Zpráva o Barbaře z Mníšku, Mezi dvojím zahýkáním oslíka). V našem souboru tiskneme snad poslední autorovo torzo, a to první kapitolu z nedokončeného románu Podivné manželství paní Lucy Fehrové; z Fuksova rukopisu vyšlo jako zvláštní tisk k 65. autorovým narozeninám v Československém spisovateli v roce 1988.

Obě Fuksovy sbírky povídek vycházejí tedy potřetí a rukopisný „dodatek“ knižně poprvé; v Odeonu a v tomto uspořádání všechny prózy poprvé. Edice se řídí dnešními pravidly. Případné úpravy vycházejí ze současných pravopisných norem a z ohledu k autorským zvláštnostem a ke sjednocení textů v těchto spisech.

M. P.

Obsah

Mí černovlasí bratři

První den školy

Kchonyho cesta do světa

Koruna pro Arjisteina

Dívka ze Safedu

Katzovy cypřiše a hvězdy

Nedohořelá svíčka

Smrt morčete

Smrt morčete

Růžové logaritmy

Jedna malá hezká idylka

Štědrý den u paní Allerheiligové vdovy v Celetné

Paní Allerheiligová na prahu nového roku

Věneček z vavřínu

Poslední ostrov

Podivuhodné setkání

Stříbrná svatba

Cesta do zaslíbené země

Podivné manželství paní Lucy Fehrové

Doslov

Ediční poznámka

Ladislav Fuks

Smrt morčete

K vydání připravil, doslov

a ediční poznámku napsal Miloš Pohorský. Obálku s použitím koláže Miroslava Huptycha navrhl Ivan Brůha.

Vydala Euromedia Group k. s. – Odeon

v Praze roku 2005 jako svou 3134. publikaci, v Odeonu publikace 131.

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl.

Technický redaktor David Dvořák.

Počet stran 320.

Sazba SF SOFT.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

V tomto uspořádání vydání první.

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz