Ladislav Fuks

Vévodkyně
a kuchařka

ODEON

Řadu úspěšných próz, a většinou to byly „menší“ příběhy o tragédiích a černé grotesce nedávné doby, zakončil Ladislav Fuks svým nerozsáhlejším románem Vévodkyně a kuchařka (1983). Jeho bohatá a zvláštní, temná i komická fantazie kroužící kolem vidiny marnosti a absurdity světa a lidských osudů si dosud libovala v příznačných kulisách zatemněné Prahy. Autorova hra a ironie, stejně jako smutek a groteska se v novém románě odehrávaly ve Vídni na sklonku 19. století; do této metropole ho vracely dětské vzpomínky a nostalgické sny a hledaný „filozofický“ smysl vyprávění. Autor uvádí čtenáře do luxusního města na samém konci století a do prominentních společenských vrstev. Vypravěč se zálibným potěšením líčí nádherné salony a duchaplné konverzace, zve čtenáře k exkluzivním tabulím – a to vše v příběhu vévodkyně s krkolomným jménem, jež odkazem získala honosné sídlo a plánuje v něm zřídit luxusní hotel a pak i muzeum celé jedné odcházející epochy a poklidně se tvářící říše. Fuks ovšem netušil, že napsal prózu poslední a jakoby na rozloučenou rozvíjel panoptikální obraz zániku, plný truchlivých i groteskních scén. Kapitoly věnované pohřebním obřadům nebo zrádnosti a mámivosti zrcadel patří k nezapomenutelným scénám české prózy. Ve Fuksově charakteristickém vypravěčském stylu a z jeho dobrého rozmaru vznikl ojedinělý „historický“ román. Jeden z autorových vrcholů.

Ladislav Fuks (1923-1994) se narodil v Praze a celou jeho literární tvorbu silně ovlivnila dramatičnost doby svými peripetiemi a tísnivou atmosférou, rodinné prostředí (otec byl policejní rada) i studium – filozofie, psychologie, dějiny umění. Z působení ve Státní památkové správě vznikla odborná monografie o zámku Kynžvartu (1958). Jako osobitý vypravěč se Fuks prosadil v 60. letech, a to prvním románem Pan Theodor Mundstock (1963). Vycházel ponejvíce z lidských osudů, jež ho od dětství traumatizovaly a z nichž jako by se vysvobozoval fiktivními příběhy – podobaly se zlým snům, psychologickým hyperbolám, symbolickým a metaforickým obrazům. Všechny autor podával s ironickým odstupem: spojoval tragédii s groteskou, líbil se mu černý humor a zvláště ho lákaly absurdní scény a dialogy. Po úspěchu prvního románu se Fuks věnoval jenom literatuře a postupně následovaly další prózy: povídkové knihy Mí černovlasí bratři (1964) a Smrt morčete (19XX), osobně laděný román Variace pro temnou strunu (1966) a Spalovač mrtvol (1967). Zatímco v některých prózách převažovala historická kulisa, jindy převládal psychologický zájem projevující se až bizarními příběhy, jako například Myši Natálie Mooshabrové (1970), Příběh kriminálního rady (1971) nebo Oslovení z tmy (1972), a konečně jmenujme jeho nejrozsáhlejší dílo, katastrofický román Vévodkyně a kuchařka (1983). Řada Fuksových příběhů byla přeložena do cizích jazyků a některé byly zfilmovány.

Copyright © Ladislav Fuks – dědicové, 1983

Czech edition © Euromedia Group k, s., 2006

ISBN 80-207-1207-0

„Celek se pozná až nakonec.“

SOLÓN

„Předkládal se i pečený hroznýš na šalvěji a paštika z ježčího masa.“

KUCHAŘKA

Uváděné reálie jsou samozřejmě přesné včetně skutečností společenskoprotokolárních, z nichž některé jsou přímo nerozlučně spjaty s psychologií a životním stylem jednajících osob. V jediném nepodstatném případě jsem použil literární licence, ačkoliv i tento případ byl ověřen jako možný. Jazyk odpovídá zachovalým dokladům vídeňštiny v příslušné době.

Výjimečně jsem několik jmen osobních a místních pozměnil anebo zaměnil za jména jiná. Někdy jsem užil obratů a transkripcí, jež by se mohly zdát sporné z hlediska pravidel českého jazyka, to jest pravidel současných. Vedl mě k tomu cit.

L. F.

1.

Vévodkyně Sophia La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg, v jejímž jménu s výjimkou posledního německého se obráželi předci z 16. století, dokonce však i z desátého, přemýšlela od rozmluvy v malé tiché ulici Schreyvogel, k níž došlo v předminulém roce, zda má koupit hotel. Nešlo však jen o hotel, nýbrž o něco ještě mnohem vážnějšího: o muzeum. Přemýšlela tedy dlouho, a jak plynul čas, představovala si onen hotel a muzeum stále jasněji a ve všech patřičných souvislostech, neboť hotel a muzeum měly mít podivuhodně přehluboký smysl, a v té době se o tom radila i s notářem Endlichem. Vlastně se s ním radila jen o hotelu. Muzeum totiž mělo zůstat – tak to bylo řečeno ve Schreyvogelgasse – zcela utajeno. Dříve však, než si notář dovolil vyřknout svůj konečný názor, odjela vévodkyně do Francie, aby si o tom promluvila i se svým nevlastním bratrancem o pět let starším, s vévodou Le Guynac-Delamore a zařídila se podle jeho slov. To jest, aby učinila pravý opak toho, co jí řekne.

Věděla, že ze schůzky s bratrancem se lze leckdy pomátnout na rozumu. Bratranec si totiž často liboval v kruhu svých příbuzných a přátel ve zvláštním způsobu chování. Bravurně dokázal odhodit jakýkoli bonton a vše, co se pokládá za nutné, aby se lidé mohli nějak dohodnout a spolu vyjít. Ale co naplat. Byl velice vzdělaný, znalý společenských poměrů ve všech evropských metropolích s výjimkou Stockholmu a Athén, a měl vzácnou schopnost dobírat se podstat věcí. Vévodkyně věděla, že až se s ním sejde, stane se terčem jeho narážek a vtipů, a protože se málokdy vídali a ani si moc nedopisovali, že toho využije a vyčte jí leccos z její minulosti, co podle něho bylo, jak jednou řekl, particulièrement rare. A až mu poví o hotelu, byla si jista, že to ho dorazí úplně. Podle jejích představ se to mělo projevit neuvěřitelnou sprškou invektiv, stokrát již vyřčených dříve, ale teď s rozdílem, že zřejmě naráz zopakuje všechny, zatímco dříve si z nich vybíral vždy jen některé. Tedy s tím vším počítala, ale vůbec se tím nermoutila. Říkala si: „Jednak je to můj bratranec, sice naštěstí nevlastní, nicméně přece jen v rodě svém le prince héréditaire a takový má snad na výstřelky vůči mně právo už i proto, že podle vzhledu vypadá spíš jako bretaňský sedlák než francouzský vévoda, a za druhé, co já vlastně na něm chci? Nic. Pojedu tam přece proto, abych ho neposlechla.“ A i když jí chvílemi napadlo, že je pak ta cesta vlastně dosti nesmyslná a že vévoda může mít vzhledem k svému rozhledu v ledačems i pravdu, přece do Francie jela. Jela tam s myslí veselou, jako by jela k jezeru v Millstattu, kde bude mít leda starost, aby si moc nezmačkala sukni.

Nezajela k bratranci na jeho zámek, nýbrž zůstala v Paříži a sešla se s ním v památné luxusní kavárně Café de la Paix na rohu Place de l’Opéra a bulváru des Capucines v odděleném salonu, kde se podávaly i večeře. Bylo to v sobotu třicátého ledna.

„Ale, drahá Sofie, co vás to napadlo chtít koupit hotel?“ řekl jí vévoda u stolu v onom vznešeném salonu, v němž vládlo ticho, protože rudý plyš na zemi tlumil i kroky číšníků, „vám přísluší vlastnit důstojná panství, případně stáje ušlechtilých plemen jako například u vás… či lépe v Uhrách… pan von Szemere. Zdejší panství jste – což jsem nikdy nepochopil – prodala, ač jste přece musila vědět, že kdo prodává svou půdu…, dopouští se skutku přinejmenším… podivného vůči svému stavu…, ale prosím – v rakouských zemích máte panství v Neukirchenu, sice jen jediné, ale přece… Nechci se divit ani vašemu plánu založit…, jak to jenom nazýváte…, chudobinec…, ne, pastoušku…, nikoli, vyto jmenujete trochu ctihodněji…, nu což, založte si chudobinec či pastoušku, k tomu se ještě vrátím, mívala jste vždycky sklon vystupovat dobročinně. Ale hotel? Hotel? Chcete se snad bavit hrou na nějakou účetní?“

Vévoda položil dlaně na bělostný ubrus, jako to dělají soudci, zhoupl se v loktech a vévodkyně si myslila: „Začíná brzy a zostra. Nazval mě zrádkyní a mluví o pastoušce. Kdyby aspoň chvíli předstíral vznešenost, kterou před přáteli nemá. Kdyby aspoň chvíli seděl trochu náležitě a ne jako šafář.“ A usmála se a řekla:

„Drahý Louisi. Právě proto, že jsem prodala panství ve Francii, mám hodně peněz v bankách a mít tolik peněz v bankách je jako mít dům na písku. Přijde nějaká smršť,“ vévodkyně pohlédla na zelenavý mramor, jímž byly obloženy stěny salonu mezi velikými zrcadly ve zlatých rokokových rámech, „přižene se orkán a dům spadne. I děti v rakouských školách se učí, jak je chudoba zlá. Jak krutý úděl ženy o žebrácké holi.“

„Pak tedy nechápu dvojnásob, proč jste zdejší panství prodávala,“ zavrtěl vévoda hlavou, „přitom právě vy, která jste se odmala bála chudoby. Odmala jste se bála chudoby,“ mávl rukou s pohledem na její egyptský smaragd, který jí u krku zdobil tmavé šaty, „již v deseti létech jste se bála, kdy zemřel váš otec, a v osmnácti, kdy zesnula vaše matka. I vaše matka občas trpěla podobnými stihomamy, měla jste to po ní. Jediný, kdo se z vaší strany rakouské chudoby nebál, byl váš bratranec Adalbert. Ten se jí nebál tak, že klidně dokázal do této chvíle, aspoň tak to slýchám, prohýřit celý svůj dědický podíl.“

„Nejenže aspoň chvíli nepředstírá vznešenost, ale už začíná být i nešetrný,“ pomyslila si vévodkyně a usmála se, tentokrát v duchu, a vévoda pokračoval:

„Bojíte-li se chudoby, pak by však tak dobročinné ženě mělo být útěchou, co se zřejmě děti v rakouských školách učí též, ač-li se tam vůbec něco učí: že chudoba cti netratí.“

„Ale přece víte, o jaký hotel by šlo,“ namítla teď vévodkyně, „mám pocit, že jsem se vám to snažila před chvílí vysvětlit…, to mně vytýkáte. To, že mám na Rennwegu dům a aniž bych sídlila v paláci, bydlím tam, to vám, pokud vyciťuji, nevadí. To, že mám u Votivkirche takové domy ještě dva, to vám, pokud vyciťuji, nevadí též“.

„Ma chère,“ pronesl teď vévoda zdánlivě nedbale, „domy a hotel je rozdíl. Že bydlíte ve vlastním občanském domě jako nějaký zbohatlý fabrikant, byť ve třech velice rozsáhlých patrech, je proti tradicím rodu stejné jako odprodávat půdu, ale majitelka domu může mít své domy ve správě právníka a nikdo nemusí vědět, že je domácí. Ale majitelka hotelu je hoteliérka, ať se jí říká Maître d’hôtel, a majitelka hospody je hospodská, ať se jí říká paní, a obě dámy jsou veřejně známy. A to i v případě, že svá zařízení pronajmou a na štítě uvedou nájemcovo jméno. Madame Claudelové se vždycky říkalo krčmářka, ač na jejím štítě stálo téměř počestné jméno pana Luggné a nápis U zlatého vějíře. Ale proč to říkám,“ vévoda se opravil, „vždyť vy vlastně o to stojíte, což i toto nepatří k vašim plánům…, nebo snad…“

„Ale Louisi,“ přerušila ho teď vévodkyně, „nechci být známa jako majitelka hotelu, alespoň nyní. Po mém notáři,“ a v duchu si myslila: „a po mé komorné,“ a řekla: „jste první člověk, jemuž to říkám, chci, aby se to zatím uchovalo v tajnosti.“

„Máte pravdu,“ zasmál se vévoda, „to se uchová. Jestli to dříve neroznesete vy sama, tak to za chvíli rozkdákají ti vaši holubi po všech vídeňských střechách. Mon Dieu, jak živě si představuji vaše příští vizitky,“ zdvihl zrak ku zdobenému stropu, jako by tam hledal útočiště, „vévodkyně La Tâllière d’Hayguères, hoteliérka. Nechcete tam dát připsat i majitelka sirotčince? Byla jste vždy poétka,“ mávl rukou, „už v dětství. Vzpomínám si, že jste jako malá…, vlastně, co malá, jako dvanáctiletá, chtěla být lékárnicí a zařídila jste si s pomocí svých malých nevědomých bratří v jednom zámeckém pokoji apatyku. Posbírala jste všechny prázdné lahve, naplnila vodou a rozpouštěla v nich různé vodové barvy. Kolik je dnes let té vaší tehdejší komorné, té Justině? Vám tehdy bylo dvanáct či třináct, jí asi dvacet, to dnes už může být stařena…“ A vévodkyně si pomyslila: „Nejen že je nešetrný, ale už začíná mluvit jako kočí.“ A opět se usmála a vévoda pokračoval:

„Později jste si hrávala na představenou dominikánského řádu a po vzoru svaté Kateřiny Sienské jste dávala vařit pomyslné polévky pomyslným chudým. V tom vás podporoval snad jen nejstarší Clemens, ostatní se báli. Jenže – a to jsem tedy nechápal – vy jste si hrála na představenou a současně i na tu chudou, takže jste dávala polévky sama sobě…, pane bože, proč jste tohle vlastně dělávala, když jste se tak bála chudoby?“ Vévoda se na chvíli odmlčel, zavrtěl hlavou a pak řekl:

„Eh bien. Apatyka a dávání polévek, to bylo prostě dětské hraní. Ale já si vzpomínám, že jste si hrála i na náměsíčnou, bože můj, na náměsíčnou, a jak jste přišla na tohle, to snad nevysvětlí ani génius. Taková hra nikdy neexistovala ani u dospělých, natož u dětí. Prý jste někdy v noci při měsíci…, ale jen tehdy, když jste měli hosty…, vstala a schválně bezduše chodila po chodbách, snad abyste jim nahnala strach. Ach, drahá Sofie,“ zasmál se vévoda, „nestrašte. Nechte toho. I kdyby se vám nastokrát váš plán s hotelem zdařil, víte, za jak dlouho? Ani vaše děti, kdyby byly, by se toho nedožily?“

„Nezapomeňte, drahý Louisi,“ odvětila teď vévodkyně s úsměvem velice klidným, „že nekupuji hotel ve Francii, ale v Rakousku.“

„Tím spíš,“ řekl vévoda stejně klidně, „zde ve Francii byste třeba mohla s hotelem jakž takž uspět. Patříte sem polovicí krve, jsme tu všichni svobodomyslní a máme smysl… pro humor. Dnešní rakouská šlechta to však nevezme. Ta je stejně zkostnatělá jako její nedávní předci za Františka I., tam se nezměnilo nic. Asi proto,“ vévoda lhostejně pokrčil rameny, „že postrádala přílivu nového svěžího západního ducha a neprošla Francouzskou revolucí. Nemyslete, že ta vaše v Itálii a v Uhrách či snad v Praze v čtyřicátém osmém otevřela vaše okna dokořán, ani nápad. Ten hotel pusťte z hlavy. Je to nesmysl.“

Zdálo se, že rozhovor, kvůli němuž přijela vévodkyně do Paříže, končí. Ale věděla dobře, že nekončí, neboť takovou vzácnou příležitost k obhroublostem by si byl bratranec jen tak lehce ujít nedal. Zaplavil ji pocit zvláštního štěstí, jaký má člověk na maškarním bále nebo když vidí, že se vše vyvíjí, jak si to byl v duchu kreslil. Zahleděla se dlouze do jednoho z obrovských broušených zrcadel na protější stěně, v němž se ještě jednou obrážel sál, ona a s ní i on, bratranec s brunátnou tváří Le Guynac-Delamore, a myslila si: „Teď začne to další. Začne se vyptávat na různé věci, předstíraje, že je nezná, ale já mu je, to se podiví, zodpovím, zodpovím naschvál pokorně a přesně…,“ a chtě nechtě se zasmála, a vévoda objednal láhev bílého burgundského Mersault, protože za chvíli měli přijít na stůl gratinovaní pstruzi, a když číšník mlčky posloužil a tiše odplul, nedbale řekl:

„A propos, co dělá vaše tchyně? Kolik je té? Sto?“

„Tak teď už mluví docela jak služka,“ pomyslila si vévodkyně, „a to jsme ještě ani nejedli.“ A opět se usmála a řekla:

„Tchyně se narodila v roce 1834, takže je jí dnes právě tolik, co vašemu oblíbenému malíři Edgaru Degasovi, jehož obraz Na koňských dostihách, nemýlím-li se, zdobí jednu z vašich komnat. Na rozdíl od něho se však matince tchyni daří dobře, bydlí stále v Sant Angelo a často si píšeme. V poslední době ji trápí,“ povzdychla, „křečové žíly.“

„Takže už ani nemůže na synův hrob?“ zeptal se vévoda. „Cestu ze Sant Angela do Vídně by za těchto okolností podnikala těžko,“ řekla vévodkyně, „o hrob se starám já.“

„Cestu do Vídně na synův hrob by podnikala lehko třeba až z Habeše,“ prohodil vévoda, „kdyby znala na křečové žíly lék. Jenže ona ho, zřejmě, nezná.“ Pak se na mžik zamyslil a vévodkyně nepostřehla, zda doopravdy či jen tak naoko, a řekl:

„Je mi jí v duchu nějak líto. Ta ztráta Hanziho jí musila zasadit ránu. Počítám-li dobře, je to pět let, co váš manžel zemřel, vaše manželství trvalo jen dvanáct let, zemřel dost mlád, snad mu bylo dvaačtyřicet. A já vlastně… pořád jaksepatří nevím, na co to vlastně zemřel… Na otravu nebo na následek zranění?“

„Zemřel na následek zranění, avšak na otravu též,“ řekla vévodkyně a pohlédla opět před sebe na zelenavý mramor, jímž byla obložena zeď a na veliká broušená zrcadla, „zapomněl jste, že to byl následek zranění z války.“

„Ale na to snad zemřel jeho otec, choť vaší tchyně,“ namítl vévoda, „jeho otec, který bojoval pod Radeckým v Itálii.“

„Jistě,“ přikývla vévodkyně a dělala, jako by bratrancovu předstíranou nevědomost brala vážně, „můj pan tchán Kevelsberg přišel do Itálie v třiadvaceti letech na podzim roku 1848. Tehdy, když se poměr mezi touto Itálií a Rakouskem vlivem vměšování…,“ usmála se, „Francie… zhoršil. Patřil k pobočníkům hraběte Radeckého a s maršálem prodělal všechny bitvy. Když Carlo Alberto na chvilku ustal v boji, tchán se v Cremoně oženil a v Sant Angelo se narodil manžel za dva roky poté. Pak přišli jeho sourozenci Rudi, Klára a nejmladší Poldi. Tchán zemřel, když bylo Hanzimu deset, tedy právě tolik, co bylo mně, když zemřel otec můj a zemřel na následek zranění u Milána. Ale i Hanzi zemřel na následek zranění z bitvy, a to u Hradce Králové z války rakousko-pruské. Sloužil pod Benedekem.

Ale Lousi, nerozumím tomu,“ vévodkyně káravě pohlédla na bratrance, když viděla, že chce něco namítnout, „nejsem doktor. Vím jen, že u Hanziho došlo za pětadvacet, šestadvacet let k nějaké otravě olovem ze střely, uvízlé v žebru. Učinila jsem pro jeho záchranu to nejlepší, co činí žena, hrozí-li se v tak mladém věku vdovství. Byl v nejlepších rukou. Léčil ho sám doktor Liebig.“

„Liebig,“ pomalu opakoval Louis a zas dal dlaně na stůl a zhoupl se v loktech, „Liebig? Ten vídeňský Liebig? Toho snad pak zavřeli, či ne?“ a vévodkyně odvětila: „Je pravda, že ho pak zavřeli. Ale nikoli proto, že by byl méně schopný lékař, nýbrž pro zpronevěru.“

Číšník, jehož kroky na červeném plyši nebylo slyšet, přinášel na stůl dvě stříbrné mísy a zatavené příbory s malachitovými rukojeťmi, jaké se podávají k horkým rybám. Druhý číšník nesl na míse pstruhy, citrony a máslo. Třetí nesl pommes frites a bílý chléb. Pak se znovu vrátil první číšník s přísadami a s kořením. Napili se vína a začali jíst. A vévoda řekl:

„Smím-li se zeptat, co dělají vaši poštovní holubi, jichž jsem se už dotkl? Vy stále nevěříte v pravidelnost a spolehlivost rakouských pošt? To by bylo od vás milé. Vzpomněl jsem si opět na ně díky těmto pstruhům. Rovněž bílé maso…“

„Věřím v pravidelnost rakouských pošt a ve spolehlivost též,“ řekla vévodkyně, „holuby pověřuji, jen když adresát bydlí od města jižním či východním směrem. Aby nemusili létat přes to moře městských střech a věží a neroztrušovali zvěst o hotelu. Bydlím přece na Rennwegu.“

„A to je chováte v bytě a vypouštíte okny?“ Pomalu jedli, vévoda zapíjel chlazené burgundské Mersault, vévodkyně si v něm občas omočila rty, a vévoda pak řekl:

„Když jsme u toho lítání. Snad by vás zajímalo, že naše Francouzská společnost větroplavecká chystá na Champ de Mars výstavu létacích přístrojů. Jedna taková výstava tam sice už byla, ale před dvaadvaceti léty. Za ta dvě desetiletí však náš technický pokrok neuvěřitelně stoupl, takže dnes se tam setkáme bezmála se zázraky…,“ a Louis se usmál a napil se vína… a vévodkyně… vévodkyně teď trochu stáhla čelo. Stáhla čelo, což téměř nikdy nedělala, a bratranec si toho všiml. „Copak,“ řekl, „vy tomu nevěříte?“

„Věřím,“ odvětila pomalu, už opět s jasným čelem, „jen si nejsem jista, zda ten pokrok, o němž právě hovoříte…, přinese vůbec jen a jen štěstí.“

„Ale jděte,“ Louis se teď dal docela do hlučnějšího smíchu, který v mramorovém tichu salonu na plyšových kobercích zněl téměř záhrobně, „to holt je pro vaši rakouskou společnost typické. To je ta její zkostnatělost. Bojíte se, jak vidno, pokroku pořád a přitom…, copak vám neslouží? Neslouží vám? Jela jste sem snad dostavníkem nebo jste se sem snad ploužila pěšky? Přijela jste sem snad železnicí a nebýt toho parostroje, byla byste v téhle chvíli ještě někde na předměstí Vídně v Dornbachu…“ Louis se zasmál, napil se a vévodkyni blesklo: „Myslí, že jsem zpátečnická. Přehlédl, že jsem se nedotkla pokroku, ale štěstí…,“ a vzpomněla si na svou někdejší schůzku v malé tiché uličce Schreyvogel… Bratranec však náhle řekl:

„Ano, dnes se tam setkáme se zázraky. Na Champ de Mars ovšem, aby nebyl omyl, zde v Paříži. Ale když se bojíte pokroku, co ta vaše vzducholoď? Co tedy ta? Máte ji stále v Brémách?“

„Říkáte vzducholoď,“ odvětila, „tak vznešené jméno mému plavidlu snad nepřísluší. Skutečnou vzducholoď dokončuje hrabě Zeppelin, nemýlím-li se nikoli Francouz, ale Němec, a prvním letem za tři roky chce přivítat nové století. Nové století…,“ opakovala s pohledem na protější zrcadla v rokokových rámech s úsměvem na rtech, „nové století dvacáté. V té své, jak říkáte, vzducholodi, jsem letěla, jak víte, před pěti léty v Neukirchenu a od té doby odpočívá nikoli však v Brémách, ale v hangáru holandském. Arciť v nejlepších rukách… Pečuje o ni sám doktor Leyden. Avšak,“ vévodkyně pohlédla do bratrancovy tváře, „o tom, že jsem letěla osobně, málokdo ví… a mnozí se ani nedoví. Nepřála bych si to.“

„Plavidlo v nejlepších rukách…,“ vévoda přikývl a nožem se dotkl kousku pstruha na talíři, jako by ho chtěl pitvat, „říkáte, sám doktor Leyden. Ani jsem nevěděl, že se tak někdo jmenuje. Znám leydenskou láhev, ale ta se tak nejmenuje podle vynálezce, nýbrž podle města. Pamatuji, ač jsem u toho nebyl, letěla jste vskutku před pěti léty v Neukirchenu a vzpomínám si dokonce, že to bylo,“ opět se nožem dotkl pstruha, „hned po pohřbu vašeho chotě. Kam jste to vlastně v tom Neukirchenu dolétla? Daleko ne, viďte, někam na louku za potok…“

„Letěla jsem,“ kývla vévodkyně, „za potoka pár olší,“ a vévoda řekl: „A já jsem si myslil, neznalec, že jste snad chtěla přes kanál La Manche…, poslyšte, Sofie,“ řekl náhle, ale bez zvláštního důrazu, „zdalipak víte, co je dnes za den? Sobota, třicátý leden? Osmileté výročí smrti vašeho korunního prince. Už se u vás o tom něco ví? Jak to vlastně tehdy v tom Mayerlingu bylo? Co se to tam vlastně stalo? Po tolika létech by se už snad něco,“ dodal, „vědět mohlo.“

Vévodkyně odložila příbor a mírně upila vína.

„Neví se nic. Dvůr si zřejmě nepřeje žádná vysvětlení, a tudíž je ani nepodává.“

„Takže tahle smrt je záhadná dodnes,“ pokývl vévoda hlavou, „vzpomínám si, co tehdy císař řekl, když mu smrt synovu oznámili. Císařovna se však zhroutila. Rudolfova smrt s tou mladičkou Vetserovou je tedy záhadná dodnes, i když se tvrdí, že to byla společná sebevražda. Naproti tomu smrt Ludvíka Bavorského a jeho ošetřovatele před jedenácti léty v Bergu u Starnberského jezera byla očividně vražda… No ale vraťme se ještě k tomu vašemu podivnému hotelu. Nezapomínáte, že ve Vídni existuje téměř dvacet let Sacher s nejvybranější kuchyní? Hotel, kde jí nejlepší společnost a samotní rakouští arcivévodové, když si chtějí oddychnout od jídel svých bláznivých kuchařek, ostatně nejednou tam jídával právě i Rudolf. Hotel, Sofie, kde večeří i nejvzácnější hosté zahraniční včetně králů, když se jim poštěstí, že právě nemusí na recepci k císaři? Kde se schází tradičně právě ta společnost, kterou vy máte na mysli pro svůj hotel? Proto říkám, že kdyby se váš plán s hotelem sebevíce zdařil, trvalo by to aspoň dvě generace, než byste tuto tradici zvrátila…, o tom byste vy, už aspoň sto let…,“ vévoda se zasmál, „neměla ani zdání. Prostě,“ řekl, „nelze mít v jednom městě takové hotely dva. Hotel madame Sacher je dnes světově proslulý, a přece byste nebyla tak bláhová, abyste věřila, že mu za rok budete konkurovat.“

„Ale to je omyl, drahý Louisi,“ odvětila vévodkyně lehce as úsměvem, „nikdy jsem nechtěla konkurovat madame Sacher či lákat její hosty k sobě. Na to jsem nikdy nemyslila ani ve snu.“

„Ale pak,“ zasmál se Louis, „pak je ten váš plán s hotelem nepochopitelný úplně. Když se vzdáte tohoto plánu, pak nemá smysl, abyste kupovala hotel. To si můžete zařídit noclehárnu. Nebo si rovnou koupit cirkus. Cirkus,“ zasmál se, „můžete se tam stavět na hlavu nebo skákat na hrazdě, to dnes mají lidi rádi…,“ a vévodkyně se v duchu zasmála a myslila si: „Neuvěřitelné. Quelle surprise! Pane bože,“ zasmála se, „nezklamala jsem se. Vskutku jsem počítala správně…,“ a Louis, dobrý znalec lidí, náhle pozorně vzhlédl, jako by pátral v její tváři a řekl: „Pokud ovšem…, pokud ovšem vůbec mám o tom hotelu patřičné zdání. Pokud vůbec jste mi ten plán prozradila celý…,“ a vévodkyně s líbezným úsměvem si pomyslila: „To víte, že ne. Samozřejmě, že nemáte ani zdání,“ a nadmíru mile kývla.

Přišli číšníci a sklidili stůl. Pohybovali se vskutku tak tiše, jako by ani nešli po zemi. Vévoda dal odnést i láhev vína jen zpola vypitou a poručil zákusky, ovoce a šampaňské Irroy.

„Tak má vypadat obsluha,“ prohodil, „lidi nemají být slyšet. A stejně jako neslyšní, mají být i rychlí. U stolu nesmí prodlít jedinou zbytečnou vteřinu. Kdo to neumí, může obsluhovat koně. Na to dbával u stolu váš otec,“ dodal, „ovšem byl to Francouz.“

Nejstarší číšník přišel s nádobou ledu, v němž vězela láhev Irroy, postál krok od stolu, otevřel ji a pak nalil do připravených sklenek. Když odešel, Louis zvedl sklenku, vesele řekl: „Á lavótre,“ a napil se. Pak si začal krájet chlazenou hrušku.

„Sotva asi sledujete výnos svého statku,“ řekl s pohledem na svůj talířek, „jediného, který máte v Rakousku a vůbec. Pokrok, který se udává v technice, udává se i v chovu vepřů, ale toho vy si nevšímáte. Vy myslíte na hotel. Na vašem statku v Neukirchenu je snad kromě vepřů i chov skotu…“

„Také chov ryb v rybníku a chov včel v padesáti úlech,“ odvětila vévodkyně, aniž hnula brvou a stříbrnou lžičkou si ukrojila kousek ananasu se šlehačkou na medu.

„Précisément,“ kývl vévoda, „je tam i rybník s rybami a včelín. Mimochodem, abych nezapomněl na ten lék pro vaši tchyni, když vidím na vaší misce med. Poraďte jí, když si navzájem píšete! Ať veme med, nastrouhá hrst křenu a tím si maže nohy. Za hodinu má po žílách a může vesele jezdit na synův hrob dál. To je recept bretaňských selek, proto mají nohy tak dobré i v pozdním stáří. Ale vraťme se ještě k čtyrnožcům. Tvrdí se dnes, že co brav spolkne, z toho chce být především živ. Dobrá polovice podávané píce jde na jeho tělesné potřeby a teprve druhá se obrací v užitek, to jest ve váhu. Naši zdejší francouzští hospodáři to o chovném bravu dobře vědí a z toho vycházejí. Domnívám se, že toto pravidlo platí i pro chovný brav v rakousko-uherském mocnářství. Ostatně,“ vévoda se s chutí napil a jeho tvář byla brunátná, „toto, co zde říkám, jistě není žádný převratný objev. Věděli to naši dávní předci a vito každá venkovanka, když krmí husu. Ale jsou dnes ještě další poznatky, které skýtá věda a pokrok, a ty je třeba brát v potaz a řídit se jimi, má-li být chov úsporný a zdárný.“

„Drahý Louisi,“ odvětila vévodkyně a na chvilku odložila lžičku, „od toho, aby toto věděli a brali v potaz, mám na neukirchenském statku ředitele a správce, též šafáře a co se tam děje, vím. Občas si tam totiž jedu na den odpočinout…“

„Pane bože, odpočinout?“ podivil se Louis a snědl kousek pomeranče, „myslil jsem, že si jezdíváte odpočinout k Millstattskému jezeru do Korutan. Nevím už, kdo to tam ten zámeček s rizality s červenými stříškami má, ale jezero je podle pohlednice blankytně modré a v pozadí jsou hory, na nichž se drží sníh i na začátku léta.“

„Nejen na začátku, ale i v červenci a v srpnu,“ řekla vévodkyně, „jezdívám si odpočinout k Millstättersee do Korutan málokdy, avšak do Neukirchenu též.“

„Tam však nic, jestli se nemýlím, co by bylo zámkem, není,“ zasmál se Louis, „kde to tam pak spíte? Nebo je tam ve vsi nějaký činžovní dům?“ zasmál se a řekl: „Ještě k tomu chudobinci. K tomu vašemu chudobinci, Sofie, či jak to nazýváte. Ještě k němu,“ řekl a pohlédl na její egyptské smaragdy v náušnicích, „je to bohumilé, zařídit a dotovat chudobince, ale ani to není nic nového. Svatí otcové římští posledních desítek let to neopomíjejí připomínat ani ve svých encyklikách, u vás je to stejný nesmysl jako ten hotel. Vaše urozené dámy často rády zakládají různé komitéty na potírání bídy a pořádají dobročinná představení a květinové dny. Květinové dny, jsem slyšel,“ zasmál se, „květinové dny, tohle jsem si nevymyslil, to je pravda. Plouží se prý s vybranými pány po vídeňských ulicích s kasičkami, a kdo tam něco strčí, dostane za klopu umělou růži. Nedávno v neděli prý měla za klopou růže celá Vídeň, i za klobouky a prý i na zádech, prý dokonce i níž…, a co to vyneslo? Když se odečetla režie a obnos, který předem vložily samotné dámy, nic. Na vaší radnici existuje chudinský odbor, který prý jmenuje v každém okrese…, jak se tomu říká…, Otce chudých. Nedávno jsem četl v jedné knížce, že vaši uhlobaroni dávají chudým každoročně pár vagonů topiva, to je od nich laskavé, a rakouská šlechta prý na ně pamatuje dokonce i v závětích. Zřizuje ohřívárny, spolky pro rozdávání čajů a různé loterie…“ Vévoda vydechl a pak se zas zasmál.

„Ostatně,“ zasmál se, „nesmím vám to vlastně ani moc vyčítat, podobné dobročinné orgie se občas dějí i tady v Paříži. Dámy si vzpomenou, zařídí bazar a tam ve stáncích dobrovolně prodávají tretky, například prý i choť prezidenta, madame Faure. Ale co vím jistě, za pultem tam postává v klobouku s kytkami a ovocem i vévodkyně z Alenconu, rozená princezna bavorská Žofie Charlota Augusta, vy ji znáte, švagrová vašeho císaře, nuže, vskutku máte dojem, že to pomáhá? Já si myslím, že to mnozí dělají spíš ku cti a slávě své než boží a že tomu sami nevěří. Myslíte, že v jednom chudobinci umístíte všechny vídeňské chudé, co sbírají odpadky cigaret a po obědech čekají u hotelů a hospod…, à propos, u hotelů…, na nějaký zbytek jídla? Kolik u vás existuje různých církevních nadací…,“ vévoda teď dělal dojem, jako by to říkal sám sobě, „kolik domovů pro chudé, a vidíte,“ zas pohlédl na sestřenici, „pořád jsou lidé, kteří mají hlad a spí pod mosty. Váš chudobinec je nespasí a nespasí je ani sedláci a fabrikanti, kteří lační skupovávat půdu, kterou jste jim vy, tu u nás, prodala a máte za ni peníze v bance. Tohle by měl dělat stát, a to velkoryse. Chudobince jsou pro kočku, stejně jako dávat chudým v zimě hrabat sníh. Co myslíte, Sofie, je tomu tak,“ zeptal se, „nebo snad opravdu věříte v ohřívárny?“

„Tak hluboce tomu nerozumím, tak velice to nechápu,“ usmála se vévodkyně a znovu si vybavila rozmluvu ve Schreyvogelgasse, od níž začla přemýšlet o hotelu a muzeu, „může to však, Louisi, být, jak říkáte. La France marche à la tête de la civilisation. Co však říkáte těmto zrcadlům,“ pokynula k stěnám sálu a Louis si teď uvědomil, že sestřenice často během rozmluvy na ně hleděla, či spíše do nich „tato zrcadla, Louisi, se mi velmi líbí. Jednak že jsou tak velká, jednak že jsou ve zlacených rámech a jednak, že jsou tak křišťálově čistá. Budou je tu musit leštit každý den a to velmi odborně…,“ a tím se stalo, že ona sama ukončila rozhovor se svým bratrancem, kvůli němuž přijela do Paříže.

Když pak za chvíli v leopardím kožichu, v kapuci z rajčích peří a v rukavičkách z čínských žab vystupovala z fiakru před hotelem Majestic, kde byla ubytována, a bratranec ji doprovázel do recepce, na jejích rtech pohrával naprosto spokojený úsměv.

„Zmínil jste se,“ řekla už v recepci, „jak jsem si jako dívka hrávala na lékárnici. Ráda bych vám nyní prozradila, že to snad nebyla jen dětská hra, stejně jako když jsem si hrála na představenou řádu a vařila polévky pro chudé. Vidíte, dnes opravdu zařizuji, jak říkáte, chudobinec, ale nevzdala jsem se ani oné hry první. Ráda bych si totiž zařídila nejen hotel, ale i lékárnu.“

„Affreux!“ vévoda naprázdno polkl: „To snad už opravdu nemyslíte vážně.“

„Vážně jako s tím domovem pro chudé a s hotelem.“

„Ale vždyť nemáte lékárnické vzdělání. Nejste magistra, a tudíž nemůžete mít lékárnu.“

„Mohu,“ usmála se vévodkyně, „podle rakouského zákona o provozování živnosti, lékárna by šla na jméno nějakého lékárníka. Jeho jméno,“ dodala, „by bylo na štítě.“ Octli se u recepčního pultu a služebník svěsil stříbrný klíč od pokojů a podal jej mladému, zlatem premovanému mulatovi, jehož nádherná uniforma připomínala tělesnou stráž rakouského císaře. A vévoda poodstoupil k palmě v soudku a tiše řekl:

„Vskutku, drahá Sofie, byla jste vždy básnířka, já se však obávám, že vám nerozumím, i kdybych pominul vaše snění. Otec na vašem francouzském zámku vás v dětství vedl v duchu téměř osvícenském, vašimi častými hostmi byli různí známí filantropisté, protože váš otec věřil v sílu výchovy a vy jste po jeho smrti čítávala encyklopedisty, Diderota, d’Alemberta, ale také Voltaira, Holbacha, Rousseaua, Turgota…“

„Ale též Marka Aurelia,“ podotkla vévodkyně, aniž hnula tváří.

„Později,“ pokračoval vévoda, „jste se oddala romantismu, a to nejspíš vlivem matky, jak lze vidět z dalších vašich oblíbených knih… Chateaubriand, Hugo, Vigny, Müsset…“

„Avšak též Novalis, Jean Paul, Hölderlin, Kleist…,“ usmála se vévodkyně, „nevím, Louisi, co tím chcete vyjádřit…,“ a bratranec řekl:

„Vaši neuvěřitelnou rozpolcenost.“

Pak řekl:

„Vzpomínám si, jak častokrát vaše stará rakouská prateta, markýza de Soborsin, večeřela. Sama sedávala v zámku, v obrovské novogotické jídelně…, u stolu neméně obrovského s šestadvaceti křesly s rokokovými goblénky přikrytými plátnem proti prachu a před sebou na malinkém sèvreském talířku měla…, jak se tomu u vás říká, zupfen, škubat, ano…, jeden malinký škubánek… Chci tím říci, že jsem nikdy nerozuměl ani jí. A nikdy jsem nepochopil ani vaši matku, která byla rovněž, stejně jako prateta, původu rakouského.“

„Má mě za blázna,“ myslila si vévodkyně, „a to zdaleka nic neví. Což kdyby věděl ještě o muzeu,“ myslila si, „kdyby věděl či tušil, co vzniká z toho, že za tři roky nastane století dvacáté,“ zasmála se, „kdyby jen věděl to z té ulice Schreyvogel! Affreux…,“ zasmála se a podala bratranci ruku v rukavičce z čínských žab.

„K bratřím zajedete?“

„Bohužel ne. Chartres je dost daleko a Clermont ještě dále, musím se vrátit do Vídně.“

„Nejdražší Sofie,“ řekl vévoda Le Guynac-Delamore, „tak se vraťte. Buďte šťastna. Ale jak praví Epiktetos, toho snad znáte též… neběží o to nebo ono, nýbrž o to, zdali jsme při zdravém rozumu či nikoli…“

„Opravdu jsem ji nikdy nechápal,“ myslil si, když se vracel k fiakru, který čekal před hotelem, „bojí se zchudnutí, a přitom o něm sní. Někdo se něčeho bojí, a přitom si na to hraje. Zařizuje chudobinec, snad aby sama do něho šla, kdyby zchudla. Ale pak ho nebude mít z čeho vydržovat, takže chudobinec zajde a ona se v něm neoctne. Že letěla přes potok, nechce aby bylo známo – tomu, aby bylo známo, že bude mít hotel, se ani moc nebrání. Bydlí v měšťanském domě, ač to nemá zapotřebí, ze skromnosti to činí asi sotva. Dělala vše možné, aby tak mladá neovdověla, dokonce se obrátila i na šarlatána, ale na nový sňatek zřejmě, ač je bezdětná, nemyslí. Snad proto, že tak velmi milovala svého chotě?“ A dále si vévoda myslil, když se vracel k fiakru:

„Až na tu bláznivou vzducholoď a na ten hotel nebyla nikdy podnikavá a o svůj majetek se starala asi jako já o šikmou věž v Pise. Prodá své francouzské panství proti všem pravidlům v době první republiky, kdy je strká do chřtánů zbohatlým měšťákům, a najednou nechce mít peníze v bankách. Chce peníze v reáliích, a to zrovna v takové pitomině, jako je hotel, nečeká snad krach rakouské měny? Což by ji na mizinu nepřivedlo, má přece dost peněz ve francích, librách a dolarech. Ti její poštovní holubi je stejná bláznivina jako ta její lékárna, pastouška a vzducholoď, copak něco takového normálního člověka napadne? A to strašení při měsíci, bylo normální to? Je to z toho, že se v ní tak podivně plete osvícenství s romantismem? Rozštěpená, rozpolcená,“ myslil si, když vstupoval do fiakru, „neví, co chce, pořád něco vymýšlí, mon Dieu, její vlastní bratr Viktor, Viktor chudák…, snad si vzala do hlavy, že bude hledat smysl života. Ubohá Sofie. Bude tak trochu,“ řekl si, „šílená.“

A dal se zavézt na okraj města k Pont de Sèvres, kde na něho čekala ekvipáž s knížecím znakem, aby ho odvezla na jeho zámek za Paříží.

„Co mi vlastně řekl,“ myslila si vévodkyně s líbezným úsměvem, když ji mladý mulat doprovázel výtahem k jejímu apartmánu, „vskutku nic. A dvakrát nic, co bych byla nečekala, copak kdybych byla od něho něco čekala, bych sem byla za ním jela? Má mě za někoho, kdo neví, co chce, nejspíš mě má skutečně za blázna. Ovšem za blázna z rakouské strany. Dio mio,“ myslila si po způsobu své italské matinky, „kdyby věděl, vskutku neví nic. Ale přece jen ta cesta za to stála,“ usmála se, když jí mulat, který neměl jen krásnou uniformu, ale byl i sám krásný, odemkl dveře pokojů a s úklonou odcházel, „nebyl to vskutku žádný med, poslouchat ho, ale stálo to za to.“

Třetí den ráno se vrátila do rakousko-uherské metropole osvěžena na duchu i těle. Ještě týž den odpoledne pozvala svého notáře Endlicha.

„Madame,“ řekl jí notář, když ho komorník Uhrmacher uvedl do skvostného salonu v druhém patře jejího secesního domu poblíž vily knížat Metternichů na vídeňském Rennwegu, „po dlouhých úvahách jsem stran hotelu dospěl ke konečnému přesvědčení, smím-li je sdělit. Koupi hotelu bych si dovolil doporučit. Dát část peněz na takovou koupi pokládá za dobré i pan doktor Richard Pressburger, aniž ovšem tuší, o koho jde, a madame sama ví, jak významný je to právník. Podle něho je koupě hotelu, kterou má madame na mysli, téměř moudrá.“

„Očekávala jsem to,“ uznale vévodkyně kývla, a aniž volala komorníka, sama nalila notáři sklenku whisky bez sifonu, která byla uchystána na jednom malém rokokovém stolku, „samozřejmě. Hotel koupím. Ale musím jej koupit co nejdříve. Hotel třeba koupit záhy. Přemýšlím o něm bohužel již příliš dlouho a teď je třeba jednat. Es ist die höchste Zeit,“ řekla, „hingeht die Zeit, herkommt der Tod, škoda každého prodlení. Můj rozhovor s vévodou francouzským, každé jeho slovo, každá jeho věta, mi to nevývratně potvrdily.“

Pak řekla:

„Zcela nutné je to vše udržet v tajnosti až do doby, již s pomocí boží určím sama. Do té doby sama též rozhodnu o výjimkách. Jak tedy na tu koupi diskrétně a co nejrychleji jít…“

Notář Endlich se v křesle uklonil a upil ušlechtilý nápoj. Byl to starý distingovaný pán s titulem dvorního rady a s nejlepšími styky a rozhledem. Uklonil se a řekl:

„Bitte um Erlaubnis einen Entwurf verbringen zu dürfen. Madame by měla přes kancelář moji podat stran koupě hotelu inzerát do prominentních listů vídeňských ve všedních dnech, ale obzvlášť i ve vydáních nedělních.“

A s úctou pohlédl k oknu, za nímž se nádhernou francouzskou zahradou Girardovou zvedal císařský Belveder ku své horní nejkrásnější části.

2.

Kavárna na Františkánském náměstíčku v přízemí rohového domu byla dosti malá. Jejími okny bylo vidět kašnu se sochou Mojžíše a opodál, ale z kavárny už méně dobře vidět, byl kostel svatého Františka. Náměstí bylo čisté a tiché a stejně tak i kavárna. Navštěvovali ji hlavně lidé z blízkého okolí, ze Singerovy třídy, ze Štěpánského náměstí, ze Seilerstätte, ale také až z třídy Wipplingerovy, kde stála stará radnice a naproti ní ministerstvo vnitra.

Hosty v této malé útulné kavárně obsluhovali dva číšníci a jedna dívka. Starší byl dost starý a vlastně vůbec nebyl číšník, nýbrž sám majitel čili kavárník. Podle štítu nad vchodem se jmenoval Wenzel Musil a pocházel odněkud z Čech, říkalo se z Prachatic či Sušic. Byl dobrosrdečný a zkušený a navíc znalec knih, obrazů a kupodivu i šperků. Šperky byly jeho koníčkem, avšak zda sám nějaké má, se nevědělo. Jisté bylo jen to, že má rakouské korunovační klenoty, ale pouze na barevném obrazu, který visel v kavárničce, a že se zná s mnohými vídeňskými zlatníky. Mladší byl sotva po vyučení a byl to kavárníkův odchovanec a žák. Oba nosívali fraky s bílými náprsenkami, majitel kavárník nosil frak a číšník žák fráček. Dívka byla ještě mladší než číšník žák, pracovala v kuchyni a obsluhovala hosty jen zřídka. Pak brala na svou tmavou blůzičku a sukni bílou vyšívanou zástěrku. Byla sirotek a žila u své tety kdesi nedaleko. Majitel kavárník pan Musil měl k oběma příkladný vztah. Spíše než zaměstnavatelem byl jim otcem, což se jevilo i v tom, že často s nimi hovořil jako rovný s rovným a svěřoval jim i své myšlenky.

Kavárenské stolky byly mramorové, pro čtyři nebo dva lidi, ale pár jich bylo pouze pro jednoho.

A právě k takovému stolku pro jednoho, k stolku u okna, usedla pár dní po návratu z Paříže vévodkyně, když jí předtím majitel pomohl z kožichu a bělostným hadříkem přetřel stolek, a objednala si vídeňskou kávu. Počítala, že si za určitou dobu dá ještě sklenku griotky, kterou měla radši než burgundské víno Mersault či šampaňské Irroy.

K jejímu stolku si sotva kdo mohl přisednout. Kdyby si měl přesto někdo přisednout, pak by to musil být nějaký velmi blízký známý, kterého by byla vévodkyně pozvala, a číšník žák či kavárník by byl musil přinést druhou židli. Vévodkyně však věděla, že si nikdo nepřisedne. Nikdo z jejích přátel netušil, že právě tuto kavárničku na Františkánském náměstí čas od času navštěvuje, a ona sama toto své tajemství přísně střežila. Jediný člověk, který o tom věděl, sídlil v malé tiché uličce Schreyvogel, jmenoval se Wu-i-šeng wej-če, což znamená, jak sám řekl, „ten, kdo nic nedělá kvůli životu“ a byl velice zvláštní. Doma ve svém příbytku v patře starého jednopatrového domu chodíval v široké fialové říze, vzadu i vpředu otevřené. Když přijímal hosty, míval přes řízu ještě jednu s širokými rukávy a na hlavě jakousi zdobenou mitru. Když vycházel na ulici, nosíval normální šaty. Dával se oslovovat prostým slovem „pane“ buď v řeči německé či francouzské, nikoli v anglické a zcela tak prostě sám oslovoval jiné. Ten jediný věděl o františkánské kavárničce vévodčině, ale sám do ní nikdy nevkročil. Avšak kdo dáma u stolku u okna je, nevěděl ani nikdo z kavárny, ba ani majitel. Kavárník, číšník i dívenka sice tušili, že jde o nějakou osobu velmi vznešenou a vzácnou, soudili tak podle jejích šatů, klobouků a šperků, jimiž bývala zdobena na prsou, v uších a na zápěstích, ale kdo to je, nevěděli. Časem je napadlo – vlastně napadlo jen starého zkušeného majitele kavárníka –, že tato dáma sem chodí proto, aby na chvíli unikla společnosti a byla jista, že ji tu nikdo nenajde. Majitel kavárník si však kladl otázku, proč tato dáma, když se chce na chvilku skrýt, nezůstane prostě doma a nedá se zapřít služebnictvem. „Dát se zapřít služebnou,“ řekl jednou číšníkovi žákovi a dívence, „není prostopášné, když má někdo dobré svědomí. Tedy proč sem asi dáma chodí takto inkognito?“ A pak přišel den, kdy majitel kavárník měl dojem, že na to přišel.

Bylo to právě ten den, kdy vévodkyně usedla ke stolku po návratu z Paříže.

„Nelekněte se,“ řekl majitel kavárník v kuchyňce za zavřenými dveřmi číšníku žákovi a dívence, „slibte mi jen jedno. Že zachováte klid a nedáte před dámou ničeho znát, neboť nás hned přestane navštěvovat. Pomyslete na to, že sem chodí inkognito a to střeží i vůči nám. Napřed vám řeknu, že tato vznešená dáma potřebuje být v tom jistém čase sama a nepoznána v místnosti veřejné, kde prodlévají ještě jiní lidé. Proto chodí k nám a nezůstává doma. Všimněte si, co zde dělá.“

„Něco si na papír znamenává,“ vyhrkl číšník žák, ale vzápětí se zarazil. „Ale to by pak mohla být…,“ zadrhával a červenal se, a majitel se vlídně zeptal: „No, co by mohla být? Co si myslíš, Franci?“ A nebohý hoch odvětil:

„Ve Wipplingerově třídě je policejní ministerstvo. Mohla by být…,“ zadrhával a červenal se, „… policie nebo špionka.“

„Abagé,“ zasmál se majitel, „co ti to napadá, co by tu u nás hledala za štěstí? A ty také zapomínáš, že nejen na papír si něco znamenává, ale dívá se i do jedné knížky. Já vím, kdo to bude. Eine Schriftstellerin. Spisovatelka.“

„Ale…, to by snad nebyla…,“ zadrhával chlapec, „tak…, tak ctihodná…, spisovatelky jsou přece… takové ubohé staré…, o chlebu a holi… a píší brkem…“

„Abagé,“ zasmál se majitel, „když je spisovatelka urozená jako tato dáma, pak o chlebu a brku není. Ty málo znáš knihy, Franzl. Asi ani neznáš Grillparzera ani Hofmannsthala. Měl bys znát aspoň naši básnířku Marii Ebner von Eschenbach. Avšak že je spisovatelka, zdaleka není vše,“ řekl majitel, „to hlavní o dámě vám teprve řeknu. Jenže teď už musíte jít, hosti čekají. Až bude zas chvilka času, tak vám to dopovím.“

Zatím vévodkyně u stolku vyňala z goblénové kabelky jakýsi list novin a papír a tužku a konečně i jakousi knihu v kůži se zlatou ořízkou. Pak pohlédla oknem na kašnu zdobenou Mojžíšem a upila kávy. A teprve pak – dříve než pohlédla na list novin – si jasně všimla, že vedle u obrovských musgráfek, v nichž se teď v únoru patřičně topilo, sedí muž, kterého tu už párkrát viděla.

Muž byl mladý, snad třicetiletý, měl delší hnědé vlasy, malý tmavohnědý knírek a holou bradu. Na sobě tmavě zelené kalhoty, drobně kostkované hnědobílé sako a místo kravaty žlutou šálu, zřejmě hedvábnou. I on seděl sám u stolku. Před ním stála sklenka griotky a sodová voda. I on měl před sebou papír, vlastně jakýsi blok, v ruce tužku, a zdálo se, že si něco kreslí. Kdykoli ho tu vévodkyně viděla, pokaždé seděl sám u stolku u musgráfek, měl před sebou sodovku a griotku, blok a pokaždé se zdálo, že si něco kreslí. Byl tichý, klidný, zamyšlený a přitom měl – kdykoli k němu přistoupil číšník žák nebo dívenka – příjemné laskavé oči, na vévodkyni dělal dobrý dojem. Vévodkyně si ho teď opět všimla a mladík, ač zamyšlený a soustředěný, zdvihl hlavu a zavítal pohledem k ní. Tušila, že jde o pouhou zvědavost, vzniklou z toho, že se tu potkali už párkrát, a věděla, že nic jiného ten muž na mysli nemá. Ostatně byla o dobrých deset let starší než on. A tak se jen v duchu usmála a celou myslí se soustředila na četbu novinové stránky.

„Jak by to byl asi napsal dvorní rada Endlich,“ myslila si, když dočetla, „a jak pan Wu-i-šeng? Endlich je notář, znalec právní, tento však je…, kdo vlastně tento je,“ myslila si, „znám ho dlouho a vím, kdo je, jak bych to nevěděla, když bydlí ve Schreyvogelgasse…, a přece dodnes nevím přesně, kdo vlastně je…, vito snad vůbec někdo jiný z jeho hostí? Bohatý a moudrý člověk, soukromý učenec, znalec věcí zjevných i skrytých. Jeden svatý král z těch třech, co přišli do Betléma z Východu před devatenácti sty léty, aby se klaněli, jak jednou řekla baronka Gomezzi, profesor a recitátor, narozený ve znamení Panny, jak jednou řekla její švagrová von Mattencloit, soudíc snad podle sebe, těm oběma nelze věřit slovo, protože se vyjadřují velmi nevkusně. Podivín, ale zábavný, jak jednou řekl Rudi Kinský, asijský podvodník a hochštapler, jak jednou řekl hrabě Paar…, ale jak by to byl tedy asi napsal pan Wu-i-šeng? Pán, který tvrdí, že není více něco než nic a že člověk je to, co všichni víme?“ a znovu, už počtvrté četla, co sama napsala a dnes v těchto novinách vyšlo velkým písmem v rámečku uprostřed mnoha inzerátů drobných:

„Koupím co nejdříve lepší 2-3 poschoďový hotel v dobrém stavu, schopný adaptace, v němž možno zřídit i restauraci a vinárnu anebo prostornou vilu za týmž účelem. Výhradně poblíž Grinzingu, Sieveringu nebo u Aspern. Zn.: Za hotové.“

Vévodkyně odložila stránku a znovu si řekla, že text napsala správně. Že je to text dobrý. Grinzing, Sievering, avšak i Aspern byla kouzelná předměstí plná vinic, stromů, lučin, prohřátá sluncem, klidem a pohodou. Bylo to sice trochu z ruky z městského středu, ale to byla právě přednost. „Nechci přece konkurovat hotelu Sacher,“ myslila si vévodkyně s úsměvem, „chci zřídit prvotřídní hotel v nerušené božské přírodě a pak i to muzeum. Fiakry z Hofburgu či Ringstrasse tam dojedou stejně brzy jako v Paříži z Place de l’Opéra k Pont de Sèvres. Ačli ovšem právě tam je nějaká taková stavba k mání.“

Vévodkyně upila kávy a chopila se tužky, spočívající na listu čistého papíru, a znovu se zadívala oknem na kašnu na náměstí zdobenou Fischerovým Mojžíšem. „Stojí na soklu a s hlavou sehnutou důstojně kráčí,“ myslila si, „pod ním prýští voda. Mojžíš z vody vyšel, ovládl moře, patří k vodě jako Poseidon a já musím mít ten hotel vskutku co nejdřív. Neboť čas plyne jako voda a je ho namále.“ A pak se tužkou dotkla papíru a napsala si: „Císař Claudius“, a pak otevřela knihu v kůži se zlatou ořízkou. V knize byly na třech místech zastrčeny papírky a vévodkyně ji otevřela tam, kde byl papírek první. A s tužkou v ruce četla:

„Když při hrách v cirku za Claudiovy přítomnosti urození hoši na koních zahajovali trojskou hru, mezi nimi císařův syn Britannicus a Lucius Domitius, který později přijetím za vlastního obdržel vládu a jméno Nero, přízeň lidu projevovaná živěji Domitiovi byla vykládána jako znamení. Vyprávělo se také, že ho v útlém dětství hlídali draci, což je ovšem báje, přizpůsobená cizím podivuhodným pověstem; vždyť on sám, ačkoli sebe nijak nezlehčoval, říkával, že v jeho ložnici byl viděn celkem jen jeden had.“

Vévodkyně se na chvilku zamyslela a pak si na papír napsala: „Ještě za Claudia – konzul Asiaticus“. A otevřela knihu tam, kde byla založena za druhé a četla:

„Asiaticus byl objeven v Bájích a v poutech odvlečen do Říma. K obhajobě do senátu nebyl připuštěn; byl vyslýchán v komnatě císařského paláce v přítomnosti Messaliny a Suillia, jenž mu vytýkal svádění vojáků a obviňoval ho, že je penězi a smilstvem zapletl do neřestí všeho druhu, dále cizoložství s Poppaeou, konečně chlípnost. Vtom vyhrkl obžalovaný, přerušiv mlčení: ‚Zeptej se svých synů, Suillie! Ti dosvědčí, že jsem muž.‘ Začal se hájit a nadmíru dojal Claudia a i Messalině vyloudil slzy. Vycházejíc však z komnaty, aby je osušila, napomenula Vitellia, aby nedovolil obžalovanému vyváznout. Sama si pospíšila zahubit Poppaeu nastrčivši lidi, aby ji hrůzou z žaláře dohnali k sebevraždě.“

Konečně si větším písmem na papír napsala: „Už za císaře Tiberia-vyhlazení Seianovy rodiny a všeho jeho okolí“. A otevřela knihu na třetím založeném místě a četla:

„Dále bylo schváleno, aby byly potrestány i ostatní Seianovy děti, ačkoli rozhořčení lidu uhasínalo a přemnozí byli dřívějšími popravami uklidněni. Byli tedy dopraveni do žaláře syn chápající již, co mu hrozí, a děvče tak nevědomé, že se opětovně ptalo, pro které provinění a kam je vlekou; že již to víckrát neudělá a že může být jako ostatní děti potrestána metlou. Současní dějepisci vypravují, že byla na popravišti katem znásilněna, protože se pokládalo za něco neslýchaného, aby byla popravena panna. Pak byli zardoušeni a jejich mladistvá těla byla pohozena na Germonské schody.“

Vévodkyně pokývala hlavou a zavřela knihu. A pak se znovu tužkou dotkla papíru a druhou rukou dopila šálek kávy.

„Pojďte,“ pokynul zatím majitel kavárník číšníku žákovi a dívence v kuchyňce, „pojďte, je chvilka volná, ať vám to dopovím o dámě u okna.“ A poodešel s nimi dále do kuchyně a tiše řekl:

„Viděli jsme zde dámu jednak v indických safírech, jednak v egyptských smaragdech, avšak rovněž i v bemberských perlách a v jiných drahokamech. Viděli jsme ji zde v kožichu leopardím, sobolím i v kožichu z čínských norků, který má i dnes. Viděli jsme ji tu v širokých kloboucích s mnoha mašlemi, květinami a ovocem, jaké se dnes nosí, ale jen v těch od nejlepších firem a s kabelkou ze stříbra, goblénku či z krokodýlí kůže. Nikdy jsme ji však neviděli, že by před domem vystupovala z kočáru nebo do něho nasedala, a přece, taková dáma, má-li sobolí kožich a egyptské smaragdy, má i kočár a pěšky nechodí. Kočár tedy schválně nechává stát někde za několika rohy.“

„Milostpane,“ nabídl se hoch, neboť už byl zas klidný, „já bych si vzal zimník a tady kolem v ulicích bych se koukl,“ ale pan Musil zavrtěl hlavou.

„To by nebylo nic plátno,“ odpověděl, „nemusí použít, když jede k nám, kočáru svého. Takhle, Franzl, na nic nepřijdeš. Nuže, tato dáma, kromě toho, že spisuje, může být…, ale jak vám říkám,“ majitel zvedl vlídně ukazovák, „nelekněte se a dělejte jakoby nic, nedívejte se na ni zvědavě ani vyjeveně, buďte uctiví jako dosud a ne víc, protože to by jí mohlo být nápadné, a stejně jako dosud k ní mluvte. Tak tedy, tato dáma může být…,“ a majitel ještě více ztišil hlas a zašeptal: „Nějaká rakouská arcivévodkyně.“ A číšník žák a dívenka oněměli.

„Arcivévodkyně rakouská,“ dodal pan Musil, „která například právě píše své paměti.“

Číšník žák a dívenka byli celí pryč. Majitel to okamžitě poznal a snažil se je uklidnit. Ale moc se mu to nedařilo.

„Já se tam…,“ zadrhával chlapec, „do lokálu…, milostpane…, stydím jít,“ a dívenka div neplakala. Chvěla se a třásla a jen hleděla na pana Musila, od něhož jediného čekala spásu. Pan Musil viděl, že je třeba oba ještě chvilku povzbuzovat a připomínat jim, co slíbili. Že nesmí před dámou dát na sobě ničeho znát.

„Nemyslete na to,“ řekl jim, „neměl jsem vám to snad ani říkat. A nebojte se. Čeho se bojíte? Nebojte se. Což to není velká čest, že sem chodí? Buďte rádi, že sem chodí, a nebojte se. Jednou až dospějete, budete moci říkat, že v kavárně pana Musila na Františkánském jste obsluhovali třeba… neteř císaře pána.“

Vévodkyně u stolku odsunula prázdný šálek s táckem a na papír pod císaře Tiberia napsala „II. dějství“. Podškrtla to a už chtěla pokynout, aby si objednala onu sklenku griotky, když si všimla, že zřejmě právě před zlomkem chvíle donesla dívenka druhou griotku mladíkovi u musgráfek. Vzdalovala se od něho ke kuchyňce nějak rychle, jak tady v lokále nikdy nechodila, a vévodkyně měla náhle dojem, že se něco stane. Ten dojem byl tak silný, že odložila tužku na papír a zahleděla se na kuchyňské dveře, v nichž zády k lokálu na mžik dívenka postála a skoro se chvěla.

„Co to asi znamená,“ pomyslila si vévodkyně, „málokdy mám dojem, že se něco stane, předvídat přece jen neumím. Co pronese baronka Splüttenbergová… v salonu princezny Poniatowské… sice vím dopředu přesně, protože ta není schopna pronést nic, co by nebylo slaboduché anebo by se neslyšelo na trhu. Ale darem věšteckým jistě obdařena nejsem, a vím-li, co se stane v budoucnosti, pak jen proto, že to řekne pan Wu-i-šeng. Ale teď mám dojem, že se něco stane.“

Pohlédla ke stolku s musgráfkami, i mladík zdvihl zrak, ač byl předtím zahloubán nad blokem, ale vtom se objevil číšník žák a přispěchal k vévodkyni. Sebral prázdný šálek a vévodkyně požádala o griotku. Hoch byl celý červený, jako by se styděl, hleděl kamsi bokem a jako by oněměl, nebyl schopen slova. Utekl do kuchyňky stejně rychle jako dívenka.

„Co toto znamená,“ myslila si opět vévodkyně, „nejen že mám dojem, že se něco stane, ale ty děti tady jsou dnes nějak neklidné. Obě. Nebo snad rovněž tuší, že se něco stane?“ usmála se v duchu, a pak se to stalo.

Bylo to tak ohromující jako na divadle a přitom neuvěřitelně všední a prosté. Všední a prosté, a přece tak nezvyklé a podivné jako scénka z jedné operety Johanna Strausse, z Noci v Benátkách, kterou právě dávali v Burgtheatru. „Něco vhodného pro celovečerní povídání u baronky Gomezzi a švagrové Mattencloit… v operní lóži,“ řekla si dodatečně vévodkyně.

Dívenka v bílé vyšívané zástěrce totiž vyšla z kuchyňky s táckem a celá se chvěla, jako by šla na svou první schůzku. Když byla v půli cesty – ode dveří ke stolku – zakopla, upadla a griotku i s vodou vylila na podnos a z podnosu na zem.

Přiběhl kavárník, přiběhl i číšník žák, pomohli nebohé vstát a v jejích očích – i v očích zkušeného a rozvážného pana Musila – se obrážel úděs. Dívenka plakala a ve vzlykotu a slzách utekla za kuchyňské dveře. Číšník žák po uši červený sebral z podlahy tác a sklenky, ale než se vrátil s hadříkem, aby zem utřel, přistoupil ke stolku vévodkyně kavárník v nesmírných rozpacích.

„Bitte ich mir…, um Erlaubniss…, bitte ich mir erlauben zu dürfen…,“ i tak zkušený a rozvážný majitel velice zadrhával…, a pak se osmělil říci větu, která zřejmě byla pro něho nejstrašnější:

„Není u nás právě více griotky. Tato byla poslední. Přehlédl jsem v poledne tento nedostatek. Kdyby madame pět minut… prokázala milost posečkání…, hoch ji dojde obstarat…,“ a majitel, když to říkal, neodvážil se ani pozdvihnout zrak ze země.

„Nuže, to bylo to něco, co jsem tušila,“ pomyslila si vévodkyně a lehce se usmála a kývla.

V té chvíli vstal od kamen mladík s tmavohnědým knírkem v kostkovaném saku a žluté šále a s podnosem, na němž stála griotka a sodovka, přistoupil ke stolku vévodkyně. Uklonil se a řekl: „Opravdu se nelze na dívenku zlobit. Byla nejspíš, když spěchala ke stolu, něčím rozrušena. Kdyby se dáma necítila dotčena mou smělostí, rád bych jí nabídl svou griotku, kterou jsem právě dostal. Rád počkám, až se vrátí garçon s jinou.“ A znovu se uklonil a aniž vyčkal odpovědi, postavil pomalu a opatrně podnos na vévodčin stolek.

Vévodkyni se tento mladík líbil opravdu už dříve. Skutečně byl tichý, klidný, přemýšlivý a měl laskavé oči, bylo znát, že to není žádný kavárenský povaleč a navíc to asi byl opravdu nějaký malíř. „Bude to dozajista malíř,“ proběhlo vévodkyni hlavou, „jednak si kreslí na blok, jednak má dost dlouhé vlasy a jednak u krku hedvábnou šálu. Může to být nejen malíř, ale třeba i opravdový umělec. Navíc jsme se tu už párkrát viděli a na dálku se tedy známe.“ A řekla si, že by nebylo vhodné jeho dobrou vůli neocenit, ba naopak, že by bylo vhodné ji ocenit a nabídku přijmout. Když se na mladíka usmála a kývla, majitel pan Musil, který stále dlel opodál v mírném předklonu a ve velkých rozpacích, si v duchu poněkud oddychl. Byl zřejmě malíři za tuto nečekanou pomoc vděčný. „Nešťastná griotka pro dámu se tím sice neodstává,“ zřejmě si myslil, „nicméně nepříjemný moment se trochu tlumí.“

„Děkuji, pane,“ dodala pak vévodkyně a s pohledem spíše k majiteli než k malíři řekla: „Dívenku je vskutku třeba omluvit a nic jí nevyčítat. Mnohým se v jejím věku stane leccos, nač si někdy po létech vzpomenou se shovívavým úsměvem, ač v té chvíli, kdy se to stane, spatřují v tom svou životní tragédii,“ a v duchu si ještě pomyslila: „Takový malér. Zakopnout a něco rozlít. Upadnout a třeba i rozbít. Přec ji snad za to tajně nepotrestá metlou? To se snad může stát i v nejlepším hotelu.“

Malíř uctivě poodešel zpět ke svému stolku ke kamnům a vévodkyně upila griotky a sodové vody. Číšník žák za chvilku přiběhl z obchodu a malíře obsloužil, aniž se odvážil pozdvihnout oči. Vévodkyně si pak všimla, že se malíř teď již tak příliš na svou kresbu nesoustřeďuje. Spíš jen tak s tužkou v ruce seděl mírně skloněn nad blokem. A vévodkyně se věnovala spisování toho, co před chvílí nadepsala slovy „II. dějství“ a ani si nepovšimla, když si malíř oblékl zimní plášť a odcházel domů.

3.

Starý kníže Leuchtenberg-Aulendorf seděl ve velké tvrdé dřevěné židli, třikrát starší než byl sám, a mlčel. Jeho právní zástupce dr. Hartmann seděl poblíž něho v novém secesním měkkém ušáku, a když mlčel pán, mlčel i on. V salonku zněl jen tikot sloupkových hodin, které stály na vzácném kousku nábytku, totiž na raně barokním klekátku. Klekátko samozřejmě – když na něm stály hodiny – nesloužilo k modlení, ale byl to opravdu tak vzácný kousek, že by byl mohl stát pod samým trůnem božím. Advokát viděl, že má kníže chladnou zachmuřenou tvář, stažené čelo a přivřené, sklopené oči, a usoudil, že zřejmě myslí na něco nemilého. Byl již vskutku značně stár a advokát měl v poslední době dojem, že je nemocen. Ale asi se mýlil. Osobní lékař, kterého kníže přijímal jednou týdně, dosud neshledával žádnou zjevnější známku nemoci, nýbrž jen běžné příznaky stáří, a snad měl pravdu. Kníže žil totiž v tomto pozdním věku velmi střídmě.

Ráno snídal kousek tmavého chleba s máslem a zapil jej čajem. K obědu míval buď hovězí vývar a žemli nebo plátek libové šunky se syrovou zeleninou či kolečkem bramboru, který si mírně osolil. K večeři zpravidla kousek ementálu a ovoce – jablko či hrušku, někdy třešni, švestku anebo lžičku kompotu. Dvakrát týdně, v pátek a v neděli, si dopřával pohárek červeného Château Haut Brion, jinak pil mléko a minerální vodu. Doutníkům již dávno zcela odvykl, stejně jako kávě, zmrzlinám, koňakům a moučníkům. Z domu již téměř nevycházel, ač s pomocí hůlky, které však užíval jen zřídka, mohl slušně chodit. Nechodil již ani na recepce ani do divadla. V neděli se dával dovážet kočárem na první ranní mši – to je na šestou – k Svatému Michaeli. To byl hezký tichý kostel, kam tak časně ráno chodili jen samí cizí staří lidé, též chudé stařeny v šátcích a šálách. Bohoslužby v dvorní kapli v Hofburgu, pár kroků od Michaelského náměstí, již nenavštěvoval, protože ty byly vždy značně společensky náročné. Kromě členů panovnického rodu a mnoha dalších osobností se tam často objevil i císař. Pouze o velkých svátcích zajížděl na pontifikální mši k Svatému Štěpánu. Na jaře a na podzim, bylo-li obzvlášť hezky, se dával vozit do Prátru a tam se párkrát projel po Hauptallee. Zpravidla však sedával na pavláčce svého paláce, obrácené do dvora, v mírném stínu slunečníku a hleděl do zeleně parčíku s bazénkem, v němž kvetl leknín a plavalo pár kachen.

Kromě advokáta a lékaře přijímal hosty jen ve velmi omezené míře a se služebnictvem se stýkal pouze přes komorníka, který mu předkládal i jídlo, pomáhal při koupeli, holil ho a napomáhal i s oblékáním. Korespondenci četl, ale sám na ni už neodpovídal. Dopisy diktoval komorníkovi či advokátovi, protože se mu chvěla pravá ruka, a on se jen podepsal. Z novin čítával jen první dvě stránky, kde byly zprávy z Hofburgu a z politického světa. Někdy si dal podat z knihovny nějakou knížku německou či francouzskou, občas i italskou a pak do ní hleděl s pomocí lupy. Chodíval spát v sedm hodin, a to i v létě, kdy je ještě světlo, zato však vstával za tmy, v zimě v pět, v létě ve čtyři, a v tom se trochu podobal císaři, a rovněž tak i svým ložem: spával na úzké černé železné posteli. Tak probíhala jeho poslední léta.

Když hodiny na klekátku odbily pátou, kníže konečně promluvil.

„Musím vám říci,“ pohlédl na dr. Hartmanna, „že se nemocen necítím. Že se naopak cítím zdráv. Jen slábne sluch a pak holt ta pravá ruka. Mám dojem, že jak bude zima postupně přecházet v jaro, se to se mnou ještě zlepší. Ovšem, to je dojem a na dojmy nesmím dát,“ řekl, „dojmy mohou být i mylné, a pak to, co se domníváme dnes, se nemusíme domnívat zítra. Ale budiž. Požádal jsem vás o návštěvu nikoli pro svůj zdravotní stav, ale kvůli jistým osobním chmurám. Poslyšte, doktore, má závěť, říkáte, je tedy právně v pořádku?“

„Naprosto,“ přisvědčil advokát, „Vaše Jasnost může být zcela a naprosto klidná.“

„Dobrá,“ kývl kníže a sáhl na nizounký stolek, který měl vedle své dřevěné židle, a podal si jakousi knížečku.

„Zde čtu,“ řekl a podal si ještě velkou čtyřhrannou lupu s rukojetí ze slonové kosti, „zde čtu: Kdo odkazuje ústně, musí poslední vůli svoji vážně a opravdově prohlásiti před třemi schopnými svědky. Před svědky, kteří jsou zároveň…,“ chmurně se zasmál, „v závorce je napsáno současně…, nepřipadá vám to trochu hloupé?… Tedy před svědky, kteří jsou přítomni. Odporučuje se důtklivě, aby řečení svědkové napsali poslední prohlášení umírajícího. Jest to věc svědomí…, stojí zde,“ řekl kníže a pak pokračoval:

„Svědkem může být – stojí zde psáno – každý mužský, nejméně 18 roků starý, jenž rozumí řeči vystavovatele poslední vůle a jest úplně zdravých smyslů. Za svědky nesmí tedy sloužiti: členové duchovních řádů…,“ kníže se na tomto místě opět usmál, „za druhé ženštiny, za třetí mladící pod 17 let…, zde mi něco neštymuje,“ řekl, „nejdřív nejméně 18 roků a tady ne mladší 17 let…, za čtvrté mužští, kteří nejsou tělesně neb duševně zdrávi: slepí, hluší, němí, opilí, hloupí, debilní, pomatení a tak dále, za páté ti, kteří neznají řeč odkazujícího, za šesté ti, kteří byli trestáni pro zločin podvodu nebo vyděračství, za sedmé mužské osoby, jimž připadá nějaký podíl… v závorce tu stojí: pouze však v odstavcích, jich se týkajících, za osmé placení druhové toho, jemuž se dostává nějakého odkazu. To je vše,“ kníže odložil knížečku a lupu a opět se odmlčel. Po chvíli ticha advokát podotkl:

„Ano. Ano, je tomu tak. Je tomu tak, ale nechápu… Co Jasnost četla, se jí netýká. Jasnost neučinila poslední pořízení čili závěť ústně, nýbrž písemně. Vlastnoručně ji napsala před sedmi léty a podepsala, a to dokonce v mé přítomnosti, což není podmínkou platnosti závěti písemné, a podepsal jsem ji i já jako svědek, čehož rovněž není třeba. Závěť je opatřena datem a úředním razítkem, což se rovněž nežádá, je v obálce zapečetěné, navíc doložené pečetí Jasnosti a je u soudu na Staré radnici v trezoru kdykoli k dispozici, kdyby si Jasnost přála nějakou změnu nebo doplnění. Ujišťuji znovu, že Jasnost může být zcela bezstarostna.“

„Ovšem, ovšem,“ řekl kníže, ale chmury z jeho tváře nezmizely, „závěť je tedy v pořádku. Ale chci se zmínit o něčem jiném. Totiž o jejím provádění. Nemám teď na mysli tu její část, která se týká realit a peněz v hotovosti, ale tu část, která se týká různých jednotlivých drobností, totiž všeho toho vnitřního zařízení, které je například v tomto domě. Jednotlivých předmětů jako jsou koberce, porcelán, sklo, obrazy, sošky, zrcadla, lampy, lustry, závěsy. Drobné stříbro a rodinné šperky, které se zde rovněž nacházejí.“

Kníže se odmlčel a pak řekl:

„Aby se i toto všechno dostalo po mé smrti do pravých rukou. Tyto jednotlivé předměty a další drobnosti by se snad měly opatřit inventárními čísly a závěť v tom smyslu doplnit.“

Dr. Hartmann stále nerozuměl, kam kníže míří. Již sice trochu tušil příčinu pánových chmur, ale nechápal jejich podstatu, vždyť co kníže říkal, bylo bezpředmětné. Nicméně věděl, že kníže málokdy mluví naplano. Ač velice stár, pořád myslil kupodivu jasně. Dr. Hartmann nechápal podstatu pánových chmur a tak řekl:

„Nic z toho, co Jasnost má na mysli, jediný ze svršků, jediný kousek nábytku, jediný koberec, jediný šálek či pohár, jediný příbor, jediná soška, klenot, stříbrná či zlatá drobnost, nic z toho se nemůže dostat do jiných než pravých rukou. Například i včetně támhletoho barokního klekátka a hodin na něm.“ Ukázal a zadíval se v ten směr. „Inventárních čísel u těchto svršků není v posledním pořízení třeba. Ukázalo-li by se,“ řekl, „že odkázaná věc je jen nesprávně pojmenována nebo popsána – ale ani to náš případ není – je ustanovení platné.“

„Dobrá,“ řekl kníže, ale chmury z jeho tváře stále nemizely, „dobrá. Jsou však ještě jiné drobné věci, myslím třeba různé šatstvo, postroje, listiny, ty v závěti jmenovány nejsou…,“ ale dr. Hartmann si teď dovolil knížete taktně přerušit.

„Ani nic z toho se nedostane do jiných než pravých rukou,“ řekl, „včetně šatstva, prádla, které se k němu nepočítá, a krajek, které se nepočítají k prádlu…, včetně ekvipáže, to jest i páru koní s příslušným postrojem, dále včetně korespondence, osobních a rodinných listin, medailí, vyznamenání a řádů. Až na obnos, jehož dědičkou Jasnost určila svou duši, obnos spojený s pohřbem a s čtením zádušních mší u Svatého Michaela a kapucínů a až na jisté předměty, které jsou v závěti přesně jmenovány a popsány a jež Jasnost odkazuje takzvaným legátem služebnictvu, jde všechno do jediných rukou. Vaše Jasnost přece výlučným právem ujmouti se držby celé pozůstalosti, to jest právem dědickým, rozvážně, určitě a svobodně při plných smyslech a bez podstatného omylu, jak zákon káže, jmenovala univerzálního dědice.“

„Zapomněl jste,“ řekl kníže, „rovněž až na pár starých dobrých šperků, které odkazuji vám,“ a dr. Hartmann se v ušáku zdvořile uklonil. Pak kníže, s tváří stále zachmuřenou, řekl:

„Nicméně jsme se ještě dosti důrazně nedotkli otázky hlavní. Totiž toho skutečného provedení té mé závěti. Mám neblahý dojem, že může být rozdíl mezi platností závěti a jejím provedením. Platnost závěti a její provedení…, nemohou to být v některých případech dvě různé věci?“

„Nikoli,“ odvětil advokát opět velmi pohotově, „právo dědické je právo věcné, které působí proti každému, kdo si chce pozůstalost osobovati. Provádění závěti se ujímá soud a jedná tak z moci úřední. Nemůže dojít k závadě v provádění posledního pořízení. Jasnost může být klidná.“

„Dobrá,“ kývl kníže a pak řekl:

„Četl jsem v novinách tento inzerát.“

Kníže vzal ze stolku noviny a opět si podal lupu.

„Nějaký Konetzky, materialista v Grunbergu v pruském Slezsku…, to víte,“ podotkl, „že to bude nějaký podvodník…, vyzývá, aby se na něho obrátili zájemci, neboť…, jak tady píše…, opilství léčím jistě a hned, s vědomím i bez vědomí trpícího…, to ho snad napřed…,“ kníže se zasmál, „praští nějakou palicí…, léčím… a to tak, že se dotyčnému pití zcela zprotiví. Mohu se vykázati dopisy děkovacími a uznávacími. Nu a teď jsme u toho, abych to pověděl naplno,“ řekl kníže a zvýšil hlas a dr. Hartmann si všiml, že ustrnul zrakem kdesi nad druhými dveřmi salonu, kde visel barokní obrázek andílků… „Abych to tedy teď řekl naplno. Aby ten Šurk, ten Lüml, tenhle inzert nečetl a nepokusil se o nějaký podvod…“ A v té chvíli advokátu svitlo a advokát pochopil.

Advokát již pochopil, o co pánovi jde. Podstatu jeho chmur. Pochopil, koho kníže myslí tím hrozným slovem Šurk. Kníže mínil svého synovce, kterého vydědil snad pro sklon k alkoholu. Nechápal však, jakého podvodu by se mohl synovec dopustit v případě závěti.

„Nuže, aby snad,“ řekl kníže a jeho tvář byla zachmuřena, čelo stažené a oči přivřené a stále snad hledící na barokní obrázek andílků nad druhými dveřmi, „aby snad Šurk se nedal naoko léčit. Takový šarlatán z pruského Slezska mu může na kus papíru potvrdit, co on bude chtít, a on přijede s glejtem a bude tvrdit, že s neřestmi jednou provždy přestal. Já vím, já vím,“ kníže mávl rukou, která se poněkud chvěla, a jeho tvář byla ještě chladnější a chmurnější než na začátku, „chcete mi teď asi říci, že by mu to bylo houby platné. Že tím závěť, jednou pravoplatnou, nezmění. Máte pravdu, vlastně by to měla býti velmi směšná a zbytečná starost. Nedal bych mu ani židli, na níž sedím, i kdyby měl dobrozdání o vyléčení od profesora vídeňské univerzity. S ním jsem skoncoval dávno a jednou provždy. Ale…,“ kníže se odmlčel a chvíli hleděl kamsi do neurčita, „ale já si přece jenom nejsem jist, aby se snad nechtěl soudit o dědictví třeba jednou po mé smrti. Co já vím, co se třeba jednou po mé smrti v hlavě takového zhýralce zrodí? Na co, na jaký trik, na jaký plán nepřijde? A vůbec, zda na něj nepřišel už teď…, pravím, už teď, kdy jsem ještě živ a poměrně zdráv…, a nečeká-li s ním, dokonale promyšleným, pouze a jen na příhodnou chvíli? Víte, z čeho tak soudím? Co mě k tomuto podezření přivedlo?“ Kníže potřásl hlavou a řekl:

„Asi jsem vám totiž ještě nikdy nepověděl, co mi Šurk napsal loňského roku…, a teď se, doktore, držte…, napsal, a to ausgerechnet na svátek mrtvých, na Dušičky! Kdo prý po hanebných či špatných věcech nikdy v životě ani nezatoužil, ani se jich nedotkl, není rozvážný, neboť není pak nic, co by byl přemohl a osvědčil se tak řádným. Samozřejmě, že tuhle moudrost nemá z vlastní hlavy. Něco podobného by si on nikdy nebyl schopen vymyslit, ale tím spíš! Může mít kumpána, který mu tyhle nestoudnosti radí. Nuže,“ řekl kníže, a jeho zrak opět jakoby ustrnul nad druhými dveřmi na barokním obrázku andílků… „co tomu říkáte? Vyveďte mě z obav.“

„To je zcela lehké,“ usmál se doktor Hartmann v sametovém ušáku, teď už tedy pochopil vše a měl naprosté jasno, „to je snadné. Základem učiněné závěti je její naprostá právní platnost ve všech ohledech a směrech, platnost její formy i obsahu. Závěť sama ani nějaký její dovětek, který ostatně v naší závěti neexistuje, neobsahuje žádnou výjimku, to jest nic, na čem se právo učiní závislým. Výjimka může být kladná nebo záporná podle toho, vztahuje-li se na případ, že událost nastane, nebo na případ, že událost nenastane. Je odkládací, jestliže zůstavené právo nabude účinnosti až po jejím splnění. Je rozvazovací, jestliže se zůstaveného práva při jejím plnění pozbude. Uvažovat o tomto všem bychom mohli…, prosím, aby Jasnost prominula…“ Dr. Hartmann se na chvilku odmlčel a zapálil si cigaretu z dózy, kterou kníže pro něho připravil u jeho ušáku na tepané trojnožce, jež zároveň měla i popelník, a pak pokračoval:

„Uvažovat o tom všem bychom mohli, kdyby v závěti stálo, že dědický podíl se princi přizná, dokáže-li, že je vyléčen. Závěť však žádnou takovou ani jinou výminku, jak jsem již podotkl, neobsahuje. Nic takového není třeba rozvažovat, protože v závěti žádná výminka není, a tudíž tam není ani takzvaná výminka nemožná nebo nedovolená, jak zákon dále rozlišuje. Konečně ještě něco, abych naprosto a zcela rozptýlil obavy Vaší jasnosti. Dvorský dekret z 31. ledna 1844 praví, že osobami, na něž zůstavitel v posledním pořízení musí povinným dědickým dílem pamatovat, jsou jeho děti a není-li jich, jeho rodiče. U Jasnosti nejde o jedno ani o druhé, jde o synovce, syna vaší nejmladší, již zesnulé sestry, po níž princ svůj podíl kdysi zdědil. Avšak i kdyby šlo o syna, může být vyděděn, vede-li – jak zní jeden ze čtyř důvodů – vytrvale život, který se příčí veřejné mravnosti. Vykládám všechny tyto věci Vaší Jasnosti tak podrobně proto, abych vskutku naprosto a zcela rozptýlil jakékoli obavy, že by snad mohla nastat byť sebemenší komplikace v pozdější době. Ono by zcela stačilo říci jen to, že Jasnost synovci v závěti nejen neodkázala jedinou věc, ale naopak, že v závěti jasně vyslovila, že princ je z jakéhokoli dědického podílu zcela vyloučen. Dovolil bych si poprosit, aby se Jasnost podobnou záležitostí teď ani později nedala obtěžovat a rušit.“ A dr. Hartmann odklepl cigaretu, usmál se a zmlkl.

Kníže odložil noviny i lupu a seděl bez hnutí. Jeho tvář se teď konečně znenáhla začínala měnit. Přestávala být kamennou a chmurnou a i čelo se vyjasnilo, i oči. Dr. Hartmann byl spolehlivý právník a kníže mu již pětadvacet let právem zcela důvěřoval. Chtěl se zřejmě jen utvrdit a získat jistotu nezlomnou, která by zahnala jakoukoli sebemenší pochybnost, kdyby se mu kdykoli v budoucnu vynořila v mysli. Seděl teď bez hnutí s tváří klidnou, jako člověk, jenž se vskutku upokojil, a v salonku zněl jen tikot hodin na klekátku. A právě teď…

Právě teď si dr. Hartmann patřičně uvědomil jistou podivnou věc. Jistou podivnou věc, kterou měl na mysli ve chvíli, kdy vstoupil do tohoto salonku, ale pak ji jaksi z vědomí odsunul, aby se mohl zcela soustředit na záležitost pána. Ta jistá věc, která se teď znovu vynořila v mysli advokáta, když pán zmlkl a v salonku zněl jen tikot hodin, byla vskutku podivná a týkala se právě tohoto salonku. Salonku, v němž s knížetem seděl. V posledních dvou třech létech totiž dr. Hartmann, když sem vkročil, mívával dojem, jako by se tu cosi zvláštního a nezvyklého dělo. Náhle jako by se tu v tichu, přerušovaném jen tikotem zlaceného kyvadla hodin, dvakrát, třikrát za jeho návštěvy ozval jakýsi neuvěřitelný šramot. Zprvu – před dvěma, třemi léty – tomu dr. Hartmann vlastně ani pozornost nevěnoval. Teprve když se to příště opakovalo zas a stále znovu, shledal podivnost tohoto šramotu, a aniž dal knížeti najevo sebemenší náznak, nastražil uši.

Šramot se podobal jakémusi lehkému, tichému klepání, podobnému tikotu kapesních hodinek. Bylo to klepání sice lehké a tiché, avšak přesto v tikotu sloupkových hodin na klekátku zřetelné. Tikot hodin na klekátku nepřehlušil tikot těchto záhadných kapesních hodinek, jestliže nastal. Dr. Hartmann si zprvu myslil, že je to tikot hodinek knížete, ale okamžitě zjistil, že kníže u sebe žádné kapesní hodinky nemá. Sedával tu v krátkém kabátci domácím, který pod sebou ani kapesní hodinky nepřipouštěl, a proč by si je byl také bral, když měl hodinky na klekátku? Ještě podivnější bylo, že dr. Hartmann, ač se snažil sebevíc, nikdy nemohl určit, kde se tikot či klepání ozývá. Chvílemi měl dojem, že se ozývá ze stěn, chvílemi zas dojem, že ze stropu či z podlahy, a chvílemi zase, že vlastně z ničeho, že je prostě ve vzduchu. Nejčastěji však měl dojem, že je současně všude, ve vzduchu, ve stropě, v podlaze, ve zdech, že je prostě všude kolem něho, napravo i nalevo, nahoře před ním i za ním, zkrátka že je tím záhadným klepáním, tikotem obklíčen ze všech stran. Občas o tom přemýšlel a čím víc na to myslil, tím mu to připadalo podivnější a jeho zvědavost vzrůstala.

Nakonec přišel na jedno – podle něho jedině možné – vysvětlení. Že žádné tajemné klepání v tomto salonu není a že jde tedy o jeho vlastní sluchový klam. Nasvědčovalo tomu i chování knížete. Nejevil totiž nikdy nejmenší známky, že něco slyší. Avšak asi po půl roce zavrhl dr. Hartmann i toto jedině možné vysvětlení. Řekl si: „Kníže to slyšet nemusí, protože hluchne. A proč já to slyším pouze a jen v tomto salonku a nikdy nikde jinde? Šalebný klam sluchu, kdybych jím vskutku trpěl, by se přece snad projevoval o jindy či jinde, než právě když jsem v saloně knížete.“ A tak vlastně dodnes zůstal onen neuvěřitelný tikot pro advokáta nejhlubší záhadou.

„Dobrá,“ kníže posléze kývl jakoby nic, „dobrá. A teď mi, doktore, řekněte ještě něco. Měli jsme někdy nějaký hotel? Nevíte, že jsem se v závěti zmínil o nějakém hotelu? Určitě ne…,“ a dr. Hartmann se vytrhl z poslechu zvuků a kývl.

„Jasnost nikdy žádný hotel nevlastnila.“

„A co vilu?“ zeptal se kníže. „Měli jsme někdy nějakou vilu? Myslím, že ano…,“ a dr. Hartmann kývl znovu.

„Vilu ano. Jasnost vilu vlastní a v závěti je o ní řeč. Náleží univerzálnímu dědici.“

„A nevíte, kde vila je a zda je prostorná? Nestojí snad někde poblíž Schönbrunnu?“ zasmál se kníže, vskutku, jeho chmury byly již trvale zažehnány, a advokát řekl:

„V blízkosti Schönbrunnu bývala vila prince Adalberta, který ji zdědil po matce, nejmladší sestře Vaší Jasnosti, ale už dávno…“

„Už dávno ji Šurk propil,“ vpadl kníže, „jen se to nebojte říci naplno, teď snad bydlí někde ve Vídeňském Novém Městě, či kde. Nuže tedy, kde je vila má a je dost prostorná?“

„Je značně prostorná a je v Aspernu,“ odvětil dr. Hartmann a znovu si uvědomil, že stále slyší podivný šramot, „v Aspernu poblíž Lobau,“ a kníže zdvihl hlavu a na jeho tváři se objevil mírný úsměv.

„V Aspernu poblíž Lobau, říkáte, a prosím vás, v jakém stavu ta vila je?“ a advokát odpověděl:

„Je to poněkud zvláštní. Když Jasnost před sedmi léty pořizovala závěť, byl jsem se na vilu v Aspern podívat. Od té doby jsem ji neviděl. Ovšem písemné informace o ní, stejně jako výkazy a účty nájemného dostávám průběžně a pravidelně od tamního správce.“

„Povězte tedy aspoň nejdřív,“ požádal kníže, „v jakém stavu byla vila tenkrát, a trochu mi ji popište.“

„Tenkrát,“ řekl advokát v ušáku, uhasil cigaretu a přehodil nohu přes druhou, „tenkrát byla v dobrém stavu. Měla nové střechy, stejně tak omítku v barvách dvou zelení a okrové hnědi. Je dvoupatrová. Má tři apartmány, myslím třípokojové, a pak asi pět dalších pokojů. V přízemí je obrovská hala a kromě ní dva sály, dvě velké kuchyně, dvoupokojový byt správce, pár pokojíků pro služebnictvo a skladiště. Pak je tam prádelna a dvě chodby, z nichž jedna je vlastně průchozí napříč domu, od haly za budovu, a druhá ústí do sklepa. Tam jsem bohužel nebyl, ale dá se soudit, že sklep je pod celým přízemím. Snad bych měl podotknout,“ řekl dr. Hartmann, „že přízemí, které jsem popsal, je o dost širší než patra nad ním. Nad částí přízemí je totiž terasa prvního patra. Pokud jde o půdu, tedy i ta je prostorná, je však zmenšena o dvě věžičky, rizality, z nichž každý má malé úzké schodiště a jednu obytnou místnost. Vila má půdorys písmene L, má jedno menší kolmé křídlo. Přízemí tohoto křídla má navíc jednu zasklenou verandu, něco podobného jako malou zimní zahradu.“

„Jak to líčíte,“ podotkl kníže, „vila vskutku příliš malá není. Jaké má okolí?“

„Je obklopena jakýmsi neobezděným parčíkem, hájem, který směrem k Lobau přechází v listnatý lesík, v němž roste platan.

Druhým opačným směrem parčík ústí ve skupině starých vysokých dubů. Bezprostředně u vily parčík či háj pozůstává hlavně z habrů, javorů a buků, snad jsou tam i akáty. Přímo u zdi vily býval nějaký rododendron a oleandr. Za vilou opačným směrem jsou rozlehlé louky. Pokud jde ještě o Lobau…, tak tam to moc daleko ani není… V Lobau je rybník v listnatém lese a v úvalu teče potok.“

Kníže seděl a poslouchal, chvílemi se usmál. Dr. Hartmann popisoval okolí, tu přírodu kolem vily, podrobně, a bylo jasné, proč. Měl rád přírodu a ve volných chvílích se zabýval botanikou. Měl dobré vědomosti o stromech a různých květinkách.

„Zdá se,“ řekl pak kníže, „že ani parčík není příliš malý. Rozlohu neznáte?“

„Bohužel, zpaměti nikoli. Nahlédnu v kanceláři do spisů.“

„A tento okolní pozemek patří k vile?“

„Celý tento okolní pozemek patří k vile. Je majetkem Vaší Jasnosti. Ty louky za vilou však už nikoli. Směrem k Lobau pak pozemek končí někde uprostřed zmíněného listnatého lesíka. Smím-li ještě podotknout, tedy tento listnatý lesík je jak stvořen pro drobné lovy.“

Kníže spokojeně kývl a zeptal se na správce.

„Správce vily se jmenuje Kabys,“ odvětil advokát a teď si uvědomil, že záhadný šramot v salonku pořád ještě slyší, „jmenuje se Kabys jako hlavní osoba z povídky Gottfrieda Kellera Kovář svého štěstí, jen jméno křestní je jiné. Pan Kabys z Kellera se jmenoval John, správce vily je Gotthard. Jako správce působí u Vaší Jasnosti již třicet let. Udržuje i parčík kolem vily, je tedy i jako zahradníkem. Listnatý lesík u Lobau je však v péči aspernské lesní správy. Koná-li se tam nějaký menší hon – je to vždy jen malá místní záležitost – platí nám to v naturáliích. Zajíci a koroptvemi. Správce má ještě nějakou placenou povinnost na místním úřadě v Aspernu, kde vlastní rodinný domek. Je to správce poctivý a svědomitý, jak lze soudit i z jeho výkazů, ale hlavně z toho, že jej osobně dobře znám. I když jsem ve vile sedm let nebyl a on posílá výkazy, přece se u mě občas ohlásí a navštíví mě. Starý bodrý Vídeňák, který má rád víno a viržinka. Ve vile žije se svou ženou. Jasnost to teď bude pokládat za žert, avšak je to pravda…,“ dr. Hartmann se usmál, „ta žena vyniká obrovskou hlavou, totiž přebujnými zvlněnými vlasy a křestním jménem Desdemona… Hlavní však je, že vilu zároveň uklízí, a když je přítomen nájemce, i vaří. Správci je šedesát pět, žena je o rok, dva mladší.“

„Dobrá,“ kývl kníže pomalu a dr. Hartmann měl náhle dojem, jako by se v pánově tváři objevil nějaký žertovný rys, „dobrá. Tak se, doktore, podívejte, co ještě stojí v novinách.“ A vzal ještě jednou ze stolečku noviny a lupu a četl:

„Koupím co nejdřív lepší 2-3 poschoďový hotel v dobrém stavu, schopný adaptace, v němž možno zřídit i restauraci a vinárnu, anebo prostornou vilu za týmž účelem. Výhradně poblíž Grinzingu, Sieveringu nebo u Aspern. Značka Za hotové. Do administrace tohoto listu. Nuže, co tomu říkáte?“ kníže se usmál a v jeho tváři byl stále ten žertovný rys. „Někdo chce koupit v Aspernu vilu, v které by zařídil hotel.“ A odložil noviny a lupu a řekl:

„Tak víte co, doktore? Co vám teď povím, vás asi ohromí. Ale nic si z toho nedělejte a jen se zas klidně držte. My prostě tuto vilu vyjmeme ze závěti a prodáme.“

Advokát skoro nevěřil vlastním uším.

„Ano,“ opakoval kníže teď skoro vesele, „přinesete závěť a já ji příslušně změním. To snad jde, či ne?“

„Jistě to jde,“ přisvědčil advokát stále dost udivený, „jak jsem dříve podotkl, závěť je Jasnosti k dispozici u soudu na Staré radnici a může se doplňovat a měnit. O rozpečetění a novém zapečetění se sepíše jen záznam, toť vše.“

„Nechť se tedy tak stane,“ usmál se kníže a pak pokračoval: „Asi se pořád ještě divíte, proč tato náhlá změna, proč chci vilu prodat? Vždyť přece peněz je mi netřeba. K čemu mi peněz v mém pozdním věku. Udělám to kvůli tomu… inzerátu. Ten, kdo inzerát podal,“ řekl kníže a ještě naposled vzal noviny ze stolku – byl to Neues Wiener Tagblatt – „ten tedy z nějakého důvodu v tom uvedeném místě touží po hotelu. Přečtěte si text ještě jednou sám a přečtěte ho pozorně. Chce-li zřídit hotel a v něm restauraci a vinárnu a vymiňuje-li si tak rozhodně pouze Grinzing, Sievering a Aspern, navíc ještě s koupí tak velice spěchá, pak to zřejmě činí velice záměrně, pak má nějaký promyšlený plán, plán velmi zvláštní. Možná, že se učiní stejně zvláštní dobrý skutek, když mu vilu nabídneme, co říkáte…?“ Kníže pohlédl na advokáta, „možná, že učiníme zájemce mimořádně šťastným. Jenže vy napřed musíte zjistit cenu vily a pozemku, město se rozrůstá a ceny pozemků v posledních létech stoupají. Aby nás neměl zájemce za prostoduché a nemyslil si, že jsme se dali napálit. Odpovězte na inzerát, stručně popište vilu a pozemek a nabídněte zájemci prohlídku. Po ní pak s ním jednejte o té ceně. Přistoupí-li na koupi, vyjmu vilu ze závěti. Univerzální dědic tedy,“ kníže se usmál, „o tuto vilu přijde. Snad se proto nezhroutí. Jenže, rozumím-li dobře,“ kníže potřásl hlavou a pozorně pohlédl na advokáta, „je tu jeden háček. Zmínil jste se, že vila je v pronájmu. Chce-li inzerent adaptovat vilu na hotel a jestliže na to tak spěchá, nemůžete mu nabídnout vilu s nájemcem. S nájemcem by se musila zrušit nájemní smlouva. Kdo to, prosím vás, ten nájemce je? Víte to zpaměti?“

„To samozřejmě vím,“ usmál se dr. Hartmann v ušáku, „podrobnost mohu hned sdělit. Vilu pronajal pan Štěpán Radechowsky odněkud z jižních Čech. Nikoli k pobytu stálému, nýbrž k přechodnému, spis prázdninovému či příležitostnému, když dlí ve Vídni…, v jeho pronájmu je vila dodnes.“

„Pan Štěpán Radechowsky,“ zamyslil se kníže, „kdo je ten pán?“ a dr. Hartmann řekl:

„Klenotník. Má obchod v Praze či v Brně, avšak hlavně má v Krumlově v jižních Čechách zlatnickou dílnu. Dílna bude zřejmě prvotřídní, i když třeba není tak známa jako dílna pana Wiedmera nebo Piatého. Pochází z ní totiž i pár šperků pro Schwarzenbergy a pro pana hraběte Rudi Kinského. Například řetízek k hodinkám a zlaté pouzdro na tužku, které se dá podle její ubývající délky mechanicky zkracovat. Pan Radechowsky je vdovec, je mu přes padesát. Vilu však často navštěvoval s dvěma staršími dámami, tetami. A ještě něco, tak trochu kurioznost,“ dr. Hartmann se usmál, požádal o dovolení a zapálil si ještě jednu cigaretu z dózy na železné trojnožce u svého křesla, „hostem tohoto nájemce v naší vile býval i jistý pan Wenzel Musil, zdejší kavárník. Tento pan Musil je rovněž původem z Čech, jak už jméno říká, a je v nějakém příbuzenském svazku s panem Radechowskym. Kavárnu má kdesi u Štěpánského náměstí.“

Kníže se na chvilku zamyslil a pak pravil:

„Onen pan Radechowsky… si sám vilu zařídil?“

„Zařízení je jeho, ale co vím, jen asi v pěti pokojích. Navštíví-li vilu, tak bydlí právě jen v těchto pokojích a další komnaty neobývá.“

„Prosím vás,“ řekl kníže náhle, „říkáte, že pán tam bydlí jen přechodně, když navštíví Vídeň, že rodinu nemá, pozve tam nejvýš své tety a toho pana Musila a navíc obývá jen pár pokojů. Nezdá se vám, že mu to vlastně ani za to nestojí? Nájem zřejmě není malý, když jde o takovou vilu, a co tedy vlastně z ní má? Podle mého soudu nic. To by mu přišlo mnohem laciněji, kdyby se, když přijede do Vídně, ubytoval v hotelu…“

„Jasnost má pravdu,“ kývl dr. Hartmann a sklepl cigaretu na misku trojnožky, „sám jsem o tom někdy uvažoval. Mám pro to jediný výklad. Schwarzenbergové a hrabě Kinský nejsou jedinými zákazníky pana Radechowského. Má tu zřejmě prominentních zákazníků víc a snad tedy proto potřebuje v našem hlavním městě jakési stálejší a honosnější sídlo. Možná, že má rád i jeho okolí.“

„Nu dobrá,“ povzdechl kníže, ale dobrou náladu neztrácel, „chci-li vilu prodat, s panem Radechowským by se nájemní smlouva musila zrušit. Vilu zatíženou nájemcem v tomto případě nabídnout vskutku nemůžeme. Máte po ruce nějakou právní možnost?“

„Právě na to myslím,“ kývl dr. Hartmann a v té chvíli náhle zjistil, že podivný šramot v salonu znenáhla ustává, zmlkává…, „v nájemní smlouvě s panem Radechowským je dodatek o roční výpovědní lhůtě.“

„Což ovšem nepadá v úvahu,“ podotkl kníže, „rok zájemce nepočká. Co myslíte, byla by možná nějaká vzájemná dohoda?“ a dr. Hartmann pomalu sklepl cigaretu a kývl.

„Mám za to, že ano. V případě, když mu něco nabídneme. Nějakou náhradu či odstupné. Mám návrh,“ řekl a poposedl v ušáku, „nabídněme mu samozřejmě, že hradíme výlohy s jeho vystěhováním a k pronájmu něco nového. A tu pak zbývá jediné. Zámeček EM. Z Vídně není o nic dál než vila v Aspern, je rovněž v krásném místě, jestliže pan klenotník miluje okolí města, a je rovněž reprezentativní, ba ještě víc. Je v podstatě neobydlen, je tam jen personál, tři lidé, je zařízen a v dobrém stavu, a Jasnost tam skoro nejezdí.“

„Nejezdím a nebudu tam jezdit už ani do smrti. Šurk po tomhle zámku kdysi toužil,“ řekl kníže, „však já si na to pamatuji dobře. Když mu bylo asi dvacet, což je asi před…“

„Před pětadvaceti léty,“ doplnil advokát.

„Tak,“ kývl kníže, „tak tedy tenkrát tam zhýralec jednou či párkrát byl v mé přítomnosti a projevoval obdiv. Ta vnitřní komunikace, říkával, jak je to kouzelné. Ta stavbička, jaká čarovnost, čarovnost…, Zauberheit…, říkal, považte to slovo…, to víte, že tomu vůbec nerozuměl, ale smysl pro to jakýs měl…, ten výhled z oken na řeku, most a protější kopec s hradem…, to myslil tu zříceninu, pod níž severně je lesík, jižně vinice. To jsem tehdy ještě netušil, co se z něho klube,“ řekl kníže a jeho zrak opět utkvěl na barokním obrázku andílků nad druhými dveřmi, „ale to víte, že už tenkrát, když tohle říkal, s tím zámkem počítal, myslil na nějaké orgie, které by tam pořádal. Mně později došlo, že když tehdy tak moc zámeček chválil, nepřímo mě vybízel, abych mu ho přinejmenším propůjčil. Tak tento zámeček nabídněte panu klenotníku v náhradu za uvolnění vily a nájemné, to mu taktně naznačte, se nezvýší.“

„Ano,“ kývl dr. Hartmann, „co Vaše Jasnost žádá, je moudré, avšak návrh na pronájem zámečku EM žel opět souvisí se závětí. Totiž i zámeček EM je odkázán univerzálnímu dědicovi.“

„Nechť,“ usmál se kníže, „v případě tomto univerzální dědic o nic nepřijde. Bude zámeček mít. Jen s tím rozdílem, že ho přijme s nájemníkem, což vlastně je úplně jedno, protože v opačném případě by přijal s nájemníkem vilu. Konečně, vy si myslíte, že univerzální dědic by ho stejně nepronajal? Ale ano. Určitě. Sám by v něm sotva bydlil. Takhle aspoň má už předem o nájemce postaráno a pak ať si dělá, co bude chtít. Jakmile se inzerent rozhodne vilu koupit, hned se spojte s klenotníkem. Nebudete-li moci dohodu s ním vyřídit písemně, požádejte, ať se laskavě uvolí přijet do Vídně, samozřejmě na náš účet. Bude naším hostem,“ a dr. Hartmann kývl.

Pak hodiny na klekátku odbily šestou a na dveře salonku bylo tiše zaklepáno. Objevil se komorník a kníže vzhlédl. Seděl v té své staré dřevěné židli zpola čelem k hlavním dveřím, kdežto advokát spíš zády. Rukou dal znamení, že si nic nepřeje, a komorník ustoupil a dveře tiše zavřel.

„No a ještě něco,“ řekl kníže a dr. Hartmann měl dojem, že má ještě výtečnější náladu než před chvílí, skoro jako by omládl, „aby univerzální dědic byl za ztrátu vily aspoň symbolicky odškodněn, připíšeme mu…,“ kníže se rozhlédl salonkem, „připíšeme mu támhleto barokní klekátko. Pochází z počátku století sedmnáctého a je vzácné. Jestliže mu ovšem už nebylo odkázáno…, mám však dojem, že jsem ho odkázal Alžbětě Reinové, komu jinému klekátko, než komorné v EM, která je tak zbožná, že je snad dokonce sestrou třetího řádu svatého…, mám dojem Františka.

No, pro jistotu to ještě zjistěte. Ale…,“ kníže náhle zmlkl, zadíval se kamsi v neurčito a dr. Hartmann poznal, že o něčem přemýšlí. Ale nikoli nějak úporně a vážně, nýbrž spis s potlačovanou veselostí. Vyčkával tedy zdvořile, a kníže pak konečně, ale pomalu a na rozdíl k mysli, naladěné k žertování, jaksi opatrně řekl: „…Ale dáme si jednu podmínku. Z hlediska práva bude jistě bezvýznamná, protože nebude možno kontrolovat její plnění, ale to je jedno. Podmínku, že univerzální dědic bude mít toto klekátko…,“ kníže opět trochu jakoby zaváhal: „…že ho bude mít ve své ložnici…“

Advokát se nyní neudržel, aby se docela nahlas nezasmál. Taková následná podmínka neměla vskutku právní zakotvení, pán to věděl a advokát to pokládal za rozmarný žert. Kníže byl zřejmě jeho hlasitějším zasmáním potěšen. Nastala opět chvíle ticha, přerušovaná jen tikotem zlaceného kyvadla hodin…, a pak kníže řekl:

„Protože soudím, že je třeba původnímu legátovi, to jest té zbožné Alžbětě, místo klekátka dát něco v náhradu, napíšeme v závěti, že jí dáváme dvacet zlatých tereziánských tolarů, to jest těch slavnostních, které byly raženy ke čtyřicetiletému jubileu císařovniny vlády a jež se dostaly do prodeje sice zakrátko, avšak přece jen už po její smrti. Domnívám se, že jejich cena by snad mohla přibližně nahradit to klekátko. Ovšem, ovšem,“ řekl kníže rychle, když viděl, že chce dr. Hartmann něco podotknout, „chcete mi říci, že i ty tolary jsem někomu odkázal. Tak pak i zde zjistěte komu a navrhněte mu v náhradu něco jiného, co by zaručovalo, že se nebude odnášet k někomu dalšímu. Jinak by to byl,“ kníže se zasmál, „nekonečný řetěz, jehož konce by se nikdy nikdo nedobral. Doufám, že postiženým s přesunem těch tolarů nebudete vy. Vám jsem připsal oněch pár starých dobrých šperků.

Nuže tedy. Na ten inzerát odpovězte, jakmile stanovíte cenu. Určete si ji sám. Bude-li to člověk slušný a nikoli nějaký kšeftař, dohodněte se s ním vlídně. Já na tom zbohatnout nechci. Ten Wiener Tagblatt si vemte s sebou,“ kníže vzal noviny ze stolečku a podal je advokátu, „mně jich netřeba. Vybídněte inzerenta k prohlídce vily, ale vy sám tam s ním nejezděte. Napište mu, že bude o jeho návštěvě zpraven tamní správce. Správce důtklivě upozorněte, že si nepřeji, aby zájemci sděloval mé jméno a do doby konečného rozhodnutí ani vaše.“

„Jasnosti,“ podotkl advokát jemně, „své jméno mu musím uvést v nabídce. Jinak by mi nemohl své rozhodnutí oznámit.“

„Udělejte to tak,“ potřásl kníže hlavou, „že uvedete pouze adresu své advokátní kanceláře. Ve vašem domě žádná jiná není. Až se vaše jméno dozví, i pak, prosím, o mně mlčte, ledaže by ovšem k tomu vyvstal nějaký zvláštní právní důvod. Mám dojem,“ kníže se usmál, vskutku po jeho dřívějších chmurách nebylo už nejmenších stop, „mám dojem, že to je vše.“

A pak již kníže Leuchtenberg-Aulendorf propustil svého právního zástupce dr. Jakoba Hartmanna a zavolal komorníka.

Když advokát sestupoval po schodišti paláce, v duchu tak trochu vrtěl hlavou. „Co může způsobit,“ myslil si, „nějaký inzerát v novinách, navíc u pána tak střídmého úsudku a v takovém věku, kdy by člověk věřil, že sklon k žertům a zájem o rozmar již zcela z duše vyprchal. Ale tím lépe,“ myslil si, „svědčí to o jeho čilosti a zdraví.“ Pak však advokát na schodišti zaslechl zvuk vlastních kroků, neboť schodiště bylo mramorové a v tom čase právě bez koberce, a naposled si připomněl záhadný a nevyzpytatelný šramot v saloně. „Je to hloupost,“ myslil si, „nicméně to slýchám, byť jen občas, po dva tři roky, a tak…,“ a napadl ho profesor Franz Johann Hieber, lékař vědy o ústech, nosu a uších, jehož otec týchž křestních jmen patřil za předchůdce nynějšího císaře ku štábu lékařů dvorních. „Navštívím ho,“ pomyslil si, „ať mě prohlédne…,“ a pomyslil si, že to učiní, jen co bude mít více času. Zatím si nahoře v salonu dal kníže donést večeři, dnes pouze jen kolečko ananasu a malý kousek slaného piškotu, slabě potřeného estragonovým máslem.

4.

Vévodkyně se vracela z prohlídky vily v Aspernu k večeru. Provázel ji dvorní rada Endlich a stavební znalec architekt Sebesta, na kozlíku seděl kočí Pummel v bílých rukavičkách a s knírem tak širokým, že se jeho konce dotýkaly jeho uší. U vévodkyně působil – stejně jako komorník Uhrmacher – patnáct let a nerozuměl pouze kočárům a koním, ale i různým klauniádám a kouzlům, protože předtím, než k vévodkyni přišel, vystupoval v cirkuse. Vévodkyně byla vilou nadšena.

„Pánové,“ řekla v kočáře na této zpáteční cestě z Aspernu notáři a stavebnímu znalci, aniž dala své nadšení najevo víc, než bylo důstojné, „jsem prohlídkou vily spokojena. Podivuji se, že se jmenuje U pamětní desky, což je jméno na vilu podivné, ale asi souvisí s onou pískovcovou sochou rakouského pěšáka z roku 1809 z bitvy u Aspern, která tam stojí v tom parčíku. Uspokojil mě i parčík a lesík k Lobau, v němž možno pořádat drobné hony. Ačkoli já sama,“ dodala, „jim neholduji.“

Vévodkyni se velice líbil i správce vily Kabys a jeho žena s hlavou, k jejíž obří velikosti přispívaly bohaté černé zvlněné vlasy, a vévodkyně řekla:

„Dobrý dojem mám i z toho správce a jeho ženy. Zdají se být poctivými lidmi. Ta žena však, kromě obří hlavy má i velmi podivné jméno. Desdemona. Desdemona, mein Gott,“ usmála se vévodkyně, kočár zatím přejel Starý Dunaj na obvodu města a projížděl Císařskými mlýny, „Desdemona je v rakouských zemích jméno zcela neslýchané, které nevlastní dokonce ani naše herecké divy. Snad by znělo ještě lépe, kdyby její muž připomínal Othella. Avšak on Othella nepřipomíná ničím, ba ani tím svým viržinkem. Ostatně je příliš stár a stejně i jeho žena, než aby se dal přimět k žárlivosti.“

I posudek stavebního znalce vyzněl příznivě. Řekl brzy po prohlídce a teď v kočáře to opakoval, že vila je zachovalá, v dobrém stavu, a zvlášť upozornil na solidní střechy a suché sklepy – sklepům a střechám věnoval znalec při prohlídce velkou pozornost. Spokojen byl i notář Endlich.

„Jestliže je pan architekt Sebesta pro koupi a cena bude únosná,“ řekl notář, to už kočár dorazil k hlavnímu Dunaji a vjížděl na Říšský most, „pak bych se osmělil madame sdělit, že bych koupi doporučil i já.“

„Mám za to,“ řekla vévodkyně a pohlédla okénkem na nezamrzlou řeku, „že bych vilu s pozemkem koupila, i kdyby cena byla únosnější méně. Je to vzácnost, která se našla díky tomu, že byl podán patřičný inzerát. Už víte,“ obrátila se k notáři, „kdo je majitelem?“ a dvorní rada Endlich odvětil:

„Seznámit se s ním nebo aspoň s jeho právním zástupcem nám přísluší před kupní smlouvou. Prosím madame za prominutí, že zatím neznám jméno ani právního zástupce, pouze jen jeho adresu. Ale to zjistím.“

Přejeli most a třídou Korunního prince Rudolfa dojeli před Práter, kde bylo teď v tomto čase poměrně pusto, když vévodkyně potřásla hlavou – měla široký klobouk s šesti hedvábnými zjíněnými květy, neboť byl únor, kožich sobolí – a řekla:

„Ano, pane architekte, vídeňští kočí zpravidla nosí rukavičky hnědé, a to i u Liechtensteinů a Windischgrätzů, ale můj kočí si potrpí na bílé. Já s tím příliš nesouhlasím, ale co naplat, on je tak navyklý z dřívějška, má to v krvi… Vnitřní zařízení vily se změní. Kromě několika mramorových a parketových podlah se dá vše nové. Ponechám,“ řekla pomalu a přemýšlivě, „jen pár tamních velkých zrcadel. Pár tamních zrcadel, byť třeba na místech jiných. Ostatně,“ řekla, „vila je vlastně zařízena zpola. Tím více mě překvapilo těch několik pokojů v prvním patře. Nemohla jsem se zbavit jistého podivného dojmu. Jako by v těch pokojích právě někdo bydlil.“

„I já měl podobný dojem,“ kývl stavební znalec a mžikl okénkem, za nímž se blížil Městský park.

„Pak tedy snad majitel občas vilu navštíví a krátce tam pobude,“ uvažoval notář, „že by tam bydlil někdo jiný, správce neřekl, stejně jako nic neřekl stran majitele,“ a vévodkyně spokojeně kývla.

„Aspoň správce dosvědčuje svou diskrétnost. Prostě asi dostal příkaz, jak se má k nám chovat, a to dokonale splnil. Ostatně mám za to,“ vévodkyně se usmála k notáři, „že není nic lehčího, než majitele zjistit přímo v Aspern na obecním úřadě. Úřad a místní lidé jej jistě znají, nemyslíte?“ a notář Endlich se jen uklonil a mlčel.

Pak míjeli Městský park, který teď v zimě byl pustý, ale na jaře, v létě a na podzim krásný. V Městském parku byly rozmanité a vzácné stromy, studna se sochou Dunajské rusalky a jezírko, zčásti obklopené stříhaným trávníkem, po němž jako po koberci se v teplých slunných dnech procházeli různí bílí ptáci a oranžoví plameňáci, a vévodkyně hleděla okénkem.

„Brzy přijde jaro,“ řekla, „brzy, ač pro to zhola nic nesvědčí. Když o něčem nic nesvědčí, je to neklamná známka, že to je.“ A obrátila se na architekta Sebestu.

„Myslíte tedy, že adaptace vily se dá provést v čase krátkém?“ A znalec přisvědčil.

„Při prohlídce,“ odpověděl, „jsem si dělal poznámky. Jakmile Jasnost podepíše kupní smlouvu, budu Aspern navštěvovat a vbrzku vypracuji plán přeměny na hotel. Týden počítám na objednávky hlavních stavebních hmot, týden na jejich svoz, ačli by nebyl žádán carrarský mramor a centy cedrového dřeva. Řemeslníci pak začnou neprodleně. Mám rovněž k okamžité dispozici dva zkušené stavební mistry a políra, kteří by práci na místě řídili, zatímco já budu na její chod dohlížet. Vnitřním zařízením a vybavením restaurace, vinárny, haly, chodeb, schodišť, jakož i vlastních pokojů bych s laskavým svolením pověřil pana Ignáce Marka, jednoho z nejlepších vnitřních architektů, absolventa vídeňské Akademie umění, jehož pověst přesáhla i hranice mocnářství. Třeba jen vyčkat, až jemu a mně Jasnost předloží své podněty a přání.“

„Své podněty a přání mám vlastně již promyšleny. Je však možno, že je ještě doplním a různě zpestřím. Nebyla bych to mohla učinit dříve, než jsem sama objekt spatřila. Je možné i to,“ usmála se k notáři Endlichovi, „že se poštou obrátím o radu na vévodu Le Guynac-Delamore, abych své podněty rozmnožila o některý jeho, který dozajista bude mimořádně trefný… Teď bych se jen ještě ráda dozvěděla váš odhad času přesněji,“ obrátila se zas k architektu Sebestovi, „míním tím čas od začátku adaptace do jejího skončení. Za jak dlouho tedy po započetí úprav může být hotel otevřen, aby to bylo co nejdřív, neboť na tom mi velmi záleží. Alles durfen wir verlieren,“ řekla a nehnula přitom tváří, „nur keine Zeit mehr. Můžeme ztratit vše, jen ne čas.“

Stavební znalec se krátce zamyslil, kočár se blížil ke Koncertnímu domu nedaleko Rennwegu, a řekl:

„Jasnost jistě promine, že tento odhad bude zatím jen přibližný. Neznám dosud všechna přání Jasnosti, týkající se vzhledu a vnitřní výbavy hotelu, ani leckterou drobnost, která se objeví až podrobným průzkumem. Je třeba počítat s tím, že se musí technicky vybavit kuchyně a sklepy, které zatím dobře vyhovují vile, ale nevyhovovaly by hotelu, musí se přestavět rozvod vody, zlepšit topení, tu a tam i komín a rovněž třeba myslit na úpravu parčíku a přístupové cesty. Cesty pro pěší i pro ekvipáže a místa pro jejich parkování. Nicméně nevěřím, že by po započetí prací nemohl být hotel otevřen do jednoho roku.“

„Do jednoho roku…,“ myslila si vévodkyně, „do jednoho roku,“ a chvíli přemýšlela. Pak řekla:

„Pane architekte. Jste tudíž po mém francouzském bratranci a přítomném panu notáři dvorním radovi Endlichovi třetím, kdo ví, že tuto vilu kupuji a zároveň z ní dělám hotel. Zatím bych nerada, aby to vešlo ve známost. Jméno nechť se nedozví ani správcovi a zatím ani právní zástupce majitele a ani pan Ignác Marek. Sdělí se jim to v patřičném čase,“ a soudní znalec Sebesta se vsedě uklonil a řekl:

„Prosím, aby byla Jasnost ujištěna.“

A pak se už brzy kočár octl na Rennwegu před vévodčiným domem.

Vévodkyně vystoupila a kočího Pummela poslala, aby rozvezl oba pány do jejich domovů. „Je večer,“ řekla.

Byl již večer aspoň podle šera, neboť únorové dni, byť proti lednovým delší, jsou přece jen ještě dost krátké, byl už večer. Vévodkyně vešla do domu.

„Večer,“ myslila si, když stoupala po schodech do prvního patra, zdola provázena úklonou domovního správce, „prohlídka v Aspernu se protáhla, ale stála za to. Do jednoho roku, říkal stavební znalec, ovšem po započetí prací. To je rozdíl. Řekněme tedy, hotov do začátku léta 1898. Řekněme tedy hotov půldruhého roku před koncem století. Půldruhého roku,“ říkala si na schodech, „to uplyne rychleji než voda v Mojžíšově kašně, avšak snad by to s tou schůzkou v ulici Schreyvogel souhlasilo. Snad by to šlo, snad…, zcela jistě přece! Nesmím však ztratit,“ v duchu se zasmála, „ani hodinu.“

Nejprve se odebrala do příruční kuchyně, jež byla v prvním patře, aby přehlédla práci svých dvou kuchařek, protože starší kuchařka paní Nowotna měla volno. Poručila opatřit dno jednoho hrnce kousky slaniny a zeleninou a jednu formu, vymazanou máslem, v níž se měl péci lehčí moučník na příští den, obložit bílým papírem…, zjistila též, které hotové pokrmy je možno podat na dnešním večerním stole… a pak šla do svého budoáru. Budoár byl zdoben křehkým bělorůžovým nábytkem, růžovými tapetami a větším oválným zrcadlem ve zlatém rámu. Aniž volala komornou, převlékla se do lehkých hedvábných šatů, ještě teď – před večeří – si zběžně prohlédla pár nových pařížských módních časopisů a pak sáhla po knize v kůži se zlatou ořízkou, která výjimečně ležela zde u zrcadla vedle lahviček, kelímků a různých dóz a sáhla i po tužce a listu bílého papíru, který tu výjimečně ležel též. „Zajímavé,“ myslila si, „ta Desdemona Kabysová. Ty její černé zvlněné vlasy nemají snad jedinou šedinu. Musí si je jistě, vzhledem k svému věku, barvit, vypadá jako Papuánec.“ A otevřela knihu s ořízkou na jedné založené stránce, na papír napsala: „Opět císař Tiberius“ a s tužkou v ruce četla:

„Nejinak byli ze strany císařovy dohnáni k sebevraždě Flaccus a Marinus, oba z jeho nejstarších důvěrníků, kteří ho kdysi provázeli na Rhodos a nerozlučně s ním žili na Capri. Vescularius zprostředkoval úklady proti Libonovi; za Marinova účastenství zahubil Seianus Curtia Attika. Soudní stíhání se nezastavilo ani před ženami. Poněvadž je nebylo možno nařknout z pokusu zmocnit se vlády, byly jim kladeny za vinu slzy: byla popravena stařičká Vitia, že prý plakala nad synovou smrtí. Po nich byl udán Marius, nejbohatší muž z celé Hispánie, že zneuctil svou dceru, a byl svržen z Tarpejské skály. A aby nebylo pochybnosti, že ho přivedlo v záhubu velké jmění, ponechal si Tiberius jeho zlaté a stříbrné doly pro sebe. A jsa vydrážděn popravami, dal usmrtit všechny, kteří byli obžalováni, že byli spolčeni se Seianem, a proto byli dosud drženi ve vězení. Leželo tam neobyčejné množství pobitých obojího pohlaví, každého věku, slavní i neznámí, jednotlivě nebo v kupách.“

Pak obrátila několik stránek v knize a četla dál:

„V týchž dnech spáchal Papinius z rodiny bývalého konzula ošklivou sebevraždu: vrhl se střemhlav z okna. Vina byla svalována na matku, která jím byla předtím odmítnuta a lichocením i rozmařilostí prý přiměla mladíka k činům, jimž mohl uniknout jen smrtí.

Byla tedy obžalována v senátě, a ačkoli padala senátorům k nohám a dlouho mluvila o větší citlivosti ženského srdce, byla na deset let vypovězena z města, dokud její mladší syn nepřekročí nebezpečnou dobu mládí.“

Pak ještě obrátila stránku a četla:

„Když byl Vistilius vyloučen z císařovy společnosti a pokusil se stařeckou rukou o sebevraždu, podvázal si žíly. Když pak písemně prosil o milost, ale dostal příkrou odpověď, otevřel si je zas.“

Vévodkyně zavřela knihu, na papír napsala: „Stále II. dějství“ a pod to si načrtla pár poznámek. Pak si usmyslila, že si po večeři přečte došlou poštu, prostuduje diář, kam si psala úkoly, a chvíli se opět věnuje psaní, které jí tak dobře šlo u stolku v kavárničce na Františkánském náměstí. A usmyslila si, že pak po lehkém osvěžení v koupelně a po pár slovech s komornou Justinou se už rovnou odebere na lože. Náhle však bylo na dveře budoáru zaklepáno a objevil se komorník.

Komorník Uhrmacher, který podle jména měl být hodinářem, hodinám nerozuměl, ale služebníkem byl vzorným. Nosil modré kalhoty s úzkou zlatou lampasou a tmavě červený kabátec se zlatými knoflíky. U krku měl vysoký bílý límec s širokou vázankou, jejíž tmavá zeleň odpovídala trochu po španělsku tmavé červeni jeho kabátce. Tak oblečeni chodívali komorníci na francouzském zámku vévodkyně v dobách, kdy tam vyrůstala a byli živi ještě její rodiče a bratr. Komorníkovi táhlo na padesátku, byl vdovcem a u vévodkyně sloužil patnáct let, právě tolik, co její kočí Pummel s širokým knírem, objevený kdysi v cirkuse. Komorník nosíval bílé rukavičky.

„Jasnosti,“ řekl a vévodkyni se zdálo, že je trochu mrzut, „přišel pan hofrat Endlich.“

„Pan hofrat Endlich?“ vévodkyně překvapeně vzhlédla a myslila si: „To snad není možné. Vždyť jsem se s ním před půldruhou hodinou rozešla,“ a komorník zdvořile opakoval:

„Pan dvorní rada Endlich. Prosí za prominutí, že vyrušuje ještě i teď. Ujišťuje však,“ komorník bezmocně pokrčil rameny, „že přijíždí ve velmi, velmi naléhavé věci.“

„Nuže, tedy,“ kývla vévodkyně, „uveďte ho…, kam…, do kabinetu.“

Vévodkyně zběžně pohlédla do zrcadla, pudrem si trochu poprášila pleť a šla do kabinetu, který byl s budoárem spojen malou chodbičkou a postranními dvířky. Sloužil jí za pracovnu, takže tam měla i psací stůl a menší příruční knihovnu. Když tam vešla, notář Endlich stál ve světle lampy poblíž hlavních dveří, byl mírně rozrušen, nicméně na rtech měl slabounký úsměv. Vyhlížel jako člověk, který se octl ve vážné chvíli, avšak aby viděl na jejím pozadí zároveň i cosi neobvykle humorného, se ubránit nemůže. Vévodkyně to postřehla ve zlomku vteřiny.

„Prosím, madame, za laskavé prominutí,“ uklonil se u dveří, „že jsem si dovolil ohlásit se v této krajně nevhodné době, ale myslím, že madame by měla být zpravena ihned o tom, co jsem právě před hodinou po svém návratu domů zjistil. Je to tak závažné, ale i překvapivé, že se obávám…“

„Závažné, ale i překvapivé,“ přerušila ho vévodkyně a laskavě mu pokynula, aby přijal místo u menšího stolku naproti ní.

Notář si sedl a pak – stále dost rozrušen a napjat, avšak s úsměvem u rtů, řekl:

„Když jsem dojel domů a madame se rozhodla, že vilu koupí, usmyslil jsem si, že nevyčkám příštích dní, abych zjistil majitele…, s prominutím, když jsem jej nezjišťoval v Aspern…, ale že se ještě teď večer pokusím zjistit aspoň jméno jeho právního zástupce a při té příležitosti mu hned i sdělím, aniž bych madame jmenoval, že vilu kupujeme, a rovnou se ho zeptal, kdo je vlastníkem, arciť ovšem, bude-li ochoten mi to říci. Po večeři jsem si vzal vídeňský adresář, vyhledal v něm seznam advokátů a zjišťoval jejich bydliště, řečeno lépe adresy jejich kanceláří. A našel jsem. Nábřeží Františka Josefa 5, adresu, kterou nám advokát majitele vily uvedl v nabídce. A našel jsem tedy i jeho jméno. Dr. Jakob Hartmann, když madame dovolí…“

Notář se odmlčel a hleděl na vévodkyni.

Hleděl tázavě a mlčel.

A vévodkyně hleděla tázavě na něho.

Notář zřejmě poznal, že toto jméno vévodkyni nic neříká, a tak se opět ujal slova.

„S doktorem Hartmannem se dobře znám, i když se málokdy vídáme, a tak jsem ho volal. Poště se spojení dost rychle zdařilo a doktor Hartmann se v naslouchátku ozval. Byl potěšen zájmem o vilu i pozemek a podotkl, že vila je v prvotřídním stavu a pozemek výtečný. Byl jen poněkud překvapen, že jsem zjistil jeho jméno, když jsem zřejmě neznal jeho adresu, zjistil jsem je tedy z adresy, kterou nám uvedl, ale to je v pořádku, když se dobře známe, a tak jsme tedy pak chvíli hovořili o tom, kdy a jak k převodu vily dojde. A pak…,“ dvorní rada Endlich se opět odmlčel a vévodkyně si všimla jeho zvláštních rozpaků. Notář stále budil dojem člověka, který cítí vážnost chvíle a přitom i cosi humorného, čemuž se nebrání, ba ne pouze humorného, nýbrž mnohem více, přímo výtečného, z čeho je možno se radovat, a jako by sám ani nevěděl, kterému z těchto dvou nesourodých stavů mysli dát přednost, mlčel. A vévodkyně řekla:

„Entschuldigen Sie meine Neugierde, jsem zvědava…,“ a notář se tedy opět ujal slova.

„Prostě doktor Hartmann náhle učinil poznámku. Touto poznámkou zřejmě v první chvíli ničeho nezamýšlel…, madame bude jistě tak laskava a promine…, doktor Hartmann vyslovil její jméno.“

„Mé jméno?“ podivila se vévodkyně. „Mé jméno? Jak na ně přišel?“ a notář řekl:

„Tím, že mu bylo známo, že vaším právním zástupcem, madame, jsem já. Tím, že to věděl, stejně jako vím já, když teď znám jeho jméno, koho zastupuje on. Což je pochopitelné…“

„A co z toho?“ zeptala se vévodkyně, stále nechápala, kam dvorní rada míří, a notář odvětil:

„Co z toho, když madame dovolí…, že se doktor Hartmann podivuhodně zeptal…, zeptal, zda zájemcem o vilu neračte být, madame, vy.“

„Um Gott,“ vévodkyně se dočista zasmála, ale vzápětí zakroutila hlavou, „das ist fast unglaublich, co jste mu řekl?“

„Spíš ještě, když madame dovolí,“ odvětil notář a musil se teď rovněž usmát, „spíš ještě, co řekl doktor Hartmann předtím…, a to musím, smím-li prosit, citovat doslova. Doktor Hartmann řekl: Bylo by k nevíře, kdyby zájemcem byla vévodkyně La Tâllière dʼHayguères, bylo by k nevíře. V tom případě bych byl zproštěn povinnosti zachovat v tajnosti jméno majitele… a já nyní,“ řekl dvorní rada Endlich, „musím madame sdělit, že už toto jméno znám.“

„Entsetzlich, úžasné,“ usmála se vévodkyně, „ve snu by mi bylo nenapadlo, že je zjistíte tak brzy. Sice vlastně na něm tolik nezáleží, hlavní je, že v Aspern existuje krásná vila, z níž učiním hotel, a hlavní je rovněž, že to může být co nejdřív, neboť vše můžeme ztratit, jen ne čas, nur keine Zeit mehr. Nicméně, když jméno majitele znáte, nezdráhám se, abych je znala rovněž. Víte, že asi tuším, kdo to je? Víte, že tuším?“ usmála se a pohlédla na obrazy, které zde v tomto kabinetu visely na protější stěně, „měla jsem jakousi předtuchu už při čtení nabídky, jenže jsem o tom mlčela. Říká se, že jedna z ženských ctností je mlčení, kterážto ctnost, když ve společnosti pozoruji mnohé naše dámy, mi připadá jako vzácná. Nuže tuším, kdo asi je majitelem…,“ a notář se více usmál a jako by si byl poněkud oddychl. Ale vzápětí se jeho rozrušení vrátilo. Vévodkyně totiž řekla:

„Znám dvě rodiny, o nichž se soudí, že vlastní kdesi v blízkosti města jakési stavby a přitom na tom toho času nejsou finančně dobře. Za prvé je to baronka Walterskirchenová…“ a vévodkyně si v duchu myslila: „Lepší z opic jako asi baronka Splüttenberg, ale s vadným horním chrupem, v němž nemá dva zuby,“ A pak řekla: „A za druhé, rodina pana Hübsche, majitele realit, z nichž však v posledních létech má spíše škodu než užitek.“

„Madame,“ zavrtěl hlavou dvorní rada, „prosím za prominutí, že musím zklamat. Sdělit, že v případě vily v Aspern nejde ani o rodinu první ani druhou, nýbrž o někoho zcela jiného. O někoho, koho zastupuje doktor Hartmann… Doktor Hartmann…,“ opakoval, ale vévodkyně pouze jen na něho hleděla, mlčela a čekala, takže podruhé usoudil, že jí zřejmě toto jméno neříká nic, a tak potřásl hlavou, nadechl, jako by sbíral síly, a řekl:

„Majitelem vily v Aspern je… Jeho Jasnost…, váš strýc, madame…, kníže Leuchtenberg-Aulendorf.“

„Quelle surprise!“ vévodkyně vstala z křesla a sáhla si na čelo, „můj strýc? Můj starý strýc, jehož jsem univerzální dědičkou?“ a notář Endlich teď už jen úsměvně přisvědčil.

„Přineste panu dvornímu radovi, oč požádá,“ nařídila vévodkyně, když zazvonila a vstoupil komorník Uhrmacher, „jste po večeři, ale dejte se občerstvit aspoň něčím menším. Mohu vám nabídnout pečené aiguillettes se smaženým chapelure, smažené darne, šunku, sýry a místo moučníku omelette a piacere…,“ ale dvorní rada poděkoval a omluvil se.

„Pak tedy Gevrey Chambertin,“ řekla vévodkyně, „vím, že burgundská červená máte radši než whisku. A mně sklenku griotky.“

„Omlouvám se, madame,“ řekl notář po odchodu komorníka, „že jsem nepřišel nato, že by vlastníkem vily mohla být Jeho Jasnost kníže, vždyť přece vím, že doktor Hartmann je jeho právním zástupcem. Avšak jméno doktora Hartmanna v souvislosti s vilou jsem zjistil, jak jsem si již dovolil uvést, teprve před chvílí. Z toho vídeňského adresáře.“

„Kdybychom to byli tušili,“ řekla vévodkyně v množném čísle, „nic by se bylo nezměnilo. Vy jste netušil, že vilu nabízí doktor Hartmann, advokát mého strýce, a já netušila, že teď právě jménem strýce vystupuje doktor Hartmann. Inzerát bychom byli podali, i kdybychom byli o strýcově vile věděli, nebyla bych ho přece požádala, aby mi vilu uvolnil ještě za svého života, a na nabídku doktora Hartmanna bychom byli odpověděli stejně. Příčina tohoto překvapení tkví jinde,“ podotkla a notář pochopil.

Příčina překvapení tkvěla v tom, že vévodkyně ani notář Endlich vlastně nikdy neznali celý majetek knížete. Kníže byl bratr paní von Leuchtenberg-Aulendorf, vévodčiny matky. Byl podstatně starší než jeho sestra a byl bezdětným vdovcem. Jeho rakouský rod, a tudíž i rod jeho sestry, vévodčiny matky, byl pokrevně spřízněn s ovdovělou císařovnou brazilskou, vévodkyní z Braganzy, neboť císařovna byla rozená princezna von Leuchtenberg. Kromě matky vévodkyně, provdané za francouzského vévodu La Tâllière dʼHayguères, v jehož jménu se obráželi předci z desátého a šestnáctého století, měl kníže ještě jednu sestru, z jejího manželství s Adalbertem z Rottersteinu vzešel syn Adalbert, kterého kníže zcela vydědil, a měl i sestřenici Gabrielu, provdanou za markýze de Soborsin, v převysokém věku velmi opuštěnou ve svém zámku. Vévodkyně a její notář Endlich znali panství starého knížete v Korutanech, nepříliš vzdálené od překrásného Millstattského jezera s pozadím nádherných hor, znali strýcovo panství v Solné komoře poblíž Neukirchenu, které tu a tam dokonce sousedilo se statkem vévodčiným, a znali zámeček EM poblíž hlavního města. Ostatně, to vše bylo veřejně známo, též uváděno v příručkách a nebylo možno to nevědět. Ale že by byl měl kníže vilu v Aspern, nikdy vévodkyně a notář nevěděli.

V kabinetu bylo chvíli ticho. Vévodkyně hleděla na obrazy na protější stěně, mírně kroutila hlavou a mírně se usmívala, a notář Endlich si uvědomoval, k čemu teď vlastně dochází. Byl-li vlastníkem vily kníže, dostal případ zcela jiný rozměr… Komorník zaklepal, vešel a dal na stůl láhev Gevrey Chambertin, křišťálovou karafu s griotkou, nádobky a ubrousky ze žlutého hedvábí s čínským vyšíváním. Nalil své paní likér do křišťálové sklenky a notáři víno do pohárku z čirého skla, jehož okraj zdobily zlaté girlandy. Když odešel, notář se vzchopil a ujal se slova:

„Madame si vzpomíná,“ řekl, „že jsem na její přání, vzniklé z příčin dobročinných, učinil před třemi léty jisté nezávadné dotazy stran knížecího majetku. Učinil jsem je způsobem, který se nedotkl zákona, a vyhnul jsem se místům, z nichž by byla mohla vzejít povědomost mé snahy. Byl jsem ovšem nucen madame zklamat, mělo-li jít o zjištění knížecích bankovních kont. Vklady u rakouských bank podléhají stejně přísnému zákonu o bankovním tajemství jako vklady u bank švýcarských, francouzských a jiných. Prozrazení jména majitele a výše jeho vkladů…,“ notář zmlkl a úsměv u rtů mu na chvíli pohasl, „…prostě, nezvěděl jsem stran knížecího majetku nic, nic, co by byla madame dávno nevěděla. V případě opačném by už dnes byla madame založila celou řadu nalezinců, sirotčinců a ústavů pro němé.“

Vévodkyně upila griotku, aniž hnula tváří, a hleděla na obrazy na protější stěně. A notář dodal:

„Arciť, v obci Aspern musí vědět, že vila U pamětní desky s příslušným pozemkem je majetkem knížete a stejně to musí vědět i správce vily, který byl však diskrétní. A já se musím madame omluvit.“

„Netřeba již omluv,“ vévodkyně se dotkla čínským ubrouskem rtů, „netřeba se omlouvat za nevědomost. Jak řekl jistý Alkmaion dávno před dvěma tisíci léty, o neviditelných i o smrtelných věcech mají jasné vědění jen bozi, kdežto nám, jakožto lidem, je možno jen usuzovat. Zde však nebylo možno ani usuzovat, protože chyběl jakýkoli podklad. Mám dojem,“ řekla a pohlédla ku své příruční knihovně, „že o tom hovoří i támhleta černozlatá kniha, což jsou Hovory k sobě císaře Marka Aurelia.

Jak se vyjádřil doktor Hartmann, když kníže zvěděl, že jeho vilu kupuje jeho neteř?“ zeptala se pak a notář odvětil:

„Doktor Hartmann se přirozeně, s prominutím, nevyjádřil. Jeho Jasnost přece dosud neví, že zájemce o jeho vilu v Aspern je madame. Doktor Hartmann se to dozvěděl teprv teď večer ode mne, to jest poté, co já se dověděl o majiteli od něho.“

„Ovšem, máte pravdu, ještě to vědět nemůže, ledaže by měl telefonní přístroj, který snad nemá. Pane dvorní rado,“ řekla vévodkyně a v její tváři, laskavé a vlídné, se nepohnul ani sval, „nyní je důležitá vila. Abychom ji co nejdříve měli, co nejdřív se začlo s její úpravou a co nejdřív byl z ní prvotřídní hotel. Do konce století zbývají jen tři roky…,“ a dvorní rada poněkud nejisté vzhlédl, neboť poslední větě své paní nerozuměl. Vévodkyně upila griotky, ubrouskem se dotkla rtů a řekla:

„Je-li mi souzeno být univerzální dědičkou strýcova majetku, což je bezesporné, pak když se teď kníže rozhodl prodat vilu neznámému zájemci, musil vědět, že ji vyjme ze závěti, čímž mi ji odejme. Vzniká otázka, proč to dělal, když je mu nevývratně a dozajista peněz netřeba. Mimoto kníže nikdy po nich netoužil. Knížeti, pane dvorní rado, totiž nikdy peníze nepřirostly k srdci. To vím. Možná že právě toto je to jediné, co o něm vím bezpečně. Vím to jistě. Proč to tedy dělal? Aby zkrátil mé dědictví? Aby mi neodkázal všechno? To je nesmysl. To by mě pak nebyl musil jmenovat univerzální dědičkou. Mohl mi přece dávno přiřknout pouze jistý podíl. Nikdo ho k závěti nenutil. Jednal ze svobodné vůle při zdravém rozumu a plných smyslech.“

„Snad to tedy učinil jen proto, že ho upoutal inzerát?“ podotkl tiše notář a vévodkyně řekla:

„Pak by prodával vilu z pouhé zvědavosti, kdo je zájemcem, anebo z rozmaru mysli. I o tomto pochybuji. Kníže by zcela jistě nečinil z pouhé zvědavosti to, co by mělo za následek změnu jeho závěti, a rovněž nikdy netrpěl žádnými rozmary, nýbrž naopak rozvahou až příliš věcnou. Pochybuji, že by u něho byl rozmar vznikl ke stáru, byť stará mysl může být zesláblá a přístupna vlastnostem, kterých dříve nikdy nemívala. Pochybuji o tom proto, že, pokud je mi známo…, kníže, ač stár, je docela zdráv, a je při zdravém rozumu a plných smyslech dosud…“

Vévodkyně se odmlčela a chvilku přemýšlela, notář slabě kývl a upil vína.

„Nuže,“ vyzvala pak notáře, „čím tedy, myslíte, že se stalo, že kníže chtěl prodat vilu, když by ji býval musil vyjmout ze závěti a zkrátit mé dědictví a když zároveň peněz nepotřebuje a když by to nečinil ani ze zvědavosti ani z rozmaru a když je přitom i zdráv a při plných smyslech?“ a notář, ač dvorní rada a starý pán s nejlepšími styky a rozhledem, přiznal, že zatím sám nemá pro to jediného vysvětlení.

A vévodkyně opět mlčela a přemýšlela, přemýšlela a mlčela a pak pomalu, pomaloučku řekla:

„Je-li tomu tak, že už kromě všech jmenovaných neexistuje žádný jiný možný důvod, pak nezbývá nic jiného, než patřičný důvod hledat jedině v těch jmenovaných. Že by tedy kníže…, přece jen… tak zcela zdráv nebyl…, při zdravém rozumu a plných smyslech?“ a notář mohl teď jen sedět a mlčet.

Mlčel a mlčela i vévodkyně.

Notář viděl, že hledí na protější zeď.

Pak se trochu probral a podotkl:

„Ovšem teď, když Jeho Jasnost zjistí, že vilu kupuje madame, jeho vlastní univerzální dědička…“

„Ano,“ řekla vévodkyně, „vše se mění. To je mi jasné stejně jako vám od první chvíle. Kníže nám vilu již neprodá, ale nechá ji v závěti a nám nebude třeba pořizovat kupní smlouvu a za vilu vydávat peníze. Avšak tento zřetel je velice vedlejší a nepodstatný. Hlavním zůstává, co hlavním je od počátku a já stále připomínám. Pravoplatně vlastnit vilu hned, začít s její úpravou a za rok otevřít hotel. Což odporuje tomu, aby se čekalo. Aby se čekalo,“ vydechla, „až závěť vstoupí v platnost. Nehledě k mrzkosti samotného takového vyčkávání, jež není ničím než čekáním na smrt. Připadám si nyní velice truchlivě…,“ řekla, pohlédla na obrazy na protější stěně, které všechny byly portréty, a pak náhle vstala, zazvonila, a když vstoupil komorník, nařídila:

„Dejte laskavě zjistit, zda je Stockalp doma, anebo kdy se vrátí. Měl by to vědět domovní správce. Je-li venku, ať počítá, že ještě dnes bude pozván nahoru. Je-li doma, ať jde nahoru hned a čeká v předsíňové chodbě. V tom případě mi to sdělte.“

„Vilém Stockalp,“ usmála se na svého notáře, když komorník odešel, „vy asi nevíte, kdo to je. Je u mě teprv odnedávna a bydlí zde v přízemí vedle bytu správce. Vilém Stockalp je můj nový ošetřovatel poštovních holubů. Je to výtečný kumštýř v ozdobném písmu. Převedla jsem ho sem k sobě ze statku v Neukirchenu, kde dosud pečoval o dobytek.“ Pak řekla:

„Napadlo mě totiž, že zítra ráno musí k jistým mým literárním přátelům do Schattendorfu. Do Schattendorfu,“ kývla, „do Vesnice stínů, to je ten směr, v němž může sem na Rennweg létat ta má živá opeřená pošta, ti mí ptačí andělé… Poslužte si ještě,“ ukázala na pohárek červeného vína, který nebyl dopit, a notář Endlich vzal pohárek a pomalu upil. Vévodkyně ho mlčky pozorovala. Viděla, jak jeho rty, na nichž měl už opět slabý úsměv, se dotýkají okraje pohárku, zdobeného zlatými girlandami, viděla, jak doušek vína spolkl a jak pohárek, stále s úsměvem u rtů, opět postavil na stůl. „Je hodně stár,“ myslila si v duchu, „Ale dobrým právníkem je stále. Ještě jiskra jeho ducha nepohasla a jeho rozum neklesl.“ Chvíli mlčela, snad dost dlouho, a pak řekla:

„Vraťme se však ještě k tomu, co vzniklo, když vlastník vily je strýc a já jeho dědička. Když je vily prostě třeba co nejdřív.“

„Když madame dovolí,“ odvětil notář, „nevidím zábran, aby vše i tak nebylo co nejdřív dokonáno. Kníže, zpraven o neodkladné potřebě inzerenta, jistě v tomto případě předá vilu ihned. Závěť nemusí měnit, ba ani činit dodatek. Mám za to, že doktor Hartmann ani nepožádá o písemný záznam. Z hlediska práva je to zbytečné.“

Vtom znovu zaklepal komorník. Ve dveřích řekl:

„Stockalp jde nahoru.“

„Prosím,“ kývla vévodkyně, když komorník zavřel, „prosím, pokračujte,“ a notář řekl:

„Už jen dodatek, madame. Stačí, aby kníže řekl, že nic nenamítá proti okamžitému započetí stavebních úprav, jestliže ovšem na vile nelpí jakožto na místě, které stále navštěvuje. Aby řekl, že nic nenamítá, neboť zájemce a dědic jsou jednou a toutéž osobou.“

„Čímž tedy říkáte,“ vévodkyně pomalu přikývla, „že je třeba, abych se u strýce ohlásila a o tuto laskavost osobně požádala. Čekala jsem to. Čekala jsem, že to řeknete,“ usmála se na portréty na protější stěně, „ostatně to souhlasí s mým dávným úmyslem. Již dlouho chci strýce osobně navštívit. Neučinila-li jsem to zatím s ohledem na jeho věk a omezené přijímání hostů, tak nyní to s ohledem na jeho věk učiním, protože to zároveň učiním i s ohledem na nejistotu, zda je vskutku tak zdráv, jak se tváří. Abych se přiznala,“ řekla vévodkyně a pohlédla na notáře, „čím dál víc, jak plyne čas v tomto kabinetu, mám podezření, že kníže je spíš churav než zdráv, avšak obratně to zastírá s ohledem na obavy svých bližních. Starého a nemocného strýce je třeba nejen navštěvovat, ale snad i chvíli pobývat u jeho křesla nebo lůžka a osobně mu skýtat jisté ošetření, jak to káže příbuzenský vztah a příkaz milosrdné lásky. Mám neblahý dojem, pane dvorní rado, že bych se měla obrátit na výtečného odborného restaurátora. Na takového, který umí bez násilí a jemně pracovat s různými roztoky, špachtlemi a injekcemi. Ten portrét mého zesnulého muže totiž, který támhle visí na zdi, mi čím dál víc, jak plyne čas v tomto kabinetu, připadá zašlý…,“ a notář se ohlédl, neboť obrazy měl za svými zády.

„Na nějakého věhlasného odborníka, aby byl ten portrét,“ řekla notáři na odchodnou, „v nejlepších rukách…“

Notář vyšel z kabinetu na chodbu, která zde – před kabinetem – byla rozšířena do velikosti pokojíku s několika sloupky a nazývala se chodbou předsíňovou nebo též čekací předsíní. Všiml si člověka, který tam postával za jedním sloupkem. Vzrůstem se podobal velké gorile a také zploštělým zšikmeným čelem, širokými vystouplými ústy a nevídaně obrovskýma rukama. Tvář měl zarostlou, obočí chlupaté a husté a oči černé a ponuré, dvorní rada se ho lekl. Uklidnil se trochu, když k němu přistoupil komorník Uhrmacher, aby mu pomohl do kabátu, a když slyšel z kabinetu hlas vévodkyně, ať Stockalp vstoupí.

5.

„Justino, přinesla mi větší lampu,“ řekla vévodkyně francouzsky, když její komorná vstoupila druhý den večer do ložnice, „při tomto světle si kazím zrak.“

Justina v tmavých šatech a čepci odběhla a vévodkyně ještě jednou pohlédla do knihy v kožených deskách se zlatou ořízkou, kterou dosud četla. Ležela v měkké posteli s vyřezávanými pelestěmi, zpola opřena o bílé hedvábné polštáře s vyšívaným vévodským erbem, přikryta žlutou péřovou dekou a nad ní byla blankytná nebesa. Ležela v posteli s nebesy. I sloupky, které je držely, byly vyřezávané. Ale zatímco na pelestech a v podlouhlých girlandách andílci dleli v polohách šikmých s křídly mírně rozpjatými, čímž dělali dojem, že se vznášejí, na svislých podpěrných sloupcích nebes v nohách a v hlavě lože stáli nohama dole a s hlavami nahoře s křídly zavřenými. Avšak tu a onde ručka některého andílka vyčnívala ze svislé linie sloupku, takže tvořila jakýsi výstupek, o který bylo možno se trochu škrábnout nebo na něj něco zavěsit a vévodkyně si skutečně na takovou čnějící ručku na sloupku u své hlavy věšela na noc malé zlaté náramkové hodinky. Mohla si ovšem dávat větší hodiny na noční stolek nebo na komodu, na niž z lože viděla, ale věšet si malé zlaté náramkové hodinky na andílkovu ručku u své hlavy byl její zvyk. Dělávala to už na francouzském zámku ve svém dětství, když si hrávala na lékárnici nebo na představenou řádu a vařila pro chudé. Tenkrát si však na ruku andílka u hlavy nevěšela náramkové hodinky, ale obrázek anebo opici na šňůrce. Teď si tam už léta věšela hodinky. Jako by sám malý posel boží měl měřit v době jejího spánku její pozemský čas.

Justina přinesla velkou míšeňskou lampu s hedvábným růžovým stínidlem a postavila ji na noční stolek. Tato lampa ihned zaplála mnohem větším světlem než prvá, která dosud rovněž stála na stolku, a vévodkyně se usmála.

„Než tuto knihu pro dnešek zavřu, Justino,“ pohlédla v lůžku do knihy v kůži se zlatou ořízkou, zatímco Justina vyčkávala u komody, „přečtu jí tento odstaveček. V téže době praetor Plautius Silvanus shodil z neznámých důvodů svou manželku z okna, a když byl tchánem Luciem Aproniem přivlečen k císaři, zmateně odpověděl, jako by byl pohroužen v spánek a nebyl tedy při vědomí a jako by si manželka sama úmyslně přivodila smrt. Tiberius se bez váhání odebral do jeho domu a prohlédl si okno i ložnici; byly v ní patrny stopy, že byla sražena v zápase. Podal o tom zprávu senátu, a když byla žaloba přijata, poslala Urgulanie, Silvanova babička, vnukovi dýku… Toto se stalo, Justino, ve starém Římě za císaře Tiberia, stejně jako se tam stalo mnoho jiných věcí za něho, a jeho nástupce Caliguly, který však zde není, neboť kniha o něm se ztratila, a za jeho nástupce Claudia a posléze Nerona. Co tomu říkáš?“

Justina jako by se zatřásla hrůzou a maně se rozhlédla ložnicí a k oknu. Vévodkyně znala její způsoby, vždyť to byla její komorná už z dětství, a zasmála se.

„Nechápu jen, Madame la Duchesse,“ řekla Justina francouzsky, „jak se ta kniha mohla ztratit.“

„O jaké knize to mluví?“ vévodkyně v loži mírně zdvihla hlavu, „což se nějaká ztratila?“

„Madame la Duchesse to před chvílí řekla. Caligula, vyslovila-li jsem to jméno správně.“

„Jméno sice vyslovila správně,“ kývla vévodkyně, „ale šla! Přece ví, že tohle, co čtu a výpisky si z toho dělám, je římský historik Tacitus a jeho Letopisy, spis v šestnácti kapitolách čili knihách. Zel se nám, potomkům, nedochovaly všechny. Když pomlčím o začátku knihy jedenácté a o konci, kde je popsána Neronova smrt, ztratila se i kniha sedmá až desátá, v nichž se právě pojednává o Caligulovi. Tyto Letopisy by si měla přečíst, až je dočtu, dozvěděla by se mnohem víc, než když poslouchá nesmysly baronky von Splüttenberg, které chce ode mne slýchat. Před dvaceti léty jako dívka četla víc než teď. Nevidím ji ani prohlížet si pařížský módní časopis.“

„Madame la Duchesse,“ usmála se Justina, „ráda si tyto Letopisy, s laskavým svolením přečtu. Avšak módy si prohlížím a – čtu stále. Právě teď to, co zde vyšlo německy a francouzsky. Svatbu v koruně stromu…“

„…a Strašného černého muže,“ kývla vévodkyně, „od toho nestoudného Tacka. Měla by však číst i další, co zde rovněž vyšlo, jako Historii našich dní Anatola France, Strýčka Váňu od Čechova a Hmotu a paměť Henri Bergsona. Ale to je filozof a toho by určitě nechápala. Toho Čechova a France si může vzít z knihovny. Ne z té v kabinetu, ale z hlavní. Oba jsou v regále přírůstků, kde je Pavlov, Rilke a Rostand.“

Justina se zasmála a řekla:

„Bude si Madame la Duchesse ještě něco přát?“ a vévodkyně v lůžku odvětila:

„Domnívám se, Justino, že po četbě nikoli tohoto Tacita, kterého mám stále ještě v ruce, ale té knížky, která mi leží zde na přikrývce a které si asi dosud patřičně nevšimla, ač její desky vypadají hrůzně, usnu tak tvrdě, že si už přát nebudu nic. Odnesla Tacita do kabinetu, dnes se už k němu nevrátím, a dala ho k výpiskům k divadelní hře. Nechala zde svítit jen míšeňskou lampu, obhlédla okna v patře, ač to jistě už udělal domovník, a pak šla spát.“

*

Kniha, která dosud ležela jen tak volně na vévodčině přikrývce na loži a jejíž desky vypadaly hrůzně, nebyla vázána v kůži ani neměla zlatou ořízku jako Tacitus. Její desky byly dost všední, plátěné, v rudočerné barvě, čímž se lišily od černozlaté barvy Marka Aurelia, a byly zdobeny několika tmavými ovály. Její hrůznost spočívala v tom, že mohla připadat jako krovka nějakého hřbitovního brouka. Vévodkyně si knížku dnes po poledni vypůjčila od „Toho, kdo nic nedělá kvůli životu“ čili od pana Wu-i-šeng wej-čeho, který se dával oslovovat prostým slovem „pane“ buď v řeči německé či francouzské, ale nikdy v angličtině, z čehož se dalo soudit, že nemá rád lidi ať evropské či zámořské, jimž je tento jazyk mateřštinou, a zcela tak prostě sám oslovoval jiné.

Od pověstné schůzky v předminulém roce vévodkyně pánův příbytek v Schreyvogelgasse navštěvovala častěji než předtím, avšak nicméně i tak zřídka. Nejezdila tam však tajně a inkognito jako do kavárničky pana Musila, ale veřejně a pod svým jménem, a nejezdívala tam – až na pár výjimek – ani sama.

Pánův příbytek občas navštěvovaly i některé jiné dámy a páni, avšak tu a tam snad i lidé prostší. Pánův byt zabíral první patro jednopatrového domu a kromě předsíně, kuchyně, příslušenství a komůrky pro služku pozůstával z pěti pokojů. V jednom pokoji pán spával, což tedy byla ložnice. V druhém pokoji měl psací stůl a knihovnu, což byla pracovna. Uprostřed třetího stál velký stůl s židlemi a u stěn příborníky plné mís, talířů a konvic, což tedy byla jídelna. Oba zbývající pokoje byly přijímací salony. Jeden salon měl tmavočervenožluté tapety, druhý světle a tmavě zelené a právě do tohoto pokoje dnes po poledni pán vévodkyni uvedl. Právě v tomto pokoji došlo v předminulém roce k památné rozmluvě, po níž se vévodkyně jala přemýšlet o hotelu a muzeu.

Dnes po poledni pán nebyl v říze jedné a druhé s širokými rukávy. Měl jen červenožlutou pelerínu, bohatě zdobenou zlatem a stříbrem, a na hlavě rovněž neměl obvyklou mitru, nýbrž čepičku bezmála připomínající fez. Byla pošita korály a perlami. Pán přisunul vévodkyni křeslo vykládané perletí, ebenem a mosazí, které mělo na opěradle inkrustovaný nápis. Pán již v předminulém roce, když tu seděli, vévodkyni sdělil, co nápis znamená. „Je arabský,“ řekl tehdy vévodkyni, „a značí, aby se sedícímu v tomto křesle dobře myslilo. Právě proto v něm rád občas sedí,“ dodal tehdy, „i pan Isyacus-Strohmayer…“

V salonu dále stály na černě lakovaných ozdobných stolcích dvě dřevěné černě lakované truhly, vykládané barevnou perletí, mosazí a zlatým čínským vzorem, a dvě sekretářové skříňky s mnoha malými šuplíčky, jichž se v Orientě užívá k úschově vonných dřev, koření a šperků. Byly ze dřeva santalového. Jiná skříňka, stříbrná a bílá, byla zdobena nažloutlou slonovinou, skříňka bez pochyb úmyslně nevýrazná, ale tím vznešenější. Největším obrazem v salonu byla malba na nezarámovaném papíru a pán vévodkyni rovněž už dřív řekl, že je prací čínskou a představuje, kterak „Sto ptáků zdraví krále ptactva Feng“. Těch ptáčků tam bylo vskutku mnoho, na zemi, ve větvích, ve vzduchu, a když vévodkyně s úsměvem na ně pozorněji pohlédla, pán řekl:

„Paní, je jich vskutku přesně sto. Někdo by jich napočítal devadesát devět, avšak to jen proto, že by přehlédl tohoto malého slavíka, zpola zakrytého větévkou cesmínu.“

Na druhé stěně bylo šest menších obrázků. Drobné něžné malbičky na rýžovém papíře v něžně jasných barvách představovaly jednu a tutéž čínskou dámu s komornou, jak se baví hrou na hudební nástroj, na každém obrázku na nástroj jiný.

„Počet těchto maleb odpovídá počtu nástrojů,“ řekl už dříve pán, „na něž čínské dámy nejraději hrají. To proto, že jsou malé a sladké jako ony. Jako by ani nevisely zde, nýbrž v muzeu.“

Na stěnách visely i afgánské, japonské a siamské talíře, dále drahocenné vějíře z hedvábí, slonoviny, santalu a zlata a různé čínské a indické masky i dost hrůzné. Stála tam i zasklená vitrína, plná japonských sošek z porcelánu, též vyřezávaných z drahých dřev a slonových kostí a na kobercích stály obrovské štíhlé i baňaté vázy, zdobené draky, tygry a fénixy. V některých vázách byly pravé, v jiných umělé květiny nejpodivuhodnějších tvarů a barev a také přejemná dlouhá barevná chmýří, která se ustavičně chvěla.

„Chvějí se, ano,“ řekl už dříve pán, „protože v císařství čínském se chvěje všechno.“

V salonu bylo i pět taburetů a divan s dvěma vodními dýmkami na nízkých stolcích.

Ač bylo v únorovém popoledni a světla v salonu dost navzdory hedvábným závěsům s květy, kapradinami a pávy, vyšívanými stříbrem, které visely u oken, přece jen, když vévodkyně vešla a usedla, všude v salonu svítila světla a vévodkyně si uvědomila, že tu svítí stejně jako v předminulém roce při památné rozmluvě. Rozdíl byl jen v tom, že tenkrát to bylo v pozdním večeru, kdežto teď to bylo po poledni. Ve třech zlatých svícnech v tvaru leknínových květů, hadů a tygrů hořely bílé, žluté a oranžové svíce, hořely i mosazné lampy s pestrobarevnými sklíčky, spuštěné na řetízcích ze stropu, a hořela na zvláštním štíhlém stolku i vysokánská měděná, jemně protepávaná perská lampa na olej, zdobená arabským písmem. Olej v ní voněl citronovou vůní orchidejí. Z vykuřovadla na jiném stolku vycházel dým neuvěřitelně sladké vůně, frangipani. Kromě toho měla vévodkyně dojem, že z koberce je cítit jasmín… a opět si připomněla, že stejně pestré vůně naplňovaly tento salon při veliké rozmluvě před půldruhým rokem. Salon se podobal malému chrámu, v němž jsou přítomna hluboká tajemství nebes a barevné pohádky z Tisíce a jedné noci.

Pán se nejprve posadil naproti vévodkyni do podobného křesla, v němž seděla ona. Posadil se pod měděný reliéf, o němž řekl, že představuje Večeři pod stromem života a je prací indickou.

„Strom života, který neumírá a je věčně zelený,“ opakoval pán v křesle a hleděl na prsteny na rukou vévodkyně a také na jeden její zlatý tepaný náramek, a řekl:

„Jaksi se zdá, paní, že přicházíte ke mně pro něco velmi podobného.“

Vévodkyně bývala velmi pozorná na vše, co pán říkal. Dámy a pánové, kteří jeho salon navštěvovali, bývali většinou také velmi pozorní na vše, co říkal, ač vévodkyně byla přesvědčena, že stejně jako ona, ani oni vždy dobře nechápou smysl pánových slov. Bylo to tehdy, když pán vykládal některé staré indické či japonské myšlenky nebo citoval čínské mudrce. Pak se zpravidla vyskytl někdo, kdo se pána zeptal, a pán vysvětlil.

„Baronka Gomezzi a její švagrová von Mattencloit si zaslouží nejhlubšího obdivu,“ podotkla jednou vévodkyně, když seděla v kruhu svých přátel, „ony a také paní von Splüttenberg totiž pokaždé pochopivše, co pán řekne, hned. Zračí se to v jejich velmi bystrých očích, avšak v jejich slovech, která vzápětí pronesou, též. Obvykle pronesou něco o počasí.“ Avšak někdy se vévodkyně po pánových slovech hrůzou téměř zachvěla, což jí zpravidla vůbec nebylo vlastní. Nyní se to stalo. Po pánových slovech o stromu života věčně zeleném, pro nějž sem snad přišla, se teď téměř zachvěla. Pohlédla na pána s úsměvem na rtech…

„Jsem vám k službám,“ odvětil pán, když mu vévodkyně s nevtíravou lehkostí vyjevila přání, pro něž přišla, „avšak napřed, paní, račte prominout…,“ a pán vstal. Přistoupil k bílé, slonovinou zdobené skříňce, k oné bez pochyb úmyslně nevýrazné, avšak tím vznešenější, otevřel ji a vyňal křišťálovou láhev a dvě čiré skleněné stopky. S podnosem dal soupravu na stolek, který stál trochu stranou mezi jejich křesly, a nalil čirou tekutinu. Pak znovu usedl a pravil:

„Prosím, abyste si laskavě posloužila.“

Vévodkyně jemně upila, avšak vzápětí, aniž stopku vzdálila od rtu, upila znovu a omluvně se usmála. „Počínám si bezmála tak nevkusně jako vévoda Le Guynac-Delamore,“ myslela si, „upíjím dvakrát po sobě. Může to dělat dojem, že předem ochutnávám. Avšak co je to za nápoj? Ten se tu snad ještě nikdy nepodával,“ myslila si v duchu, „ten jsem zde nepila ani při oné rozmluvě v předminulém roce. Kdyby se vůně jasmínu dala proměnit v chuť a přidala se chuť hořkých mandlí a sladkých mandarinek, pak by to mohl být tento nápoj, v němž snad je i pár nezřetelných špetek pepře a zázvoru… Děkuji, pane,“ řekla nahlas a poněkud si poodhalila průsvitný zelený šál, kterým si chránila krk, a vyčkávala, co pán pronese.

„Samozřejmě, paní,“ pronesl pán s úsměvem, „takové knihy, o něž žádáte, mám dvě. První by však přílišný užitek neposkytla. Je psána písmem japonským a obsahuje pouze orientální látky, které zde v Evropě jsou nedostupný. Druhá je německá a obsahuje látky dostupné. Dovolím si vás pak, paní, doprovodit do pracovny, kde mám knihovnu. Račte si ještě posloužit.“

Vévodkyně znovu upila ze stopky a náhle měla dojem, že teď podruhé pije něco zcela jiného než pila dříve. „Zvláštní,“ myslila si, „teď to chutná po sladkých broskvích a hořkém bittru, v němž je levandule, kdyby se dala její vůně proměnit v chuť. Snad tam jen zůstává ta špetka zázvoru a pepře. Zvláštní…,“ myslila si a pán řekl:

„Ve vítězstvích není, paní, nic, co by stálo za oslavu a jásot. Ani z vítězství nad útočníkem není třeba se radovat příliš. Spíš jen prostě vzdát nebi dík, že padl zlosyn. Radovat se z vítězství znamená mít potěšení v zabíjení lidí. Kdo se raduje ze zabíjení lidí, někdy nebude s to uplatnit své cíle ve světě.“

„Jak jsem již dříve podotkla,“ řekla vévodkyně, aniž hnula brvou, „čtu Tacitovy Letopisy, neboť je to kniha pro mě velice potřebná. Píši totiž divadelní hru z antického Říma,“ řekla a pán v čepičce, pošité korály a perlami se v křesle zdvořile uklonil. „Co se však dočítám o císaři Tiberiovi, Claudiovi a Neronovi,“ řekla, „mne nesmírně mate, neboť podle zvěstí tito vládci zabíjeli, nicméně však své záměry ve světě uskutečňovali.“

„Váš omyl, paní, je nepatrný proti velikosti vašeho postřehu,“ řekl pán a znovu pohlédl na prsteny, jež zdobily její ruce. „Vidíte správně…, že své záměry uskutečnili na půdě svého impéria a ani pak nikoli trvale, nýbrž jen dočasně a vždy jen tehdy, když jednali moudře. Teď vás snad, paní, napadá, v čem tkví tato moudrost. Jak je možné, že řeky, které tekou dolů, a moře mohou kralovat tisícerým údolím? Protože se dovedou sklánět dolů. Proto mohou být králi tisícerých údolí. Tak i moudrý vládce: aby mohl být nad lidem, musí svá slova umět klást pod lid; aby mohl být před lidem, musí svou osobu klást za lid. Proto může zůstávat nahoře, aniž jej lid pociťuje jako tíhu; proto může zůstávat vpředu, aniž jej lid pociťuje jako újmu. Proto jej celý svět s radostí podporuje, aniž pociťuje hněv a odpor. Protože s nikým nesoupeří, není na světě nikdo, kdo by se odvážil s ním se měřit. V tom spočívá ctnost a sláva.“ Pán v červenožluté peleríně, zdobené zlatem a stříbrem, se mírně usmál a pokračoval:

„Hispánie, paní, kdysi poslala poselstvo k římskému senátu s prosbou, aby po vzoru Malé Asie směla zbudovat svatyni Tiberiovi. Císař senátu odpověděl: Že já, slavný senáte, jsem smrtelný jako jiní lidé a že mám dosti na tom, vyplním-li první místo ve státě, prohlašuji tu před vámi a rád bych, aby to věděli i potomci. Ti učiní víc pro mou památku, uznají-li, že jsem hoden svých předků, dbalý vašich zájmů, pevný v nebezpečích a že se pro veřejné blaho nelekám protivenství. To budou mé chrámy ve vašich srdcích, to budou nejkrásnější a nepomíjející sochy; ty totiž, jež se stavějí z kamene, změní-li se soud budoucnosti v nenávist, jsou pomíjeny jako hroby. A proto prosím spojence i samé bohy, tyto, aby mi ráčili dáti až do konce života mysl klidnou, znalou lidského i božského práva, ony, aby provázeli pochvalou a laskavými vzpomínkami mé činy i dobré jméno, až jednou zemřu.“ Pán hleděl na vévodkyni, která bez hnutí seděla před ním, a pak řekl:

„A vidíte, paní. Od té doby císař i v důvěrných hovorech vytrvale odmítal takové uctívání své osoby, jak rovněž píše Tacitus. Jedni to vykládali jako skromnost, mnozí jako nedůvěru v sebe, někteří jako projev duševní zrůdnosti. Vždyť prý nejlepší lidé chovají nejsmělejší touhy, jako u Řeků například Héraklés a Dionýsos, v Římě Quirinus, a byli vřazeni mezi bohy. Lépe prý učinil Augustus, že v to doufal. Vše ostatní je prý totiž vladařům ihned k službám, jen o jediné se musí neúnavně přičiňovat: o světlou památku po sobě. Neboť zhrdá-li se slávou, zhrdá se prý i ctnostmi. Račte si ještě posloužit, paní,“ dodal a sám se mírně napil.

Vévodkyně se potřetí napila, stopku vyprázdnila a potřetí se zamyslila. Měla dojem, že pije něco jiného, než pila podruhé a tím i poprvé. „Zvláštní,“ myslila si, „kdyby teď se dala proměnit v chuť vůně květin, pak je to orchidej, a přistoupila chuť sladkých malin a hořkého jehličí, tak tento nápoj by pak chutnal nyní. Avšak špetka pepře a zázvoru je v něm stále.“ Dala stopku na podnos a poodhalila si podruhé průsvitný šál u krku a pán, aniž na ni pohlédl, řekl:

„Vrátím se ještě k zabíjení lidí, když dovolíte. Hovořím o bitvách, které svádí vojska panovníků, již jsou spolu ve válečném stavu. Avšak to platí i pro život jednotlivých lidí. Při příznivých událostech je přednost dávána levici, při nešťastných událostech pravici. Při bitvě má pobočník místo na levé straně, vrchní velitel pak na pravé. To znamená, že zaujímají místa jako při pohřebním obřadu. Je-li pobito velké množství lidí, má to vzbudit velký žal a smutek. Kdo zvítězil v bitvě, má zaujmout místo podle pravidel pohřebních. Paní,“ řekl pán a lehce se usmál, „smím vás prosit do knihovny?“ a vévodkyně s úsměvem kývla a vstala z křesla.

Prošli druhým přijímacím salonem, stejně nádherným jako byl ten, v kterém dosud seděli, a ocitli se v pánově pracovně. I zde již párkrát vévodkyně byla, též tehdy v památném předminulém roce. Čelem ke zdi, ověšené pestrým orientálním kobercem a dlouhými hedvábnými stórami s malovanými výjevy z dvora čínského císaře, stál obrovský psací stůl s deskou, vykládanou zeleným malachitem a modrým lapisem lazuli a na něm stála malá tepaná lampička a obrovská stolní lampa s pergamenovým, nádherně malovaným stínidlem. Byli na něm zelení a žlutí draci, prapodivní červení a černí ptáci, hnědé a červené opice a bílí a fialoví sloni.

Kolem těchto maleb se vinuly květiny a různé ornamenty v barvách tmavých červení, černí a zlata. Vévodkyně znala tuto lampu na pánově psacím stole, ale dosud nikdy ji neviděla rozsvícenou. Zatímco malá tepaná lampička svítila, tato obrovská lampa nikoli.

„Pochází ze Čchang-anu,“ řekl pán už dříve, „samozřejmě bývala zařízena na olej. Nyní je předělána na proud. Připadá jako osleplá bohyně.“ A pak dodal: „Jednou tu svítila. Když pod ní seděl pan Isyacus.“ V čele stolu stála socha Buddhy vyřezávaná v ebenu a u ní byly dva kalamáře a psací náčiní.

Knihovna pokrývala dvě stěny pracovny. Knihy byly zčásti v regálech nezasklených, zčásti pod sklem. Již dříve si vévodkyně všimla, že knihy pod sklem mají obzvlášť vzácné hřbety, zpravidla zdobené zlatem a stříbrem, a usoudila, že jsou tyto knihy pod sklem, aby se na ně neprášilo. Tu a tam byla část některého regálu bez knih a tam pak stály drobné porcelánové šálky, koflíky, konvičky, věcičky z mosazi a mědi a sošky ze slonoviny a polodrahokamů. U čtvrté stěny pracovny byl divan, čtyři objemná křesla s potahy v různých tmavých barvách a kulatý stolek, který snad jediný nepocházel z Orientu. Vévodkyně se domnívala, že je to francouzské rokoko.

Usedla do jednoho z křesel a pán se s omluvou na okamžik vzdálil. Vzápětí přinesl koflík kávy, cukřenku a lžičku a mísu čerstvých datlí, zelených fíků a stejně zelených měkounkých hruštiček. Čerstvé datle a fíky v zimních měsících v metropoli rakousko-uherské vévodkyni – kdykoli je tu viděla – udivily. Nouze nebývala v městě o čerstvé sicilské citrony, pomeranče, ananasy, ale zelené fíky byl div. Teď se nad mísou musila usmát. Vzpomněla si, co tu jednou řekla baronka von Splüttenberg, když se pán na chvíli vzdálil a ona právě spolkla kousek zelené hruštičky. „Myslila jsem,“ řekla, „že tyto zelené fíky, na něž jsme zvyklí v létě u moře, u nás v zimě nerostou,“ a ona – vévodkyně – tenkrát zdvihla fík a řekla: „je to moudré, co říkáte. Myslila jsem, že právě jím fík, ale jím hrušku, o níž jsem měla dojem, že roste jen na jihu.“ V duchu se však vždycky podivila, že pán k míse jižního ovoce podává kávu. „Kdyby bylo kandované,“ myslila si, „jistě by to šlo, ale je čerstvé.“ Vždycky však v duchu uznala, že se káva k tomuto ovoci hodí. Upila trochu kávy a vzala si datli. Pán se zatím lehce opřel zády o knihovnu, založil ruce na hrudi své červenožluté peleríny a s jemným úsměvem řekl vévodkyni:

„Tvrdí se, že dobrá kniha je nejlepší návštěvou. Ale tvrdí se též, že žádná kniha neučiní člověka mudrcem a že mnoho knih – mnoho omylů. Knihy se čtou k ukrácení chvíle, pro pobavení, pro poučení. Jsou vzácné knihy, po jejichž četbě člověk zmoudří, ale skutečným mudrcem se nestane. Vzácná kniha může být vskutku nejlepší návštěvou, ale někdy je lepší návštěvou živý člověk. Je však na světě několik knih, které jsou tak všeobsáhlé, že žádné jiné, ať sebelepší, se jim nemohou rovnat. A jestliže se pak vyskytne člověk, kterému stačí v životě číst jen jedinou z těchto knih, má otevřenu bránu k pravé moudrosti, byť byl nevzdělán, bránu k pravému bohatství, byť byl chůd, bránu k pravému životu, byť churavěl.“ Pán se otočil ke knihovně a vyňal jednu knížku. Pak řekl:

„Tato kniha to však není. Ale je to ta, paní, kterou chcete. Prosím…“

A přistoupil ke křeslu a podal vévodkyni knihu. Knihu v dost všedním plátně v rudočerné barvě s několika temnými ovály, které mohly připomínat krovku hřbitovního brouka. A aniž pohlédl na vévodkyni, která knihu rozevřela a pohlédla do jejích stránek, řekl: „Neznamená to však, že cesta k pravé moudrosti, bohatství a životu je vždy cesta četby jedné knihy. Tak tomu není. Zvyšovat nadměrně svůj život znamená zhoubu. Podrobovat mysl vášni znamená zvůli a to mohou probouzet i knihy. Proto je lépe číst jich méně než více.“

Když pak vévodkyně s knihou v ruce od pána odcházela a byla již v předsíni oděna v leopardi kožich, řekla:

„Byla bych vám velice zavázána, kdybyste mohl mít podobný názor na propůjčení této knihy, jaký snad mám – jak se domnívám – i výpůjčka by byla jistě velmi příjemným podnětem rozhovorů ve společnosti, ale já se jich – byť velmi nerada a se sebepřemáháním – vzdávám.“

„Ten kdo ví, nemluví,“ uklonil se pán, „ten kdo mluví, neví.“

„Díky,“ usmála se vévodkyně, „ráda bych totiž i podotkla, že i když můj rod zdobí vysoký erb, jsem jen slabá nerozumná žena.“ A pán pohlédl na její prsteny na ruce, v níž kromě knihy držela teď i rukavičky a řekl:

„Tak vzácnou předností můžete být, paní dočasně šťastna.“ A otevřel dveře předsíně a doprovodil ji k dveřím domu.

Opodál pod domem – neboť Schreyvogelgasse byla ulička s náspem, na němž dům stál – čekal kočár s kočím Pummelem.

„Nikoli domů,“ řekla vévodkyně, když vstupovala do kočáru a knížku uložila pod deku, „jsou dvě hodiny odpolední. Zavezl mě, Pummel, k Svatému Štěpánu, kde bude čekat jako vždy, když někam jedu.“ Pummel s knírem od ucha k uchu přisvědčil, usedl na kozlík a lehce nadhodil opratě. Koně vykročili. Před katedrálou vévodkyně vystoupila s taštičkou a pěšky došla na Františkánské náměstí do kavárny pana Václava Musila.

Kavárnička v této časné hodině odpolední byla poloprázdná. Stolek poblíž kamen, kde sedával malíř, byl prázdný. Majitel kavárník přiskočil a pomohl vévodkyni z kožichu. Číšník žák zatím rychle přetřel stolek u okna sněhově bílým hadříkem a rozechvěle poodsunul židličku.

„Griotte, madame?“ uklonil se majitel kavárník, ale vévodkyně zavrtěla hlavou:

„Nikoli,“ odvětila, „dnes sklenku Deidesheimer Hofstück Spätlese, viděla jsem někdy, že toto bílé falcké míváte. Později kávu. Ráda bych se vás na něco zeptala.“

„Hoch víno přinese,“ řekl pan Musil a pokynul číšníkovi žáku, „jsem madame k službám.“

„Vím přece dávno,“ usmála se vévodkyně a nahlédla do své kabelky, „že rozumíte klenotům. Máte přehled o nejlepších vídeňských zlatnictvích. Avšak já nepotřebuji dát si dělat nový šperk,“ pohlédla na barevný obraz korunovačních klenotů, který zdobil jednu zeď kavárničky, „nýbrž starý šperk koupit.“

„Jsem madame k službám radou i pomocí,“ řekl majitel kavárničky uctivě a vévodkyně si všimla, že je zřejmě velmi polichocen, „jaký starý šperk, madame, ráčí myslit…?“

„Nejspíš,“ usmála se vévodkyně, „italský, a to renesanční, z dob Borgiů. A to…,“ pohlédla na své ruce, „prsten“.

Vtom už přibíhal číšník žák, na podnosu drkotal pohárek vína a sklenka minerálky a vévodkyně zmlkla. Když se chlapec rychle vzdálil, řekla majiteli, který teď stál u stolku velmi rozpačitě: „Prsten, který by navíc byl… dutý.“ A řekla: „Prsten, jenž by se dal snadno a nenápadně otevřít. Vím…,“ usmála se, „není to přání skromné. Ale přesto bych takový šperk měla ráda.“

Majitel byl velmi rozpačitý a vévodkyně si myslila: „Byl-li před chvílí rozpačitý, je teď téměř zaražen. Což svědčí o tom, že šperkům skutečně rozumí.“ A povzbudivě se usmála a řekla: „Máte dojem, že se nic takového nenalezne?“

„Madame,“ uklonil se majitel, opravdu byl zaražen a zřejmě pracně hledal slova, „ich beehre mich…, es ist für mich grosse Ehre…“

„Snad, nejste-li, pane kavárníku, udiven,“ přerušila vévodkyně jeho rozpaky, „že se ptám na radu právě vás. Es scheint, dass Sie mich nicht richtig verstanden haben. To má totiž jeden velmi prostý důvod. Že mě totiž nic nevybízí k tomu, abych se zeptala na radu někoho ze svých známých…, ba ani pana Turka nebo Biedermanna, ba ani panadel Sotto…,“ řekla a postřehla, že majitel při těchto jménech strnul…, „abych se prostě, zwischen uns, zeptala vás.“

„Madame,“ řekl majitel kavárník velmi rozrušeně, začal už i tušit že jde o nějaké tajemství, „osměluji se mít značný strach, že na toto vznešené přání… mé slabé síly asi nepostačí. Takový prsten, kromě muzeí a klenotnic…, by mohl být leda… v nějakém majetku soukromém rodinném. Soukromém rodinném…,“ opakoval a vévodkyně si všimla jeho obdivného pohledu na prsteny na své ruce, „určitě mi není známo, velmi prosím za prominutí, že by byl měl některý z našich starožitníků renesanční prsten z doby Borgiů k prodeji anebo že by se takový prsten vůbec byl vyskytl v posledních létech… v největších našich aukčních síních v dražbě…“

„Opakuji,“ kývla vévodkyně a poodhalila si průsvitný zelený šál, kterým si chránila krk, „je to přání příliš neskromné, než aby je bylo možno beze všeho splnit. V tom případě bych připustila, aby šlo o nějakou dobrou kopii pozdější, která by se použitým materiálem… třeba ani originálu vyrovnat nemusila. Smím zvědět váš názor na toto?“ Majitel kavárník se uklonil a vévodkyně postřehla, že sice v rozpacích je stále, avšak teď přece jen poněkud menších.

„Madame,“ řekl, „domnívám-li se správně…, nalézt nějakou kopii pozdější by bylo přece jen snazší. Bylo by však třeba po ní pátrat. Dát anonce starožitníkům a překupníkům, též aukčním síním…“

„Což nepřichází v úvahu,“ podotkla vévodkyně a kavárník rychle a ochotně přisvědčil.

„Ovšem,“ přisvědčil rychle, „to madame na mysli nemá. A tak…,“ řekl s pohledem k zemi, „prosím za prominutí, kdybych navrhl… ještě jednu možnost, která by byla… uskutečnitelná nejpravděpodobněji.“

„Ano,“ kývla vévodkyně, „máte na mysli dát takový šperk zhotovit. Zhotovit podle starého původního vzoru,“ a kavárník si oddychl.

Chvilku bylo ticho. „Opravdu tomu rozumí a dělá, co může,“ myslila si vévodkyně, „velmi se snaží a já ho dost trápím. Dát takový šperk dělat!“ Číšník žák poodcházel k jednomu vzdálenému stolku obsloužit dva starší pány ve zlatých cvikrech a po očku hleděl k stolku jejímu. A kavárník s pohledem k zemi zřejmě usilovně přemýšlel.

„Dát takový šperk zhotovit je sice řešení,“ kývla posléze vévodkyně, „avšak velmi se obávám, že mně příliš nepomůže. Zhotovení by trvalo jistou dobu. Dosud jsem vám totiž, pane kavárníku, nesdělila, že prsten potřebuji v několika příštích dnech.“

„Madame,“ kavárník se náhle napřímil a vévodkyně měla dojem, že teď hodlá promluvit jaksi obšírněji a přednést nějakou zcela novou myšlenku, „nerad bych se ukázal být nehodným tak velké pocty, kterou mi madame prokazuje… a vzdával se nerozvážně z ukvapení naděje, leh beehre mich, Madame mitzuteilen…,“ majitel kavárník se teď opět uklonil, „že se úzce znám se zlatníkem, který nejen má mnohem lepší přehled o klenotech než já, avšak má i prvotřídní dílnu. V Čechách. Tento pán pochází z Čech a to z jižních a je zároveň mým příbuzným. Šťastnou shodou okolností dnes večer přicestuje z Prahy sem k nám do Vídně…“

„Říkáte, dobrý znalec, avšak umělec též?“ zeptala se vévodkyně a majitel přisvědčil.

„Je vskutku výtečný, smím-li to tak říci o vlastním bratranci,“ řekl uctivě, „z jeho dílny pochází několik šperků i pro pana von Szemere a pana hraběte Kinského. Samozřejmě dokonce i pro Schwarzenbergy, neboť jeho dílna je v Českém Krumlově. A kdyby se madame obtěžovala moc, pak by jeho dílnu jistě pochválila i Její Jasnost kněžna z Liechtensteinů. Dnes večer s ním budu mluvit. I když totiž za svého pobytu ve Vídni u mě nepřebývá, přijede vlakem na nádraží Františka Josefa, kde ho budu čekat, abych jej pozdravil a zavezl do zdejšího jeho bydliště. Jmenuje se Štěpán Radechowsky a já bych mu okamžitě sdělil přání, které madame vyřkla.“

„To je od vás milé,“ usmála se vévodkyně, „avšak co by mohl onen pán pro mě udělat? Domnívám se, že se setká se stejnými potížemi, jako jsou ty, o nichž mluvíme.“

„Mohl by však,“ řekl majitel kavárník rychle, „madame sdělit svůj názor mnohem přesnější, než mohu já. Kdyby nemohl obstarat originál, a myslím, že vskutku nikoli, snad by věděl o nějaké pozdější přesné a vzácné kopii, a kdyby snad právě ani ta mu nebyla známa, dokázal by vytvořit onen šperk podle starých vzorů v čase co nejkratším.“

„Řekl jste však, že má dílnu v Čechách,“ namítla vévodkyně. „Nyní však bude ve Vídni, kde zřejmě na práci zařízen není…“

„Může dát příkaz telegrafem, aby mu zatím doma v dílně přichystali vše potřebné,“ odvětil kavárník, „příslušný vzor a materiál. Přijíždí sem k nám v obchodní věci, která si jistě nevyžádá příliš času, a aby madame vyhověl, jistě by se co nejdřív vrátil zpátky a hned se ujal díla.“

Vévodkyně upila vína, chvilku přemýšlela a kavárník jemně dodal:

„Diskrétností by si madame mohla být jista.“

„Nuže,“ řekla za chvíli vévodkyně, „snad by to za pokus stálo. Ostatně, já se poněkud mýlím. Ten prsten vlastně ani tak rychle nepotřebuji. Bude však moci onen Mistr v případě, že nesežene prsten hotový, vyrobit otvírací prsten dutý?“ a majitel kavárník, teď již značně klidný, odvětil:

„Umění vložit mechanismus ve šperk je jeho silná stránka. Hraběti Kinskému například zhotovil pouzdro na vysunovací tužku, které lze automaticky krátit, jak ubývá tuhy. Madame by se mohla spolehnout. Bylo by jen třeba, když madame dovolí, znát míru prstenu a sdělit, jakým drahokamem má být zdoben.“

„To bych ponechala na úvaze jeho,“ odvětila vévodkyně, „bude asi musit vzít, co bude mít po ruce, když to tak spěchá… Jak jsem již poněkud naznačila, nemusí jít o exkluzivní kámen. Stačil by dobrý ametyst či dokonce lepší opál. Prsten se totiž použije velmi příležitostně, či lépe řečeno… jen párkrát. Většinou bude ležet v mé šperkovničce. Pokud jde o míru, mohu dát poslat Mistru nějaký prstýnek na vzor. A propos, pane kavárníku,“ řekla, „můžete mi podat zprávu o Mistrově názoru zítra dopoledne? Zdaleka toho tak brzy netřeba, nicméně přece jen, zítra v poledne?“ a viděla, jak se teď pan Musil bodře a velmi zdvořile usmál.

„Ovšem,“ řekla si v duchu a usmála se též, avšak s pohledem na náměstíčko za oknem, kde stála Fischerova kašna se sochou Mojžíše, „jednak ho mate, že na šperk velmi spěchám a vzápětí říkám, že vlastně nespěchám… Avšak co je hlavní! Neví, kdo jsem, kde bydlím, chodívám sem inkognito a teď právě cítí možnost odhalit mou totožnost. Mon Dieu, na co vše to musím myslit, vyřknu-li jedno jediné přání,“ a pak se odvrátila od okna a řekla:

„Podat mi zprávu o Mistrově názoru je velmi prosté. Pošlu sem k vám zítra před polednem posla. Tomu můžete předat Mistrův vzkaz. Kdyby mínil, že je nutno se se mnou osobně setkat, nechť to poslovi sdělí a já zas obratem sdělím další. Učet vyřídím v hotovosti, hned po dokončení díla.“

„Madame,“ přisvědčil kavárník přesvědčivě, „es wird alles aufschreiben, damit nichts vergessen werde,“ a vévodkyně trochu zvedla ruku a podotkla:

„V případě, že by mi Mistr chtěl napsat dopis, nechť jej nechá otevřený. Aby ho můj posel mohl číst hned zde na místě a případně něco bez prodlení plnomocně zařídit.“

„Nic naplat,“ myslila si, když majitel kavárník běžel do kuchyňky, „inkognito bude zčásti dotčeno, avšak jen u mého posla, což je tak, jako by ani dotčeno nebylo. Pošlu sem Uhrmachra. Nutno mu jen předeslat, že mě nesmí jmenovat ani titulem a že nesmí o mně mluvit jinak, než jako o paní. Kterého Kinského to asi myslil s tou patentní tužkou,“ řekla si, „to vypadá na Rudiho, ten má takové ztřeštěné nápady. A kněžna Liechtensteinová…, to asi myslil starou, ledaže myslí choť mladého, která se teď zdržuje v Lednici na Moravě.“

„Tak Franci,“ řekl zatím pan Musil v kuchyňce svému číšníkovi-žáku, a ač chvilku předtím u stolku vévodkyně dospěl k jistotě a klidu, teď byl již opět rozrušen, „tak a je to tu. Co jsem říkal. I’hatt recht gehabt. Komm,“ kývl a zavedl chlapce dál do kuchyňky, „tak se koukni. Dáma zas zachovala inkognito a místo svého jména a adresy sdělila, že k nám zítra pošle sluhu. A zná se Franzi, a to je hlavní, s panem Türkem, Biedermännern a i s panem del Sotto…, víš vůbec, Franzi, kdo to je?“ šel rychle přivřít dveře kuchyně, „nevíš. Jak bys to asi věděl, nešťastný chlapče, tak to jsou dvorní juveliéři. Pan Türk je dvorní Händler, už jeho otec a dědeček byl, a ti dva jsou zlatníci. Jeho Veličenstva císaře! Dáma, Franci, je asi skutečně z arcivévodkyň rakouských, některá z neteří císařových, ale, ale…,“ pan Musil potřásl hlavou a ještě více se zarazil, „mně se čím dál víc zdá, a věk by tomu odpovídal…, že je to Gisela Luisa Maria, sestra nebohého korunního prince…, um Gottes Willen, samotná císařova dcera,“ a číšník žák otevřel ústa a oněměl.

„Dáma si za chvíli bude žádat kávu,“ řekl pan Musil vzápětí. „Tu kávu jí doneseš.“

„Jezusmarja, milostpane,“ zaštkal číšník žák a prosebně hleděl na svého zaměstnavatele, „prosím jich, prosím jich…,“ ale pan Musil se už zas zcela uklidnil, v tváři měl bodrý, ba radostný výraz a lehce mávl rukou.

„Abagé, neboj se a neměj trému,“ řekl konejšivě, „musíš si zvykat. Však on ti strach časem přejde. Co jsem ti říkal posledně. Jednou budeš vyprávět svým dětem a vnukům, jak jsi v kavárničce pana Musila na Františkánském náměstí obsluhoval arcivévodkyni rakouskou, snad dokonce císařovu dceru.“

Pak se otevřely dveře kavárny a vešel mladý muž. Měl malý tmavohnědý knírek, holou bradu a u krku pod zimníkem jen žlutou hedvábnou šálu. Sundal klobouk a objevily se delší hnědé vlasy.

Držel menší desky. Usmál se a uklonil ke stolku u okna a vévodkyně se rovněž usmála a kývla. Přiběhl číšník žák, aby pomohl malíři z kabátu, ale nebylo toho třeba. Malíř si sám sundal kabát, pověsil jej na věšák a usedl ke stolku poblíž kamen. Měl na sobě drobně kostkované sako, zelené kalhoty a u krku tu žlutou šálku. Objednal si griotku a číšník žák, celý červený a nesvůj, po očku hleděl k vévodkyni.

„Byť nemrzne, zima ještě trvá,“ řekl mladík vlídně ke stolku vévodkyně a otevřel destičky, „ale první jarní měsíc je tu co nevidět a předvídači počasí píší, že bude zdařilý.“ A vévodkyně odvětila:

„Kéž by měli pravdu, ač mohou-li ji vůbec někdy mít. Meteorologové věští počasí z letu ptáků a obávám se, že z jejich vnitřností. Kéž by nám jaro přineslo štěstí.“

S griotkou k malířovu stolku přišel teď sám majitel pan Musil a téměř zářil.

„Prosím, Mistře,“ řekl jaře a vévodkyně si pomyslila: „Tedy skutečně malíř.“ A všimla si, že kousek za dveřmi kuchyňky stojí hoch jak sloupek a jako by odtamtud vykukoval a chvěl se.

„To je divné,“ pomyslila si vévodkyně, „co to asi s ním je. Zdaž není takový jako posledně, jako by se bál? A propos,“ řekla nahlas s úsměvem ke kavárníkovi, který byl v té chvíli stále poblíž stolku, „právě mě napadá! Kde je dnes dívenka, že ji není vidět. Není snad chorá?“

„Ach, madame,“ zářil pan kavárník a malíř poslouchal též, „Marcelka má dnes volno. Nikoli ona, ale její teta poručnice ochořela, a protože nikoho nemá, kdo by jí posloužil, je Marcelka doma. Však už zítra opět přijde, protože se teta dneska uzdraví,“ a pak se vévodkyně radostně zeptal, ale platilo to i malíři: „Neráčí vám, prosím, být chladno?“ a s dlaněmi nad musgráfkami dodal:

„Chlapec musí přiložit.“

Malíř vyňal z destiček blok a z náprsní kapsy tužku a začal si dělat nějaký náčrtek. Vévodkyně vyňala z taštičky list papíru, tužku a začala psát. Ozvalo se rachocení, to číšník žák sypal uhlí do kamen a vzápětí odběhl a zase přiběhl s lopatičkou a košťátkem, neboť mnoho uhlí rozsypal na podlahu. Přišlo několik nových hostí, dva starší páni v cvikrech odcházeli. Malíř kreslil, vévodkyně psala, skromně upíjela vína, a pak dopila a požádala kavárníka o kávu.

„Tak, Franzi,“ řekl kavárník v kuchyňce a dal chlapci na tác kávu a vše, co se k ní dává, „da hast das Deine und geʼ. Řekni prostě madame nebo Frau, řekni prostě wollen Sie sich bedienen a ukloň se. To přece snad svedeš, vždyť to děláš furt. A nebuď tak vyjevený a usměj se,“ řekl konejšivě, „ať se ti netřesou ruce. Co si dáma pomyslí. Že jsi strašík ustrašený a nemáš kuráž. Geʼ.“ A nebožák vzal tácek s kávou a šel.

„Nechť se madame spolehne,“ řekl majitel kavárník, když pomohl vévodkyni na odchodu do kožichu z leoparda, „alles wird nach Wünschʼ vorbereitet werden. Zítra v poledne předám poslu vyjádření pana Radechowského. Doufám, že za stávajících možností bude madame spokojena.“

Vévodkyně se ještě na mžik vrátila ke svému stolku, nechala na něm peníz pro chlapce a vzala si kabelku. Pak se usmála na malíře, který zdvořile vstal ze židle a uklonil se a jeho oči byly laskavé a vlídné.

*

Vévodkyně v loži pod blankytnými nebesy v růžovém světle míšeňské lampy sáhla po odchodu komorné po knížce, která dosud ležela na její přikrývce a kterou jí dnes po poledni zapůjčil pan Wu-i-šeng wej-če. Vyňala z ní, aniž ji otevřela, menší lístek a přehlédla, co na něm stálo. „Nejbohatší muži světa. Jmění v přepočtu na německé marky“. A četla:

„Naposled zemřelý pařížský Rothschild vlastnil jmění v částce 800 milionů marek, které při pěti ze sta dává úrok 40 milionů marek. Nedávno rovněž zemřelý markýz z Westminsteru byl odhadován na ročních 16 milionů marek. V Novém světě možno nalézt i větší hromadění majetku. Asi před třemi léty byl roční příjem senátora Jonese z jeho stříbrných dolů v Nevadě 20 milionů marek. Z evropských monarchů sem lze zařadit ruského cara, který je se svými 100 tisíci denně někde mezi pány Jonesem a Rothschildem. Zajímavé je, že pan Mackay, jemuž přibývá majetek každou vteřinu o jednu marku 70 feniků, byl před 30 lety chudý irský chlapec, před 20 lety prošel Spojené státy jako obchodní spekulant a před 16 lety došel naprostého bankrotu.“

„Vše je pomíjivé,“ myslila si vévodkyně v loži pod nebesy v růžovém světle lampy, „alles vergeht. Vor dem Angesicht des ewigen Richters gilt nicht das Eigentum, kaum das Tun, nur das Sein…,“ pomyslila si německy, „ano, před věčným soudcem neplatí majetek, vlastně ani činy, jen bytí. Bytí,“ myslila si, „to jest, jakým kdo je…,“ a odložila lístek k lampě. Teprve pak knihu pana Wu-i-šenga v rudočerných deskách, podobnou krovce hřbitovního brouka, otevřela. „Co mi to ten Louis v Paříži říkal,“ napadlo jí náhle, „neběží o to nebo ono, nýbrž o to, zdali jsme při zdravém rozumu.“ A pohodlně se opřela o bílé podušky, pohodlněji si upravila knihu v ruce a pohroužila se do její četby.

Co četla, bylo tak úchvatné jako nejvznešenější chorál, přetékající slunci, jasy a zářemi, dá-li se čtení písmen proměňovat v hudbu a hudba měnit v světélka.

Zprvu četla o krásách lesů. O lesech listnatých i jehličnatých. O dubu, habru, javoru. O lípě, klenu a buku, pak o smrku, modřínu, borovici a jedli. „Duby a lípy nemají v zimě listy,“ četla, „jak nádherně vymaloval tisíciletý dub Karl Friedrich Lessing. Vnořme se do lesních interiérů na obrazech Ludwiga Richtera,“ četla, „do pohádkových lesů Moritze von Schwinda s jejich přízračnými stromy v takových dílech jako jsou Rusalky s jelenem, Krakonoš nebo Chlapcův divotvorný roh…, nemáte pocit pohádkového štěstí?“

Pak četla o lesech Ferdinanda Waldmüllera.

„Jeho Dunajský les je v soukromém majetku ve Vídni,“ četla, „jeho Lesní krajina je v Městské galerii vídeňské. A jaké jsou lesy Josefa Högera a solnohradské a korutanské Franze Steinfelda, nevidíte vandrovníky a necítíte vůni mouky v lesních mlýnech, které na těch obrazech naprosto nejsou? Ale to jsou romantičtí malíři rakouští, případně němečtí,“ četla a jako by ložnice dýchala vůní jehličí a pryskyřice, „co však sever? Třeba Boulonger a Heymans? A co francouzský Gustave Courbet, jeho Lesní cesta v Mnichově nebo Lesní zátiší se srnami v Louvru?“

Znenáhla přecházela kniha od těch krásných lesů k tomu, co roste pod jejich stromy.

„Pohleďte,“ četla vévodkyně, „co všechno pod nimi roste. Pohleďte na traviska a listí pod starým stromem na Nedělním ránu Ludwiga Huga Beckera, nevidíte poutníka o torně a holi, jak tam přespal a teď vstává, aby se odebral do vesnického kostelíka na mši?“ A četla o hebkých trávách…, borůvčí, měkkých tmavších i světlejších mechách…, „naše kniha se nebude zabývati pasekami, kde roste malina, ostružina, šípky a hloh,“ četla, „protože na pasekách není stromů, a vynecháme všechny byliny ba i rulík a blín. Bylinky si žádají knihu jinou.“

Pak se z mechů, trav a spadlého jehličí začaly vyklubávat houby.

Žluté třásničky kuřátek, žluté hlavičky lišek a sametově hnědé hlavičky hříbků. Barvité vršky bedel, kozáků, ryzců a znovu hříbků a lišek a pak se náhle z těch všech trav, mechů a hub vynořilo slovo… „hleďte,“ četla vévodkyně, „Boletus satanas!“

Hřib satan, a jakoby náhle pod stromy projel blesk. A pak…

Pak se vynořil rod lupenatých hub a slovo Amanitea, a pod ním muchomůrka citronová, muchomůrka hlízovitá čili zelená a další a náhle bylo psáno: „Zelená obsahuje 13 druhů jedů. Jedy těchto hub se dělí ve dvě skupiny: v phallotoxiny a amatoxiny.“ A pak se z těchto hub a jedů začal vynořovat člověk…

Člověk.

„Horno homini lupus…,“ člověk člověku vlkem. Člověk není anděl…, „Mensch ist kein Engel… Das menschliche Leben ist ein Traum, Tanz, Spiel, Rauch, Hauch, Gras…“ Život člověka je sen, tanec, hra, kouř, dech, tráva…, a to už nebyly krásné lesy, lesy pohádkové, slunné, teplé a vonící, to už nebyly obrazy Lessingovy a Schwindovy…, to už vévodkyně četla o první skupině jedů, která účinkuje na lidský organismus rychleji, ale je méně jedovatá, a o druhé skupině jedů, například amatoxinů, která účinkuje pomaleji, ale zato je velmi jedovatá. „Požití jedu,“ četla, „není osm až dvanáct hodin patrno. S člověkem se neděje nic. Člověk může být klidný. Může chodit, mluvit, psát, může i jíst, pít, ba i spát a může jet v kočáře ba dokonce i na jezdeckém koni, auf einem Reitpferde… a může i zpívat. Třeba O sole mio a drnkat na loutnu. A pak zemře. Umírá však až po této době, když jsou napadena játra, ledviny a orgány jiné.“

A pak už přestaly i houby a celá ta příroda a vévodkyně se octla někde úplně jinde. Jakoby v jiné galaxii. V nějaké chemické knajpě…

Četla o kyselině sírové, solné, dusičné, octové, šťavelové, karbolové. Četla o lyzolu, o louhu draselném a sodném, o arzénu, fosforu a sublimátu a také větu: „Sieh zu, aus welcher Schicht deines Ich du jeweils sprichst und handelst,“ ale o ní ani neuvažovala a četla o chlorečnanu draselném, nitrobenzolu a nitrobenzenu, kysličníku uhelném, chloroformu, éteru a také větu: „Wenn der Hass so tief ist, dass er selbst das Mitleid ausrottet, ist teuflisch…, je-li nenávist tak hluboká…, je ďábelská,“ a v duchu si říkala: „Bože, to toho v té přírodě je, kdo to neví, snad by tomu ani neuvěřil…,“ a četla o kokainu, morfiu, baryu, atropinu a u každého toho názvu byl záznam, za jak dlouho co účinkuje, v jakém množství a jaké jsou příznaky… „Člověk začíná blednout a mít žaludeční křeče,“ četla, „člověk začíná zvracet, třást se a padat,“ četla, „člověk začíná modrat a dusit se…,“ a obracela stránky a četla o strychninu a cyankáli a konečně o jedu hadím.

O jedu hadím a tím se kniha znenáhla zas vracela tam, kde začala a odkud vyšla, k přírodě.

K překrásným pískovcovým balvanům a skalkám ve výhni prudkého letního slunce, k lesním krajinám Josefa Feida a karpatským lesům Josefa Holzera a k alpským krajinám Friedricha Gauermanna a četla: „Neslyšíte zvon kapličky, linoucí se krajem v podvečer? Neslyšíte vzdálené jódlování?“ a četla: „Das Kennzeichen des Tapferen ist nicht ohne Furcht sein, sondern die Furcht überwinden… Znamením statečného není nemít strach, nýbrž strach přemáhat,“ a četla: „Wo viel Licht ist, ist starker Schatten…, kde je mnoho světla, je silný stín…“ a slova se měnila v chorál a chorál ve světélka a na stránky knihy dopadalo růžové světlo míšeňské lampy a ozařovalo i její tvář a bílé hedvábné polštáře, o něž se opírala, a lehkou péřovou žlutavou přikrývku.

Odložila knihu k lampě, takže vedle lampy jako by ležela krovka hřbitovního brouka, odložila, a zhasla lampu až velice pozdě. Ačkoli to nemohla slyšet, měla dojem, že dole z domu někdo vychází, a řekla si: „To může být Stockalp.“

Když usínala, její malé zlaté náramkové hodinky na ručce andílka u její hlavy na sloupku, podpírajícím nebesa, ukazovaly půl čtvrtou ranní.

6.

„Jasnosti, jsem zde,“ řekl komorník Uhrmacher, když vstoupil do kabinetu, neměl teď tmavě červený kabátec se zlatými knoflíky a kalhoty s lampasou, nýbrž límec s vázankou a tmavé šaty, protože se právě vracel z města…, „jsem zde. Mluvil jsem s panem Radechowským v přítomnosti majitele kavárny.“

„Vidím však, že nic nenesete,“ řekla vévodkyně od stolu a Tacitovy rozevřené knihy, „neposlal dopis?“

„Neposlal,“ odvětil komorník, „vše proběhlo krátce. Zlatník se hned ujme díla, jakmile se vrátí do Krumlova. Tvrdil, že ani nemusí dávat předběžný příkaz, protože má v dílně stejně všechno po ruce. Řekl, že jestli vzácná paní zákaznice…,“ a komorník zmlkl, neboť vévodkyně ho přerušila.

„Vzácná paní zákaznice,“ opakovala, „neopomenul jste tedy o mně mluvit, jak zněl příkaz,“ a komorník přisvědčil.

„Neměl jste snad pocit, že hledí trochu vyzvídat?“ a Uhrmacher kývl.

„Nepadlo jediné tázavé slovo,“ odvětil, „nicméně jsem cítil, jako by doufali, že se podřeknu. Samozřejmě…“

„Dobrá,“ kývla vévodkyně, „nuže, co zlatník řekl…?“

„Jestli vzácná paní zákaznice bude svolná, použije za kámen menší český granát, neboť na dutý prsten je lépe užívat menších. Granát prý navrhuje proto, že paní netrvá na drahokamu příliš cenném, ale granát je prý zato velice krásný. Zachová renesanční tvar a prosí jen tu míru…“

„A kdy se vrátí do Krumlova?“ zeptala se vévodkyně a Uhrmacher řekl:

„Tvrdí, že pozítří. Vrací se přímo tam, ač teď sem přijel z Prahy. Za dva dni pak prsten zhotoví a třetí den jej přiveze do Vídně. Prosí o dispozici, kde jej má předat.“

„Dnes je středa,“ počítala vévodkyně, „odjíždí pozítří…, to je pátek. Dva dni práce…, to je sobota a neděle. Pak tedy s prstenem by tu měl být v pondělí. To je šest dní, avšak podle pravdy já tak zas moc nespěchám. Zavolejte Pummla a pak znovu přijďte. Půjdete do kavárny znovu.“

Komorník se uklonil a šel. Zakrátko klepal na kabinet Pummel.

„Pummel,“ řekla vévodkyně od stolu a rozečtené knihy, „ten jeho prstýnek…“

„Zde, prosím,“ kočí podal vévodkyni malý stříbrný prstýnek.

„Teď šel, Pummel,“ řekla vévodkyně, „dnes ho už potřebovat nebudu. Věnuje se koním. A teď zavolá komorníka.“

Znovu se dostavil Uhrmacher.

„Zde máte míru,“ řekla vévodkyně a podala prstýnek, „ať to zlatník udělá přesně. Dále tomu pánu sdělte, že s granátem paní souhlasí. Dále, že se paní domnívá, že dílo odevzdá v úterý. A kde? Kde…,“ usmála se v duchu a myslila si: „Musím se s ním sejít osobně. Já za ním však nikam nepojedu. Zbývá tedy opět pan Musil. Přijdu,“ řekla, „v úterý ve tři do kavárny na Františkánském náměstí, píši si to do diáře. V kavárně zaplatím. Tak tam k tomu panu Musilovi skočte a vyřiďte to.“

„To jsem,“ myslila si, když komorník odešel, „zvědava. Hlavně na ten mechanismus. Bude-li vůbec fungovat. Ale Rudi Kinský by si nedal dělat tužku u šarlatána. A je-li to pravda s těmi Schwarzenbergy a Liechtensteiny, což asi ano, musí být zlatník dobrý.“

A pak se znovu sklonila nad Tacitovu knihu v kůži se zlatou ořízkou a četla, kde měla založen lístek:

„Seianus tedy v domnění, že si musí pospíšit, zvolil takový jed, aby se při jeho ponenáhlém působení dala předstírat nahodilá nemoc. Drusovi jej podal kleštěnec Lygdus, jak se zjistilo po osmi létech. Tiberius však po celou dobu jeho nemoci chodil do radnice buď protože se ničeho nebál, nebo aby stavěl na odiv sílu ducha.“ A četla dále:

„Po svedení Livie k zločinu připoutal prý k sobě Seianus smilstvem i kleštěnce Lygda, protože byl svému pánu milý pro mladistvou krásu a náležel k jeho předním služebníkům. Když se účastníci zločinu umluvili o místě a času otrávení, zašel prý potom tak daleko ve své drzosti, že vše obrátil, zastřeným způsobem obviňoval Drusa z úmyslu otrávit otce a varoval Tiberia, aby se chránil první číše, která mu bude podána na hostině u syna. Tímto úskočným nařčením se dal stařec svést, a když přišel na hostinu, přijal prý pohár, ale podal jej Drusovi. A když on nic netuše po mladickém způsobu pil, vzrostlo prý podezření, jako by si ze strachu a zahanbení sám způsobil smrt, kterou nastrojil otci.“

Vévodkyně obrátila listy na další založený lístek a četla: „Tehdy se Agrippina, odhodlaná již dávno k zločinu, rychle chopila příležitosti, jež se naskytla, a majíc dostatek pomocníků, radila se o druhu jedu, aby jeho náhlým a prudkým účinkem nebyl zločin prozrazen; kdyby však zvolila jed pomalu působící a umořující, aby Claudius v blízkosti smrti nevytušil úklad a nepřilnul znovu k vlastnímu synovi. Rozhodla se pro něco zvláštního, co by zmátlo jeho rozum, ale oddálilo smrt. K tomu byla zvolena mistryně v tom oboru – Locusta, nedávno odsouzená pro travičství a dlouho sloužící jako jeden z nástrojů vlády. Tato vynalézavá žena připravila jed a císaři jej podal kleštěnec Halotus, který mu obyčejně přinášel pokrmy a napřed je ochutnával.“ A dále:

„To všechno se tak rychle rozhlásilo, že současní dějepisci zaznamenali, že byl jed nalit na hřibovou lahůdku, ale účinek jedu nebyl prý hned patrný buď pro nevšímavost přítomných, nebo pro Claudiovu opilost, současně se zdálo, že mu pomohl průjem. Poděšená Agrippina obávajíc se nejhoršího nedbala nevole přítomných a povolala lékaře Xenofónta, jehož spoluúčast si zajistila. Ten jako by chtěl přispět císaři při namáhavém dávení, vstrčil prý mu do krku pero natřené prudkým jedem; dobře věděl, že se nejtěžší zločiny počínají s nebezpečím, dokonávají však s odměnou.“

Pak ještě otevřela knihu na posledním založeném místě. To se už týkalo Nerona. A četla:

„Nero zpozoroval nenávist k sobě a jeho zášť se stupňovala; a poněvadž ho tížily Agrippininy hrozby, Britannicus pak se nijak neprovinil, a on se proto neodvažoval veřejně nařídit bratrovu popravu, pracoval potají a dal připravit jed s pomocí Julia Polliona, tribuna tělesné stráže, pod jehož dozorem byla vězněna odsouzená travička Locusta, svými zločiny velmi pověstná. Již dávno bylo postaráno o to, aby nejbližší okolí Britannikovo nedbalo ani svědomí ani věrnosti. Poprvé dostal jed od svých vlastních vychovatelů, ale ten průjmem z něho vyšel, buď protože byl málo účinný, nebo v něm byla mírnící přísada, aby tak prudce nepůsobil. Ale Nero už nemohl vydržet pomalu postupující zločin, hrozil tribunovi, nařizoval popravit travičku. Když potom slibovali tak náhlou smrt, jako by byla spěšně provedena mečem, byl uvařen hned vedle císařovy ložnice prudce účinkující jedovatý nápoj, složený z předem vyzkoušených jedů.“ A vévodkyně četla závěr:

„Bývalo zvykem, že císařské děti sedaly a jídaly s ostatními stejně starými šlechtici před očima svých příbuzných u vlastního, skromnějšího stolu. Tam také stoloval Britannicus, ale poněvadž mu pokrmy a nápoje napřed ochutnával vybraný sluha, aby nebylo upuštěno od tohoto obyčeje, nebo aby smrtí jich obou nebyl zločin prozrazen, byla vymyšlena tato lest:

Dosud neškodný a již ochutnaný, ale velmi horký nápoj byl podán Britannikovi; potom když jej pro vřelost odmítal, byl do něho se studenou vodou přilit jed a tak pronikl všechny jeho údy, že pozbýval hlas a dech zároveň. U kolemsedících nastal zmatek, nic netušící se rozprchávali, ti však, kdo hlouběji prohlédali, zůstali jako strnulí upírajíce zrak na Nerona. Ten, jak ležel na boku, řekl, jako by o ničem nevěděl, že tomu tak bývá při padoucnici, kterou Britannicus trpí od útlého dětství, a že se mu znenáhla vrátí zrak i smysly. Tak bylo po krátkém mlčení obnoveno veselé hodování.“

„Seianus, Drusus, Livia, Agrippina,“ pomyslila si vévodkyně, „Locusta, Pollionus, Britannicus…, po krátkém mlčení se vesele hodovalo dál,“ zavřela knihu Tacitových Letopisů a pohlédla na portréty na kabinetní zdi. Byly jen tři a nebyly příliš velké.

Obraz vévodčiny matky, rozené rakouské princezny von Leuchtenberg-Aulendorf, spřízněné s ovdovělou císařovnou brazilskou, vévodkyní z Braganzy, matka zemřela, když bylo vévodkyni osmnáct, portrét byl dílem francouzského malíře Ingrese. Portrét vévodčina otce od téhož mistra, vévody La Tâllière dʼHayguères, který zemřel, když bylo vévodkyni deset. A pak obraz třetí – portrét vévodčina muže Marka Joachima hraběte z Kevelsbergu, kterému doma od dětství kupodivu říkali Hanzi a jenž zemřel na střelu v žebrech, na následek zranění z války rakousko-pruské, které se v tehdejším svém předmladistvém věku účastnit nemusil. Zemřel za šestadvacet let po této válce, tedy vzhledem k příčině za dobu značně dlouhou. Zemřel po dvanáctiletém manželství s vévodkyní ve věku dvaačtyřiceti let a ovdovělá vévodkyně od té doby používala už jen opět svého jména rodného, k němuž jen někdy, z požadavku nutnosti, připojovala i jméno provdací. Manželův obraz vytvořil rakouský portrétista Anselm Feuerbach a vévodkyně měla dojem, že je čím dál víc zašlý… Opodál na stěně kabinetu však přece jen ještě visel jeden rodinný portrét, a to obraz manželovy matky, rozené hraběnky Wastelli della Salleta, Italky z Cremony, která dosud žila v Sant Angelo a trápily ji křečové žíly, takže na synův hrob do Vídně si již netroufala jezdit. Všechny tyto portréty v kabinetu byly dost malé. Jiné, mnohem větší, zdobily vévodčin salon, kterému se říkalo „velký“, protože to byl vpravdě sál v rozloze poloviny celého jednoho patra, v němž se scházela zpravidla jen velká společnost. Vévodkyně chvíli hleděla na zdejší portréty… a pak se odebrala do kuchyně dohlédnout na mytí nádobí. Prohlédla si talíře a byla spokojena. Pak si prohlédla kotlík, v němž se vařila polévka.

„Mijoter,“ řekla kuchařčiným pomocnicím, „mijoter značí zvolna vařit na malém ohni, což přísluší mnohým druhům polévek, například i té dnešní. Po mijoter je třeba kotlík nejen řádně vymýt, ale ještě navíc jej vypařit nad párou.“

Pomocnice se chopila kotlíku a vévodkyně řekla:

„Až to skončí, půjde k madame Sacher a objedná na zítřek dopoledne dort. Dále umele půl kila kávy ceylonské, připraví láhev výtečného francouzského koňaku a krabici doutníků Havana Grande nation. Na zítřek odpoledne. To je zatím vše.“

Druhý den odpoledne zastavil před sídlem knížete von Leuchtenberg-Aulendorfa kočár a vévodkyně vystoupila. U brány čekal knížecí komorník. Převzal od kočího tři balíčky a otevřel bránu. Kníže přijal vévodkyni v salonu, kde rozmlouvával se svým právním zástupcem. Seděl ve své velké dřevěné židli a když vévodkyně, provázená komorníkem, vešla, vstal a pomalu jí šel pár kroků vstříc.

„Vítám tě, Žofi,“ řekl, „ach, děkuji za krásnou květinu,“ a přijal orchideji, kterou mu vévodkyně podala a nechal si políbit ruku, jak velel rodinný mrav. Předal orchideji komorníku, který zatím položil balíčky na větší stůl a řekl: „Přijmi místo.“ A když komorník odešel, vrátil se ku své staré židli.

„Jsem potěšena, kníže, jak skvěle vypadáte,“ usmála se vévodkyně, když si sedla do měkkého sametového ušáku, měla na sobě odpolední šaty dost světlé, na hrudi zdobené krajkovím a broží, „jsem velice potěšena, avšak nikoli překvapena,“ usmála se, „neočekávala jsem nic jiného.“

„I ty vypadáš skvěle,“ kývl starý kníže a vévodkyně se v duchu usmála a myslila si: „Ovšem. Je to asi tím, že je mi o polovinu let méně.“ A nahlas řekla:

„Dlouho jsem vás nenavštívila. Je mi totiž známo, že přijímáte hosty jen ve velmi omezené míře, a nechtěla jsem se odvážit, brát vám drahocenný klid. Váš zdravotní stav nikdy u mě nevzbuzoval obav a stále jich nebudí. Je-li skutkem milosrdenství navštěvovat nemocné, pak bych svou návštěvou u vás nikdy nebyla takový skutek vykonala, spíše naopak, skutek nemilosrdného vyrušení.“

„Ale Žofi,“ mávl kníže rukou a v jeho staré tváři se objevil úsměv, „víš, že ty můžeš přijít, kdy se ti zachce. Že jsi přišla dnes, mě velmi těší. Mimoto tuším, proč jsi asi přišla, a i to je dobré. Griotte, víno, sekt, dezert…?“

„Merci,“ usmála se vévodkyně, „teď po obědě nanejvýše kávu,“ a kníže uchopil zvonec, který stál na nizoučkém stolku vedle lupy a novin u jeho dřevěné židle, a zazvonil.

„Kávu pro Její Jasnost,“ řekl, když komorník vešel a zároveň přinášel orchideji v úzké broušené váze, a vévodkyně se se zájmem zeptala:

„Vy pít nebudete?“ a kníže zavrtěl hlavou.

„Nuže víte, drahý kníže, co mě kromě toho, abych vás viděla a ujistila se vaším výtečným zdravím, přivádí. Byla jsem velmi rozrušena, avšak i udivena, když jsem zvěděla, že vila v Aspern je vaše.“

„Dítě,“ kníže se dal do smíchu a jeho tváře příjemně zrůžověly, „nechtěj slyšet, jak jsem byl překvapen já, když jsem zvěděl, že vilu chce koupit má neteř, univerzální dědička. Kdybych byl měl tušení, co zamýšlíš…, mohla sis ušetřit inzerát. Ty jsi ovšem o mé vile nevěděla. Koukni, Žofi,“ řekl kníže a vévodkyně viděla, že má velmi dobrou náladu, „tohle všechno s tou vilou je velmi prosté. Radil jsem se s doktorem Hartmannem. K žádné změně v mé závěti nedochází, vila v Aspern je tvá, a když chceš, začni s ní dělat co je ti libo. Ano,“ kývl, když vévodkyně vzhlédla, vzpomněla si na notáře Endlicha, který tuto právní jednoduchost předvídal, „ano, Žofi. Jen dvě věci jsou tu zajímavé, jinak nic. Ta první byla poněkud vážnější…, trochu nemilá, ale dnes je už vyřešena, a ta druhá je spíš… komická. Začnu tou druhou,“ řekl a vévodkyně s úsměvem podotkla:

„Mám dojem, že vím. Minulý měsíc jsem v Paříži mluvila s Louisem. Byl nejen udiven, že chci koupit hotel, ale dokonce se mi to pokoušel rozmlouvat. Jak vidíte, kníže, bez úspěchu. Nuže, jde o ten hotel, že ano?“ a kníže přisvědčil.

„Nebral bych to tak, jak to asi chápe tvůj francouzský bratranec,“ odvětil, „rakouská šlechta začala již po polovině našeho století podnikat. Přechází znenáhla nejen na racionálnější chov skotu a lovné zvěře, na užitečnější obdělávání půdy, na hospodárnější pěstování ovoce a zeleniny, ostatně, nic nového, s tímhle začala už blahé paměti Marie Terezie, avšak co je hlavní, naše šlechta přechází i na továrny, na fabrickou výrobu, a to nevidím rád. Nevidím rád,“ řekl a jeho zrak zabloudil nad druhé dveře salonu, kamsi tam, kde visel barokní obrázek andílků, a zasmušil se, „nevidím rád, když se prominentní rodiny stávají fabrikanty, připadá mi to jako jakési zburžoazňování krve, stejně jako účastenství ve správních radách a vlastnictví akciových podílů. Co však dělat,“ odvrátil zrak od druhých dveří, „já to už nezměním. To přináší doba. Vývoj, jak se říká. Ale je v tom, žel bohu, i dost nezřízená touha po bohatství. Po rozmnožování peněz. Ovšem, zařizovat hotel…,“ pohlédl na nedaleké klekátko se sloupkovými hodinami, „to je asi pro Louise přespříliš. On to vidí jako začátek konce. Le commencement de la fin. Copak, Žofi,“ pohlédl pozorně na neteř, „co je…?“

Vévodkyně se totiž nápadně usmála a její zrak pozorně utkvěl na strýcově tváři.

„Nic,“ odvětila, „řekl jste právě le commencement de la fin. Začátek konce. Já se totiž, drahý kníže, právě zaměstnávám něčím, co tato slova označují. Začátek konce. Le commencement de la fin…,“ a blesklo jí, že se strýc zeptá, oč jde, a proto hned podotkla:

„Nic zvláštního, zabývám se jen studiem starověkých dějin.

Vraťme se ještě k Louisovi. Řekl jste, kníže, že zařizovat hotel je pro něho zřejmě přespříliš, mluvil jste o vývoji…“

„Ano,“ kývl kníže, „já na ten hotel tak nehledím, jako Louis. Jsem už stár, a ačkoli čtu noviny a vím, co se děje, přece jen vzhledem k svému věku tyto věci nemusím již zcela správně chápat. Mezi hotelem a továrnou je rozdíl a snaha po zisku tě nevede. Nicméně kromě překvapení, že po vile v Aspern toužíš právě ty, jsem byl zároveň i velmi rozveselen. Prosím tě, Žofi, vraťme se k tomu ještě jednou… Vždyť ty vlastně budeš hoteliérka…“

„Ano,“ zasmála se vévodkyně, „totéž, co vy, drahý kníže, berete s laskavým humorem, mi vytýká Louis slovy téměř zloby. Snad mě dobře nechápal. Že má jít o exkluzivní hotel první třídy v překrásném vídeňském okolí, což právě je i Aspern… a že v něm nebudou vařit kuchtičky guláš, leda z muflonů, k němuž se podává červené Bordeaux Château de Sales Pomeral. Řekl mi, že snad přece nechci konkurovat paní Sacherové, což mi nikdy nepřišlo na mysl, a zda si nechci hrát na nějakou účetní. Že si stejně dobře mohu koupit cirkus…“

„A proč tedy ten hotel?“ usmál se kníže a byl stále laskavý a veselý, „a quoi bon, když nemyslíš na zisk.“

„A quoi bon,“ usmála se vévodkyně a pak zmlkla. A nadále mlčela, neboť na dveře bylo zaklepáno – přišel komorník s kávou.

Na stříbrném podnosu přinášel koflík, konvičku kávy a smetany, cukřenku, lžičku zlatou a minerálku. Postavil tác na nizounký stolek u dřevěné židle, jenž byl na dosah vévodčiny ruky, pak dal na tepanou trojnožku u ušáku, na níž byla dóza s kuřivem a popelníček, čerstvou krabičku sirek, uklonil se a šel.

„Posluž si,“ řekl kníže, „nuže?“

„Nuže,“ kývla vévodkyně a pomalu lila do koflíku kávu, „nuže, proč ten hotel, když nemyslím na zisk. Louis mě nechápal nikdy,“ řekla. „Nechápání opravdu projevil i teď v Paříži. Asi se nedokáži zcela přesně vyjádřit, že mi ani tak vzdělaný muž…,“ řekla, „jakým je můj francouzský bratranec, nerozumí… Avšak,“ řekla a lžičkou pomalu sypala do koflíku cukr, „tak sečtělí a urození lidé jako on, kdyby přemýšleli trochu dušezpytně…, byli přitom citlivější…,“ pomalu upila minerálku, „by to přece jasně chápali… Nechala jsem ho, ohledně hotelu, v jeho nechápání. Nebylo by bývalo dost vkusné…“ zabloudila zrakem ke klekátku a k hodinám, „…mu něco dále vykládat, k čemu hotel, když nejde o peníze. K čemu je dobrý,“ usmála se a pomalu lila do kávy pár kapek smetany. A starý kníže se usmál a dále se již neptal.

„Drahý kníže,“ řekla pak hned, když upila kávy, „řekl jste, že máte na mysli věci dvě. Kromě této humorné ještě jednu, jež byla vážnější, avšak již není?“ a kníže kývl.

„Ano,“ s pohledem k zemi pokýval hlavou, „když doktor Hartmann odpovídal na tvůj inzerát, nezmínil se, že vila v Aspern je pronajata. Dostal příkaz, aby vyjednal s nájemcem uvolnění za cenu náhrady, protože koupit vilu s nájemcem by zřejmě druhá strana odmítla. Ale buď klidná. Pozvali jsme nájemce do Vídně a včera jsme s ním vše projednali. Nabídli jsme mu zámeček EM a zapravení nákladů spojených se stěhováním…, obýval v Aspern stejně jen pět pokojů. Pán na to přistoupil a stěhuje se příští týden. Vila se ti tedy líbí?“

„Nejlepší, v co jsem mohla doufat,“ řekla vévodkyně s pohledem do radostné tváře strýce, „výtečná stavba, prostorná a zachovalá, okolí nepříliš vzdálené od města, a přesto již požehnaný venkov a lesík k Lobau, stvořený pro malé komorní lovy.“

„Vila je dobrá,“ usmál se kníže, „až na ten název. U pamětní desky, která tam navíc nikde není. Ten název vznikl na památku bitvy s Francouzi u Aspern z května 1809, v samotné obci před kostelem u hřbitova je na ni rovněž památka a před vilou socha rakouského pěšáka. Co správce a jeho žena?“ otázal se, „jmenují se Kabysovi. Mluvila jsi s nimi?“

„Mluvila jsem s nimi,“ odvětila vévodkyně a úsměv ji neopouštěl, „zvláštní je hlavně ona. Jednak už to její křestní jméno, které se snad naposledy na naší planetě vyskytlo u Shakespeara, avšak rozhodně ne v rakouských zemích, a jednak ta její obrovská hlava, již zřejmě dělají ty její bujné černé vlasy, ačli není hydrocefal. Obávám se, že podle ní dělal Seitz čarodějku, co je v sousoší u Prátru.“

„Ti lidé mi poctivě slouží třicet let,“ podotkl kníže, „měla by sis je, pokud budou chtít, ponechat,“ a vévodkyně kývla. Pak znovu upila kávy a zeptala se:

„Nebude vám tudíž, drahý kníže, vadit, když začnu s přestavbou vily co nejdříve?“ a kníže sdělil, že naprosto nikoli.

„Samozřejmě,“ řekl a jeho tvář poněkud zvážněla, „byl-li jsem ochoten vilu vyjmout ze závěti a prodat, značilo to vlastně tvé jisté ochuzení. Ale co…,“ kníže se mile zahleděl do neteřiny tváře, „zdědíš tento palác se vším všudy včetně páru koní, mé millstattské panství a neukirchenské, které poněkud sousedí s tvým, a co všechno ještě… a přitom ti majetek vskutku nikdy nepřirostl k srdci. Embarras des richesses, nadbytek bohatství, ti byl vskutku odjakživa cizí. Il or est une chiméře, zlato je přelud, říkala jsi v souhlase se mnou kdysi a snad to říkáš dodnes. Dokonce mám podezření,“ usmál se žertovně, „že míníš, co jednou napsal Proudhon a dnes po něm opakují někteří naši vídeňští sociální demokraté, la propriété, c’est le vol. Vlastnictví je krádež. Jsem rád, že vila v Aspern zůstává v rodinném majetku, nicméně jsem jednu malou změnu v závěti učinil. Támhleto klekátko…,“ kníže ukázal na klekátko, na němž stály sloupkové hodiny, jejichž tikot se ozýval po celou dobu, „tedy to klekátko jsem původně odkázal jedné staré komorné v EM, kterou ty sotva znáš, Alžbětě Reinové, sestře Třetího řádu svatého…, mám dojem Františka. Dal jsem je přepsat na tebe a zbožné místo něho dávám dvacet tereziánských tolarů. Klekátko je vzácné. Koukni se na ně a pověz, co soudíš.“

Vévodkyně hleděla na klekátko, pak dokonce vstala z ušáku a přistoupila k němu. Sáhla na jeho desku a řekla:

„Hodiny na něm jsou krásné, empirové, avšak ono je nádherné. Barokní s překrásnou intarzií.“

„Ano,“ kývl kníže ve své staré dřevěné židli, „barokní, ale já se zprvu trochu mýlil. Měl jsem za to, že dřevo je eben, ale je to nějaké jiné dřevo. A nejde o intarzii – i když tomu tak říkejme nadále – jde o marketerii mědi s želvovinou a pochází z dílny A. C. Boulleho. Nuže, toto klekátko jsem ti dal v náhradu za vilu…, teď však by už toho nebylo třeba. Ale necháme to, jak to je. Vyhradil jsem si však,“ řekl kníže a přemýšlivě pohlédl na neteř, která se již vracela zpět do svého křesla, „vyhradil jsem si, že ho budeš mít v ložnici. Což je ovšem podmínka, která právně neobstojí, protože na jejím plnění odkaz nezávisí,“ a vévodkyně odvětila:

„Drahý kníže. Jestliže si to přejete, slibuji vám, že toto rozkošné a vzácné klekátko nikdy neopustí mou ložnici, ale naopak tam bude stát na velmi čestném místě a bude její převzácnou ozdobou. Nicméně mám za to,“ řekla, „že vaše pečlivost o závěť je bezpředmětná a ještě velmi, velmi dlouho zbytečná…“ ale kníže se usmál a zavrtěl hlavou.

„Drahá Žofi,“ řekl pak s tváří poněkud vážnou a zahleděl se opět nad druhé dveře salonu, kde visel barokní obrázek andílků, „on nʼ a point pour la mort de dispense de Rome. Ani Řím nedává dispens od smrti. Začínám mít potíž se sluchem a s touhle pravou rukou. Mrtví jedou rychle, les morts vont vite, nedělej si iluze. A pak…, závěť…,“ kníže pohlédl na neteř pozorně, „závěť…, každá závěť musí být právně přesná a dokonalá. Aby se majetek po smrti dostal do správných rukou a nikoli někomu nepravému a bídnému…, tak…,“ a vévodkyně zůstala bez hnutí, neboť jí bylo jasno, koho strýc míní. Svého synovce Adalberta z Rottersteinu, jejího rakouského bratrance. Na její tváři se objevil mírný, velmi rozpačitý úsměv. Pohlédla k oknu a řekla:

„Snad by Vaše Jasnost mohla…, přece jenom… projevit se…“

„Milosrdným,“ přerušil ji kníže náhle nezvykle příkře, „vím. Ale ty se mýlíš. Milosrdenství, Žofi, spočívá v tom, abychom odpouštěli. Jak je nade mnou Bůh,“ řekl, „já mu odpustil. Nazvu-li jej špatným jménem, pak je to jméno pravé, jako tvé je Sophia a mé Ferdinand Ludwig. Jestliže jsem mu neodkázal ani tuhle trojnožku, co stojí vedle tebe a jsou na ní kuřácké potřeby, pak proto, aby neprohýřil i ji. Neobdrží-li z tohoto domu ani zlatku, tak proto, aby z tohoto domu nebylo nic, za co by se mohl opíjet. Já mu neubližuji, když mu nic nedávám, ublížit přece nelze ničím, nýbrž něčím, a hanba padá i na toho, kdo věnuje peníze na neřesti, a nikoli na to, aby se nečinily. Mám za to, že je už pomaten,“ řekl za chvíli a zasmušile hleděl na obraz andílků nad druhými dveřmi, „před týdnem mi poslal pohled. Představ si, pohled s hrobkou papeže Cornelia v Kallistových katakombách v Římě, který musil vyhrabat někde v nějakém šuplíku, protože v Římě teď nebyl, a co na lístek napsal, znám nazpaměť.“

Jak vlna za vlnou, jež k břehům v dálce plyne,

jdou naše minuty vstříc konci – děsný let!

Za ty, jež minuly, se hrnou stále jiné

a všechny řítí se ve věčném spěchu vpřed.

Ach, vaše cena je důvodem pro člověka

k jásání, když vás má,

k doufání, když vás čeká.

„Tohle je sonet,“ řekl kníže, „v němž chybí střední část a je to Shakespeare. Ale rozhodně to ze své hlavy nemá, co tím chce říct, ví bůh. Abych ti to vysvětlil,“ řekl, „ověřil jsem si to v dějinách. Cornelius byl mučedník v době císaře Decia, byl jím pronásledován a zemřel ve vězení v pověsti svatosti. Snad mě chtěl postrašit smrtí nebo též ukázat marnost žití. Vyděsit, jak čas rychle letí a blíží se konec… Co se týče pohlednice, obrázku, snad se chtěl tou hrobkou ze starého Říma ztotožnit se světcem a ze mě dělat toho pronásledovatele. Ale hlavně si dělat blázny.“

„A odkud onen lístek poslal, smím-li se zeptat?“ řekla vévodkyně a kníže odvětil:

„Suď bůh. Z Vídně se mi nezdá. Razítko vypadá spíš na Wiener Neustadt, kde má snad nějakou chatrč. Bude už z toho pití dočista chorý.“ Kníže zmlkl a vévodkyně vytušila, že už o synovci nemíní pronést slovo. Vstala a poodešla ke stolu.

„Dovolila jsem si přinést vám nějakou maličkost,“ usmála se. „V této krabici,“ ukázala, „je dort madame Sacher, v tomto balíčku jsou havana a káva, a zde… francouzský koňak…“ A chtěla ještě něco říci, avšak starý kníže se zasmál, už měl zas náladu, a řekl:

„Drahá Žofi, dík. Avšak asi nevíš, že sladkostí jsem se vzdal již dávno, včetně Sachrova dortu, a rovněž tak již dávno i doutníků, koňaků a kávy. Obvykle piji trochu čaje, minerálky či mléka. Dvakrát týdně sklenku červeného vína, to je vše. Možná, že mi ta dieta svědčí. Možná,“ pohlédl na balíčky, převázané tmavou pentlí, „že by se můj stav vskutku zhoršil, kdybych ji nedržel. No. Nech to tady, domů to nepovezeš. Á propos,“ usmál se, „hotel, hotel, říkáš exkluzivní, hotel pro panstvo. Chceš tam mít zřejmě, jak jsi podotkla v inzerátu, restauraci a vinárnu. Nepochybuji, že myslíš na nejvybranější jídla a nápoje. Ale to znamená lidi. Personál stejně prvotřídní a školený. A pokud jde o kuchyň…“

„Ovšem,“ kývla vévodkyně, „snažila jsem si všechno dokonale promyslit. Personál získám. Zatím vidím jen jedinou otázku. Otázku kuchařky, případně kuchaře. Případně i cukráře, ledaže bych brala zboží u nějaké prvotřídní vídeňské firmy.“

Starý kníže přisvědčil a na chvilku se zamyslil. Vévodkyně mlčela. Rozhlédla se salonem, v němž teď ticho rušil jen tikot sloupkových hodin, a její zrak utkvěl znovu na klekátku.

„Tak do ložnice,“ myslila si, „nu což. Tam vlastně patří, když není domácí kaple, nu což.“ Dopila kávu a upila trochu minerálky. Pak si všimla, že zrak knížete utkvěl na její broži, kterou měla pod krkem na krajkovině. Byla to tenká podlouhlá brož se třemi brilianty, zasazenými v zlatě a platině.

„Tuhle brož máš po matce,“ řekl kníže, „vzpomínám si na ni. Matka ji občas nosívala. Podívej se, co jsem včera dostal,“ kníže sáhl na nizounký stolek, kde ležel zvonek, lupa a noviny a stál tác s nádobíčkem, „je to dóza na šňupací tabák. Pro mne tak trochu takový dar, jako tvé doutníky,“ zasmál se, „vždyť já ani nikdy dříve jsem ho neužíval. Ale práce je to krásná.“

Vévodkyně si prohlédla dózičku, byla z tepaného stříbra a uprostřed víčka byl zlatý tepaný oválek. Otevřela ji a viděla, že vnitřek je dřevěný. „Nejspíš eben,“ myslila si, opět dózu zavřela, slyšela slabounké zacvaknutí péra a myslila na Mistra Radechowského a svůj prsten z doby Borgiů. „Krásná práce,“ řekla klidně, „dobře se zavírá a drží,“ a odložila dózu na stolek.

„Musí se dobře zavírat a držet,“ usmál se kníže, „jinak by se prášek sypal do kapsy. Však také pochází z výtečné zlatnické dílny. Nuže, Žofi, s vilou buď klidná. To je vyřízeno.“

„Jsem vám nesmírně vděčna, kníže,“ svěsila vévodkyně hlavu, „je mi to však trapné.“

„Nic ti nemusí být trapné,“ mávl kníže rukou, „pourquoi? Že je to dědictví, které dostáváš dřív? Neměla jsi přece nejmenší zdání. Dítě,“ řekl a vévodkyně se v křesle uklonila a měla pocit, že návštěva končí. Chtěla říci pár slov na závěr a vstát, avšak pak viděla, že strýc zřejmě ještě návštěvu ukončit nemíní. Řekl:

„Domov pro chudé. Domov pro staré, není-liž pravda, ještě po tom toužíš? To je šlechetné.“

„Jste velmi laskav,“ odvětila, „že jste tu věc nazval tak dobrotivým jménem. Vévoda Le Guynac ji nazval trochu jinak a v duchu si zřejmě myslí, že spíš než šlechetná je výstřední. A též marná, neboť bídu nezmenší. Kdybych ho tak dobře neznala,“ usmála se, „začla bych ho podezřívat, že má socialistické sklony. Ale neoplývá jimi,“ usmála se, „spíš oplývá… roztomilým… nedostatkem taktu, jenž se však, žel, roztomilým jeví málokomu. Připomenul mi vaši sestřenici markýzu de Soborsin, která jedla velmi skromně a sama ve velké jídelně škubánek, pravda však je, že ji vždy ctil, a připomenul mi, že jsem si jako malá hrála na náměsíčnou. Kromě sirotčince se mě neopomenul zeptat i na poštovní holuby,“ a starý kníže se usmál a mlčel.

„A jak se daří tvým francouzským bratřím,“ zeptal se pak, „co dělají tví švagři a švagrové?“ A vévodkyně odvětila:

„Děkuji za laskavý zájem, Rudi a Klára žijí ponejvíce zde, Poldi v Itálii v Sant Angelo u mé italské matinky tchyně, ale do Vídně občas zajede. Pečují o svá zdejší kevelsberská panství. S bratry jsem se neviděla bezmála dva roky. Klement je stále v Chartres a Charles v Clermontu. Děti sem někdy přijedou s matkami, mám je ráda.“

„Měj,“ kývl kníže a pohlédl na hodiny na klekátku… a vévodkyně vstala z ušáku a vstal i kníže ze své staré dřevěné židle.

„Budu šťastna, když vás budu smět přivítat v hotelu jako svého prvního a nejčestnějšího hosta,“ řekla vévodkyně, „avšak stejně šťastna bych byla, kdybyste mi mohl prokázat laskavost a brzy mě opět přijal. Řekl jste, že se vína občas napijete. Byla bych nesmírně šťastna, kdybych směla prosit o čest… vypít s vámi sklenku… Pohárek á votre santé,“ a kníže s úsměvem přikývl.

„Řekl jsem ti, že tu máš otevřeny dveře. Přijímám-li hosty zřídka, pro tebe to neplatí.“

V té chvíli, kdy kníže dořekl větu, ba snad už nepatrnou chvilku předtím, když prosila strýce o čest brzy s ním vypít pohár vína, měla náhle vévodkyně dojem, že něco zaslechla. Měla dojem, že slyší nějaký šramot. „Kriste pane,“ myslila si, „snad tu nemá myš,“ ale šramot vlastně ani šramotem nebyl, nýbrž spíše lehkým, tichým, avšak přesto slyšitelným klepáním. Stála již a chystala se k odchodu, zčásti zády k hlavním dveřím a čelem do salonu, protože tak byl umístěn i její ušák a tak se mohla nenápadně rozhlédnout. Náhle měla totiž i dojem, že neví, z které strany se ten klepot bere. „Nějaká hloupost,“ myslila si, „něco se mi zdá,“ a tak jen vděčně pohlédla na strýce, který stál proti ní, uklonila se, jak velí řád a dávný zvyk a políbila mu ruku. „Začátek konce,“ bleskla jí slova, „le commencement de la fin, bože, jak ten život končí.“ Doprovodil ji ke dveřím a zavolal komorníka.

V příštích dnech se příroda náhle, téměř přes noc, začala měnit. Ač končil únor, začaly se hlásit příznaky jara.

Z jihozápadních oken svého domu, obrácených na Rennweg, pozorovala vévodkyně ruch, který nastal v těchto dnech naproti ve francouzské zahradě Belvederu. Již dříve, když přestaly noční mrazíky, viděla, že tam odstraňují některé dřevěné kryty vzácných porostů a s nimi i široká chvojí, pokrývající vybrané záhony. Nyní zahradníci kypřili půdu pod živými ploty ze stříhaných keřů rýčovými lopatkami, jako to činí hrobníci na slavných hrobech, když se Slunce blíží Zemi, a též i hráběmi čistili plochy trávníků a bazény s bílými a nahnědlými sochami, které od jara do pozdního podzimu chrlily dlouhé oblouky vod po způsobu vodotrysků, a na hlavních cestách podélných se objevily haldy bílého drobného štěrku k jejich novému vysypání. Po sněhu v Belvederu nebylo stop stejně jako nikde v městě, neboť v posledním zimním měsíci tu skoro nesněžilo.

V předvečer dne, kdy se měla setkat v kavárničce se zlatníkem a převzít šperk, přichystala vévodkyně všechny své návrhy a plány k hotelu a doplnila je ještě odstavcem nových požadavků a přání, které pojala po návštěvě v Aspern, a vše poslala architektu Sebestovi k předběžnému seznámení. Současně mu vystavila plnou moc začít s přípravnými pracemi k adaptaci vily, k jednání s dodavateli a řemeslníky i pověřením být hlavním dozorcem a požádala ho o příležitostnou, avšak brzkou schůzku s vnitřním architektem Ignácem Markem.

V předvečer dne, kdy se měla setkat se zlatníkem, otevřela ve svém kabinetu i větší obálku z Neukirchenu. Byl to výkaz z jejích tamních statků, který pravidelně – čtyřikrát do roka – posílával ředitel a býval podpisován i vrchním správcem. Tento výkaz se týkal konce zimy a jak obvykle, byl k němu přiložen i ředitelův dopis osobnější.

Výkaz vévodkyně jen přehlédla. „Nemohli jsme letos začít s jarními pracemi v nejnižších polohách v polovici února pro mrazíky, půda byla dlouho ztuhlá,“ psal ředitel statků. „Díky bohu však, jak račte, paní vévodkyně, vědět, jsme orbu téměř veškeré půdy provedli loni na podzim a také i rozmetání chlévské mrvy, takže teď máme náskok a bude-li nám jen trochu přát počasí, za 15 dní ošijeme veškerou plochu jarní pšenicí, ječmenem a ovsem. Sadba brambor je připravena.“ Ředitel dále psal o zimní spotřebě jadrného krmiva, o řepné zásobě, o stavu hovězího skotu, o zimní dojivosti krav, vše dokládal čísly v mírách vah i v korunách. Souhrnně se zmínil ještě znovu o obilninách, pícninách a okopaninách a přešel k rybníku, chovu kaprů, štik a ryb jiných a ke stavu velkého včelínu, v němž zdánlivě dosud vládne ticho. Podal přehled o stavu chlévů, stodol i staveb obytných a o počtu zaměstnanců, a podrobně se zmiňoval i o polesí a hájovně, které se říkalo Záhadná samota. To bylo zajímavé místo a vévodkyně o něm vždy ráda slyšela či četla, avšak v tomto výkazu byl jen návrh, aby hájovna dostala novou střechu, vybílení a opravu plotu, aby lesní zvěř nemohla ničit, co hajný si na zahrádce pěstuje. Celý výkaz končil žádostí, aby se provedlo pojištění všech zemědělských zařízení a rostlinného i živočišného inventáře. Vévodkyně byla s četbou hotova za pár minut. S větším zájmem sáhla po přiloženém dopise osobnějším.

Ředitel jí psal, že sice led ve vyšších polohách byl v uplynulé zimě až dva lokte silný, ale povodně z oblevy nehrozí, ledy odcházejí postupně a mírně, a že tedy už chytají na potoku puškvorcové kořeny. „S pomocí šafáře je nakládají do cukru,“ psal ředitel, „atak i letos paní vévodkyně obdrží patřičnou zásilku této dobroty. V únoru tu běsnila zima a to značí,“ psal ředitel, „že nepřijde o Velikonocích, jak se říká. Sněhu proti loňsku bylo méně, ale pole, díky bohu, byla bílá. Avšak na Hromnice byla sněhová vánice a to se říká, že je jaro na cestě, což skutečně je, ba začíná,“ a vévodkyně si pomyslila: „Zaplať pánbůh, začíná i tu ve Vídni. Neklamným znamením jsou zahradníci tam naproti v Belvederu.“

„Po Stockalpovi se tu našel,“ psal ředitel, „jakýsi triedr, dalekohled, hledá-li ho, tak je zde a příležitostně mu ho pošleme. No a pak, paní vévodkyně, hajný Kneffl. Před Vánocemi a nedávno, když nad krajem táhla hejna havranů na sever, spatřil u hájovny tři roháče. Když ho prý viděli přicházet, smáli se, a já nevím, co všechno. Nedávno, když se vracel za šera domů do hájovny od krmení zvěře, viděl zas v okně světélka, ale sotva vkročil do dveří, byla ta tam a světnice byla temná, dokud nerozsvítil lampu. Míním, že Vás, paní vévodkyně, není třeba tímto obtěžovat, jsou to hlouposti. Žel Kneffl tvrdí, že jestliže dá paní vévodkyně souhlas, který mu už prý kdysi přislíbila, vezme příště flintu a bude do všech těch svých zjevů střílet.“ Dopis kromě pozdravů končil prosbou, aby vévodkyně opět brzy navštívila Neukirchen. „Váš příbytek,“ psal ředitel, „je stále a zcela připraven. Je přichystán být Vám k službám, kdykoli zavítáte, oč Vás, paní vévodkyně, sám s radostnou nadějí prosím.“

„Tak brzy se tam asi nedostanu, když začínám s Aspernem,“ myslila si vévodkyně a dopis ředitele dala do jedněch žlutých desek, které měla v sekretáři, a výkaz ze statků pohodila na jedno křeslo, aby ho pak Justina či komorník patřičně sklidili. Pak se chopila péra a napsala lístek řediteli statků. Že jeho poštu obdržela a zároveň žádá, aby jí hajný Kneffl podrobným dopisem sdělil vše další o zjevech v Záhadné samotě a že teprve pak rozhodne, zda má střílet či nemá.

7.

Kavárna na Františkánském náměstí měla kromě kuchyňky a malého skladu i místnůstku, která sloužila majiteli kavárníku za jakousi kancelář. Skrývala se za zdí lokálu tak obratně, že hosté o ní ani nevěděli. Byla v ní skříň s ubrousky, ručníky a utěrkami a byly v ní pečlivě složené košile, zástěrky a čepce, oděvy k převlékání dívenky a číšníka žáka. Stál tam malý trezorek, stůl s horními přihrádkami, pohovka, u okénka květinový stolek s domácím štěstím a kulatý stůl se židlemi. V jednom rohu kamínka s postříbřenou rourou, v druhém rohu věšák. Na zdi fotografie kavárníkova rodného městečka jménem Prachatice, dále barevný dvojportrét císaře Františka Josefa a císařovny Alžběty a konečně obraz rytíře na koni v železné drátěné košili, helmici a se vztyčenou žerdí, jenž měl kolem hlavy zář a pod sebou český nápis: „Svatý Václave, vévodo české země, nedej zahynouti nám ni budoucím.“ Byl to majitelův patron.

V úterý ráno pan Musil v této místnůstce zalil květiny, vyměnil záclonky v okně, sklidil psací stůl a zametl kobereček. K polednímu dal na pohovku hezkou přikrývku a na kulatý stůl dečku. Pan bratranec Štěpán Radechowsky přijel po obědě.

„Franci, Marcelko,“ zvolal pan Musil ke kuchyňce, „pojďte!“ A když číšník žák a dívenka přišli, pan Musil přehlédl jejich ošacení a řekl:

„Teď vám povím, co. Dnes uvítám madame přímo u dveří. Jistě ji spatřím včas, přijde ve tři. I vy dávejte pozor. Kdyby přicházela a já právě byl v kuchyňce či zde, hned pro mě skočte. Madame si dnes neodloží v kavárně, stůl prostřu sám, vy jen budete nosit. Na víno dnes dáme ty pohárky se zlatou nožkou, ať posloužíme okrasou. Za hodinu, Franzi,“ řekl číšníkovi žáku, který chvílemi červenal a chvílemi bledl, „půjdeš ke Kronnknechtům vyzdvihnout chlebíčky, dají ti je i s mísou, kterou jim pak vrátíš. Na zpáteční cestě se stavíš u Krausů pro růže, které tam má zde přítomný pan Radechowsky objednány. Já zatím v té době si uchystám játra. Až madame přijde, musíte se sami starat o hosty v kavárně. Ale já tam budu často zabíhat.“

Chlapec a dívenka byli velmi rozrušeni, hned hleděli na svého zaměstnavatele, hned na zlatníka, ale majitel kavárník, který byl spíš jejich otcem než zaměstnavatelem, se je snažil uklidnit.

„Gott gebe,“ uklidňoval je, ale zároveň i sebe, „dej bůh… dass alles gut geht. Aba auch wenns schiefgeht…, půjde-li to špatně…, werdʼ iʼ zi ný verlassn. Nikdy vás neopustím.“

„Je to doopravdy tak, jako by měla přijít arcivévodkyně,“ usmál se pan Radechowsky, když chlapec a dívka odešli, „nemám nic proti tvé domněnce, ale přece jen se mi zdá trochu romantická. Dozajista, že to může být příslušnice slavného rodu, ale že by císařského… Ostatně nevíme vlastně nic a já ji budu prostě oslovovat gnädige Frau. Ale něco jiného, Wenzl,“ řekl zlatník, „takové dámy zpravidla rozumí kuchyni. Nápad s těmi tvými husími játry je dobrý. Ale co vína? Má-li paní ráda falcké bílé Deidesheimer, pak má ráda víno, které je nejlépe pít samotné. Měl bys mít po ruce ještě láhev jiného bílého, a pokud jde o červené, tak burgundské.“

Zlatník Štěpán Radechowsky byl pětapadesátník příjemného zevnějšku. Takový zdravý, přirozený, ani velký ani malý, spíše světlovlasý a pod nosem malé, pečlivě střižené vousky. Na sobě šedý elegantní oblek, který beze sporu pocházel z nejlepšího krejčovství vídeňského či pražského, a modrou vázanku. V kapsičce saka kapesníček. Na jeho rukách nebyl jediný prsten a rovněž vázanka byla bez jakékoli ozdobné jehlice. Jen na vestě pod rozepnutým sakem visel zlatý řetěz nepříliš velký, avšak ani malý. Visel v oblouku z kapsičky s hodinkami k druhé, kde byl zachycen kroužkem.

„Jiné bílé víno i červené mám,“ odvětil majitel kavárník a bylo znát, že ač neklidný, má radost, „všechno mám, čeho je třeba. Budeš uspokojen. Ale kolik si, Štěpáne, řekneš?“

„Ano,“ kývl zlatník, „o tom jsem přemýšlel. Paní je tvá zákaznice a tak udám cenu spíše nižší, avšak nikoli příliš. Příliš nízká cena vzbuzuje podezření, že nejde o řádnou práci. Myslíš, že rozumí šperkům?“

„Myslím, že rozumí šperkům,“ kývl rychle pan Musil, „poznal jsem to, když jsme jednali o prstenu. Například tušila, že asi sotva jen tak lehce koupí originál. Zná pana Türka, dvorního händlera, zná Biedermanna a dokonce i pana del Sotto, zlatníky císařské. A pak, sama má jistě přemnoho šperků. Sám některé spatříš, až přijde. Madame se ve špercích zcela jistě vyzná,“ řekl pan Musil rychle a přesvědčivě.

„Mnoho šperků,“ s úsměvem mávl pan Radechowsky, „mnoho šperků svědčí o bohatství, nikoli však o jejich znalosti. Že zná pana Türka a pány další svědčí o znalosti, ale nikoli šperků. Koukni třeba naše Klára, u ní je to naopak. Klára nosí šperků pár, vlastně pořád tytéž, a jak jim rozumí! A přitom pana Türka v životě neviděla a o panu del Sotto nemá zdání. Ale když jsme u těch tet,“ zlatník přerušil sám sebe, „jsem zvědav, co řeknou mému novému zámečku a co mu řekneš ty. Jaro začíná a za nějaký týden se tam koukneš.

Wenzl, já nejsem zvědavý,“ podotkl zlatník, „ale přece by mě zajímalo, proč asi kníže Leuchtenberg tak náhle potřeboval uvolnit tu vilu v Aspern. Za tím se snad něco skrývá. Vždyť vlastně, co mi jeho advokát nabídl za odstoupení od nájemní smlouvy, je víc než velkorysé.“

„Může to být… s odpuštěním,“ řekl majitel kavárník, „rozmar,“ a zlatník odvětil:

„Rozmar. To být může. Rozmar však dost podivný. Jako rozmar tvé dámy mít dutý prsten z doby Borgiů.“

Za hodinku přinesl hoch mísu krásných obkládaných chlebíčků šunkových, lososových a kaviárových z blízkého lahůdkářství Alberta Kronnknechta a sedm čajových růží v hedvábném papíru z květinářství paní Krausové, které bylo jednak za Operou a jednak za rohem v Singerstrasse. Chlapec byl opět velmi rozrušen.

„Milostpane,“ vyhrkl v místnůstce a hleděl přitom i na zlatníka, „tady na našem náměstíčku u kostela stojí… obrovský kočár…, lakovaný… a u koňů, u koňů stojí…“

„Na Franzl,“ zeptal se dobrácky majitel, „wer steht bei den lieben Pferdchen…?“ a hoch vyhrkl:

„U milých koníčků… lokaj! Celý červený a zlatý.“

„Abagé, Franzl,“ usmál se pan Musil, „to se jistě madame netýká. Jednak ještě nejsou tři hodiny…, sie soli um drei kommen, tak vzácná dáma nebude tady někde postávat a čekat, až padne. A pak přece vis, Franzl, že když k nám madame jede, vždy vystoupí jinde. To asi nějaký urozený pán se jel pomodlit k Svatému Františkovi a prostě kočár na něho čeká. Neboj se.“ Řekl znovu konejšivě, ale ve skutečnosti stále ještě uklidňoval i sám sebe, „všechno bude v pořádku. Jetzt gé, Franzl, běž se kouknout na hosty“ a chlapec běžel.

Majitel kavárník naposled přehlédl místnůstku, dal se ujistit bratrancem, že je ve vzorném pořádku, a pak přichystal vázu s vodou.

„Tety mohou být zklamány,“ řekl, „dlouho byly zvyklé jezdit do Aspern, a teď pojedou jinam. V EM nikdy nebyly. Nemusí si zvyknout.“

„Snad ano,“ odvětil pan Radechowsky, „snad na ně ku stáru zapůsobí, že v Aspern byla vila, kdežto zde je skutečný zámeček. S krásnou vyhlídkou a také…,“ zlatník se šetrně usmál, „v Aspern byli správcovi, ale v zámečku je…, jen si to představ, skutečná komorná. Navíc stará a velmi zbožná.“

Pan Musil opustil bratrance a odebral se do kuchyňky začít s přípravou jater. Také přehlédnout nápoje, z nichž vína bílá a minerálky trčely z ledu, zkontroloval nádobí, hlavně ty zlacené pohárky, a pak ještě přerovnal na talíři sýrové tyčinky. Hoch a dívenka co chvíli hleděli na hodiny, které visely v kuchyňce, avšak též j v kavárničce – hosty, kterých bylo v tuto chvíli stále ještě málo, obsluhovali plaše a stále také vyhlíželi okny, zda již paní nepřichází.

Přišla v patnáct hodin, jak byla vzkázala, přišla už v jarním plášti a v lehčím klobouku a doprovázel ji komorník Uhrmacher.

Majitel kavárník ji i komorníka uvítal u dveří lokálu a prosil, aby je směl doprovodit do kanceláře.

V kanceláři stál pan Radechowsky v šedých šatech a modré vázance, a když ho majitel kavárník představil, podal vévodkyni růže. Kavárník pomohl vévodkyni z pláště, také komorníku a poprosil, aby přijali místa u kulatého stolu. Růže dal do připravené vázy a postavil je na dečku na stůl.

„Nuže, Mistře,“ usmála se vévodkyně, když usedla naproti zlatníkovi a měla dojem, že je jí už na pohled sympatický, „těší mě, že vás poznávám.“

„Je pro mě velkou ctí, milostivá paní,“ uklonil se zlatník.

„Když bude madame tak velmi laskava,“ řekl kavárník s úklonou, „smím nabídnout malé občerstvení. Franci,“ zavolal hned ke dveřím, hoch a dívenka tam již čekali a vstoupili s ubrusem, ubrousky a nádobím, a pan Musil přendal růže z kulatého stolu na psací a na dečku dal ubrus, ubrousky, talířky a sklo, „co smím nabídnouti za nápoje? Griotku, vína, jiné likéry, koňaky, ovocné šťávy…,“ a vévodkyně viděla, že nemá na mysli pouhé občerstvení, ale celé malé pohoštění, a s úsměvem řekla:

„S díky tedy trochu vína… Pán,“ ukázala na komorníka, který seděl po její levici, „rovněž. A vy?“ usmála se na zlatníka.

Pan Radechowsky odvětil zdvořile, že rovněž trochu vína, a vévodkyně si všimla jeho vázanky, kterou nezdobil žádný klenot.

„Kdyby madame ještě dovolila,“ řekl pan Musil, „ich bitte, Madame, malým zákuskem jsou chlebíčky a pak, smím-li si dovolit…, Gansleber. Husí játra.“

„Husí játra?“ zdvihla vévodkyně zrak, „děkuji. Snad bych vskutku ochutnala. Nicméně za chvíli. Gansleber,“ opakovala s pohledem ke zlatníkovi, „vždy jsem slýchávala, že ta umí nejlépe připravit kuchařky z Čech.“

„Říká se to,“ usmál se zlatník a vévodkyně si všimla jeho zlatého řetízku na vestě, „je to snad tím, že chov husí je v Čechách velmi rozšířen. Husí sádlo se u nás hojně užívá a zvětšená husí játra se pokládají za lahůdku. Některé české kuchařky i maso husí udí, chutně připravují i husí krev, avšak zvlášť výborně upravují husí drůbky. V tomto případě však játra připravil zde můj pan bratranec.“

„Och,“ překvapeně vzhlédla vévodkyně, „vy jste i kuchař?“ A majitel kavárník se teď jen rozpačitě usmál a neodvětil tak ani tak, jak to činí lidé, když něco nechtějí popřít, avšak ze skromnosti ani přiznat. Kavárník se pak zeptal:

„Jaké víno smím napřed donést pro madame a pána, burgundské…, či přeje si madame Deidesheimer Hofstück Spätlese…?“

„Ono, smím-li prosit,“ odvětila vévodkyně, „pán rovněž. A vy, Mistře?“

„Když dovolíte, rovněž,“ opět řekl zlatník a vévodkyně si všimla, že nemá na rukách ani jeden prsten.

Chlapec a dívenka už opět čekali za dveřmi. Hoch vstoupil s tácem, na němž byla láhev vína, otvírák a minerálky, na předloktí měl zavěšenu bělostnou utěrku a dívenka vešla s mísou chlebíčků. Postavili to na stůl a rychle odeběhli. Pan Musil se ujal další práce. Talířky postavil po pravici hostí, sklenky na vodu po levici a přímo před ně dal zlacené pohárky na víno. Bylo znát, že se již značně uklidnil. Ale když otvíral láhev, náhle se zarazil. „Mein Gott,“ řekl rozrušeně a vévodkyně si všimla, že svraštil čelo, „mein Gott.“ A nalil víno a velmi omluvně řekl:

„Prosím za prominutí…, za tuto nemilost, za ten malér. Nešťastný hoch odnesl utěrku.“ Vévodkyně se usmála a řekla:

„Nuže, Mistře, máte prý dílnu v Krumlově. Jestli se nemýlím, v jižních Čechách a tudíž u Schwarzenbergů.“

„Ano,“ přisvědčil zlatník, „tam mám dílnu. Měl ji tam už můj otec. Zlatnické řemeslo se často dědí, zůstává rádo, jak račte vědět, v rodině, jako u pana císařského del Sotto anebo u našich pražských Kozáků, nyní Klesalů. Obchod mám v Praze Na Příkopech. Am Graben.“

„Již váš otec měl v Krumlově dílnu?“ podotkla vévodkyně se zájmem a hleděla na zlatníka, „slyšela jsem, že pracujete i pro jihočeské panstvo. Snad již váš otec též?“ A zlatník přisvědčil:

„Můj otec dělal hlavně pro starou kněžnu Schwarzenbergovou, rozenou Liechtensteinovou, a druhou, rozenou hraběnku z Hohenfeldu. Obě byly dvorními dámami v domě jejího Veličenstva zesnulé císařovny Marie Anny Karoliny. Na to se pamatuji jako docela malý chlapec. Jako malý hoch jsem byl i párkrát s otcem na zámku u majorátního pána.“

Vévodkyně pozdvihla zlacený pohárek vína a pan Radechowsky řekl:

„Dovolte, abych vám směl připít na vše nejlepší.“ A pak si připili, kavárník se pak na chvíli omluvil a s úklonou odešel.

„No, Franzl, nic si z toho nedělej,“ řekl, když spatřil číšníka žáka, jak stojí v kuchyňce, na ruce má utěrku a v očích téměř slzy, majitel kavárník viděl, že není chvíle, aby mu teď něco vytkl, „mohl jsi klidně znovu vejít a utěrku mi podat. Ale teď se už vzpamatuj a běž obsluhovat hosty.“ A ubožák šel.

„Byl jsem, milostivá paní, velice potěšen,“ řekl zatím zlatník v kanceláři vévodkyni a teprve teď se pořádně zahleděl na její náušnice, brož, náramky a prsteny, „potěšen a poctěn, když mi pan Musil sdělil vaši žádost. Hleděl jsem vyhovět, jak nejlépe jsem v tom čase mohl. Originál bych byl těžko sehnal. Dobrou kopii práce vskutku renesanční rovněž těžko, mělo-li jít o dutou hlavu. Rád bych však doufal, že budete spokojena i s výrobkem mým. Rád bych však ještě omluvil ten granát. Přítomný pán…,“ ukázal na komorníka, „ví, že jsem se pro granát rozhodl proto, že jste podotkla, že netřeba použít vzácný drahokam, nýbrž třeba jen lepší opál.“

Zlatník se na chvíli odmlčel, pohlédl na zlacený pohárek s vínem, který stál před ním, a pokračoval:

„S granáty je to tak. České granáty jsou chloubou české země. Mají vlastnosti všech jiných drahokamů, přesto navzdor tomu jejich cena příliš značná není a dost se jimi plýtvá, neboť se jich v přírodě nalézá v hojnosti. Zpravidla se jim nedostává ani zasazení do vzácného kovu. Větší cenu mají jen granáty velké, avšak takový na požadovaný prsten nemohl být použit. Rád bych však, když dovolíte, podotkl, že my vidíme u českých granátů velkou budoucnost. Přijde totiž doba, že bude tento granát kamínkem velice hledaným a vysoce ceněným, až dosavadní naleziště budou vyčerpána. Ten, který jsem do zlata zasadil ve váš prsten, mi poskytla paní Alena Klesalová starší a pochází z naleziště u Třiblic, což je obec na jižním úpatí Středohoří. Je tedy sice menší, ale v této velikosti je to snad nejkrásnější granát, jaký jsem kdy viděl. Mohu vám prsten podat?“

A pan Radechowsky sáhl do kapsy a vyňal krabičku. Vybalil ji z hedvábného papírku, otevřel ji a podal ji přes stůl vévodkyni.

Vévodkyně vyjmula prsten dvěma prsty, trochu ho pootočila napravo, nalevo, trochu proti oknu a pak řekla:

„Je krásný.“ A pak si jej chvíli mlčky prohlížela.

„Je vskutku krásný,“ myslila si, „filigránsky jemné zdobení vskutku renesanční a hlava s tím granátkem úchvatná. Zlatník je nejen umělec, ale i znalec. Úchvatná hlava,“ řekla nahlas, aniž zdvihla od prstenu zrak, „zcela mi připomíná dobu papeže Alexandra VI. a jeho syna Césara Borgiu. Ten rod…“ teď tepce pohlédla na zlatníka, „nebyl původem italský, ale španělský z Xativy, což je v Katalánsku. Nešťastná doba.“

Po chvíli ticha, které se rozhostilo, pan Radechowsky řekl:

„Nešťastná doba. Ale historici píší, že papež Alexander měl výtečné vlastnosti. Současníci ctili jeho mimořádné nadání, moudrost, chytrost, smysl pro obchod, talent řečnický a vysoce důstojné vystupování. Bohužel však současně měl i nedostatky mravní, kterých se nezbavil ani na papežském trůně. A pak hlavně vadu, že spíš než na blaho církve myslil na pozemskou moc vlastního rodu. Svému synu Césarovi, povaze zločinné, a dceři Lukrecii, o nic lepší…“ A vévodkyně náhle zjistila, že zlatník není jen umělec a znalec, ale je i vzdělán v dějinách.

„A co ten… mechanismus?“ řekla konečně.

„To je velmi jednoduché,“ usmál se zlatník, „když, milostivá paní, dovolíte…,“ a vévodkyně mu přes stůl prsten vrátila.

Zlatník si podepřel lokty o stůl, dal prsten na prsteník levé ruky a… pak se náhle otočil k oknu. I vévodkyně se otočila k oknu.

„Zvláštní,“ usmála se, „ještě nikdy jsem na tomto náměstí neslyšela flašinet.“

„Ale zní hezky,“ podotkl zlatník, „ten flašinetář musí být tady hned někde za oknem, že je ho tak slyšet. Nějaká krásná melodie, nějaká italská. Dost tklivá…“

„Asi nějaká italská,“ pokrčila vévodkyně rameny, „tklivá… Řekla bych skoro tragická. Skoro jako,“ usmála se a odvrátila od okna, „pohřební.“

„Nuže tedy,“ pravil zlatník, „prosím, je to takto…,“ a vévodkyně viděla, jak zlatník palcem levé ruky, na níž měl prsten, stiskl jeho hlavu. A viděla, když palec vzdálil, že hlava je dokořán. Viděla pod zlatníkovou rukou na ubruse pohárek vína, protože jej měl před sebou stejně jako ona a komorník. A viděla, jak dutinka prstenu zeje ku stropu. Pak zlatník palcem hlavu opět stiskl a prsten se zavřel. Neozvalo se přitom ani cvaknutí, jaké se ozve, když se zavírá pudřenka anebo dóza na šňupavý tabák…

„Prosím,“ zlatník svlékl prsten a vrátil ho vévodkyni.

„Děkuji,“ řekla vévodkyně, „slyšíte? Ten flašinetář hraje stále. Stále tu zpěvnou pohřební melodii…, co s ním učinit?“ A otočila se ke komorníku, který seděl vedle ní.

„Jděte ven a dejte mu nějaký groš, když tu tak bohumile hraje,“ a komorník vstal, uklonil se a šel.

Vévodkyně si pak podepřela pravý loket o stůl, levicí si navlékla prsten a palcem stiskla hlavu. Šlo to hladce. Pak ji zkusila zavřít a i to šlo hladce. Zlatník ji mlčky pozoroval a kýval. Chvíli hleděla na prsten, pod nímž měla svůj pohár vína, a pak pobaveně řekla:

„Nedivte se, že jsem si jej dala na prostředník. Na prsteníku by mi byl velký. Ach nikoli, nikoli,“ usmála se rychle, „vzorek byl správný a prsten jste udělal přesně. Ale když si jej vezmu, pak vždy na prst prostřední. Zde na tom,“ ukázala, „nosím přece prsten snubní. Mechanismus je vskutku jednoduchý, zřejmě však i spolehlivý a nenápadný,“ a zlatník kývl.

„Čím jednodušší mechanismus, tím spolehlivější. Stará zásada všech mechanismů. Nenápadnost otvírání a zavírání patří pak k znakům všech renesančních prstenů dutých.“

„Zvláště asi těch, které si dávali dělat Borgiové,“ usmála se vévodkyně a znovu palcem prsten otevřela a teď pozorně nahlédla do dutinky. Byla malá a temná jako hrobka, ani nepatrný záblesk, a zlatník zatím hleděl na ni.

Na její náušnice, brož, náramky a prsteny a byť to nebylo zblízka, nýbrž přes stůl a nemohl soudit najisto, přesto o ceně těchto šperků neměl nejmenších pochyb. „V náušnicích budou egyptské smaragdy podivuhodně čisté a nádherně broušené,“ soudil, „brož bude nějaký rodinný šperk s krásnou bemberskou perlou. Prsten na prsteníku levé ruky vypadá na převzácný žíhaný safír, na malíčku briliant v platině a zlatě. Na pravé ruce je diamant a pod ním prsten snubní. V Rakousku se nosí na pravici. Ovšem,“ myslil si, „cenu takto na dálku neodhadnu, ale co naplat, bude vysoká.“

V té chvíli se vrátil do místnůstky Uhrmacher a vévodkyně i zlatník si uvědomili, že flašinet před kavárnou stále ještě hraje. Komorník se uklonil a sedl si opět na svou židli.

„Jak by však asi mechanismus běžel,“ zasmála se vévodkyně, „kdyby se prsten na prstu nedržel takto vzhůru, jak to dosud činíme, ale takto dolů?“ A zlatník odvětil:

„V tom případě by to bylo ještě snazší. Protože palec by se nemusil tolik natáhnout. Račte to zkusit.“ A vévodkyně prsten zavřela, otočila jej hlavou dolů a znovu otevřela. Teď dutinka nezela ke stropu, ale k stolní desce, k pohárku vína.

„Kouzla neskutečná,“ zasmála se a pohlédla na komorníka, „dal jste tomu chudákovi groš?“ a Uhrmacher sdělil, že ano.

„Ten chudák řekl své jméno a na ruce nemá prsty,“ sdělil komorník, „ve válce však o ně nepřišel. Ruka se mu prý dostala pod kolo kočáru, když ho porazili u Römer Badu něčí koně.“

„Prsty,“ zakroutila vévodkyně hlavou, „kdyby byl o ně přišel ve válce, musilo by to bývalo být v šestašedesátém, od té doby válka nebyla. A jak že se jmenuje?“ A komorník řekl: „Bonifác,“ a vévodkyně podotkla: „Bonifác znamená dobroděj. Bude to asi vskutku poctivec, když nepředstírá, že je válečným invalidou,“ a komorník řekl: „Ani by předstírat nemohl. Sotva byl v šestašedesátém na světě. Je totiž velice mlád.“

V té chvíli flašinet před kavárnou zmlkl a do kanceláře se vrátil majitel kavárník. Byl opět trochu rozrušen. Ale viděl spokojenou tvář bratrance i dámy, a tak ho to hned přešlo. „Jen mě mrzí, že si madame dosud neposloužila a ani pán. Chlebíčky jsou dosud nedotčeny,“ a pak se chopil láhve a dolil vína. „Za chvíli si dovolím přinést ta husí játra,“ podotkl, „nesmírná čest, že madame přijme ochutnání z naší skromné kuchyňky.“ A opět se s omluvou rychle vzdálil. Vévodkyně sejmula prsten, jemně ho položila na stůl a vzala si chlebíček s kaviárem. Po ní to učinil i komorník a zlatník. Jak pomalu jedla, nespouštěla prsten z očí a zlatník byl jist, že se jí líbí a že zřejmě vskutku šperkům rozumí.

„Ten granátek je vskutku krásný,“ řekla, „připomíná mi rozkošné ohnivé zrnko červeného rybízu, který jistá vídeňská dáma bere s Château Tour Blanche. Což je neslýchané, neboť půl Evropy nepije Château Tour Blanche vůbec, zatímco ta druhá půlka pije toto bílé víno z Bordeaux výhradně k vepřovému vařenému s křenem.“

Zlatník a komorník dojídali chlebíčky a majitel kavárník přišel oznámit, že za deset minut přinese ta játra. A pak na chvilku opět strnul.

„Madame,“ řekl zdvořile a ve zjevných rozpacích, „jaké víno mám dát donést teď. Jaké víno…?“ řekl nejistě a vévodkyně odvětila:

„Míníte-li k játrům, pak kupodivu prosím o sklenku červeného.“

„Franzl,“ řekl majitel kavárník číšníku žáku v lokále, neboť chlapec s Marcelkou právě obsluhoval hosty, „honem. Burgundské Vosné romanée. A další pohárky a utěrku. Utěrku! Nezapomeň!“ a běžel do kuchyňky, aby dokončil játra.

„Zde si dovoluji s díky vrátit zapůjčený prsten,“ řekl zatím zlatník vévodkyni a podal jí prstýnek kočího Pummela. Vévodkyně kývla a předala prsten komorníku. Pak se ještě trochu rozhlédla po kancelářní místnůstce. Po psacím stolku, skříních, pohovce, domácím štěstí ve stojánku, také po obrázcích na zdi, barevném dvojportrétu císařských manželů a svatém Václavu na koni. Vše, co tu bylo kromě kamen, bylo v biedermeieru, nábytek i rámečky na obrazech musily pocházet z doby přinejmenším před čtyřiceti léty. I v jejím domě na Rennwegu byl zařízen jeden salon v tomto slohu. Z větší části byl tak zařízen vlastně i její kabinet.

„Nuže, Mistře,“ řekla vévodkyně, když se majitel kavárník ještě vrátil do místnůstky, aby připravil stůl pro játra a dal na něj nové pohárky, „děkuji za klenot a prosím, abyste teď zde panu Uhrmacherovi sdělil cenu. Pan Uhrmacher to vyrovná. Prosím, páni,“ a vévodkyně s úsměvem zmlkla a pan Radechowsky i majitel kavárník pochopili, proč se dala dáma doprovázet komorníkem. A zatímco komorník a zlatník chvilenku promlouvali, obrátila se vévodkyně na pana Musila.

„Váš patron, pane kavárníku, nemýlím-li se, byl český kníže a v zemích českých je ve veliké úctě,“ a pan Musil odpověděl:

„Madame se nemýlí. Vládl v desátém století a byl ochráncem vdov a sirotků. Je patronem České země. Největší pražské náměstí, jemuž se kdysi říkalo Koňský trh, se jmenuje Václavské. Na jeho horním konci vévodí Muzeum Království českého.“

„Muzeum…,“ myslila si vévodkyně, avšak spíše jen jaksi velmi bezděčně. Všimla si totiž, že platba je již vyřízena. Domluva pánů trvala pouhou chvilku. Komorník Uhrmacher, viděla, podal zlatníkovi obálku a zlatník ji s díky přijal. A vévodkyně pravila:

„Nuže, pane kavárníku, budu potěšena, když ochutnám vaše husí játra, která jste vlastnoručně připravil. Zřejmě budou tak výtečná, jako je šperk vašeho pana bratrance, a zatímco jeho žádat o návod, jak vytvořit tak skvělou napodobeninu renesančního prstenu, by bylo přinejmenším nesmyslné…, poprosit vás o recept na vaše játra by bylo nejen přirozené, ale třeba i velmi podnětné.“

„Dovolím si vám, madame, recept krasopisně přepsat,“ řekl nadšeně a s velkou poklonou pan Musil a vévodkyně se pak obrátila k zlatníkovi.

„Není-li k vaší umělecké práci receptu,“ řekla, „pak mi aspoň prozraďte, z čeho jste čerpal vzor. Našel jste vzor pro můj prsten v odborném spise či snad přímo v nějakých starých původních nákresech…?“ A zlatník teď pokýval hlavou tak, jako dosud ještě neučinil, pohlédl na bratrance, který již stál u dveří, aby běžel do kuchyně…, a vévodkyně v té chvíli ještě netušila, jakou odpověď svou otázkou vyvolá. Že i zde, na Františkánském náměstí jí náhle vyvstane v mysli předminulý rok…, schůzka…, ulice Schreyvogel.

Neboť slovo, které před chvilkou vyřkl majitel kavárník v souvislosti se svým patronem českým a jež vévodkyně zachytila jaksi bezděčně – neboť ne vždy vše důležité se neoslyší – záhy pan Štěpán Radechowsky vyslovil v celém smyslu a v souvislostech, které svědčily o jeho dalších výtečných znalostech.

„Gnädige Frau,“ řekl totiž zlatník, „my jsme dosud hovořili jen o rodu Borgiů, neboť jejich jméno jste uvedla ve svém přání. Já však při práci na šperku jsem myslil ještě i na něco jiného. Totiž i na Medicejské. Když jsem byl mladší, vídával jsem v Itálii jejich staré renesanční sbírky a zkoumal jejich pověstný kunstkamer, který se stal vzorem všech sběratelských a později soukromých muzeálních sbírek, včetně kabinetů zvláštností Rudolfa Druhého na Hradě pražském, a právě tam, v Itálii, v několika medicejských kunstkamrech jsem se seznámil s originály dutých renesančních prstenů. Poznal jsem je sice z knih odborných a ze starých nákresů, ale viděl jsem je i na vlastní oči pod skly vitrín díky medicejským sbírkám a oněm kabinetům, z nichž se zrodila novodobá muzea.“

„Smím-li, madame, podotknout,“ řekl majitel kavárník, který stále ještě postával ve dveřích, byv zřejmě na odchodu k játrům, „pan bratranec je muzeí… velký přítel, milovník a znalec.“

„Přítel, milovník a znalec,“ pravila pomalu vévodkyně, jako by zvažovala slova, „pozoruhodné,“ a v duchu si myslila: „Podivuhodné. Étonnant.“ A znovu nahlas pronesla: „Muzea, z nichž se zrodila… muzea,“ a zlatník kývl.

„Ano,“ kývl. „Muzea vznikala až v době mezi osvícenstvím a romantismem. Dejme tomu, jak se říká, začátkem našeho století. Zajímavé, milostivá paní,“ usmál se zlatník a pohlédl na starou brož, kterou měla na hrudi, „zajímavé, že k myšlence muzeí se ponejvíce přimykali lidé osvícenští, avšak zároveň i romantičtí. Co my dnes bereme jako protiklad, totiž osvícenství a romantismus, se v praxi později mísilo alespoň v lidských sklonech…“ A vévodkyně se usmála.

Usmála se, neboť si vzpomněla na Louise, když se s ní loučil v lednu v hale pařížského Majesticu. Francouzský otec ji vedl v duchu osvícenském, rakouská matka v duchu romantismu. „Což dokládá,“ řekl tehdy Louis, „vaši neuvěřitelnou rozpolcenost.“ A myslila si, vybavujíc si ulici Schreyvogel: „Takže muzeum… Muzeum. Souvisí-li hotel s mými plány, pak muzeum i s mou povahou… même avec mon esprit. Jak podivuhodné a zajímavé odhalení… A co ještě, Mistře,“ s úsměvem vzhlédla k zlatníkovi, k jeho kravatě, prosté všech ozdobných jehlic, „co ještě k těm muzeím…?“ a zlatník řekl:

„Za první muzeum zemské v pravém smyslu se má to ve Štýrském Hradci. U nás v Čechách vzniklo po Vídeňském kongresu Muzeum Vlastenské, od roku 1848 Muzeum České a o šest let později Muzeum Království českého…“

„…jehož mineralogickému kabinetu, smím-li, madame, k úplné informaci podotknout,“ řekl majitel kavárník, už takřka jednou nohou za dveřmi, byť stále zavřenými, pospíchal do kuchyňky k játrům…, „jehož kabinetu přispěl pan bratranec věnováním právě českých granátů z okolí Třiblic, odkud pochází i granát váš.“

„To nic,“ řekl skromně zlatník, „našemu muzeu jsem dal však ponejvíc granáty, které jsem našel pod ornicí mezi valouny čediče a křemene u Nové Paky. Ve Světlé jsem je brousil. Ale něco jiného,“ řekl zlatník a hleděl na vévodkyni, „měl jsem čest projít několik českých zámeckých sbírek a vidět i muzeum jedno z nejlepších, které bylo založeno ještě dříve než naše muzeum české a muzeum berlínské i dvorní muzea zdejší, a pokládá se dokonce za jakousi kolébku muzeálních sbírek ve střední Evropě. Muzeum, které obdivoval sám Goethe. Totiž muzeum na zámku v Kynžvartě, jež založil kancléř Metternich…“ A vévodkyně údivem sevřela rty. O kynžvartském muzeu věděla, ale nikdy je nespatřila, ač její blízká sousedka na Rennwegu, stará kněžna Pavlína Metternichová, i její muž Richard, když byl živ, ji na svůj český zámek mnohokráte zvali.

„Nemám o těch věcech přehled,“ řekla rychle, „nerozumím jim.“ Ale pak se trochu poopravila a řekla: „Občas však ráda některé muzeum navštívím.“

„Muzeum, milostivá paní,“ řekl zlatník spokojeně, „nás leckdy poučí jako dobrá kniha. Muzeum může dokládat někdejší dobu, její atmosféru, povahu a skutky, být jejím věčně uchovaným obrazem…,“ a vévodkyně pohlédla kamsi na strop a mlčela. Už nemohla nic než úžasem a překvapením mlčet. Pak se usmála, pohlédla na prsten, který ležel na stole u krabičky, a chtěla převést řeč jinam. Avšak už nebylo třeba. Na dveře, u nichž stále ještě postával pan Musil, se ozvalo zaklepání a zjevil se číšník žák.

„Váš hoch již přináší ono červené víno,“ řekla.

„Milostpane,“ zadrhával hoch… a snad řekl:

„Gansleber. Husí játra…“

„Ano, madame,“ vyhrkl pan Musil, „Vosné romanée…, ráčila by madame nějaké jiné?“ Ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Vosné romanée burgundské výtečně chutná ke slukám a studeným srnčím řízkům,“ usmála se s pohledem na číšníka žáka, který celý červený stál teď už u stolu s tácem, na němž měl láhev a na předloktí pak sněhobílou utěrku, „myslím, že je možno toto víno bez obav podat.“ A kavárník radostně převzal od chlapce láhev, ze stolku otvírák a hoch rychle odeběhl.

Když kavárník otvíral láhev, opět se zarazil a v jeho tváři se teď objevila úzkost.

„Madame, prosím snažně za prominutí,“ řekl, „ich bitte Madame um Entschuldigung, um die gnädigste…, ten nešťastný hoch opět s tou utěrkou utekl… Bože můj, mein Gott, der du bist in dem Himmel…,“ ale vévodkyně se usmála a spokojeně si dala nalít do nového pohárku nového vína.

„Jezusmarja, Franzi,“ zvolal majitel v kuchyňce, kde v koutu stál chlapec strnulý jak socha s utěrkou na ruce, ale pan Musil viděl, jak se chvěje, ba i že slzy v očích má, a pak sám byl velice spokojen a šťasten, a tak jen rychle mávl rukou, sebral tři talířky husích jater, misku chleba, sýrové tyčinky a blahosklonně řekl:

„Tak se přece vzmuž, Franci. Už jsem všechno napravil. Otři si oči a běž zas za Marcelkou obsluhovat hosty. Všiml jsem si, že přišel Mistr Diezler. Ať má včas griotku.“

8.

Daniel Diezler, mladý malíř, který měl delší hnědé vlasy, malý tmavohnědý knírek a holou bradu, na sobě tmavě zelené kalhoty, u krku žlutou šálu a snad i své kostkované hnědobílé sako – ale to nebylo vidět, protože měl plášť – sestoupil po krátkém drnitém svahu k potoku. K místu, kde byl břeh bez křovisek, vrb a olší a odkud bylo vidět na nedalekou lávku a na vše, co bylo na břehu druhém.

Na druhém břehu potoka byl přízrak.

Začínaly se tam zelenat stromy, ale stromy veskrze podivné a zvláštní. Nižší a pokroucené, znetvořené a staré, kmeny různě nahnuté a rozštěpené a malíř mezi nimi rozeznával švestky. Švestky, jež milují vlhkou půdu, chráněnou od severních větrů, a libující si v blízkosti potoků a řek. Ale byly tam i jabloně, hrušky a slívy. Mezi nimi se nacházela křoviska, z nichž některá se již zelenala, jiná byla dosud holá. Nerovná, kopečkovitá země byla již porostlá jarním plevelem a trávou. Ale mnohde se na ní válely suché větve a různá chrastí…, to vše malíř viděl na druhém břehu potoka a daleko v pozadí i pár topolů a nad tím vším jasné modré jarní nebe. Avšak to nebylo vše, co na tom druhém břehu viděl.

Mezi těmi strašlivými stromy a křovisky bylo tu a tam i pár stavení.

Boudy, kůlny, chatrče a chýše stejně znetvořené jako stromy.

Na druhém břehu potoka byl příšerný ovocný sad, v němž snad žili lidé.

Na jednu chatrč, která byla nejblíž a nebyla zakryta křovím ani stromy, malíř se zadíval.

„Proč jsem vlastně zde,“ myslil si, „co mě to sem táhne? Proč to vlastně dělám? Vždyť městské okolí je tak krásné, jak stvořené pro oči malířovy, jak nádherná, kouzelná příroda, kam člověk pohlédne. Jaké krajiny bych mohl malovat a kreslit, co obrazů plných něhy, pohody a jasu bych mohl dělat, a já jsem zde, na tomto strašném a náhodně objeveném místě, o němž snad nikdo ani neví…, proč jsem zde a co mě to sem táhne?“

Hleděl přes potok na chatrč dlouho. Vnímal ji, ale i její okolí, stromy, křoviska a keře, trávu kolem i suché větve a chrastí a kromě všech těchto věcí vnímal jejich barvitost. Objevil tam osm různých zelení, šest hnědí, které patřily dřevům, a barvu šedou a černou u některých křovisek. Na dřevech nacházel i modře. Na zemi také žluť a bělobu, jaké se výrazně jeví v jarní zelené trávě. Kdyby nebyl malíř, asi by tam vůbec nikde neviděl žádnou červeň. Ale protože byl malíř, našel tam i červeň a měl dojem, že ji vidí v zárodku, v odstínku, v lomu světel a stínů, červeň jako plamínek ohně i červeň temnou, a když to objevil, odložil na zem tašku, kterou nesl. Neměl s sebou paletu a štětce, nýbrž kromě tašky jen desky s blokem a tužky, barev neměl použít. Avšak vnímal je a s nimi i tu červeň.

„Stál jsem tam a čekal, zda se tam na tom břehu neobjeví člověk, ale podivný pitvorný sad byl prázdný,“ napsal si večer toho dne ve svém ateliéru v Neustiftgasse do sešitku, jaký nosí školáci, „měl jsem dojem, že hledím na neuvěřitelnou divadelní scénu, než tam přijdou herci a začnou hrát. Ale proč si to vlastně píši? Snad chci zaznamenat pocit, který provází můj malířský zájem, v naději, že mi to pomůže. Tváří v tvář tomuto podivnému místu jsem zmaten.“

Zvedl tašku a vyšel opět po drnitém svahu na polní mez. Tou se dal kousek podél břehu, pak sestoupil k lávce a přešel potok. Když kráčel k chýši, kterou tak dlouho předtím pozoroval, opět se rozhlížel, uvidí-li člověka. Ale ani teď nikoho neviděl. Byl-li tu někdo živý, pak asi v nějaké chýši. „Zda bude doma ona,“ myslil si, „možná že je právě také někde jinde. Pak si aspoň načrtnu její chatrč z patřičné strany.“ Pak se octl před chýší.

Nešel až k ní. Zastavil se kousek před ní, před jednou křovinou, která dosud byla bez lístků, holá a tmavá. Ale v zemi pod ní kvetlo pár bílých sněženek, žlutých sasanek a něžných fialek. Skrz křovinu dosud holou totiž pronikalo slunce a malíř si v té chvíli uvědomil podivnou věc. Že až se křovina zazelená a zhoustne, kvítka pod ní zeslábnou a zblednou, až konečně uschnou docela… Pak se znovu zahleděl na chatrč.

Byla to dřevěná bouda. Stála skoro nakřivo, jako by měla co chvíli spadnout. Na stříšce, sbité z nějakých zrezivělých plechů, sedělo pár sýkorek. Ač všude kolem byly zelené větve stromů, tyto sýkory seděly na rezavé stříšce. Chatrč měla jakési okénko. Okénko bez skla. Před ní byla ploška udusané země s několika zlomenými stébly slámy. Stébla byla zašle žlutá, země šedohnědomodrá. Chatrč měla dveře zavěšené křivě na horním pantu. Nebyly to pravé dveře, ale sbitá prkna, a byla dokořán. Před nimi na té zdusané zemi špalek, jaký se užívá k štípání dříví, ale špalek nízký. Za chatrčí hromada suchých větví, chrastí a všelijakých slupek. Malíř měl dojem, že v hromadě vidí probleskovat i hnědavou šeď jakýchsi kostí. Zdálo se, že v chýši nikdo není.

Obešel křovisko a popošel pár kroků. A pak ještě dál a zavolal.

Z chýše vyšla žena.

Středně velká žena, bledá a vyhublá. Měla vysedlou bradu, lícní kosti a vysedlé i kosti, které jsou nad očima v místě obočí. Byla prostovlasá. Vlasy delší a barvy značně neurčité. Malíř v nich rozeznal barvu popela. A oblečena byla v hadry.

Vyšla a přede dveřmi zůstala strnule stát. Stála jako socha s rukama podle těla svěšenýma a hleděla na malíře.

„Barbaro,“ řekl malíř, „to jsem já. Už jsem tu jednou byl. Pamatujete se na mne? Byl jsem tu, když tady byl ještě sněhový poprašek. Teď je jaro. Pamatujete se?“

Žena dál stála strnulá, s rukama podle těla, hleděla na malíře a mlčela.

„Tenkrát, když jsem tu byl,“ řekl malíř, „projevila jste zájem o něco, tak se mi to aspoň zdálo. Vzpomínáte: Projevila jste zájem o… chléb.“

Malíř položil tašku na zem, rukou, pod níž nedržel desky, vyňal šišku chleba a přistoupil k ženě.

„Vemte si ho,“ řekl, „je čerstvý. Čerstvý a měkký. Nemusíte ho krájet nožem. Můžete ho lámat rukama. Vemte si ho.“

Žena pořád strnule stála, ani se nepohnula, hleděla na malíře neurčitě a pak se zrakem dotkla i jeho ruky, v níž držel chléb.

„No vemte si ho, Barbaro,“ řekl znovu malíř a hleděl na ni vlídným dobrotivým zrakem, „jistě vám přijde vhod. Je dobrý a čerstvý. A ještě jsem vám něco přinesl. Tak si ten chléb vemte.“

Konečně žena vzala chléb, ale dál strnule stála a hleděla.

„Kolik je jí asi let,“ myslil si malíř, „vypadá na padesát či šedesát? Může však být i mladší. Takovíto lidé mohou stárnout předčasně. Víte…,“ řekl nahlas, „co jsem vám ještě přinesl?“

Sehnul se a vyňal z tašky… čokoládu.

Jemu samému se to zdálo dost nevhodné. Chtěl jí donést kus nějakého salámu, kousek masa, které se nemusí vařit ani ohřívat a dá se hned jíst. Napadlo ho však, že by mohla nechat salám zkazit. Co vlastně jí, či nejí, bylo mu záhadou. Chléb jí ztvrdnout může, a pokud nezplesniví, může ho jíst. Starý salám však nikoli. Proto se rozhodl pro věc ne zrovna nejvhodnější. Pro čokoládu.

„Vemte si i ji,“ řekl, „víte, co je čokoláda? Je sladká a mléčná. Rozbalte si ji z toho modrého obalu a snězte ji. Vemte si ji.“

Uvědomil si, že s ní mluví jako s pomatenou nebo bez rozumu, ač tím, zda je vskutku bez rozumu či pomatená, si naprosto nebyl jist. Uvědomil si, že takovou se mu jeví. Ale zda je takovou skutečně, nevěděl.

Žena pořád stála, chléb v jedné ruce, a nehýbala se.

„Barbaro, vemte si tu čokoládu. Přece mi rozumíte. Slyšíte dobře. A nejste ani němá. Rozhodně umíte mluvit. To přece vím odposledka. Nebojte se a vemte si tu čokoládu. A pak se tady posaďte,“ ukázal na špalek. „Vemte si čokoládu a posaďte se. Já si stoupnu semhle a nakreslím vás. A někdy vás ještě znovu nakreslím a dám vám to. Budete mít doma obrázek…“ Malíř zmlkl, protože se náhle začal obávat, aby ženu malováním neodradil. Vzpomněl si na případ z Bosny – na lidi, kteří utekli, když vycítili, že je chce malovat. To však byli malí cikáni, kdežto tato žena cikánka nebyla. „Tato žena je přece,“ pomyslil si a bylo mu v té chvíli podivně smutno, „je přece snad… Rakušanka.“ Když zde byl posledně, ještě za sněhového poprašku, vydržela nehybně, strnule stát, nebránila se však a neutekla, když ji kreslil. Měl dojem, že snad ani jeho kreslení nevnímá.

Konečně si vzala i čokoládu. Neprohlížela si ji, stejně jako si předtím neprohlédla chléb. Prostě ji vzala a držela s chlebem. Pak si konečně sedla na špalek. Malíři připadala jako náměsíčná.

Otevřel desky, vzal tužku a začal kreslit. Nejprve chvilku její chatrč, ale pak záhy její hlavu. Kdykoli kreslil či maloval nějaký předmět, měkká dobrotivost se z jeho zraku jaksi vytrácela, v těch chvílích se díval trochu jinak. Díval se napjatě a ostře. Kreslil pozorně a rychle. Pak udělal krok stranou a kreslil její hlavu z jiného úhlu. Pak ještě z dalšího, takové skici, žena se ani nepohnula, seděla jak socha, avšak… malíř si všiml prapodivné věci. Ani se nepohnula, seděla jak socha, avšak ať ji kreslil z jakékoli strany, vždy na něho hleděla. Jediné, čím na svém těle pohnula, byly oči. A malíř si uvědomil další podivnou zvláštnost. Její vlasy, ústa, nos, vysedlou bradu, tváře…, měl pocit, že to zachytil. Už když tu byl poprvé. Ale ty její oči… Zachytit její oči bylo přetěžké. Její oči znamenaly navíc i… pohled.

Byl to pohled zcela neurčitý. Neurčitý, nic víc se o něm nedalo říci. Nebyl ani pronikavý, ostrý, nebyl však ani unavený a kalný, ba dokonce ani mdlý. Nebyl ani smutný či zasněný, ani zkoumavý a pátravý. Nebyl v něm strach ani úzkost, avšak ani vlídnost. Neměl v sobě jedinou jiskřičku, jediný záchvěv ducha, zvědavosti, zájmu, a přece to nebyl ani pohled mrtvý. Malíř teď jen kreslil, nemaloval barvami, ale uvědomoval si, že snad ještě obtížnější by bylo zachytit ten neurčitý pohled barevně. I barevně byly totiž ty oči zcela neurčité. Nebyly ani světlé, ani tmavé, ani černé, hnědé, šedé, modré, žluté – pouze jediná barva byla v nich zcela jistá, a to bílá. V bělmu. „V jejích očích je snad hněď s šedí,“ myslil si teď, když ji pozoroval, „ale ani její panenky nejsou černé. Nějaký spodní tón se tam láme, snad jako odraz rohovky, ale ještě něco, něco světlejšího, proboha,“ myslil si, „není to mitisová zeleň…?“ Pak ho napadlo, že to není možné. „Lidé s mitisovou zelení v panenkách snad neexistují,“ řekl si a dál se věnoval své šedé tužce.

„Někdo by řekl,“ pomyslil si, když načrtával znovu její hlavu, „že je to pohled vyhaslý. Pohled náměsíčný. Náměsíčná je celá, ale ten pohled takový není. Je nehybný a neurčitý a slovem ho nepopíši. Je upřený, to lze snad o něm jedině říci. Upřený na mne. Ale to je spíš jeho směr než jakost. Ten pohled slovně vyjádřit nejde. A kresbou?“

Malíř obracel blok, list za listem a znovu načrtával její hlavu a oči.

„Kdyby na mne nehleděla,“ uvažoval, „nýbrž někam jinam, mezi stromy, k větvím, kdyby pohlédla vzhůru k nebi! Kdyby hleděla na ten chléb a čokoládu, kterou drží v rukou. Jaký by to byl pohled pak…“ Malíř měl dojem, že by to byl pohled stejný, jakým hledí na něho. „Stále stejný pohled, ať by hleděla na cokoli,“ uvažoval, „ale pak by se přece jen zdálo, že je to pohled tupý, vyhaslý či náměsíčný a tedy snad mrtvý, a přece ne… Jaký by ten pohled byl,“ uvažoval, „kdybych ji dokázal přimět k řeči. Posledně, když jsem tu byl, přece slovo řekla. Hlas má dobrý. Ale…,“ a malíři náhle bleskla další věc. Že ten její hlas se podobá jejím očím.

„Pane bože,“ myslil si, „hlas podobný pohledu. Kdybych to někomu řekl, snad by se mi vysmál. Bylo by to asi stejné jako přirovnávat melodii k barvě na mé paletě nebo sluch k hmatu. Její hlas je stejně neurčitý jako její pohled, ale mluví jasně. Tak nemluví lidé, kteří nemají zuby. Musí mít zuby.“ A malíř si vzpomněl, že když se rozmýšlel, má-li jí koupit salám, neučinil to jen proto, že by ho mohla nechat zkazit, ale i z nejistoty, zda má zuby a kouše. „Musí mít zuby,“ uvažoval. „V jejím hlasu není odporu, záští, hněvu, ale není v něm ani zájmu a naděje. Není v něm spěchu, ale ani pomalosti. Vyslovuje plynule, nezaráží se…,“ a zde si malíř uvědomil, že tohle vlastně říci nemůže. Neboť co posledně řekla, bylo jen jediné slovo. „Barbara,“ jímž mu odpověděla, jak se jmenuje. Podle něho nemohl soudit na plynulost její řeči. Byl to hlas neživý, nemrtvý, nesilný, neslabý, prostě hlas, který se podobal jejím očím.

„Barbaro,“ řekl vlídně a pohlédl na její ubohé hadříky, v nichž byla oděna, „dnes toho už necháme. Zase půjdu. Ukažte mi ještě váš…,“ na chvíli zaváhal, jak to nazvat, aby se jí nedotkl, pokud by se jí vůbec někdo mohl dotknout, „ukažte mi váš… příbytek. Mohu tam nahlédnout?“

Věděl předem, že mu neodpoví, ale obával se, aby v ní nevyvolal nějaký hněv, který třeba skrytě dříme na dně její podivné duše, a tím si ji neodradil. Pak ho hned napadlo, kdyby u ní vzbudil hněv či odpor, viděl by ji aspoň jinou než takto strnulou, a kdyby přitom i promluvila, slyšel by i hlas jiný než jako posledně. Ale přesto se bál, aby ji nepodráždil. Aby, až by příště přišel, se mu neschovala. A tak to zkoušel znovu laskavou domluvou.

„Barbaro, přece mi stále dobře rozumíte. Nic od vás nechci. Nijak vám neublížím. Nic vám nevezmu…,“ a pak k laskavosti připojil i zdvořilost. „Snad se cítí ponížená, méněcenná,“ napadlo ho totiž také, „a pak by ji snad mohla zdvořilost povzbudit. Chci jen,“ řekl, „abyste dovolila, abych směl nahlédnout do vašeho příbytku. Jen nahlédnout, nevejdu dovnitř…,“ a napadlo ho: „Teď, kdyby to s ní bylo v pořádku, by se měla nejspíš zeptat, proč. Proč chci nahlédnout…, ale ona se nezeptá,“ a vskutku se nezeptala. Neřekla slovo. Zkusil to znovu, co nejlaskavěji, nejvlídněji, zda mu dovolí, ale nehnula ani okem.

Poodešel za špalek, za její záda a nahlédl do chýše. Bylo tam sice přítmí, přesto však i světlo vnikající dveřmi a tím okénkem bez skla, avšak i škvírami mezi prkny. Co viděl, ho upoutalo.

V rohu sláma a plachta a malíř vycítil, že to je její lože. U slámy bedna a na ní hrnec a nůž a láhev. V druhém koutě na zemi něco jako z kovu, probleskovalo to modří, ale to nerozeznal, a byl tam i proutěný košík a nůše s popruhy. Měla nůši! A pak tam stála jakási kamínka. Měla v chatrči kamínka! Ale roura a komínek nikde. Jestliže tu někdy topila, kouř vycházel dveřmi, okénkem a škvírami v prknech, takže to pak mohlo vypadat, jako když bouda hoří. A pár hadrů na udusané zemi, to bylo vše. A pak malíř na chvilku strnul.

Malíř, jak nahlížel do chýše, strnul.

Spatřil na hřebíku obrázek.

Malíř se náhle rozhodl riskovat. Riskovat ty dva tři kroky dovnitř, ač slíbil, že jen nahlédne. Byla to však nečekaná možnost. Možnost příliš strhující. Možnost poodhalit tuto podivnou ženu. Neřekl nic, seděla stále na špalku zády k němu, ani jednou se na něho neohlédla, neřekl nic a ty dva kroky dovnitř udělal.

Obrázek byl velký jako pohlednice a měl sklíčko. Rámeček dřevěný a potlučený. A sklo značně zašlé, takže musil napnout zrak, aby pod ně viděl. Byla to fotografie nějakého člověka, prostovlasého, bez knírku a vousů, a malíř viděl, že je velmi mlád. Byl krátce ostříhán, na takového ježka, a u krku měl bílou košili bez límečku, jakou nosí učni. Malíř vyšel z chýše a stoupl si před špalek.

„Barbaro,“ řekl laskavě a opatrně, „děkuji, že jste svolila, abych nahlédl. Vidíte, že jsem vám neublížil. Ale víte, co se mě dotklo?“ Mluvil opatrně a rozvažoval každé slovo. I to, zda jí má říci, že to tam má hezké. Snad by ji tím povzbudil, ale možná, že je si vědoma své kruté bídy a mohla by si myslit, že se jí vysmívá. Pouze jen znovu opakoval: „Víte, co mě překvapilo?“

Hleděla na něho a ani se nehnula.

„Nuže, co mě překvapilo,“ s úsměvem řekl, „to, že tam máte obrázek.“ A v duchu si myslil: „Má-li tato chudačka obrázek, pak je to obrázek někoho, na kom jí velice záleží. Pak je to někdo, kdo je či byl mimořádně blízký jejímu srdci, vždyť by tam jinak ten obrázek neměla, vždyť to je jediná věc, kterou tam vlastně kromě krámů má. Vždyť bych teď v ní měl vyvolat nějaké hnutí mysli,“ a hned ho napadlo, „třeba je to někdo, kdo jí zemřel, snad její láska… anebo její… syn?“ A malíř si vzpomněl, jak se jednou dostal v Sarajevu do městského špitálu pro duševně choré a jeho průvodce mu tam ukázal stařenu, jíž kdysi uhořel muž a malá dcerka a nebožačce zežloutla pleť a zbělely vlasy. „Stupor, vyhaslý duševní život,“ řekl mu lékař, „ani sebemenší hnutí mysli, ani stopa po někdejším životě citovém. Vyplakané oči, vyčerpané srdce. Je choromyslná.“ Že by přece jen byla tato žena bez rozumu, pomatená, duševně chorá? Malíř teď cítil, že vše svědčí o tom, že taková doopravdy je. Ještě jednou jí obrázek pochválil. Ani se nepohnula.

„Barbaro, už vás opravdu nebudu zdržovat. Už doopravdy půjdu. Ten chléb a čokoládu snězte. Děkuju vám a… smím zas někdy přijít? Zas někdy přijdu, ano? Tak se mějte hezky. Na shledanou.“ A zdvihl tašku ze země, dal pod paži desky a odcházel.

Udělal pár kroků k potoku a otočil se.

Hleděla za ním.

Zamával jí a usmál se.

Celou dobu neviděl v tom znetvořeném sadu člověka a neviděl tu nikoho ani teď. Možná že tu někdo stál, ale nebylo ho vidět. Malíř vstoupil na potoční lávku s pocitem jakési dobré naděje, že přece jen ho ta žena vnímá a není zcela bez zájmu. Nešťastnice ze Sarajeva byla zcela apatická. Byla tělem bez duše. Byla bez pohledu. Jako by vůbec nežila. Tato žena však přece jen byla jiná. Posledně – byť tu byl poprvé – slovo promluvila, dnes přijala chléb a čokoládu a nebránila se, když chtěl nahlédnout do chýše. A hlavně… hleděla za ním, když odcházel. Hleděla na něho stále, pokud byl před ní či v jejím zorném poli, ale hleděla za ním, i když odcházel. Malíři to připadalo jako úspěch.

Přešel lávku a vyšel na mez, která se táhla nahoře podél potoka. Před ním se rozprostírala pole a louky – pole ještě hnědá, louky již zelené a opodál přes louky vedla cesta, kterou sem přišel. Ale ve směru úvalu, kterým tekl potok, bylo možno jít rovněž. Nedaleko byl jakýsi listnatý lesík a malíř se rozhodl, že se vrátí touto cestou, kterou dosud neznal. Možná, že tato cesta byla dokonce kratší než ta přes louky a pole. A tak se pomalu dal směrem k lesíku.

Jaro se tu všude dralo k slunci a slunce již hřálo. Zpívali tu ptáci. Malíř slyšel skřivana a pak viděl i pár kosů a drozdů. Na kraji lesíku spatřil slavíky. Kromě jejich zpěvu byl všude klid. Vešel do lesíku pěšinou, ale opodál, od polí, vedla větší cesta se stopami kol. I v lesíku dýchalo jaro. V nízké trávě s uschlým listím, poslední stopou loňského podzimu, kvetly fialky, nachové dymnivky a modré jaterníky. Lesík zřejmě nebyl tak zcela malý, jak z dálky vypadal. Rozprostíral se kamsi stranou, kde mohl téci onen známý potok. Malíř došel na jeden travnatý palouček a tam potkal hajného. Hajný šel bez svrchníku, jen v klobouku a přes záda měl pověšenu flintu. Malíř ho pozdravil a hajný se zastavil.

„Máme hezky,“ řekl hajný a malíř vycítil, že nikam moc nespěchá a je ochoten promluvit pár slov. A tak se usmál a řekl:

„Hezký den. Všude tu u vás již začíná jaro. Všude je tu velmi krásně. To musí být pohoda, mít takovýhle revír.“

„Pohoda,“ kývl hajný, „nemyslete, že jen pohoda. Jistě jste z Vídně a Vídeňáci si myslí, že to nic není, chodit jen tak s flintou přírodou. To víte, že i to je práce. Nechodím tak jen na jaře a v létě, ale i v zimě a v plískanicích a i takovýhle malý lesík vám dá starosti nad hlavu. A to nemám jen tenhle lesík.“

„A jestlipak je tu i nějaká zvěř?“ zeptal se malíř se zájmem a hajný kývl.

„Právě proto, že tu je, je tu pořád co hlídat. Máme tu divoké králíky, zajíce, křepelky, máme tu koroptve a bažanty, no a samozřejmě i škodnou. Třeba takové lasičky. Měl byste vidět, jak někdy řádí… Co oddělají koroptví a králíků. Anebo tchoř. Jenže…“ hajný pokýval hlavou a rozhlédl se paloučkem, „to je právě ta nesnáz. Tchoř slídí v kravinách po zajících, králíkách, křepelkách, takže byste řekl…, asi tomu rozumíte…, tak ho hubte. Ale když ono to tak hladce nejde. My musíme myslit na polní hospodáře. Nám tu tchoři hubí křepelky, králíky a zajíce, ale tam, na polích naopak hubí zvířata škodlivá. To máte jako s vydrami v rybníce. Vybírají si ryby nejušlechtilejší, pstruhy, štiky, ale taky vodní ptáky, raky, a přece by bylo škoda, kdybychom všechny tyto šelmy vyhubili. My říkáme, že kde je ryb dost, neměla by se vydra tak usilovně ničit. Tahle vydra má holt jen to jedno neštěstí,“ hajný se zasmál, „že za potravu si bere, co člověk sám potřebuje k výživě. V přírodě je všechno v rovnováze a pro jedno se nesmí zatracovat druhé. Člověk pořád musí vidět obě strany, tu pro a proti, a ve zvířeti nevidět jen škůdce, ale i dobroděje. Nejste snad malíř?“ usmál se s pohledem na desky a malíř kývl.

„Jsem malíř a byl jsem zde…,“ náhle se zarazil a řekl: „Byl jsem zde, abych si to tu jen trochu prohlédl. Zatím jsem tu nekreslil. Ten potok, co támhle teče, se mi velmi líbí. Rád bych sem přišel ještě jednou.“

„Jestli rád malujete vodu,“ řekl hajný, „pak jste byl taky u rybníka?“ a když malíř zavrtěl hlavou, hajný řekl:

„Zatím potokem, odkud jste přišel, je rybník. Takový nepravidelný, z jedný strany lesík, jinak je v něm rákos, ostrůvky s porostem, právě v něm máme ty vydry. Tam si někdy zajděte, je to odsud kousek.“

„Snad jsem udělal chybu,“ pomyslil si malíř, když se s hajným rozešel, „přece jen chybu, že jsem se mu nepřiznal. Že jsem byl před chatrčí jedné ženy jménem Barbara a dělal si její skici. Jistě ji zná stejně jako ten podivný znetvořený sad a třeba by mi byl vypověděl její tajemný život. Možná však, že jsem chybu neudělal. Zbytečně by se rozneslo, že ženu kreslím, a vyvolalo to pozornost. Snad až později se ho zeptám, když ho tu ještě někdy potkám. Ale že byl bez psa,“ pomyslil si malíř a šel dál.

Za chvíli zjistil, že se lesík začíná měnit. Pozvolna přestával být listnatým lesíkem a stával se jakýmsi hájkem. Viděl, že tu rostou habry, javory a buky a sem tam i akát. A pak se mezi nimi objevila stavba.

Malíř se octl v parčíku, který neměl plotu, a v něm stála vila.

Byla dvoupatrová, s dvěma rizalitky a s menším, kolmým křídlem. Její střecha se lehce červenala a omítka…, malíř viděl, že má dvojí zeleň, jednu světlejší a druhou tmavší, a tuto zeleň doplňuje hezká okrová hněď. V prvním patře měla vila terasu. V menším kolmém křídle byla zasklená veranda. A před vilou socha a stěhovací vůz s párem koní. Lidé vynášeli z vily nábytek a opodál na ně dohlížel starší muž s viržinkem. A pak se malíř téměř lekl. Z vily vyšla žena. Měla obrovskou černou zvlněnou vlasatou hlavu.

„Tak už to bude všechno,“ zvolala ta žena k muži s viržinkem, který tu zřejmě dohlížel na stěhování, „slyšíš, Gotthard, už to bude všechno. Ještě pár tepichů a můžou ject.“

Malíř stál na kraji parčíku, hlavatá žena ho viděla, také muž s viržinkem, ale zatím mu moc pozornosti nevěnovali. Parčík, háj budil dojem, že je soukromým majetkem, který patří k vile, a malíř by se byl vzdálil. Avšak znovu viděl, že tu nikde není plot, který by zahrazoval přístup, a pak si uvědomil, že vlastně tudy vede cesta z listnatého lesíku a musí se tu nutně projít, jde-li se od potoka, jak šel on. Ani na kraji lesíka nebylo žádného zákazu k vejití a ostatně… potkal tam zdejšího hajného, který se s ním přátelsky bavil a o zakázané cestě se nezmínil. Tavila i parčík před ní malíře upoutaly, byl by si rád to tu aspoň trochu prohlédl, a tak zůstal dál stát na svém místě, a když muž a hlavatá žena na něho opět pohlédli, na tu vzdálenost je pozdravil. Žena a muž kývli.

Na chvíli oba zmizeli spolu se stěhováky v domě a pak opět vyšli ven. Muž s viržinkem nahlédl do vozu a poodešel ke koním. Žena přistoupila ke zdi vily a chvíli tam pátrala ve zbytcích jakýchsi ztrouchnivělých keřů.

Když opět vzhlédla a za stěhovacím vozem se objevil i její muž, malíř pokročil dopředu k té soše a nahlas se zeptal, zda si ji může prohlédnout.

„I jen se koukněte,“ řekl muž bodrou vídeňštinou a pak zas na chvíli i s hlavatou ženou zmizel v domě.

Byl to pískovec s nazelenalými stopami stáří. Představoval vojáka, rakouského pěšáka. Na soklu byl nápis, jen zpola čitelný. Byla to památka na bitvu s Francouzi. S Napoleonem z května 1809.

„Krásná stavba,“ myslil si malíř, „krásná v požehnaném místě, v nádherném prostředí. Asi tu bydlí nějaká bohatá rodina anebo sem občas zajíždí jakožto do venkovského sídla a ten muž a žena jsou zřejmě nějací zdejší správci. Teď se asi majitel stěhuje anebo jen pouze něco ze zařízení vyměňuje.“ A pak si pomyslil:

„Kreslil jsem nebohou Barbaru a její chatrč v křoviskách a v pokroucených znetvořených stromech. Neměl bych si načrtnout toto vilové sídlo v pěstěném parčíku?“ Ale to asi řekl jen tak v duchu, věděl, že to neudělá. „Dnes ne, snad podruhé,“ řekl si, „podruhé, když tu zase půjdu, stejně jako podruhé, když zas potkám hajného, se ho otáži…“

Muž a žena opět vyšli z vily, za nimi dva muži s kobercem. Naložili ho do vozu a jeden z mužů zvolal:

„Herr Kabys. Hotovo.“

„Z čeho asi žije,“ řekl si malíř, když pomalu kráčel ke skupině starých vysokých dubů, za nimiž byla zřejmě již blízko místní obec, „co jí? Snad i ovoce z těch zakrslých stromů. Jablka, hrušky, švestky, avšak ovoce podřadné. Žije tam sama?“ ptal se sám sebe, „kam chodí pro vodu? Studnu jsem tam nikde neviděl, přece snad nepije z potoka. A jak tam obstojí v zimě, když je sníh a mráz? Topí si v kamínkách, ale okno nezavře, ani ta dveřní prkna. A co je to za lidi, kteří bydlí v těch ostatních chýších? Chudina, nejchudší chudina,“ uvědomil si, „ale má aspoň kde bydlit. Někteří spí v parcích nebo v ohřívárnách…“ A malíři napadla představa žebrácky.

„Ne, Barbara není žebráckou,“ pomyslil si, „tato strnulá, nehybná, nemluvná žena žebráckou být nemůže. Ta by nedokázala obcházet lidi a nastavovat dlaň, vždyť si ani nechtěla vzít chleba. Barbara je spíš divoženka než žebrácká, a jestliže chci vystihnout ten její pohled, musím vystihnout…“ A pomyslil si: „Její duši! Pane bože, vystihnout její duši! Její nepochopitelnou, neuvěřitelnou, záhadnou…, tajemnou a snad i strašlivě složitou… duši.“ Zda bych to dokázal, kdybych snad znal její život? A pomyslil si:

„Ten obraz by vlastně mohl mít veliký smysl. Měl by ho, kdybych ji vystihl přesně. Kdybych namaloval skutečnost. Snad bych to tu měl studovat.“ A pomyslil si:

„Pak to někomu ukázat a snad by to s někým hnulo. Jedním svým obrazem svět nezměním, ale smysl by měl.“ A malíř již věděl, co ho sem tak táhne a proč sem vlastně chodí. Už si to ani nemusil zapisovat. A bylo mu z té bídy, kterou viděl, smutno.

Když se však ubíral pěšinou, která byla jakousi zkratkou k obci s domky a kostelem, napadlo ho ještě něco.

„Začíná jaro, tráva se zelená a jarní kvítka kvetou. Zpívají ptáci, skřivani, slavíci, sýkorky, kosi a nahoře je jasné modré nebe a svítí slunce. Není to vlastně div,“ řekl si, „že je tomu tak u té krásné přepychové vily stejně jako u strašlivé ubohé chatrče?“

Malíř neměl nejmenší zdání, že v té chvíli, co se blížil zkratkou k obci, opodál po širší cestě přijíždí k vile černý lakovaný kočár s kočím na kozlíku, který má knír od ucha k uchu, a že až kočár před vilou zastaví, vystoupí z něho paní, kterou tak často vídal u okenního stolku kavárničky pana Musila na Františkánském náměstí, s níž se zdravíval, i pár slov prohodili a jednou jí nabídl svou griotku, když tu její poslední vylila nešťastná dívenka Marcelka.

Malíř došel do Aspern a vrátil se do Vídně.

9.

Dopoledne přinesl komorník Uhrmacher na stříbrném tácu poštu.

„Právě přišly tyto tři dopisy,“ pozdvihl tácek rukou v bílé rukavičce.

Vévodkyně právě dlela v kabinetu, neboť psala svou divadelní hru. Nepsala-li ji v kavárničce, nýbrž doma, pak ji psala ponejvíce zde, v kabinetu značně biedermeierském, který byl její oblíbenou pracovnou. Aniž vzhlédla, vyzvala komorníka, aby dopisy odložil na stolek. A četla jakousi zmínku o poledních chvílích mladého římského patricia Petronia, žijícího za hrůzného císaře Nerona.

Komorník, který pořád ještě stál s táckem v ruce, viděl, že se paní nechce v této chvíli dopisy zabývat, neboť asi právě píše nějakou důležitost, a proto dodal:

„Jeden z dopisů dle pečeti je od Jeho Jasnosti knížete Leuchtenberga.“

„Mon Dieu,“ zdvihla vévodkyně hlavu, „právě chci knížete navštívit, jak jsem mu to nedávno slíbila, a on zatím už píše,“ a komorník jí podal tácek.

Když se odporoučel, vévodkyně rozřízla obálku, a pak téměř nevěřila vlastním očím.

„Ich bitte Sie herzlich, mir die Freude zu bereiten, morgen bei mir das Abendmahl nehmen zu wollen. Fürst von Leuchtenberg-Aulendorf.“ A bylo připojeno datum a dodatek R.s.v.p.

Pozvánka na tištěných kartách.

Pozvánka na zítřek na večeři.

Vévodkyně nevěřila vlastním očím.

Strýc, který se již tolik let vyhýbal všem společenským událostem, najednou pořádá večeři. Strýc, který trávil zbytek svého života doma, hovořil se služebnictvem přes komorníka a přijímal zpravidla jen svého lékaře a advokáta, najednou zve celou společnost. Strýc, který kromě k nedělním mším se dával vozit nanejvýš na chvíli do Prátru a jedl téměř asketicky, najednou dává recepci.

„Co za tím vězí,“ pomyslila si vévodkyně, „co asi za tím je? Chci ho navštívit, snad právě zítra, a on dává hostinu. Zda pak tedy vůbec zbude chvilka, abych s ním nerušeně beze svědků poseděla při číšce vína, kterou mi slíbil, to je opravdu nemilé. Ale což nemilé…, mrzuté,“ a pak za chvíli, když už byla v tom otvírání dopisů, s povzdechem otevřela druhý. I to byla pozvánka.

Minister-Präsident Le Comte Badeni et La Comtesse prient la Duchesse Sophia La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg de leur faire l’honneur de dîner chez eux…

Ministerský předseda hrabě Badeni francouzsky zval na pozítřek a vévodkyně užasla podruhé.

„K jaké příležitosti to činí,“ myslila si, „teď na jaře, snad má výročí svého nástupu, snad ne! Nastupoval před dvěma léty někdy začátkem října. Že by měl jmeniny?“ Sáhla po kalendáři, ale křestní jméno Kasimir tam našla u pátého března. „Pátý březen je už dávno za námi, není tedy snad výročí jeho narození?“

Odložila i tuto pozvánku a otevřela dopis třetí. Zatímco obálka byla psána krasopisně, dopis sám dost kostrbatě a těžce, a pocházel od hajného Kneffla z Neukirchenu.

„Hned,“ řekla si a ještě na mžik nahlédla do poznámky o posledních chvílích arbitra elegantiarum Petronia, „…nádherný, vystrojený, podoben bohům, zašel do triclinia podívat se znaleckým okem na přípravy, odkud pak šel do zahrad, kde pacholata a mladé Řekyně vily k večerní hostině růžové věnce…,“ a četla dále:

„Jeho obličej neprozrazoval sebemenší starost. Služebnictvo poznalo, že to bude neobyčejná hostina, jen podle toho, že rozkázal vyplatit mimořádné odměny těm, s nimiž byl spokojen, kdežto lehce zmrskat ty, jejichž práce se mu nelíbila anebo kteří si předtím zasloužili pokárání a trest. Loutnistům a zpěvákům slíbil předem, že je bohatě odmění…“ A četla konečně:

„Pacholata kladla ve dveřích triclinia hostům na hlavy růžové věnce a upozorňovala je, jak to přikazoval zvyk, aby překročili práh pravou nohou. V sále bylo cítit slabou vůni fialek. V různobarevných alexandrijských sklech hořela světla. U lavic stála řecká děvčátka, která měla skrápět chodidla hostí voňavkami. U stěn čekali na znamení svého sbormistra loutnisté a athénští zpěváci.“

Odložila tužku, pohlédla na dopis starého Kneffla a jala se číst kostrbaté písmo.

„Nejmilostivější Vaše Jasnosti paní vévodkyně.

Jsa poslušen Vašeho rozkazu, sděleného mi naším milostivým pánem ředitelem panství, abych řádněji vypsal, co za nepřístoje se dějí kolem mé hájovny, si tak dovoluji činit s nejponíženější prosbou za odpuštění chyb v písmu. Avšak líčím vše dle nejryzejší pravdy, jak přísahám při Pánu Bohu Trojjediném a Přesvaté Matce Boží. Žel náš Důstojný pán v Neukirchenu neukazuje míti pro mě pochopení a je čím dál míň ochotný mne naslouchat. Milostpán ředitel je nakloněný více a za to patří, abych ho velebil. O čem se jedná.

Světélka se pohybují večer za oknama mé zmíněné hájovny, když jdu za šera z pochůzky z lesů. Stojím před hájovnou za jedlí a tajně chvíli na hájovnu hledím. Světélko je za jedním oknem na jednom místě a nepohybuje se a je velké jako višně. Ty druhé v okně jako hrášky však všelijak krouží. Pohybují se kolem prvního jako na nebi hvězdy kolem Země. Světélka jsou žlutý, nevykazují však světla, neboť za nimi ve světnici je úplná tma, jak tomu večer bývá, když se ve světnici nesvítí. Jsou to světélka úplně tmavý, takže jich vlastně ani pořádně nevidět. Vyjdu tiše z jedle a plížím se k dveřím hájovny, jak nás učili na vojně v městě Buda Oers za císaře pána Ferdinanda, aby mě oknem nebylo vidět. Ale vkročím a v chalupě je pořád tma. I když otevřu dveře sebe rychlejc, aby nebyl čas se schovat. Možná že mizí světélka, když slyší, že odemykám. Ale Důstojný pán děkan v Neukirchenu se mračí a říká, že se mi to zdá. Že jsou to jiskření v mým vlastním zraku, což mě ponižuje, neboť mu totiž přísahám.

Ale copak to. Nejponíženěji prosím Vaší nejmilostivější Jasnost kvůli roháčům. Nemůžu si troufat napsat na papír, který bude Vaše Jasnost číst, všechny nestoudnosti, co vůči mně tropí, když se tajně vracím domů zvečera z lesní pochůzky a oni tam před hájovnou právě proto, že zatím nejsem doma, lelkují. Milostpán náš pan direktor Vám už zase psal, co před hájovnou tropí, ale to je málo. Oni nestojí na místě, jako když se rozmlouvá, ale všelijak se šťouchají, skotačí a i se honí. Bouchají do hájovny a do toho plotu, co mám kolem té své zahrádky, a i se perou, ale jen naoko. Oni tak tráví kratochvíli. Naposled spolu mluvili o střeše hájovny, že proč se nespraví, a vysmívali se tomu mýmu plotu, že je jak řešeto, a komínu. O komínu mluví furt, jak by ne, když jím jde oheň a kouř, to se jim přece líbí. Ale jak jsem se udivil, když tu včera byli zas a já zas schován za jedlí jen jedním okem hleděl, a protože bylo večerní bezvětří, slyšel jsem moc dobře, co tlachají.

Ten, co je nejvěčí, mával na tu mou zahrádku, tu u hájovny, kde si s laskavým svolením pěstuju pár zeleniny a taky patison, který se jí syrový trochu se solí, ale taky černý kořen, co chutná jako vořechy, už jsem ho vysel, to musí být hodně brzo na jaře, a taky polníček kozlíček, který seju v půli září a teď ho sklízím, je jako salát a roste i pod sněhem a taky brokolici, to je jako karfiol, tu teprve zaseju v červnu, protože dřív se nesmí, a v září se jí nevyrovná nic. Ten nejvěčí roháč má nejvěčí zálusk na kozlíček a černý kořen, no jak by ne. Říkal, že jsem krkolomný prevít a proč nejím zelí a že mi medem polepí židli a budu musit s ní furt chodit, ani troufat si nemůžu, jak to nestoudně řekl. Ten prostřední je však ještě věčí lotr. Chlubil se, že rozseká včelín a že zničí rybník a ty ryby v něm, ty kapry, co Nejmilostivější paní vévodkyně má v rybníku, ale tohle už neřekl. Jen že zničí rybník a ryby a na to že netřeba ani vydry. Stačí úplavice. Nikdy jsem neslyšel, že by ryby měly úplavici, aspoň Nejjasnější paní vévodkyně vidí, co je to za blázna choromyslného, a přitom, když tlachal o rybníku, tak pištěl a chroptil, že ani kňour to nedokáže, no jak by ne, když chraplal o vodě. Ten se přece vody bojí jako kříže. A ten třetí nejmenčí, takový spratek, je nejvěčí padouch, to aby se vyrovnal velkým. Dušoval se, že přivolá blesk a pohubí prasata a podpálí neukirchenský dvůr, ale o krávách nemluvil a pak hlavou drcnul do stavení, až jiskry z kamene skočily. Pak, s nejponíženější prosbou za odpuštění, si zdvihli ocasy a začali před hájovnou na tu mou zahrádku močit, ten spratek popichoval ty dva, aby hlavně kropili černý kořen, protože jsem ho nedávno zašil, a taky kozlíček, protože ten teď trhám a jím, a řekl, že mi ukroutí krk a posype mě pepřem. Ale to jsem už za tou jedlí zvedal flintu, ale pamětlivý zákazu paní vévodkyně jsem se přece jenom zapřel a nestřelil. Co pak dělali a říkali, bylo tak sprosté, že bych to nepsal ani na skřipci. Víte, Nejjasnější paní, co mi řekla naše neukirchenská Důstojnost, když jsem připad na myšlenku, že když nesmím střílet, budu aspoň nosit kříž a rohatcům ho ukážu, když řádí? Řekla, že ty řeči nic v sobě nenesou, a abych se neopovážil. Vždycky jsem slýchal a v zákoně Církve to stojí, jak proti pekelníkům a nekalým záhrobním zjevům pomůže svěcená voda, ale když jsem se stran té věci zase obrátil na naši Důstojnost, aby mi poskyt dost této vody, pán mě skoro vyhnal. Řekl, že tyto věci můžou být někdy i vážnější, ale tohle mé že je pitomina, s nejponíženější prosbou, tak to pan děkan řekl, eine Tölpelšuft, ani nikdy jsem to slovo ještě neslyšel a vůbec nevím, že vůbec existuje, a ať prý nedělám z něčeho nepřípustnou pověru. Ať se prý tedy slušně pomodlím, když mě to bere, jako bych se nemodlil a něco mě bralo.

Ale ještě mnohem horší věc se včera stala, když rohatci zmizeli a já vešel do hájovny a rozsvítil lampu. Pod stolem tam byly schovány dvě obludy, a protože se nehýbaly a mlčely, dělal jsem, jakože je nevidím, a chystal jsem si sekyru na maso. Řekl jsem, já vás vidím, vy zmije, a zabiju. A tu se mi začly chechtat do očí, a nejmilostivější Jasnosti, chytly mě a do úst mi nastrkaly skořici s kmínem, abych se prý…, nemohu to napsat, nemůžu, co řekly. Pak táhly dveřma. Takže tam jedině, kde bych měl mít zastání a pomoc, u Důstojnosti na děkanství, jí nemám, střílet z rozkazu Vaší Jasnosti nesmím, milostpán náš pan ředitel panství mi nic nepovolí bez souhlasu Vaší Jasnosti a četník? A to jsem ještě nepodal ponížený raport, že pekelníci rozhrabali ten lesní hrob u Hadí skály, kde je podle zkazky pohřben rytíř, a vyvolali ho na světlo, vytáhli ho, tomu se smáli v houští, ani po smrti mu nedají pokoj. Natož pak mně, živému hajnýmu.

Nejponíženěji prosím Vaši nejmilostivější Jasnost, paní vévodkyni, aby dobrotivě rozhodla, že když zrůdy zmerčím, smím střílet. Tím je snad zaženu či usmrtím. V uctivosti nejponíženější poddaný Vaší Jasnosti Franz Karl Kneffl, hajný na hájovně zvané Záhadná samota na panství Vaší Jasnosti v Neukirchenu, Léta Páně 1897.“

„Bože,“ myslila si vévodkyně, „aby ještě někoho nepostřehl. Zvláštní je to, že některá slova napíše spisovně a jiná opět nikoli a tatáž dále opět zcela obráceně. Ale nestejnost jeho písma či řeči není přece to hlavní, oč tu jde,“ a odložila dopis. Sotva to učinila, ohlásil komorník Uhrmacher Stockalpa.

„Přišel jak na zavolanou,“ řekla vévodkyně černému gorilímu sluhovi s hustým obočím a ponurým zrakem „právě jsem dočetla Knefflův dopis. Domnívá se, že ďábla potře olovem. Kde se to v těch lidech bere. Žádné střílení nedovolím. Musí vyčkat. Až budu mít čas, zajedu do Neukirchenu, ač jestli se tam v příští době vůbec dostanu… Co si přál? Něco s holuby?“

Stockalp sdělil, že s holuby je vše v pořádku, že přichází kvůli telefonu.

„Ach telefon,“ myslila si vévodkyně, „téměř jsem na něj zapomněla.“

„Budou musit kopat do některých zdí,“ pokračoval Stockalp.

„Budiž,“ odvětila vévodkyně, „musí to však dělat opatrně. Musí to dělat tak, aby neporušili na viditelných místech tapety či malbu. Přijde na to architekt. On na to, Stockalp, dohlédne. Musí to dělat rychle a čistě. To je vše, co chtěl?“ a když Stockalp vycenil chrup za vystouplými rty, vévodkyně přikývla.

„Ano,“ řekla a vyňala ze stolu jakýsi lístek. Vložila ho do obálky, zalepila a podala gorile.

„Nesmí se to zdržet,“ řekla, „ať je to tu, ne-li dnes, tedy zítra dopoledne. Zanese to panu Doorovi, magistru farmacie v Singerově ulici, lékárník mu podle toho namíchá prášek. Bude ho zatím jen špetka. Na zkoušku.“ A Stockalp sklonil šíji a tiše odešel.

*

Druhý den večer vystoupila vévodkyně Sophia la Tâllière d’Hayguères z kočáru, který řídil Pummel s obrovským knírem, před palácem knížete Leuchtenberga-Aulendorfa v tmavém plášti, pod nímž se skrývala jedna z nejkrásnějších toalet, které toho času měla – tyrkysově zelená róba s doplňky z tmavočerveného sametu a z andaluských zlacených krajek, a v nádherném účesu a klenotech. Palác zářil světly, všechna okna zářila, a byl osvětlen i z ulice. Na ulici stáli policejní důstojníci v parádních uniformách a bílých rukavičkách, kteří řídili příjezd ekvipáží k bráně. Strážníci s šavlemi a s chocholy na helmách, avšak v bílých rukavičkách též, drželi v patřičném odstupu na chodnících zvědavce. V bráně dokořán otevřené stáli premovaní lokajové.

„Vskutku víc než podivné,“ myslila si vévodkyně, když – přidržujíc si toaletu – stoupala po schodišti, pokrytém měkkými běhouny, do patra, „taková obrovská policejní asistence, taková hostina a tak náhle. Vypadá to, jako by byl kníže pozval polovinu Vídně.“

V chodbě v prostorách předsálí, kde byla zřízena šatna, vévodkyně odložila plášť a přistoupila k zrcadlu, aby přehlédla své krajky na tyrkysové róbě, smaragdy a safíry na krku a v uších, ale hlavně účes. Již teď v tomto zrcadle za svými zády, neboť tam kromě účesu a pleti se její zrak upřel, spatřila první známé tváře.

V předsálí ji jako jeden z prvních pozdravil mladý plavovlasý polský hrabě Potocki a fregatní kapitán Friedrich Schwickert. Oba páni byli zajímaví společníci – kapitán navíc jistý badatel, cestovatel a znalec Afriky, a vévodkyně se s nimi pozdravila srdečně. U vchodu do menšího salonku se střetla s kontradmirálem hrabětem Montecuccolim, s polním maršálkem hrabětem Nosticem a generálem Morizem rytířem von Auffenberg, který byl sice vzrůstem malý, ale duchem, přímostí a čestností veliký, velel toho času 15. vojenskému sboru v Sarajevu, vévodkyně se usmála. „Vypadá to,“ usmála se v duchu, „jako by strýc dával večeři pro armádu, ač ji nikdy zvláště nemiloval.“

V salonku, z něhož se dalo vstoupit do dalších salonů anebo přímo už do hlavního sálu, se setkala s kněžnou Lobkovicovou, zdržující se na jaře zpravidla v Křimicích v západních Čechách, s kněžnou z Liechtensteinu a markýzou de Clermont-Tounerre s vysokým účesem a vějířem v ruce, a vévodkyně si připomněla, že je neviděla již dva roky. „Dámy mají vysoké účesy,“ myslila si, „avšak i vysoký věk. Vypadá to, jako by strýc sezval k večeři i majitelky hrobek,“ a mile se na ně usmála. Dále se zastavila s mladou křehkou princeznou Poniatowskou a s velmi mladým a krásným synem vévody de Gramont Louisem-René, který stál u komody, protože kouřil z dlouhé kostěné špičky a na komodě byl popelník, a když jí políbil ruku, projevila mírný údiv. „Měla jsem za to, drahoušku, že jste s mládenci na Capri, vždyť je jaro,“ řekla skoro něžně a mladý Louis-René vykouzlil líbezný úsměv a cudně sklopil zrak. Z kravaty mu zářil nádherný briliant.

Kníže vítal hosty ve dveřích sálu.

Stál vzpříma, bez hůlky, a pouze s řádem Zlatého rouna.

Vévodkyně mu políbila ruku.

„Děkuji za laskavé pozvání,“ řekla a pozorně pohlédla na jeho drobné vrásky u očí, „vypadáte stejně skvěle, jako když jsem tu byla nedávno. Právě jsem vás chtěla znovu navštívit, když přišlo vaše vlídné pozvání na dnešní večer. Domníváte se, že vůbec vybude chvilka k našemu menšímu hovoru, aniž se ohrozí vaše povinnosti hostitelské? K té sklence vína, kterou jste slíbil vypít?“ a kníže se usmál a kývl.

„Ač za chvíli můžeš mít dojem, že chvilka nevybude, přece vybude, Žofi,“ řekl, „téměř všechny salony jsou v tomto patře hostům po večeři k dispozici i s bufety a sklenku vína výjimečně, když si to žádáš, s tebou vypiji,“ a teď se usmála vévodkyně a bezděčně se palcem dotkla prsteníku, na němž byl jeden velký prsten.

Komorník, který stál za hostitelem, ohlásil její příchod těm, kteří byli již v sále a porůznu ještě postávali a zdravili se a strýc ji doprovodil k jejímu křeslu u tabule. Bylo to první pravé křeslo vedle čela a vévodkyně užasla. Tabule byla obrovská, složená z řady spojených stolů, pokrytých zářivě bílým damaškem. V čele pak stála tři křesla. „Dobře pro šedesát lidí,“ řekla si, „není to sice počet největší pro recepci v tak vznešeném domě, ale na strýce je to dost. Zřejmě pozval své nejbližší přátele.“ Pak se začala zdravit s dalšími hosty.

Jedním z prvních v sále byl nejvyšší císařský hofmistr, mohutný generál hrabě Paar, byl tu bez dámy stejně jako admirál Montecuccoli, generál Auffenberg a mnozí jiní, stál v té chvíli s velitelem vídeňské posádky generálem Blasiem Schemuou, o němž bylo známo, že podobně jako Auffenberg patří k nejsvětlejším v armádě, svrchovaně přímý a čestný člověk, z malé selské rodiny z Korutan, přítel Schwickertův.

„Jsem velmi šťastna, že jste zde, Excelence,“ řekla mu vévodkyně tiše, když se za chvíli odpoutal od hofmistra, „mám zprávu, která by vás zajímala. Nebude-li příležitost s vámi pohovořit zde, byla bych potěšena předběžnou úmluvou na setkání jindy,“ a když generál tázavě vzhlédl, kývla. „Ano. Je to něco, co bude zajímat i kapitána a pana Wu-i-šenga. Hajný…“

Pak se pozdravila s francouzským vyslancem ve Vídni, který občas používal cvikr, a s jeho chotí. Předvídala, že ji tu potká. Podruhé se s ní měla vidět zítra na diner u ministerského předsedy. „Což mi úplně stačí zas na pár let,“ myslila si a usmála se na ni. Pak se na dálku pozdravila se svobodným pánem von Mantenffelem, pruským diplomatem, a v duchu politovala strýce. Neměl Prusy příliš rád. „Asi ho nemohl nepozvat,“ řekla si, „všude je vždycky pár takových hostů.“

Objevil se hrabě Manfred Clari-Aldringen a pan Ernst von Koerber, dva velmi nadaní politici, o nichž se soudilo, že jejich kariéra ještě zdaleka nekončí, objevila se kněžna Windischgrätzová, choť nedávného ministerského předsedy, jehož otec generál byl kdysi velitelem pražské posádky, opírala se o hůlku, ráčkovala a ve vlasech měla briliantový diadém. Přišel hrabě Belcredi, jehož otec byl před třiceti léty rovněž předsedou vlády, a uherský hrabě Andrássy s chotí, velký znalec koní a výtečný jezdec. Přišel svobodný pán von Bianchi, jehož otec byl kdysi poctěn titulem vévody di Casalanza, přišel kníže Wittgenstein, potomek ruského polního maršála, prošedlý hrabě Černín z Chudenic s chotí a hrabě Wrbna, jehož otec býval za císaře Ferdinanda vrchním podkoním na dvoře Marie Anny. A pak byla ohlášena stará kněžna Pavlína Metternichová a vévodkyně byla potěšena.

Přišla s dcerou Sofií, s jejím chotěm knížetem z Oettingenu a s příbuzným hrabětem Zichy von Kasonykeó. Pavlinin muž Richard, syn kancléřův, potomní vyslanec v Paříži, byl již dva roky mrtev. Stará kněžna Pavlína bydlila téměř v sousedství vévodkyně – metternichovský palác byl na Rennwegu v čísle 26. V mládí byla tak krásná, že měla přívlastek „božská“, psal o ní Alexandr Dumas a v závěť jí na památku odkázal svůj nádherný safír. Ve stáří nabyla rysů jakési vznešené krásné opice. Stýkala se s předními umělci, s Richardem Wagnerem, Saint-Saènsem, Lisztem, Mascagnim, Gounodem a svou přízeň věnovala i Smetanovi, hudebnímu skladateli českému. Na Rennwegu udržovala velký salon, v němž pořádala i koncerty a divadelní představení, její dům patřil k nejpřednějším ve Vídni, udávala tón i teď, v pozdním věku a vévodkyně ji ctila. Tím více se potěšila, když zjistila, že Metternichovi sedí u tabule vedle ní. A pak, aniž se ještě usedalo, byl ohlášen příchod Jeho královské Výsosti vévody Františka Josefa z Braganzy.

Vévoda František Josef byl synem Dona Miguela z Braganzy, portugalského krále, a byl tedy následníkem tamního trůnu. Tudíž s vévodkyní spřízněný ze strany matky a starého strýce i přes ovdovělou císařovnu brazilskou. Jeho sestra Marie Terezie byla třetí ženou arcivévody Karla Ludvíka, bratra císaře Františka Josefa, a nevlastní matkou Františka Ferdinanda. Vysoký hubený bledý čtyřicátník s bezbarvými licousy měl na klopě pár stužek nejvyšších řádů, jichž si sice vážil, ale zase ne tak, aby je na sebe ustavičně brával a stavěl na odiv. Jako královská Výsost byl na recepci nejvýše postaveným hostem a nemohl nemít křeslo jinde než v čele stolu. Jedno z těch tří, které tam stály, a vévodkyně s potěšením seznala, že je to křeslo na její straně. Seděli tudíž vedle sebe v pravém úhlu.

„Podivuji se, Csiko,“ řekla mu, když si na chvíli sedl a usedla i ona, „podivuji se této hostině. Podivuji se jí od včerejška, kdy mi přišlo pozvání.“

„Ani já z údivu nevycházím,“ bezstarostně se vévoda zasmál, „ani já nemám potuchy, oč jde, představ si, přijel jsem kvůli tomu až z Lausanne. Mizerná cesta sem,“ řekl s kapkou předstírané nechuti, „ani to nechtěj slyšet. Vlak skoro vykolejil, tři hodiny jsme trčeli na trati v polích, potloukali se po mezích a trhali blatouchy. Klidně jsme se však mohli i zabít,“ zasmál se srdečně, „představ si, pár kilometrů od hranic, ještě na švýcarské půdě. Vrazili jsme do nákladního vlaku, který vezl vany.“

Bratranec z Braganzy, zvaný Csiko, protože jeden čas sloužil u husarů, proslul kdysi cestou kolem světa. V Jižní Americe střílel pinguiny, v Africe lovil Ivy a slony a na Madagaskaru chytal do sítí opice, které pak věnoval zoologické zahradě. V těch zámořských krajích mohl párkrát přijít o život. Poprvé ho honil tygr, podruhé had, potřetí krokodýl, počtvrté ho ohrožoval močál, do něhož zapadli, popáté malárie, tak to aspoň líčil, a pošesté vyvázl jen díky náhodě, že přesně před deseti léty nevsedl v Chatsworthu ve Spojených státech do vlaku, který vjel na prohořelý most, jenž se pod ním zřítil. Svá dobrodružství uměl sdílet tak barvitě, že byl dokonce vyzván, aby je sepsal v knihu, což nikdy neučinil. Byl upřímně lehkomyslný, život a věci kolem sebe posuzoval s dojímavou povrchností a byl až bezbranně důvěřivý. Tím vším si získal velkou společenskou oblibu a tou se podobal fregatnímu kapitáni Schwickertovi, s nímž ho poutalo přátelství.

„Hlavně, že jsi živ dojel a jsi zde,“ řekla vévodkyně spokojeně. „Musím se ti přiznat, že kromě samotné hostiny mě udivuje i ta přehnaná policejní asistence před domem a pak to, proč jsou zde v čele stolu jen tři křesla, když by se jich sem vešlo pět, jak je tomu i v čele dolním, kde jsou ovšem jen čtyři, protože uprostřed na místě pátém stojí svícen…“ Opravdu tam stál dost obrovský svícen, a když bratranec vzhlédl, vévodkyně dodala:

„Tato pouhá tři křesla v čele, z nichž jedno je tvé, prostřední je samozřejmě strýce a koho je to třetí nalevo, ví bůh…, tato pouhá tři křesla v čele mi připomínají horní chrup baronky Walterskirchenové. Postrádá v něm dva zuby, což je stejná vada jako tato pouhá tři křesla, když je mezi nimi tolik místa.“

„Baronka,“ zasmál se srdečně vévoda, „by to mohla lehce napravit, kdyby šla k zubaři a dala si přidělat dva zuby…,“ a vévodkyně řekla: „Možná že na to nemá groše, nějak chudnou…“ Ale v té chvíli jako by dostala nápad. Na mžik se trochu zarazila. „Prosím tě, Csiko,“ řekla, „nezdá se ti, že tady tato vada by se odstranila stejně lehce, ba ještě snáze, aniž by se musilo k zubnímu doktoru? Prostě kdyby sem dali ty dvě židle navíc…“

Avšak dřív než mohl vévoda odpovědět, oba byli nuceni věnovat se dalším hostům. Ještě totiž přicházeli, kníže u vchodu je vítal a komorník ohlašoval. Vévoda k některým přistoupil, vévodkyně se s nimi zatím zdravila na dálku, ale pak přišli dva a těm vyšla vstříc. Prvním z nich byla hraběnka Colloredo-Mansfeldová, dáma štíhlá až hubená s větším orlím nosem a kostnatou tváří, která vyslovovala „er“ stejně hrčivě jako kněžna Windischgrätzová, jen s rozdílem, že je tak vyslovovala v němčině, stejně jako když mluvila francouzsky, a když se dívala, poněkud mžourala. Byla v jednoduché tmavomodré róbě s perlovým náhrdelníkem. Na lokti jí visela malá goblénová taštička. Když ji vévodkyně spatřila, připomněla si svůj hotel. Hraběnka byla totiž znalkyně různých výtečných kuchyní a měla vévodkyni ráda. Málokdy se vídávaly, ale když se sešly, vždy si rozuměly. „Budu vás musit, drahá hraběnko, vůbec jaksepatří informovat o věci, o níž nevíte, protože je zatím velmi tajná,“ řekla jí vévodkyně a mínila tím hotel, nikoli muzeum, „neví o ní ani Csiko. Protože se však už brzy ta věc začne připravovat, byla bych potěšena, kdybyste ji zavčas znala a sdělila své názory. Ráda bych se s vámi poradila. Tady to ovšem nepůjde…“

„Ma chère,“ usmála se hraběnka kostnatou tváří, „není nic lehčího. Víte, že i já budu potěšena, když se sejdeme a probereme, co na srdci máte, ba dokonce i to, co vám na něm neleží. Ale pod jednou velmi závaznou podmínkou,“ řekla velmi vážně a pokývala téměř protektorsky hlavou – hraběnka Colloredo-Mansfeldová byla o dobrých dvacet let starší a vévodkyni – na rozdíl od mnohých jiných – ráda svůj vyšší věk připomínala a tudíž, jak říkala, o svou svatou povinnost starostlivosti a péče. „Musíte mi totiž slíbit,“ zamžourala, „že mě poctíte návštěvou a prohlédnete si můj nový zelený salon, který jsem zařídila loni. Nemohu vám, chère, při nejlepší vůli a snaze sdělit své názory a rady, dokud nespatříte mé nové stojací hodiny, které pocházejí z polovice šestnáctého století od madridského Alfonse de la Forre a stojí právě v onom zeleném salonu. Čeho se mé rady či názory budou mět týkat? Vašich ekvipáží?“

„Nikoli,“ usmála se vévodkyně, „kuchyně,“ a paní Colloredo nadšeně kývla.

„Abych, proboha, nezapomněla! Přinesla jsem vám jeden recept na svítkové noky, které by měli občas u vás dávat do vaječných polévek. Nic není lepšího dávat do nich než právě tyto noky a recept mám zde,“ zatřásla taštičkou na lokti, „vy jak vidím, kabelku nemáte, a tak vám ten papírek dám až po jídle.“

Druhým hostem, k němuž vévodkyně pár kroků popošla, byl jeden z nejpřednějších, princ Friedrich zu Hohenzollern-Hechingen, pán již dost starý s šedou skrání, avšak vzpřímený a svižný, který mohl některými rysy připomínat starého knížete hostitele. Vévodkyně se s ním nevídala a zvláštní vztah k němu neměla. Když mu podala ruku, zapomněla na hotel a připomněla si opět křesla u tabule. Jako člen císařského rodu německého mohl mít místo v čele vedle knížete z druhé strany a vévodkyně již nepochybovala, že třetí křeslo je pro něho. Záhy však shledala, že je to omyl. Princ seděl u čela na prvním křesle nalevo, jako ona seděla na straně druhé napravo, takže vlastně seděli přesně proti sobě. Vedle něho usedla choť francouzského vyslance a dále pak vyslanec. Vévodkyně se vrátila k tabuli a opět se zamyslila.

„Je to divné,“ řekla si, „manželé vedle sebe. Ale být to tak může, byť se to v poslední době zpravidla nedělává. Je-li křeslo prince vedle čela stolu z druhé strany, pak to vypadá, jako by třetí křeslo v čele po levici strýce bylo určeno pro ženu.“ Dříve však, než se mohla tomuto zjištění patřičně podivit, všimla si ještě další věci a ustrnula znovu.

Na tabuli před každým hostem stála kartička s erbem hostitele, na níž bylo menu, které se mělo podávat. Vévodkyně si karty všimla, jakmile usedla, ale nemohla ji hned vzít do ruky a číst. „To neučinila na jedné večeři ani baronka Gomezzi,“ vzpomněla si, „ani ta, ač nejenže se nevkusně vyjadřuje stejně jako její švagrová Mattencloit, ale i tak jedná. To mohla učinit u stolu jen jedna jediná… Frau von Splüttenberg. Která občas chodí k panu Wu-i-šengovi, všechno chápe, ale stačí jen na řeč o počasí a fíku.“ Nyní vévodkyně pohlédla na kartu pozorněji a strnula.

Hostina začínala polévkou Dubarry, jejíž hlavní složkou je bešamel. Měl se k ní podávat vaječný svítek. U „grosses pièces“ stálo: Pstruh na estragonovém másle. K tomu se zpravidla pozře jen kousek bílého chleba. U „entrée“ byla uvedena pečená telecí ledvina, jehněčí kotlety, proložené hovězím a hráškem, a bažant na černých olivách po benátsku. Co k tomu, karta neříkala. Ale pod tímto zmatkem byla ještě jedna prázdná řádka.

„Prázdná řádka…,“ vévodkyně v duchu žasla, „jako v hospodě, když hostinský předem neví, dostane-li kýtu…, není to podobné jako prázdné místo mezi křesly v čele stolu nebo chybějící zuby v barončině chrupu? Jak je to možné, že to kníže přehlédl?“ Pak ji napadlo, že jestli to úmyslně připustil…, vždyť nebylo nic lehčího to napravit malou grafickou úpravou nad „entremets“ a „hors d’oeuvre froids“.

Když se vévoda z Braganzy opět vrátil k tabuli a usedl, upozornila ho na křeslo po levici strýce, kde by měla sedět žena, a na prázdnou řádku na kartě.

„Ty prázdné řádky na kartě,“ řekla, „bývají přece v běžných hostincích. Když číšník dostane potřebné zboží, vezme péro a dopíše tam, co z toho v kuchyni ukuchtí. To přece nikoli zde! A to prázdné místo vlevo mezi strýcem a princem Bedřichem…, nevím, Csiko. Začínám být ze všeho, co tu vidím, velmi rozrušena,“ řekla s milým úsměvem na rtech, „zneklidněna, a to ještě hostina nezačíná.“ A vévoda prohodil:

„Mně stačí jen to, Žofi, co knížete napadlo. Na stará kolena takovéhle hody, když léta skoro nevychází a pouští k sobě jen felčara a advokáta. Vždyť je to tabule skoro královská.“

„A myslím,“ kývla vévodkyně, „že to neudivuje jen nás. Mám nejasný dojem, že tato večeře nám může přinést ještě mnohá podivná překvapení,“ a znovu přehlédla tabuli.

Tabule byla vskutku královská.

Kromě příborů, talířů, pohárů, sklenek, ubrousků a kartiček, kromě mís s chlebem, pečivem ovocem a sýry, miskami s cukrem, solí, pepřem a paprikou, stály na spojených stolech na damaškových ubrusech stříbrné svícny, které od první chvíle plály, a mezi nimi nízké nepřekážející vázy s bílými a rudými růžemi na krátkých stoncích. Nad tabulí zářily tři křišťálové lustry a na stěnách závěsné svícny. Ve středu dolního čela tabule plál ten veliký svícen, který snad však stříbrný nebyl. Vévodkyni připadal jako z cínu. Plál přesně proti křeslu starého knížete na druhém, vzdáleném konci. Měl-Ii kníže ze svého křesla hledět rovně před sebe, pak právě tento hořící svícen musil mít na očích. Pak si vévodkyně ještě připomněla otázku, kterou si vlastně kladla od první chvíle.

„Ano. Tabule vskutku královská. Ale co vlastně…,“ připomněla si, „bude na tomto banketu jíst samotný strýc? Co jemu vlastně budou u této nádherné tabule servírovat?“

„Co, prosím tě, o tom soudíš, Csiko,“ zeptala se svého královského souseda, „vařené přední hovězí, suchar, šťávu z hrušek?“ A vévoda pobaveně pokrčil rameny.

„Dnes asi, když se už rozhodl pro banket, udělá výjimku. Ostatně, jednu udělá jistě, Žofi. U tebe. Ano,“ kývl, „když mě vítal, sdělil mi, že ti slíbil vypít s tebou po večeři sklenku. Co bude jíst, poznáme za chvíli, stejně jako pro koho je třetí místo. A proč pořádá hostinu, bychom měli seznat z přípitku. Za chvíli se dozvíme vše,“ usmál se povzbudivě, „za chvíli jsme komplet. Ale koukám, Žofi, že máš prsten, který jsem na tobě ještě nikdy neviděl. Vypadá,“ řekl s pohledem na její pravou ruku, „jako nějaký starý renesanční…“

„Vypadá,“ zasmála se, „ale není. Tobě to smím říci. Je to pouhá kopie, novodobá, sotva pár dní stará. Ale to nic, Csiko,“ vévodkyně stáhla pravici z ubrusu, „hlavně, zaplať pánbůh, že už to začne. Za chvíli jsme komplet…,“ a byla to pravda. Hosté již usedali. Vedle vévodkyně zprava kníže z Oettingenu, kněžna Metternichová, její dcera Sofie. Naproti ještě tlustá kněžna Fürstenbergová, ještě tlustší veselá hraběnka von Grüne a také hraběnka Kytty Schönbornová, ozdoba salonů, půvabná a krásná. Ale pak náhle, takřka na poslední chvíli, vstoupil do sálu ještě někdo… a vévodkyně jen pootevřela rty. „Mon Dieu,“ podotkla tiše k svému královskému bratranci, „je to možné? Či mě klame zrak?“ a na příchozí se na dálku usmála. Na poslední chvíli vstoupila do sálu baronka von Splüttenberg. Avšak právě teď se jí vévodkyně příliš zaobírat nemohla. Zatím si jen běžně všimla její toalety a vlasů a v duchu usoudila, že asi nebohá zaspala a právě vyskočila z lože. Křeslo po levici knížete bylo stále ještě prázdné – křeslo, které by mělo být vyhraženo dámě, vévodkyně byla napjata a stále měla podivný nejasný dojem… a pak konečně přišla chvíle, kdy prohlédla. Aspoň záhadu tuto…

Sotva strýc vstoupil v čelo stolu a chystal se dát lokaji u dveří pokyn, aby vpustil číšníky, byl ohlášen poslední host.

„Veledůstojný pán,“ řekl komorník suše, jak byl zvyklý ohlašovat, „monsignore Seydl.“ A společnost údivem zdvihla hlavy.

Monsignore Seydl byl dvorní kaplan císařův.

Vysoký hubený prelát ve fialovém a s křížem na prsou přistoupil k čelu stolu, mírně se uklonil a zaujal místo po levici knížete.

Pozvání dvorního kaplana císařova bylo zřejmě doopravdy překvapením. Překvapením i pro vévodkyni, která náhle měla v zasedacím pořádku jasno. Vedle monsignora mohl ovšem sedět princ, stejně jako vedle prince mohl sedět prelát. Neměla jasno jen v tom, proč jsou v čele jen tři křesla, když je tam místo pro pět, proč tato hostina a co bude strýc jíst. A náhle jí něco blesklo. Záblesk jako ze samotného nebe a vévodkyně na mžik pohlédla do strýcovy tváře. Příchodem preláta jí napadlo, že snad náhle chápe, proč strýc pořádá tuto velikou hostinu a sezval tolik přátel. Vzpomněla si totiž, čím se právě zabývá, píšíc svou divadelní hru.

„Csiko,“ řekla velmi tiše a spěšně svému sousedovi, „právě jako by mě osvítil Duch svatý. Vzpomínáš na Gaia Petronia Arbitera? Na hostinu, kterou uspořádal, když se loučil s životem?“ A vévoda František Josef z Braganzy, syn Dona Miguela a následník portugalského trůnu, navzdory své bledosti, lehkomyslnosti a dojímavé povrchnosti, s níž posuzoval věci kolem sebe, zbledl ještě víc, ale vzápětí se probral.

„Ale Žofi,“ řekl, „to je příliš fantastické, to není možné.“

Do sálu vstoupilo dvanáct číšníků ve fracích a v bílých rukavičkách, zřejmě propůjčených některým výtečným vídeňským hotelem, prvních šest nalilo hostům aperitiv, druzí po nich jim nalili víno do sklenek, jež stály napravo od talířů. Starý kníže v čele stolu si pomalu přisunul aperitiv a vévodkyně poznala, že pronese přípitek.

„Pane bože,“ myslila si, avšak sousedu to již sdělit nemohla, „připíjet si aperitivem jsem snad neviděla ani u baronky Gomezzi a její švagrové Mattencloit, to by snad dokázala opět jen madame Splüttenberg…, ale přichází chvíle, kdy pronese přípitek, a tudíž vskutku by měl zjevit, proč vůbec pořádá banket.“ A napjatě pohlédla na strýce, který opravdu uchopil aperitiv a povstal.

„Dámy a pánové,“ řekl a vévodkyně si všimla, že jeho stará tvář příjemně zrůžověla, avšak jeho pravá ruka se dost chvěje, „prokázali jste mi, starému člověku, velikou čest, že jste ráčili přijmout mé pozvání. Řekl-li bych, že na tuto vaši laskavost do smrti nezapomenu, musil bych se rdít studem, že za vaši velkou dobrotu nabízím tak málo. Neboť nezapomenutí potrvá již vzhledem k mému věku příliš krátce, než aby se svou cenou vyrovnalo vaší dobrotě.“ Kníže se vlídně usmál a vévodkyně v prvé chvíli kývla. „Přece hostina na rozloučenou?“ myslila si, „přece? S tím rozdílem jen, že si Petronius na hostinu pozval lékaře, po ní si dal otevřít žíly a dobrovolně odešel ze světa. Kdežto kníže si pozval dvorního kaplana, dobrovolně zemřít nemíní, chce jako správný křesťan vyčkat na smrt stářím.“ A nenápadně se rozhlédla po hostech a pak si hned uvědomila, co vlastně kníže řekl…

Ovšem. Hosté se nemohli než rozpačitě usmívat. Projevit nesouhlas s krátkým doživotím hostitele mohlo vypadat pokrytecky, přikývnout však nemohli rovněž. Vévodkyně si řekla, že to kníže musil předem vědět, a v duchu ho za to pochválila. Kníže vskutku na chvilku šelmovsky sklopil zrak, jako by se nechtěl dívat, a pak s úsměvem pokračoval:

„Smím-li mít nějaké přání, mé dámy a pánové, pak především to, aby se dnes v tomto domě nelpělo na etiketě, nýbrž zřetel se spíš obrátil k zábavě a k dobré chuti. Vedlejší salonky jsou uchystány a převzácné společnosti k dispozici…“ A vévodkyně opět potěšené kývla. „Vskutku velmi moudré,“ řekla si, „vskutku pohoda, jakou přichystal Petronius svým posledním hostím. Jen tu chybí pacholata, aby jim kladla na hlavy věnce, skrápěla je fialkami a byli připraveni loutnisté a řecké tanečnice. Avšak…,“ vévodkyně v duchu potěšené kývla, „vskutku bude po hostině příležitost k různým sedánkám. Vskutku budu s ním moci chvilku sedět a vypít onu číši,“ a bezděčně zas stiskla palcem velký prsten na prstě. Pak kníže řekl: „Dovolte mi, vážené a drahé dámy a pánové, abych mohl připít na zdraví, pohodu a štěstí všech vás, převzácných hostí a vašich rodin. A dovolte mi, abych rovněž připil – nikoli bez pohnutí – na vyslyšení prosby…,“ a teď si vévodkyně všimla, že strýcova tvář na chvíli pozbyla své růžovosti… a také že se nehnutě zahleděl před sebe na druhý konec stolu, kde plál ten velký svícen na vyslyšení prosby, aby Bůh požehnal naší vlasti a národům, které v ní přebývají, a dopřál jí šťastné budoucnosti a trvalého míru…,“ a vévodkyni v té chvíli přejel po těle slabý mráz… A pak ještě postřehla, že nestřeženě zaměnil aperitiv za číši vína…

Hosté povstali, zdvihli číše a připili. Bylo jasné, že se počítá, že někdo odpoví, a vévodkyni blesklo, kdo se asi toho těžkého úkolu ujme. Csiko to být nemohl, když byl spřízněn, francouzský vyslanec rovněž ne, když byl zástupcem cizího státu, princ Hohenzollern nebyl Rakušan a monsignore Seydl byl kněz. Pak, když si hosté sedli, vévodkyně viděla, že povstal generál Paar.

„Dámy a pánové,“ pravil a vévodkyně se jala pozorně naslouchat jeho hlasu, který byl stejně mohutný jako jeho postava, a byla velmi zvědava, co řekne. Byla jista, že se vyhne úskalí strýcova věku, věděla však, že není tak pohotový, aby mohl na svízelná slova odpovědět stejně vtipně a lehce… Hrabě Paar byl spíše pomalejší a tak trochu líný… Vzápětí však opět užasla. Generál řekl:

„Prosím, abych směl vaším i svým jménem poděkovat milému knížeti za jeho přípitek a pozvání, kterým nás poctil. Rád bych vyjádřil přání, abychom my všichni, kteří tu dnes jsme, jsme byli tak svěží a tak dokonale zdrávi, že bychom mohli přijmout laskavé pozvání Jeho Jasnosti i za tři roky při vstupu do nového století…, když mu ovšem toto nové pozvání nebude proti mysli a bude je opakovat… Neboť takový je už člověk a jeho lidská slabost odjakživa: co blahého zakusí jednou, jako my teď, touží mít ještě i podruhé. Dámy a pánové, k blahu hostitele a jeho domu.“

Hosté znovu povstali a jejich tváře byly téměř veselé. Co řekl císařský hofmistr nebylo jen vtipné. Vévodkyně zachytila úsměv generála Schemuy, který jí poslal na dálku přes stůl, i úsměv v hubené tváři monsignora Seydla. Starý kníže se rovněž usmál, jeho tváře opět zrůžověly, a rtem se dotkl číše. Vévoda z Braganzy se vedle vévodkyně zasmál dost hlasitě. Když pak opět všichni usedli, naklonil se k vévodkyni:

„Tohle se povedlo. Ale nemáš dojem, Žofi, že vlastně strýček při přípitku žádný důvod hostiny neudal?“ a vévodkyně si uvědomila, že je to pravda. Strýc při přípitku žádný důvod neuvedl. „Ano,“ kývla, „nedozvěděli jsme se nic. Asi to doopravdy uspořádal, aby zavzpomínal na svůj uplynulý život,“ a vévoda se zeptal:

„Všimla sis paní Splüttenberg?“

„Csiko,“ zasmála se vévodkyně, „jak baronku lituji. Je to vskutku strašné a je mi jí líto. Při přípitku strýce zdvihla víno, ale při odpovědi generála pila aperitiv. Jenže u ní se nikdy nic kloudně nerozlišovalo. Louis mi vyčítá, že jsem si v dětství hrávala na představenou kláštera, která dává almužny, a současně na chudačku, která je bere. Co by asi říkal baronce v její dnešní dospělosti. Ach ano,“ povzdychla s pohledem k lustru, „velmi se obdivuji jejím vlasům. Kdysi velmi dávno, když byla mladší, je měla černé, pak je měla prošedlé a dnes je má opět černé, což klamem není. Lustry nelžou.“

Hosté pak použili aperitiv, číšníci sklidili sklenky, protože se aperitiv nedolévá, a začali nosit Crème Dubarry. Druzí za nimi chodili s mísami drobných vaječných svítků. Protože bylo číšníků dvanáct a měli hosty rozdělené, nikdo nedostával přednost. Obsluhovalo se takřka najednou. Přednost byla jen nepatrná a spočívala v tom, že k čelu stolu ke knížeti, vévodovi z Braganzy a prelátovi přikročil první číšník vždy jen o pár vteřin dřív.

Pak přišli pstruzi na estragonu, k nimž dal kníže podávat moselské Berncasteller Doktor, a lehká zábava mezi sousedy se rozproudila.

„Berncasteller se sladkovodní rybou,“ usmála se vévodkyně přes svého souseda na kněžnu Metternichovou, „toto víno mi vždy připomíná potoky s továrními komíny na obrazech Baconových. Berncasteller má kouřovou příchuť, neboť vinice je u nádraží.“

„Což je rarita,“ kývla stará kněžna, „kromě k rybám potočním je jeho kouřová chuť výtečná i ke kuřeti á la Marengo.“

„Jenže v Johannisbergu se dává přednost rýnským,“ usmál se vévodčin soused, muž kněžniny dcery, a kněžna řekla:

„Nuže, drahá vévodkyně, a jsme zas u toho. Byli bychom velmi šťastni, kdybyste již záhy učinila ze svého slibu skutek a poctila nás návštěvou v Johannisbergu. Teď po Richardově smrti tam nebýváme jen při vinobraní, ale chvílemi právě i teď na jaře. Pavel by byl vaší návštěvou nesmírně potěšen,“ a vévodkyně pokývala hlavou.

Připomněla si, že před dvěma léty při pohřbu Richarda Metternicha v Plaších u Plzně, kde v tamní zámecké kapli byla rodinná hrobka, slíbila ovdovělé Pavlíně i dceři, že navštíví jejich Johannisberg, který po Richardově smrti zdědil jeho bratr Pavel.

„Mohla byste tam pobýt, jak libo, a psát,“ řekl choť kněžniny dcery, „psát svou hru. Je tam překrásné okolí a božský klid,“ a kněžna řekla:

„Zámek na kopci, vyhlídka široko na Rýn, celé patro je vám k dispozici. Mohla byste tam psát hru, jak dlouho byste chtěla. Byla by to dobrá změna, když stále jezdíte k Millstättersee anebo do Neukirchen, ale mohla byste i na Kynžvart…“

„A zhlédnout v něm i vaše pověstné muzeum,“ vzpomněla si vévodkyně na rozmluvu s Mistrem Radechowským, „je tomu pár dní, co mi jeden výtečný zlatník z Čech, velký příznivec a znalec muzeí, o něm vyprávěl. Ale to je zvláštní. Čím déle píši, tím více se mi zdá, že se mi to nejlépe daří zde ve Vídni. Snad je to tím, že tu mám po ruce materiál… Nicméně jsem vám za vaše vlídná pozvání upřímně vděčna. Ráda k vám na Johannisberg zajedu a dá-li Bůh i na Kynžvart, až dopíši třetí dějství. Končí smrtí…,“ a mžikla k strýci…, „Petronia.“

Pak se začalo podávat entrées – pečená telecí ledvina – a na tabuli se vyměnilo víno. Přišlo falcké Dürckheimer. Následovaly jehněčí kotlety s hráškem a kousky hovězího a pak se zjevil bažant na olivách po benátsku a u něho se bílé víno vyměnilo za červené. Nalévali Bordeaux Château Haut Brion. K bažantu však nabízeli risotto certosino, což vévodkyni opět trochu udivilo. Vzala si místo risotta lžičku kořeněného salátu z vařené zeleniny, který přicházel na stůl současně, a znovu pohlédla k strýci.

Neboť od první chvíle, kdy číšníci začali roznášet, sledovala, jak jí, a teď už měla jasno i v tomto směru. Kníže si dal předkládat vše, co ostatní hosté, a když ostatní končili, číšník se k němu vracel a odnášel nedotčený talíř. Pojedl jen pstruha s kouskem chleba a zapil minerálkou. Když teď nosili k bažantu červené Haut Brion, dal si nalít sklenku a při ní už zůstal.

„Snad si nakonec vezme kousek moučníku,“ myslila si vévodkyně, „je vskutku střídmý i na hostině, o níž tuší, že může být jeho poslední. I vtom se liší od římského patricia. Ten se při své poslední hostině radoval, pil víno, poslouchal ty loutnisty a těšil se pohledem na krásná těla tančících dívek a chlapců. A prelát po levici?“ Vévodkyně si všimla i jeho. Prelát s tváří kamennou, ač pohledem vlídným, se dotkl jen pstruha a jehněčí kotlety a zůstal při prvním bílém vínu, při moselském, do něhož si lil vodu. Zato někteří jiní hosté pili více a vévodkyně je sledovala se zájmem. Shledala, že kníže má navzdor svému věku stále smysl pro žert. Zračilo se to v tom, jak u tabule rozsadil hosty.

Francouzský vyslanec naproti byl od ostatní společnosti poněkud oddělen. Z jedné strany měl svou choť, vzdálenou od čela stolu křeslem prince Hohenzollerna, z druhé strany markýzu de Clermont. Markýza měla stejně jako hraběnka Colloredo velmi jednoduchou, avšak výsostně elegantní toaletu, její elegance spočívala právě v nápadné prostotě a vévodkyně to v duchu ocenila. Vedle ní z druhé strany byli oba rakouští politikové, hrabě Clari-Aldringen a pan von Koerber, mezi nimi kněžna Lobkovicová. Pak následovala tlustá kněžna Fürstenbergová, hrabě Belcredi, kněžna Liechtensteinová, mladý plavovlasý Potocki, hraběnka Schönbornová a syn vévody de Gramont Louis-René. Vévodkyni vždy dojímala jeho mladistvá, chlapecká krása a nyní ho v duchu litovala. Neboť jeho sousedkou z druhé strany nebyl nikdo jiný než baronka Splüttenberg. Nic horšího ho nemohlo potkat. Vévodkyně chvíli přemýšlela, zda měl strýc důvod posadit mladého vévodu právě vedle ní.

„Učinil to ze zlomyslnosti?“ ptala se sama sebe. „Jistě že ne, zlomyslný nikdy nebyl, je to pak čirá náhoda?“ a hleděla nalézt odpověď v hostech, kteří seděli dál. Byl to hrabě Andrássy, hraběnka Colloredo-Mansfeldová, generál Schemua, hraběnka Andrássyová a další generál – Auffenberg. Louis-René mohl u stolu hovořit s kráskou po své pravici, s baronkou po své levici a s uherským chovatelem koní, dále to už bylo dost obtížné, alespoň při jídle. U stolu mohli spolu mluvit jen nejbližší sousedé a ještě jeden, nanejvýš dva další. Nicméně v obou generálech, kteří seděli poblíž, spatřovala vévodkyně, čím více na to myslila, jakési otcovské protektory mladého vévody, které tam strýc posadil snad schválně. Připadalo jí, jako by byl mladého vévodu svěřil do jejich důstojnické péče. Louis-René de Gramont trávíval jaro ve své vile na Capri, kde se obklopil antickými památkami, dobou císaře Tiberia, který před dvěma tisíci léty pořádával na ostrově a v jeho mořských jeskyních různé radovánky, a mládenec šel v jeho stopách. I on je tam pořádal v kruhu svých stejně starých přátel. Nedávno dal vzdělat domácími učiteli jednoho chudého římského polosirotka, kterého objevil na stavbě tunelu, když tahal koš hlíny, a postaral se o něho. Učinil ho svým komorníkem, za což mu jeho bratři a matka byli nesmrtelně vděčni…, a vévodkyně si maně vzpomněla na Adalberta z Rottersteinu. „Je to zvláštní,“ napadlo ji, „proti vévodovi de Gramont kníže nemá námitek, ač přece jistě o jeho Capri ví, ale vůči vlastnímu synovci je tak nesmlouvavý, že ho dokonce vydědil, a to jen proto, že něco prohýřil a pije…,“ a napadlo ji, co už vícekrát: že za tou ukrutnou záští proti Adalbertu musí být ještě něco jiného. V dolním čele stolu, kde plál svícen, seděl kapitán Schwickert a další generálové bez dam. Maršál Nostic, admirál Montecuccoli a konečně i sám generál Eduard Paar. V pravém úhlu podplukovník Kraus, pobočník generála Schemuy. Jejich nádherné vznešené uniformy se leskly medailemi a řády, mezi nimi plál ten mosazný svícen a vévodkyni bezděčně prošla myslí ulice Schreyvogel. Její hotel, avšak hlavně muzeum…

„Není ti něco?“ zeptal se Csiko.

„Jen jsem se tak zamyslila,“ řekla a přemítala dál. Ostatní hosté, jako princezna Poniatowská, kníže Wittgenstein, Černínovi a další, měli křesla na straně, kde seděla ona, a nemohla je tedy patřičně zhlédnout. Volná zábava měla nastat teprve po večeři v salonech.

Pak nastával čas, kdy stolovníci poznenáhlu končili s benátským bažantem a vévodkyně si uvědomovala, že už brzy přijde komicky otřesná chvíle. Znenáhla se docházelo k prázdné řádce na jídelní kartě. A vévodkyni opět něco blesklo hlavou.

„Csiko,“ naklonila se k bratranci, když s ním právě kníže nehovořil, „právě jsem si na něco vzpomněla. Říkal jsi, strýc u mě dnes udělá výjimku a vypije se mnou sklenku. Já o tom vím. Když jsem vstupovala a strýc mě vítal, připomněla jsem mu tu sklenku a poněkud jsem zapochybovala, zda mu taková chvilka vůbec vybude a neohrozí jeho hostitelskou povinnost. A víš, co mi řekl? Že jsem na to mohla zapomenout,“ zavrtěla hlavou, „že mi to dochází teprve teď! Že mě to teprve teď začíná zneklidňovat,“ usmála se potěšena, a když vévoda z Braganzy se zájmem více přisunul hlavu, řekla:

„Strýc pravil: Žofi. Ač za chvíli můžeš mít dojem, že chvilka nevybude, přece vybude. Prosím tě, co o tom soudíš…?“

„Co o tom soudím?“ vévoda se zatvářil žertovně. „Žofi, tady přece není nic, o čem by se dalo něco soudit. Za chvíli můžeš mít dojem, že chvilka nevybude…, co z toho? Chtěl zřejmě jen říci, že tu bude hodně hostů a tedy se může zdát, že chvilka nevybude…,“ ale vévodkyně znovu zakroutila hlavou.

„Mám tušení,“ odvětila, „stále mám nějaká záhadná tušení. Ta prázdná řádka na kartě, k níž nyní dochází…, buď nás chce překvapit nějakým obzvlášť mimořádným, nevídaným jídlem anebo… bůh suď. A pak pořád tato tři křesla v čele, vždyť to nemá žádnou estetiku. A pak, Csiko, ještě něco, co pozoruji již dlouho, takřka od chvíle, kdy se začalo jíst. Ovšem tohle, co teď myslím, tys nemohl zaznamenat, protože sedíš vedle něho a nesleduješ jeho zrak…“

„Žofi,“ zasmál se vévoda, „ty umíš člověka strašně napnout. Prosím tě, tak pověz. Myslím, že to bude hloupost,“ ale vévodkyně opět zavrtěla hlavou.

„Pozorovala jsem ho, jak nenápadně nejí, jak se baví s prelátem a s tebou, jak přívětivě hledí na hosty a dává jim najevo svou radost. Tím se přece jen, přece jen aspoň trochu podobá Petroniovi, byť ne zcela a ničím jiným. Pozoruji však, že občas zalétává zrakem támhle ke dveřím, kde stojí dva lokajové, a že jeho komorník občas přichází k jeho křeslu, aby mu cosi sděloval…“ A když chtěl vévoda něco namítnout, sestřenice ho přerušila.

„Samozřejmě,“ řekla, „že komorník přichází k pánovi v průběhu večeře a něco mu sděluje, ‚co sdělovati pánu je vždycky‘, jak jednou řekl pan Wu-i-šeng, ‚knížeti dokonce i v Opeře‘. Kníže je hostitel a musí dávat pokyny. Ale já mám stále divný pocit, že se něco chystá. Nebo ty snad víš, oč jde?“

Následník portugalského trůnu nevěděl.

„Vy ženy,“ prohodil pobaveně, „máte mnohé intuice, ale tím více se ukazují klamné. Copak tvá intuice nikdy nezklamala, Žofi? Já myslím, že mockrát. Co by se chystalo? Myslíš něco neblahého nebo nepříjemného…?“ Ale to zas nevěděla vévodkyně, nicméně řekla:

„Ne, Csiko, tady není vskutku něco v pořádku. Nemohu se zbavit dojmu, že kromě nějakého skandálu s baronkou Splüttenbergovou, k němuž tu samozřejmě musí dojít jako všude, kam ona přijde…, což ovšem mnozí rádi uvítáme, se tu ještě něco stane. Něco, o čem nikdo z nás přítomných neví. Něco, co nám všem na chvíli vyrazí dech. Ty tedy opravdu o ničem nevis?“ pohlédla tázavě, ale bratranec se jen zasmál. „Mé čestné slovo, Žofi.“ Ale pak řekl:

„Nu což, ať se chystá. Bude-li to veselé jako s baronkou, ať pánbůh dá.“

A pak se opravdu dojedl kur, číšníci sklidili nádobí a nastávala chvíle na tu prázdnou řádku. A právě teď kníže opět pohlédl ke dveřím, vévodkyně si všimla, že tam komorník jaksi zdvihl ruku, a kníže vstal, šel a pak vyšel s komorníkem ze sálu.

To ovšem už postřehli i stolovníci. Vévodkyně pohlédla na bratrance, trochu se předklonila, aby viděla na kněžnu Pavlínu, a pak zachytila pohled prince Hohenzollerna a níže u stolu generála Schemuy.

„Jasnost je volána k telefonu,“ bezstarostně se usmál vévoda z Braganzy, „to nic. Ty máš různé nápady, Žofi, a já teď mám jeden. Petronius, patricij římský. Kníže není patricij, a nemá tu tedy loutnisty a ani tanečnice. Ale nějakou hudbu při téhle hostině by mít měl. Možná, že však někoho pozval, nějaké slavné kvarteto, třeba Rosého, a představí se po recepci v salonech. Možná, že pozval i nějakou dobrou pěvkyni…,“ a vévodkyně, aniž odtrhla zrak od vchodu, kývla.

A pak se kníže znovu objevil ve dveřích sálu.

Za ním stál muž v blankytně modré generálské uniformě, s černou smuteční páskou na rukávě, středně starý, štíhlý, vzpřímený, měl pobledlou, trochu slovanskou tvář s menším knírkem, husté, dozadu sčesané vlasy, a kdo by byl na něho pohlédl zblízka, byl by viděl i modré oči. Zraky všech stolovníků se na něho upřely, prvních pár vteřin nechápavě, vzápětí však s podivem a úžasem, a mladý generál cvakl podpatky, ještě víc se vzpřímil a v jeho pobledlém úsměvu se objevila řada bílých zubů. Pak se uklonil, ale to již hosté u tabule odložili, co právě kdo měl v ruce, a povstali.

„Dovolte, Císařská Výsosti,“ řekl starý kníže Leuchtenberg-Aulendorf s úklonou, „abych směl uvítat Vaši Výsost ve svém domě a poděkovat za mimořádnou a velkolepou poctu, kterou mně a mým převzácným hostím ráčila milostivě prokázat.“

Pak kníže uvedl generála v čelo stolu, kde ihned přibylo další křeslo.

Generál lehce položil na jeho opěradlo ruku a řekl měkkým hlasem:

„Prosím, aby se panstvo nedalo rušit a dál pokračovalo jako ve společnosti starých dobrých přátel v domě starého dobrého přítele. Račte vidět, že se k této hostině dostavil pouze jen jeden další generál,“ usmál se na přítomné důstojníky na druhém konci tabule u svícnu i na ty, kteří měli místa jinde, „navíc pouze jen obyčejný generálmajor, zatímco je tu přítomen jeden kontradmirál a maršál a generalita vyšší a služebně starší. A nad to vše se dokonce ani nedostavil včas, za což je jmenovaným pánům omlouvám, a prosím za prominutí i hostitele a společnost. Dámy a pánové,“ usmál se, avšak to již v sále dosud strnulém nastalo oživení, „prosím, abychom usedli.“

Kníže přisunul generálovi křeslo, číšníci, kteří již nehybně čekali opodál, rychle před něho rozložili talíře, příbory a sklenice, a pak znovu i před ostatní hosty.

Vzápětí se před následníkem trůnu objevila nádherná bělostná, lesknoucí se čejčí vejce na madeirské šťávě, jeho oblíbené jídlo, a z jednoho přilehlého salonu se ozvala hudba.

10.

Vévodkyně přijela před svůj dům na Rennwegu k druhé hodině ranní. Když s pomocí Pummela vystoupila z kočáru na tichou, široko daleko liduprázdnou ulici, měla dojem, jako by tu ještě doznívaly podkovy koní. Krátce předtím tudy totiž projel kočár Metternichů. Čeho si však teď hlavně kromě ticha všimla, byla podivně sporá osvětlenost ulice. Jedna plynová lampa stála před jejím domem, jedna naproti u zdi Belvederu a dvě před bránou. Jen pár lamp svítilo směrem k paláci Metternichů a celý ten průhled ulicí připomínal temnou stezku.

Pummel odemkl dům a rozsvítil světlo v chodbě – na schodišti se svítilo – a vévodkyně pohlédla do boční ulice, kde její dům pokračoval vysokou zdí, uzavírající zahradu. „Kdyby tu na mne číhal lupič,“ řekla si, „moc těžkou práci by neměl. Není tu nikde živé duše.“

Pummel přidržel domovní dveře, a to už zatím vyšel správce domu z přízemního bytu a stiskl vnitřní zvonek. Bylo to znamení personálu, že se paní vrací.

„Pummel,“ řekla vévodkyně kočímu v domovních dveřích, „zítra před polednem se ohlásí, abych mu předala prsten a s ním zároveň i prášek lékárníka Doora, který dnes v poledne přinesl Stockalp. Doufám, že se teď konečně už brzy dostanu k tomu, aby mi rozprávěl o Rubinim…“ A Pummel s knírem od ucha k uchu se přešťastně usmál a hluboce, přehluboce poklonil. „Konečně už brzy,“ dodala rychle, „nestane-li se něco nepředvídaného. Pokud má ještě hlad, šel do kuchyně a vzal si tam bůček a amoletu.“

Z patra už byly slyšet tlumené kroky. Komorník Uhrmacher a Justina přicházeli vévodkyni vstříc.

„Jistě, že jsem si té tmy v ulici již mnohokráte všimla,“ myslila si, jak stoupala do patra, „ale pořádně teprve až dnes, nevracívám se domů tak často k ránu. Schreyvogelgasse bývá v noci také málo osvětlena, ale netopí se ve tmě… Že obec vídeňská tak šetří?“

„Můžete se odebrat k spánku,“ řekla, docházejíc do patra, komorníku, „bylo zbytečné, že jste na mě čekal. Avšak když jste již vzhůru! Zítra dejte obstarat orchidej a pár narcisů. Stockalp je s mou vizitkou donese baronce Splüttenberg. Stockalp, ne vy!“ Vévodkyně se zasmála, Uhrmacher se uklonil a Justina, která tu stála bez zástěry a čepce, vypískla. Když slyšela barončino jméno, pištěla téměř vždycky.

„No a ona,“ obrátila se v řeči francouzské k ní – ke komorné – „ona mně pomůže z toalety a pak připraví lázeň. Není snad něčím,“ mžikla, „vzrušena?“

V šatně, podlouhlé místnosti za budoárem, odložila vévodkyně plášť, střevíčky a šátek, který chránil její účes, a jak tyto věci sejímala ze sebe samé, myslila stále ještě na tmu před domem. „Snad se mi teď zdála tak velká,“ myslila si, „že jsem právě přišla z té záplavy světla. Přijde-li se někam z takového světla, jaké bylo u strýce, zdá se i pouhé šero hlubokou tmou…“ a pohlédla na Justinu. Komorná měla oči na vrchu hlavy a vévodkyně věděla proč. Znala ji přece od svého dětství, byla její komornou ještě na francouzském zámku rodičů a již tehdy byla její důvěrnicí. Justina byla nesmírně zvědava na všechno. Maléry baronky von Splüttenberg ji strhávaly. Teď byla zvědava na recepci u knížete.

Odešly do bělorůžového budoáru, který byl chodbičkou a postranními dvířky spojen s koupelnou, kabinetem a ložnicí, a začalo svlékání róby, zlacených andaluských krajek a šperků.

„Musím velmi přemýšlet, Justino,“ řekla vévodkyně francouzsky, když komorná věšela na ramínko tyrkysově zelenou róbu s doplňky z tmavočerveného sametu, „přemýšlet o všem, co jsem dnes u knížete viděla, slyšela a prožila. Kdybych právě nepsala onu svou hru o předzvěstích konce Říše římské, začala bych zítra psát hru o poslední knížecí večeři. Ale jako nelze pít číši a přitom výskat, neboť jedno vylučuje druhé, tak nelze psát najednou dvě divadla. Tady na ulici před domem je úplná tma,“ řekla a hlavou jí blesklo pár prvních představ z recepce.

Připomněla si Csika, který složil ještě u tabule hold její intuici, jež se tentokráte nemýlila. Ve chvíli, kdy do sálu vstoupil následník trůnu, jako by světlo prostoupilo všechny údivnosti a předtuchy a co bylo dosud temné, záhadné a podivné, bylo nyní okamžitě jasné. Nejen tři křesla v čele, strýcův výrok o možném, ale mylném dojmu, že mu nevybude chvilka k soukromé sklence, jeho pátravé pohledy k dveřím sálu a ta velká parádní asistence policejní před palácem. Vévodkyně pochopila v tu chvíli i prázdnou řádku na jídelní kartě. Kníže tam zřejmě nechtěl uvádět čejčí vejce na madeiře, aby nevzbudil podezření, že čeká císařského hosta, protože oblíbenost tohoto jídla arcivévodou Františkem Ferdinandem byla všeobecně známa. Než se hosté po hostině rozešli do přilehlých salonů, soustřeďovali se kolem hostitele a následníka trůnu, který nejprve každého z nich osobně pozdravil…

„Madame la Duchesse,“ užasla Justina a měla přitom pocit, že je její paní kupodivu nějak zamyšlená…, „to je jistě neuvěřitelná pocta, když na hostinu k Jeho Jasnosti přišla císařská Výsost,“

„Je to pocta, avšak nikoli neuvěřitelná,“ odvětila vévodkyně ve stoje a hleděla na svou tvář v oválném zrcadle ve zlaceném rámu, které viselo v budoáru, „pravda je, že následník trůnu málokdy navštíví vysokou rodinu v městě, učiní to leda zřejmě jen z nějakého svého prestižního zájmu, spíše ji navštíví na jejím venkovském sídle, což pak bývává spojeno s honem. Kníže návštěvu následníka před hosty utajil, ostatně si asi každý myslil, že je ještě někde na léčbě či na Konopišti, nevěděl o ní ani sám vévoda z Braganzy, který je přece bratrem jeho nevlastní matky. Ale což to. Něco jiného. Ona, Justino, ještě nikdy, co vím, následníka trůnu neviděla.

Ona spatřila dvakrát nebohého korunního prince, než došlo k tomu Mayerlingu, ale následníka trůnu za celá ta dlouhá léta nezná, leda z pomluv. Jinak by věděla, že dovede být i velmi domýšlivý, mrzutý a hašteřivý, nevrlý, ba dokonce vzteklý, což donedávna, dokud byl chorý, zavinovala i jeho nemoc, avšak nyní, jak se zdá, se k údivu všech uzdravuje, vypadá lépe, a pokud právě nedlí v Uhrách, dovede být i vlídný. Chová se zdvořile a důstojně jak pravý gentleman a já si je v tom směru v jednu chvíli, ať mi bůh odpustí, srovnala se svým strašným Louisem.“ A vévodkyně teprve teď usedla do křesílka stejně bělorůžového, jako byl veškerý nábytek v tomto něžném budoáru, a podala komorné ještě jednu andaluskou krajku, kterou si na začátku sama odepnula z róby. Pak pokračovala:

„Mohla by též vědět, že mluví francouzsky skoro tak dobře jako my teď spolu a že umí i maďarsky a touto těžkou řečí mluví, když přijímá uherské představitele, které nenávidí. Na recepci tak trochu pohovořil s Andrássym a jeho chotí, a to než přistoupili hosté, kteří maďarsky neznali – asi si oddychl. Slyšela jsem ostatně už dříve, že o Maďarech tvrdí, že to jsou úhlavní nepřátelé monarchie, rebelantská sebranka a vyděrači. Když je v Praze, hovoří česky, a v tom jazyku se prý nepřestává tříbit vlivem, jak se tajně soudí, hraběnky Chotkové, s níž se tam seznámil.“

„V Praze?“ vyhrkal Justina, „myslila jsem, že v Prešpurku,“ a vévodkyně řekla:

„To jsou ty staré omyly. Dvě různé informace a obě falešné. Nebo dvě různé informace a obě správné. Od té doby, Justino, co studuji dějiny a píši hru, vím, že jedna zkazka nemusí vylučovat druhou a záleží na nás, jak kterou vezmeme. Počátek poznání byl před třemi léty na podzimním soirée na místodržitelství v Praze. V poslední době prý bývají spolu obzvlášť často vídáni, což zřejmě věští… zkázu.“

„Nebyla naivní, Justino,“ řekla vévodkyně rázně, když komorná pochybovačně vzhlédla, „musí přece tušit, co z toho může povstat. Ona stále zapomíná, že následník trůnu si nikdy nemůže vzít obyčejnou dvorní dámu, císař by to nikdy nepřipustil. Beztak ho už teď nemůže ani vidět. Ke strýci přišel,“ podotkla ještě, „s černou páskou na paži, protože má smutek. Jeho otec, císařův bratr Karel Ludvík, nedávno zemřel nákazou z vody. Ano,“ kývla, když se Justina opět podivila, „vody z Jordánu, které se napil, snad ví, že jeto v Palestině, modlil se tam se ženou za zdraví svého syna…,“ a vévodkyně si připomněla následníka trůnu v jednom ze salonů po večeři, když kolem něho pominul první shluk hostí a společnost se více rozptýlila. Vyprávěl, jak byl v březnu, tedy dost nedávno, v Cannes, kde se zasazoval o zlepšení vztahů s Ruskem. „Uvítal jsem jmenování prince Liechtensteina vyslancem v Petrohradě,“ řekl hloučku, ale platilo to hlavně staré kněžně Liechtensteinové a knížeti Wittgensteinovi, který jako potomek ruského vojevůdce měl styky s Petrohradem, „zlepšení vztahů by prospělo Rusku i nám…“ Vévodkyně těmto výpovědím přílišnou pozornost nevěnovala, spíše hleděla na polichocenou kněžnu. Ale pak řekl: „Nedaleko Cannes na Cape Saint Martin právě dlela, jak panstvo ví, Jejich Veličenstva, a byl jsem k nim pozván. Císař je právě před odjezdem na návštěvu k carovi. Škoda, škoda, že nesmím…,“ řekl následník, ale hned se poopravil a řekl: „že nemohu s ním,“ a toto bylo již zajímavé. Ač ji politika sotva zajímala, toto vévodkyně postřehla hbitě a v duchu si pomyslila: „Určitě se nepřeřekl. Přeřekl se schválně. Aby dal společnosti šikovně najevo, že má spoutané ruce a mezi císařem a jím jsou rozpory.“ A vévodkyně si rovněž připomněla hovor, který měl následník trůnu o něco později v modrém salonu se starým strýcem a generalitou o námořnictvu, lodích a jejich stavbách. Mluvil o námořní politice Anglie, Francie a Německa. Podporoval námořnictvo, jak jen mohl, a i v tom se střetával s císařem, který viděl základ v pozemní armádě. Vyložil tezi o rovnováze sil ve Středozemním moři a anglickou „fleet in beeing“, a ani to vévodkyni nezajímalo. Avšak opět něco postřehla, co bylo mnohem zajímavější, a opět postřehla dobře.

Že totiž při výkladu následníka trůnu stojí stranou generál Paar, císařův přítel z dětství, ospale a silně kouří a vůbec ho neposlouchá. „Ovšem,“ řekla si, „jasné,“ ale co ji zajímalo dále…, když následník mluvil právě o těch lodích a jejich stavbách. „Dělají se malinké modelky na ukázku do vitrín, jako živé…,“ řekl František Ferdinand a vévoda z Braganzy, který byl rovněž hovoru přítomen, nadhodil pak při těch lodích vzducholodě a tím řeč přešla na její vzdušné plavidlo, umístěné v holandském hangáru.

„Drahá vévodkyně,“ řekl jí následník trůnu s pohledem na modravý kroužek dýmu, který lehce stoupal z jeho havanského doutníku ke stropu stejně modrému a vzdušnému, „vaše záliba ve vzducholodích je obdivuhodná a na krásnou mladou ženu… zcela mimořádná. Avšak nemáte snad za zbytečné skladovat vzducholoď v Holandsku, když by byla ve stejně dobré péči někde poblíž Vídně? Neměla byste ji pak spíše po ruce?“ nadhodil a měkce se usmál a vévodkyně si v duchu řekla, že by vskutku měla vzducholoď přepravit do Rakouska. Postavit hangár na svém statku v Neukirchenu.

„Budeme, Justino,“ řekla teď v budoáru komorné, „stavět hangár v Neukirchenu. Za dvorem je tam, jak ví, velká louka, kde se v létě popásají krávy, a mám za to, že dokonce i ovce. Skácí se pár stromů, které by tam překážely, a tam vystavím hangár. Mám za to, Justino, že právě tak jako dosud nikdy neviděla následníka trůnu Františka Ferdinanda dʼEste, nikdy neviděla ani vzducholoď.“

„Značí to, proboha,“ zatřásla se Justina příjemným vzrušením, „že Madame la Duchesse se opět oddá létání přes louky a hráze?“ a vévodkyně se zasmála a pokrčila rameny.

„Znamená to jen tolik, Justino, že budu mít vzducholoď po ruce, a když přijedou hosté do Neukirchenu, budu jim ji moci ukázat. Kapitán Schwickert, mladý hrabě Potocki a roztomilý syn vévody de Gramont projevili u knížete velký zájem vzducholoď spatřit. Měla jsem však dojem, že nejen ji spatřit, ale i v ní letět, což by nebylo nic divného. Schwickert je velký cestovatel, znalec Afriky a moří, je to korvetní kapitán, a mladý vévoda de Gramont si postavil vilu na Capri ve stylu císaře Tiberia, čímž se říká, že jsou dobrodruzi. Vévoda z Braganzy,“ řekla vévodkyně a s pohledem do zrcadla si svěsila pravou náušnici s egyptským smaragdem, „je z nich ovšem dobrodruh největší, protože dělal cestu kolem světa a mohl se utopit v močále. Jenže před mládenci byl zdrženlivý a svůj zájem o vzducholoď ztlumil. Ale nechci vzducholoď v Neukirchenu vystavovat jako v nějakém… muzeu…,“ zavrtěla vévodkyně hlavou a myslila si v duchu: „V Neukirchenu… muzeum! Muzeum. To se zrodí…, vzkvete zcela jinde…“ A řekla:

„Naše Rennweg, Justino, je ulice dost široká a hlavně dosti dlouhá, než aby na ní v noci musila být taková tma…, jí to ovšem asi nikdy nepřišlo, protože nikdy nikam v noci nevychází, dokonce mám za to, že ani nevyhlédne z okna… Ale když jsme u toho Neukirchenu,“ řekla a svěsila si levou náušnici, „hovořila jsem s generálem Schemuou o dopise hajného Kneffla.“

„Pane bože,“ Justina otevřela údivem ústa, „s generálem?“

„S generálem,“ kývla, „s vojenským velitelem města. O Knefflových vidinách.“

„A generál vidinám rozumí, Madame?“ zeptala se Justina lačně a vévodkyně rychle pokrčila rameny.

„Nevím, nevím,“ řekla rychle a schválně ledabyle, „těch, kdo rozumí vidinám, Justino, je na světě málo. U nás v městě je to nanejvýš pět lidí. Vidinám nerozumí ani psychiatři anebo když, tak jen ze svého hlediska. A to je hledisko, Justino, omezené a úzké, protože je to hledisko vědní a vše, co je vědní, je nutně omezené a úzké. Psychiatři dají vidinám jména, halucinace, iluze, bludy, zjistí, jak na pacienta působí, a předepíšou léky, různé koupele a prášky…, někdy prý i…,“ usmála se, „tělocvik. A to je vše. Generál Schemua by rád hajného vyslechl a trochu ho pozoroval, stejně i kapitán Schwickert. A že se diví, že právě generál? Copak ona neví…,“ a pak si pomyslila, že komorná opravdu neví. Že s ní o generálu vlastně málo mluví.

„Ona totiž neví, že generál Schemua žil před patnácti léty v Persii, kam ho pozval šáh, když se rozhodl zařídit svou armádu podle rakousko-uherského vzoru. Generál Schemua byl jeho hlavním poradcem. A právě tam, v Persii, se dostal ke studiu orientální filozofie, buddhismu a okultismu. Je to výtečný člověk s jasným čelem, který jen tak lehce nenaletí hloupostem, pověrám a zkazkám a navíc je to velký filantrop. Ač, Justino,“ řekla vévodkyně a nastavila komorné levou ruku, aby jí stáhla náramky a prsten, „ač si nejsem jista, zda ví, co filantropismus… je. Ač by to znát měla od dob mého dětství, když jsme žili na francouzském zámku. Přece když jsem tenkrát strašívala hosty, jak mi v lednu v Paříži připomenul slovy obzvlášť vybranými Louis Le Guynac, právě to byli většinou filantropisté.“

Justina se zasmála a sklízela šperky – zatím jen prsteny – z levé ruky vévodkyně do klenotničky. A vévodkyně pokračovala:

„Generál ovšem navrhl promluvit o případu Kneffla s panem Wu-i-šengem, což bych byla učinila stejně. Dohodli jsme se, že se vzácným pánem promluvíme společně. Avšak generál doporučil svěřit případ i…,“ a zde se vévodkyně zarazila… Trochu zarazila jako člověk, jenž náhle chce zvážit každé slovo…, a Justina to poznala. Pohlédla na paní stejně lačně jako dříve, avšak i s podivem. Vévodkyně otevřela víčko jednoho z kelímků, které spolu s kolínskými vodami a další kosmetikou stály před zrcadlem, pozdvihla ho k chřípí a komorné blesklo, co už jednou před chvílí: že vlastně její paní je teď, po příjezdu z recepce, až nějak příliš zamyšlená…, zamyšlená, byť navenek povídá lehce…, a podotkla:

„Generál chce svěřit případ i… snad nějakému… felčarovi?“ a vévodkyně odložila kelímek a řekla:

„Je, Justino, ve své zvědavosti dosti prohnaná, ale ví léta, že jí na to nesedám. Ale co, tohle jí říci mohu. Generál chce svěřit případ jednomu znalci. Znalci, kterého ona, Justino, zřejmě nezná ani podle jména. Mám za to, že jsem se jí o něm nikdy nezmínila, což není žádné neštěstí. Panu Isyacusovi.“

„Mon Dieu,“ zvolala Justina nadšeně, „to je asi nějaký Řek, anebo snad Arab?“

„Nikoli Řek, Justino, avšak ani Arab,“ odvětila vévodkyně pomalu a vážně a hleděla před sebe v zrcadlo, „je to docela prostý Rakušan, pan Strohmayer von Kleeberg. Jménem Isyacus ozdobil sám sebe jako pseudonymem, neboť vše, co je u něho, je… v nejlepších rukou… Zdvihla támhleto černé látkové smítko.“ Když Justina zdvihla černé látkové smítko, vévodkyně stále s pohledem do zrcadla pronesla:

„Ostatně, i toto jí sdělit mohu, když už jsem to načala, toto tajné není. V naší době totiž platí u nás tenhle Isyacus za vrcholnou autoritu v okultních vědách, kromě těch, kteří se v něčem od něho tak trochu liší…, jako je právě vzácný pán Wu-i-šeng a generálmajor Schemua. Vzpomíná si na případ arcivévody Johanna před sedmi léty? Ano, na toho, který jednoho krásného dne abdikoval na všechna svá privilegia, tituly, hodnosti a řády a vzdal se příslušnosti k habsburskému rodu. Přijal občanské jméno Jan Orth a odešel do ústraní. Vzpomíná si, že koupil plachetnici jménem Santa Margarita, nasedl na ni, odjel a měl s niv bouři kdesi u Jižní Ameriky ztroskotat? Nuže, před několika léty podnikl pan Isyacus soukromý magický obřad, aby nebohého Jana Ortha přivolal a něco se dohmátl. Rozepnula mi tyto náramky, ale hodinky ne…,“ pokynula a komorná se jala rozepínat náramky stále na její levé ruce, ruce se jí chvěly, třásly…, vzrušeně křikla, jak to dopadlo!

„Leccos,“ odvětila vévodkyně, „se ten Isyacus při seanci dozvěděl od Jana Ortha, dokonce snad i to, že nezemřel přirozenou smrtí…,“ a zmlkla.

Zmlkla s pohledem do zrcadla a myslí jí proběhla seance. Konala se před čtyřmi léty ve zvláštním pokoji v hotelu Sacher a přítomen byl generál Schemua, pan Wu-i-šeng, pan von Szemere, Rudi Kinský, kapitán Schwickert a paní Sacherová. Ona sama u obřadu nebyla, ale vše se dozvěděla dodatečně. Seance probíhala normálně a bez závad. Pak však přišel okamžik, kdy se Isyacus ptal Jana Ortha na budoucnost rakousko-uherské monarchie… a v tu chvíli byl konec. V tu chvíli spojení ustalo, jako když utne. Svíčka v jednom svícnu, dosud téměř čerstvá, bez steklého vosku, propálila pod nedotčenou dečkou stolní desku v podobě podivného srpku a z pevné skoby ze zdi spadl obrázek s jakousi pasoucí se ovcí… Na přítomné to udělalo prazvláštní dojem. „Mráz nám přejel po zádech, jako bychom byli kdesi na polárním kruhu,“ řekl pak korvetní kapitán Schwickert, „cítili jsme jakousi nesmírnou… tmu… a úzkost.“

„Isyacus“, řekla nahlas vévodkyně „vypadá patriarchálně jako praotec Abrahám či Mojžíš z kašny na Františkánském náměstí. Je to starý důstojný kmet s bílými vousy…,“ a na oko veseleji řekla: „Pakliže si je zatím nedal ostříhat a přebarvit na černo jako jedna dáma, jež také dnes byla na hostině…, ale pochybuji. Protože si asi tento stařec na svém zevnějšku zakládá, je trochu nadutý. Tak mi konečně sejmula, pane bože, ty náramky z ruky, neříkám jí to snad už potřetí?

Ale to ví,“ podotkla, když se Justina ptala, zda se s hajným na praotce obrátí, „to ví, že ne. Zavrhla jsem to a generál to uznal. Nebudu se přece na něho obracet s hajným Knefflem, když se na něho obracejí s arcivévodou Johannem. Musí přece vědět, že vidiny hajného mohou být chiméry, nikdo si je ještě neověřil, jiskření v jeho vlastních očích, jak tvrdí pan děkan. I to, co údajně říkají, je dost bezvýznamné a hloupé. A rozmetání lesního hrobu rytíře je čirý nesmysl.“

Když pak konečně Justina sejmula náramky z levice své paní kromě hodinek a schovala je do klenotničky, vévodkyně podotkla:

„Někdy však s generálem do Neukirchenu zajedu a s hajným si promluvíme. Samozřejmě, že s ním někdy v podvečer zajdeme i do lesa a skryjeme se u hájovny, abychom se přesvědčili o těch jeho vidinách na vlastní oči.“

„Madame,“ vykřikla v té chvíli Justina, „Madame,“ a celá se třásla, ale vévodkyně teď jen klidně mávla rukou. „Nepřichází v úvahu,“ podotkla rázně a řekla:

„Justino, naše ulice je vskutku dlouhá. Odmyslíme-li si její pokračování za křižovatkou pod jménem Simmeringer Hauptstrasse…, ví, proč je tak temná? Nemůže být jiná. Ví, kam vede.“ A pak řekla:

„Na hřbitov.“

Celou tu dobu, co vykládala komorné o recepci u strýce, myslila na Schreyvogelgasse. Když mluvila o nemoci následníka, smrti jeho otce a o jeho dvorní dámě Chotkové, myslila na Schreyvogelgasse. Myslila na ulici Schreyvogel, když říkala o vidinách, o generálu Schemuovi a panu Wu-i-šengovi a myslila na Schreyvogelgasse a na někdejší tamní schůzku, když mluvila o Isyacovi a o seanci v hotelu Sacher… a Justina cítila, že je paní dneska k ránu zamyšlena, byť vypravuje lehce, a v duchu se divila.

V budoáru bylo chvíli ticho.

„A teď konečně obraťme list,“ řekla vévodkyně, „něco veselého. Nebyla snad zvědava na jiné věci, jež se na recepci staly…?“ a komorná jen kývla. Dlela ještě v představě Neukirchenu a hajného…

„Tak tedy třeba,“ pronesla vévodkyně a byla to jako jiná voda na jiný mlýn, „recept. Získala jsem od paní Colloredo-Mansfeld nový recept na svítkové noky. Na noky do vaječných polévek, do nichž ona dává navíc nadrobno nakrájený ementál. Nemá být strouhaný, a pokud je dost měkký, má se vkládat do horké polévky až po uvaření, aby neroztekl, a nesmí se solit ani kořenit. Ostatně, starý francouzský způsob, mě však zajímá ten hraběnčin čas várky. Zítra dám recept do kuchyně, aby ho vyzkoušely. Uvaří to pod mým dohledem, a pak to, Justino, ochutná, stejně jako Uhrmacher, Stockalp a Pummel. Na úsudek Stockalpa dám ovšem nejmíň, neboť nikdy nejedl lepších jídel. V Neukirchenu se živil jako zemědělský sluha.“

Vévodkyně podala teď Justině svou pravici s prsteny a náramky a zeptala se:

„Nevytušila snad, hned jak jsem přijela, kdo byl na recepci ještě…?“ A Justina, už zas v myšlenkách na banket, vypískla:

„Baronka! Mon Dieu, baronka! Proč jí Madame dává zítra poslat ty kytky? A zrovna… Stockalp…,“ a vévodkyně mile kývla.

„Ona ví, co značí, když někam přijde baronka von Splüttenberg. Když někam přijde baronka Splüttenberg, dá se vždycky čekat malér. Samozřejmě, že tedy byl i na recepci. Užasne, jaký.“

„Převrhla víno na stůl,“ zvolala komorná a třásla se radostným vzrušením.

„Převrhla víno červené na ubrus bílý kdysi u pana Wu-i-šenga, když vykládala, že v Polsku žije lidoop. Tentokrát však nikoli. Tentokrát provedla něco mnohem strašnějšího. K první věci došlo, ještě když se sedělo u tabule. Z jedné strany měla mladého syna vévody de Gramont, což musil být pro něho zážitek, chudák byl z toho asi na dně. Z druhé strany pak seděl hrabě Andrássy, velký znalec koní a pěstitel ušlechtilých plemen.“

Justina se zasmála a chvěly se jí ruce.

„Při pstruzích na másle,“ vyprávěla vévodkyně, „chudák Louis René zčervenal a na mžik nevěděl, co dělat. Protože je to však chlapec soucitný a něžný, přepadla ho lítost a promluvil. Naklonil se k baronce a tiše jí řekl: „Madame la baronessa de Splüttenberg. Račte prominout mou smělost. Vzadu na vlasech jste si zapomněla natáčku…“

„Nepravda,“ vykřikla Justina, „nepravda! To není možné! Impossible,“ a zatímco se v křesílku smála, vévodkyně řekla:

„Tohle, Justino, bylo to nejmenší, a už nevěří ani tomu. Co až jí povím to druhé a nakonec to třetí, to už neuvěří vůbec. Baronka přiběhla k tabuli skoro na poslední chvíli, takže si hned sedla a nikterak se nikde netočila. Proto si zatím nikdo z hostí natáčky nevšiml, jen její soused. A to druhé… Když se jedly jehněčí kotlety proložené hovězím, zeptala se Andrássyho, jak přibývají na váze jeho koně. ‚Zapomněl jsem vám přát dobrou chuť,‘ odvětil Andrássy. Já to ovšem neslyšela, protože seděli na druhé straně stolu, ale sdělil mi to po večeři právě Louis-René. Je vůbec hrozné i to,“ usmála se vévodkyně vlídně, „že si snad baronka myslí, že chov ušlechtilých koní je totéž jako výkrm vepřů. Avšak což to.“

Justina se v křesílku smála, sotva popadala dech, celá se třásla, i její ruce, a vévodkyně uznala za dobré říci:

„Nechala na chvíli prsteny z mé pravice, nyní se jí stejně nepovede mi je sejmout, a poslechla si případ třetí. Na recepci největší.“

Na chvíli se odmlčela a Justina se stále smála. Tentokrát už i předem.

„Mám ovšem za to, Justino, že by mi měla přinést nějaký studený obklad či kapsli k posilnění. Neboť závrať na mne šla nejen, když jsem toho byla svědkem, ale zřejmě na mne půjde i teď, až jí to povyprávím…,“ a Justina se strašlivě otřásla, jak to v takových chvílích dovedla, a vyskočila z křesílka.

„Nechodila nikam,“ řekla vévodkyně, „budu-li mít závrať, použiji tadyhle tu Eau de Cologne,“ a Justina velmi ochotně a rychle zas usedla a jala se poslouchat…

„Ovšem, až jí to povím,“ podotkla vévodkyně, „bude si myslit, že vyprávím anekdotu. Jsou totiž takové různé podobné anekdoty v rakouských zemích, ale tohle je skutečnost. Ostatně sama ví, že s baronkou je možné všechno. A propos, Justino, ještě něco,“ vzpomněla si vévodkyně, „až budeme slavnostně otvírat hotel, musíme baronku pozvat. Jsem jista, že kromě vystoupení Pummela, o němž nemá zatím zdání, budou barončiny bravury nejskvělejším zpestřením večera. Nuže…,“ vévodkyně zas na chvilku zmlkla, protože se Justina příliš hrůzně třásla a smála, „nuže. V jednu chvíli po večeři jsem stála s následníkem trůnu v salonku, který kníže pojmenoval oranžovým podle tapet a též podle koberce, v němž převládá barva pomerančů. Strýc právě přítomen nebyl, nýbrž vévoda z Braganzy, starý princ Hohenzollern, mladý Louis-René, kněžna Metternichová, princezna Poniatowska, což je bytost mladá, křehká, a stará markýza de Clermont s vysokým účesem, vějířem a v krásné jednoduché toaletě. Děkuji z celé duše bohu, že tam také stála hraběnka Grüne, která je, Justino, velmi tlustá, ale trpí jednou líbeznou vlastností. Že totiž když vidí a slyší něco komického, nezdrží se velmi srdečného smíchu. Jak jsme tam v tom salonku stáli, mluvili jsme o následníkově oblíbené madeiře. Nemá na ní rád jen čejčí vejce, ale i lahůdky jiné, například krocana. Protože v salonku visel jeden Moreau – jedna z jeho Venuší, kterou kníže koupil před deseti léty hned potom, co vznikla – podotkla jsem…,“ a vévodkyně, když to teď vyprávěla komorné, si živě vybavila, co podotkla, a celou tu scénu…

„Snad právě na madeiře,“ podotkla, „je krocan nejchutnější a z něho pak zvláště ono jeho maso hřbetní. Stejně to tak platí i pro krůtu. Madeirská omáčka,“ řekla vévodkyně, „mi barvou připomíná některé slavné Moreauovy obrazy.“ Vtom přicházela k hloučku baronka, která se kolem následníka dost točila a zřejmě zaslechla, že se mluví o omáčkách, tudíž o jídlech. „Má císařská Výsost ráda Moreaua?“ zeptala se následníka trůnu paní de Clermont, chvějící vějířem, a následník přisvědčil. „A vy?“ obrátil se vévoda z Braganzy s úsměvem a nic netuše na baronku. „Ovšem, že také mám ráda,“ usmála se paní von Splüttenberg, „Moreaua mám ráda velice. Má stará kuchařka, která nyní půjde do penze a budu musit za ní hledat novou…, mívala zvyk, dávat u Moreaua na stůl vázu s narcisy a orchidejí. Moreau se však musí dělat na šafránu. Pouze na madeiře je příliš fádní…“

„Co se stalo?“ řekla vévodkyně vlídně, když se konečně komorná zvedla z kolen, na něž klesla z křesla, a trochu se probrala a uklidnila, „co se stalo! František Ferdinand dʼEste nehnul ovšem brvou, jen se měkce usmál, jako když slyší žert. Stejně kněžna Metternichová, ovšem, stará zkušená dáma, zvyklá na ledacos z vlastních uměleckých sedánek. Hohenzollern zkameněl a bylo v pořádku i to. Avšak markýze de Clermont vypadl z rukou vějíř, kterým se až dosud ovívala, Louis-René uprchl do vedlejší místnost, nemohl udělat nic lepšího, někdy je, Justino, útěk lepší než setrvání na místě, avšak nejstrašnější bylo…, povážila…, že hraběnka Grüne se pro svou povahu neovládla a propukla v hlučný smích. No a princezna Poniatowska, bytost mladá, křehká a subtilní, nevydržela s nervy a omdlela…“ A vévodkyně dodala:

„Naštěstí byl František Ferdinand tak pohotový, že k ní přiskočil se sklenkou vody, jeden bufet totiž stál naštěstí na dosah jeho ruky.“

Vévodkyně si pak sama podala láhev Eau de Cologne a natřela si skráně, protože Justina toho nebyla schopna, a když její záchvat ustal, vévodkyně jí opět podala svou pravici a řekla:

„Tak teď už ví, proč zítra pošlu baronce orchidej a narcisy. Kdybych byla trochu zlomyslná, přiložila bych jí k tomu šafrán a kartu dobré chuti.“

Když Justina odepnula vévodkyni z pravé ruky náramky – zatímco prsteny na prstech byly dosud ponechány – vévodkyně náhle stáhla ruku, pohlédla na komornou a řekla:

„Poslechla, Justino, nevykládala o tom hotelu? Bien, bien. Věřím. Musí stále vědět, že stejně jako je málo lidí, kteří ví, že jsem sama osobně letěla, je stejně tak málo lidí, kteří ví o hotelu. Kromě strýce a bratrance Louise jen notář Endlich, doktor Hartmann, znalec Sebesta a Pummel, jinak nikdo. No ano, Pummel,“ kývla, když sebou Justina trhla, „Pummel o hotelu ví a vědět musí. Proč? Protože tam občas zastane důležitou funkci. Bude v hotelu mít jistou zajímavou roli a musí se na ni předem řádně připravit. Ale jinak o něm neví například ani sám vévoda z Braganzy. Jemu o něm jistě brzy řeknu, ale to musí být mezi námi, což na hostině nešlo, a o hotelu se brzy dozví i hraběnka Colloredo-Mansfeldová, ráda bych slyšela její názor v jisté věci, jsem však povinna ji napřed navštívit a zhlédnout její hodiny z 16. století.“

„Madame,“ řekla komorná teď vyčítavě, „co kočí! Co tam bude dělat…, já si myslím, že o vile ví už mnoho lidí, já však nevím nic a…“

„Nechápu, o čem mluví,“ přerušila ji vévodkyně, „nechápu její logiku, Justino. Jaký kočí a jaká vila, mluvíme přece o hotelu, či snad ne? Ona snad náhle přestala rozlišovat, ona si snad všechno dočista plete? Že vila v Aspern je dnes má, ví pár lidí. Že z vily zařídím hotel, ví rovněž pár lidí. Ale ne každý, kdo ví, že vila je má, ví, že z ní udělám hotel, a ne každý, kdo ví, že chystám hotel, ví, že bude v té vile. Nehledě na to, že někdo může vědět, že v Aspern bude hotel, ale neví, že bude můj. Vědět o hotelu a vědět o vile je, Justino, rozdíl a ona…, ona ví oboje. Proč navíc do toho vnáší ještě Pummela?“

Viděla, že Justinu na chvilku zmátla, ale zmínka o kočím ji příliš napnula, než aby svou zvědavost zvládla, a vévodkyně tušila, že se – jak tomu občas v podobných případech bývalo – Justina může stát útočnou. Ostatně se už trochu stala. A vévodkyně se nemýlila.

„Do Neukirchenu nesmím,“ zarachotila Justina klenotničkou, „o kočím nevím…,“ a vévodkyně ji opět přerušila.

„Kdysi v mládí, Justino, ač jen o pár let starší než já, se o mě pečlivě starala, a já jí to teď musím oplácet. Ví vůbec, co bych riskovala, kdybych ji vzala do Neukirchenu a snad aby i mluvila s hajným či dokonce spatřila vidiny, jestli vůbec existují? Na jedné straně chci stavět útulky pro sirotky a nemocné, chudobince, jak říká Louis, a na druhé straně, ve vlastním domě…, ve vlastním domě,“ vévodkyně teď pocítila, že by měla na důraz klepnout na stolek, což málokdy činila, „ve vlastním domě nemám pečovat o zdraví lidí? Ví, jak by se mohla těch vidin bát a třeba z nich i ochořet?“

„Madame myslí pomátnout?“ vpadla Justina dychtivě a vévodkyně řekla:

„A není snad případů málo? Vzpomněla na tu francouzskou selku, tu Tiquetovou, když jsme byli ještě na zámku. Viděla kozla a odvezli ji do Nancy. Už se z toho neprobrala. Chce snad do Nancy též? Nevím, co by tomu řekla, kdyby tam místo v krajkové zástěře a čepci, které teď na sobě nemá, chodila ve svěrací kazajce… Ne. Do Neukirchenu nepojede. Ledaže zjistím, že Kneffl blázní. Justino, až bude hotel, zažije ještě dost různých příhod, v hotelu zažije věcí, až jí z toho hlava půjde kolem…,“ a teď na oplátku přerušila Justina svou paní.

„Nezažiju,“ řekla.

„Pane bože, ona mě chce snad zničit,“ odvětila vévodkyně a snažila se skrýt svou výtečnou náladu, „proč by nezažila?“

„Protože stejně, jako mně Madame neřekne o kočím…, protože jako mě Madame nevezme na vidiny…, stejně tak mě nevezme do hotelu…,“ a Justina sáhla po jedné kolínské, kterou měla nejblíž u ruky, a rychle si dala kapku na čelo. A vévodkyně, s vypětím sil se tváříc mrzutě a vážně, řekla:

„Justino, do hotelu ji s sebou budu brát vždycky. Náměsíčnictví nebo strašení filantropů na francouzském zámku v dětství byla proti tomu hloupost, nevinná idylka proti tomu, co bude v hotelu. A ona tam nebude zavřena v nějaké komoře, ale bude rejdit mezi hosty a všechno uvidí na vlastní oči. A Pummel? Zná ho z kozlíku kočáru. Nemá potuchy, co bude činit v hotelu. Na Pummela z hotelu nezapomene do smrti…“

Vévodkyně seznala, že vyděračnost své komorné dobře odrazila, byť za cenu slibu, který však stejně mínila splnit, a seznala též, že to Justina velmi dobře ví a že se v duchu raduje. Nicméně seznala, že zvědavost komorné nejen neuchlácholila, ale spíš ještě vznítila. „Byla by schopna,“ myslila si vévodkyně v duchu, „vyzvídat na Pummelovi…, určitě ne…“ Ve vévodčině domě to služebnictvo nikdy nedělalo, nicméně nějakou nevinnou protřelostí by mohla Pummela přimět, aby se podřekl. A tak si umínila, že bude kočího zítra důrazně varovat. Teď prostě řekla:

„Hotel drží, Justino, vskutku v nejhlubší tajnosti a to je dobře. Zatím mohou o něm vědět jen někteří. Sama o něm promluvím, až přijde pravý čas. Což má být brzy, protože čas letí…,“ a pohlédla na své malé hodinky, které měla na ruce.

Když se pak konečně Justina, ve výtečné náladě, jaksi utišila a snímala vévodkyni velký otvírací prsten z pravice, pronesla:

„Ráda bych se Madame zeptala, jaký vzbudil tento prsten na recepci ohlas?“ A vévodkyně, také v dobré náladě, kývla a řekla:

„Nuže, Justino, tento prsten na recepci vskutku vzbudil ohlas. To jest u všech, kteří si ho všimli, to jest u těch, jimž jsem ho vystavila na odiv. U většiny jsem ho však na odiv nestavěla. Nikdo však nepostřehl, že je to nápodoba a že červený kámen je prostý, i když krásný český granát. Vzbudil pozornost například vévody z Braganzy a ženy francouzského vyslance, hlavně však knížete, když mi věnoval chvilku při sklence vína.“ A vévodkyně vzala do prstů svléknutý prsten, zahleděla se na jeho granát, zkusila jej párkrát otevřít a zavřít, a v duchu si připomněla, jak trávila tu kýženou chvilku se strýcem v jeho salonku.

První pohled vévodkyně, když vstoupila s knížetem do salonu, padl na jeho starou tvrdou dřevěnou židli a na nový secesní sametový ušák, který stál naproti. U strýcovy židle byl ten nízký stolek s lupou, dózičkou z tepaného stříbra a s novinami. U ušáku stála ta železná trojnožka s popelníčkem, cigaretami a sirkami. Na trojnožce bylo místo i pro láhev vína a číši. Avšak kníže by býval musil mít číši u židle na nízkém stolku.

„Snad si sedneme ke stolu, když si máme připít,“ řekla vévodkyně a kníže souhlasil. Stůl byl poblíž klekátka se sloupkovými hodinami, za nimiž u zdi, blízko druhých dveří s barokním obrázkem andílků, teď stály jakési žebříčkové schůdky, které tu nebývaly. Ležel na nich nějaký lístek.

Ještě dřív než usedli, přinesl komorník láhev červeného Bordeaux Haut Brion, v němž si již kníže smočil rty u tabule. Komorník otevřel láhev, vévodkyně mu pokynula, že může odejít, a když zavřel dveře a s knížetem zasedli ke stolu, sama víno nalila do dvou překrásných zlacených pohárků.

„Žofi,“ řekl kníže, „když jsme tu teď tak sami. Aniž jsi to vyřkla, poznal jsem to, když jsem tě na této hostině vítal. Že se ptáš, proč ji pořádám. Já, starý člověk, který dávno zanechal všech společenských zvyklostí, nikam nejde a celý týden drží téměř půst. Co mě to tak náhle napadlo…, nekladla sis v duchu tu otázku? Anebo si ji snad kladeš ještě i teď?“

Jeho zrak se dotkl klidným dobrotivým pohledem její tváře a její oči naopak ulpěly na tváři jeho, mírně zrůžovělé, s drobnými stařeckými vráskami.

„Abych se přiznala,“ odvětila vévodkyně, „tuto otázku jsem si v duchu skutečně kladla. Mám za to, že si ji položil i Csiko.“

„Nu a…,“ usmál se kníže, „k čemu jste dospěli?“

„K ničemu,“ odvětila vévodkyně pohotově, „není k čemu dospět,“ řekla, zatímco myslila na Petroniovu večeři na rozloučenou, „dávat recepci, kníže, může přece i ten, kdo již do společnosti nechodí, a rovněž i hostitel, který sám téměř nejí. Vzpomněla jsem si právě na naše vídeňské kapucíny, v jejichž kostelní kryptě jsou pohřbeni císaři. Rád snad úplně chudý, avšak zcela jistě velmi asketický, jelikož je odnoží františkánů. A přesto opat občas sezve některé farníky na večeři, ač on sám pozře s ostatními bratry jen kroupovou polévku a chléb. Vím to bezpečně od pátera Paschalise…, měla bych ho zas někdy navštívit.“

„Což bude bohumilé,“ usmál se kníže, „ty, Žofi, nevíš, že po mé smrti budou sloužit u kapucínů zádušní mše? Tiché, bez zpěvu a hudby. Ostatně to neví nikdo, jen můj právní zástupce. Ale já tě přerušil,“ řekl, „chtěla jsi ještě něco dodat.“

„Snad to,“ usmála se vévodkyně, „zdaž není dostatečný důvod k uspořádání této recepce, že jste měl na mysli nabídnout pohostinství Jeho císařské Výsosti?“

Kníže pohlédl na svůj krásný zlacený pohárek a zavrtěl hlavou.

„Žofi, co říkáš, je následek, nikoli příčina mé dnešní recepce…,“ a vévodkyně v budoáru teď pohlédla na komornou v křesílku vedle sebe a řekla:

„A tak jsme si v klidu a sami s knížetem připili na zdraví. Ptal se mě, jak pokračují práce na vile…, ještě jsme vlastně žádné nezačali, ale dojde k tomu brzy, když je nájemce pryč, už jsem dala architektu Sebestovi dispozice a plné moci k jednání s dodavateli a řemeslníky. Pak strýc vstal a šel k pokojovým schůdkům, kde ležel nějaký lístek, byl to pohled, který mu před třemi dny poslal Adalbert. Byla na něm říčka s jezem a několika stromy, ale ten text, Justino! Představila si, jediná věta: Alle bösen Menschen sind Wassertrinker. Ano, Justino. Všichni zlí lidé pijí vodu,“ a v duchu si připomněla, co k tomu strýc rozhořčeně dodal. „Když ho strýc, Justino, vydědil a nepomohla ani má přímluva, mohu mu dát něco sama ze svého. Zámeček EM sice ne, ale dám na něho přepsat jeden dům u Votivkirche v Kolingasse. Prohýří-li i to, pak už nevím. Chci zbudovat ten sirotčinec, ale to není vše. To znamená, že jej budu musit také udržovat, a nato budu musit mít groše. Řekla jsem mu něco o své divadelní hře a co právě v té souvislosti čtu. Zajímalo by mě, Justino, zda skutečně čte, co nedávno vyšlo a já jí doporučovala France, Čechova, Rilkeho…, místo toho asi pořád ještě leží v tom Strašném černém muži a ve Svatbě v koruně stromu… Brzy se, Justino, pustím do jedné nové knihy. Ale ta nebude souviset s mou divadelní hrou, nýbrž s něčím zcela jiným. Má to být spisek zcela mimořádný, ale co navíc, i velmi praktický a poučný. Pochází z knihkupectví na Mariahilferstrasse a ještě jsem se k němu nedostala. Ostatně, pozná jej sama. Bude udivena, až se do něho koukne, jestliže ho ovšem vůbec pootevře. Nejen že nečte nové knihy, které kupuji, ale nemá přečteny ani ty, co mám v knihovně v kabinetu. Příští týden vrátím panu Wu-i-šengovi knížku, kterou mi nedávno půjčil, tu už potřebovat nebudu.“

Vévodkyně vyprávěla Justině tyto věci, o nichž byla u strýce zmínka, ale to byly vlastně jen drobnosti. To hlavní, o čem vévodkyně a strýc v salonku při přípitku za zavřenými dveřmi mluvili, bylo něco dosti jiného. A z této řeči sdělila vévodkyně své komorné jen něco.

„Justino,“ řekla jí – a obě už jen tak v budoáru seděly, protože všechny šperky kromě dutého prstenu byly již sklizeny ve šperkovničce, „Justino, mám neblahý dojem, že kníže nebude dlouho živ. Mám dojem,“ řekla s pohledem na prsten, „že bude živ dokonce už velmi krátce.“

„Ale proč, Madame?“ Justina vyhlédla. „Pro jeho vysoký věk?“

„Snad i pro věk,“ odvětila vévodkyně nejisté a rozpačitě, „snad i pro věk. Ale hlavně pro to, co mi říkal. Když jsem u něho byla předposledně, též něco naznačil, ale to bylo tak nepatrné, že jsem si toho snad ani nevšimla. Jistě, že něco naznačil, ale vlastně jen proto, že mluvil o závěti. Že mluvil o Adalbertovi, kterého vydědil, o vile, kterou mi odkázal, zkrátka o své poslední vůli. Kdo mluví, Justino, o své poslední vůli, naznačuje zároveň i svou smrt. Ale to bylo nepatrné. Tentokrát se však o svém zdraví rozhovořil víc.“

Vévodkyně chvílemi hleděla do zrcadla a Justina opět vycítila, co už párkrát dříve: že paní je teď v noci, po příjezdu z recepce, až nezvykle zamyšlena. Měla výtečnou náladu, stejně jako ona – Justina – ale zároveň byla i nezvykle zamyšlena. Jako by držela na dlani nějakou tmu a zároveň i světlo. A pak: v budoáru vskutku už nebylo co dělat. Justina se teď mohla sebrat a jít připravit koupel.

Bylo již velmi pozdě. Brzy se mohly na východním nebi objevit příznaky úsvitu. Ale vévodkyně zůstávala v křesílku jako člověk, který ještě nechce skončit, a Justina seděla a její zvědavost byla velká.

„Žofi,“ řekl kníže za zavřenými dveřmi, „připíjíme si tedy – jak jsi chtěla – na zdraví. Ale to víš, toho mého zdraví je namále. A přesto, Justino,“ řekla vévodkyně nahlas své komorné, „já se dozvěděla, že strýc, například svému právnímu zástupci, ještě donedávna tvrdil, že se cítí zdráv. Že mu jen slábne sluch a ta pravá ruka. Vypadá to, že je s ním vše v pořádku. Ale mně, když jsme dnes byli sami, jako by pravdu přiznal. Co mi třeba řekl: ‚Mně se vždy na jaře udělá dobře. Když začne slunce a teplo a zelenají se stromy, jako bych se zotavoval. Ač se lze dočíst v nových lékařských knihách, že by tomu mohlo být i naopak. Člověk v mém věku může právě na jaře trpět všemožnými potížemi ze změn počasí. Avšak už vlastně vloni a letos dvojnásob se teď, na jaře, necítím dobře a i ta pravice se mi víc chvěje?‘“

„A někdo na Jasnosti něco zpozoroval?“ zeptala se Justina se zájmem a vévodkyně pokrčila rameny.

„Myslím, že nikoli. Vlastně ani já. Sama dobře nevím, zda jsem zpozorovala či nikoli. Samozřejmě, příznaky stáří ano. Přiznal mi však, že svého lékaře teď bude přijímat dvakrát týdně, ač předtím přijímal jen jednou. Prostě, kníže mně spíš než o svém zdraví vyprávěl o své smrti, což předposledně, když jsem u něho byla – a bylo to přece nedávno – naprosto nečinil. Musím však doznat, že o ní, smrti, mluvil zcela klidně a smířeně. Samozřejmě, že jsem pak své obavy o strýce důvěrně svěřila několika lidem, kteří se mě ptali, bylo jich ostatně jen pár, ti nejbližší, vévoda z Braganzy, Metterniši, hraběnka Colloredo, své obavy jsem však sdělila i generálu Schemuovi a snad i hraběti Paarovi.“ A pak vévodkyně řekla:

„Prostě, Justino. Když jsme chvíli seděli v salonu sami dva, kníže pronesl pár vět, které jsem nemohla oslyšet, ale na něž nemohu už nikdy ani zapomenout.“ As pohledem do zrcadla pomalu a vážně řekla:

„Ils sont passés, ces jours de fête. Asi už brzy uvidím slunce naposled, je m’en vais voir le soleil pour la dernière fois. Já dnes již vskutku nepotřebuji než jediné: Nourriture de l’âme. Pokrm duše. Octl jsem se v předvečer… velké události. Tirez le rideau, la farce est jouée…, nechte spadnout oponu, představení je dohráno.“

„Z toho tedy soudím, že cítí, že dlouho živ nebude a že nebude vskutku.“

Justina teď mlčela a mlčela i vévodkyně.

Mlčela i vévodkyně, avšak právě v těchto chvílích, v tom naprostém tichu budoáru, v němž jako by zkameněl celý dům, celá dlouhá Rennweg před ním, na niž nebyl odsud výhled, ba dokonce i sám život…, právě v těch chvílích si vévodkyně promítla v mysli to, co komorné nesdělila, to jiné hlavní, o čem se strýcem v salonku při přípitku mluvila, věc, na niž se ho chtěla v soukromí zeptat dřív, než zemře.

Pařížský Louis Le Guynac-Delamore byl vzdělaný – s výjimkou Stockholmu a Athén znal poměry ve všech evropských metropolích a měl schopnost dobírat se podstat věcí. Proti knížeti byl však téměř mladík a pak to byl Francouz. Kníže byl však příslušník nejvyšší rakouské šlechty, jeho kolébkou bylo toto mocnářství a jeho zkušenosti zde zrály osmdesát let. Jestliže se vévodkyně nestarala o politiku ani o obranu v případě války, prožívala to, co se týkalo země uvnitř jí samotné, a právě o tom chtěla něco slyšet, a právě od strýce, Rakušana. Při předposlední návštěvě se strýc bezděčně o něčem zmínil, když se dotkl hromadění peněz. A teď řekl: „Octl jsem se v předvečer velké události, nechte spadnout oponu, je dohráno…,“ ale to mluvil o sobě… Ano, vévodkyně při hostině myslila na Petronia. Vévodkyně při hostině myslila však i na Schreyvogelgasse, a teď, když byli sami, myslila na ni dvojnásob…

„Kníže,“ řekla strýci v salonku při Haut Brion, „při slovech vašeho přípitku u tabule jsem měla dojem, že se v nich obrazila jakási vaše vážná starost o osud vlasti. Vlasti, monarchie, trůnu… Posledně jsem zde vyřkla jedno Louisovo rčení, které však pronesl v souvislosti nikoli dost vkusné, totiž, le commencement de la fin, začátek konce… A konečně, vy jste se tehdy zmínil o době, kterou nezměníte, o vývoji…“ A řekla:

„Zda to nejsou jakési vážné chmury, které tíží vaši jasnou a vzácně vyrovnanou mysl, zatěžují vaše úvahy, zneklidňují váš nynější život…,“ a když tato slova pronášela, stále myslila na Schreyvogelgasse, a navíc teď i na Isyaca a obřad u Sachrů, na němž nebyla.

Kníže chvíli hleděl kamsi k druhým dveřím, nad nimiž byl obrázek andílků, pak k dřevěným komorním schůdkům u zdi a pak utkvěl na klekátku s hodinami. Teprve pak sklonil zrak ku své číši a promluvil.

„Máš na mysli, co jsem posledně říkal o majetku, fabrikách, zburžoazňování krve…, ovšem to se tebe netýká, majetek ti nepřirostl k srdci, fabriky nezřizuješ a ani ten hotel nestavíš z důvodů zištných…, ač tedy vlastně proč…,“ s úsměvem pohlédl stranou, „sám dodnes nevím. Avšak chceš-li vědět…,“ kníže mírně pokrčil rameny a hleděl na desku stolu, jak hledí lidé, kteří rozvažují… a pak se trochu vzpřímil a řekl:

„Píšeš hru o konci Říše římské a pročítáš dějiny. A tak jsi snad poznala, že není lepší cesty, jak pochopit život, než studovat historii. Proč! Protože právě ta dokládá, že nic není na zemi trvalé a věčné, nýbrž dočasné a pomíjivé. Jako se rodí člověk a umírá, tak se rodí národy a umírají, vznikají a zanikají země, říše a celé společnosti. Bývali páni a otroci, vrchnost a poddaní, poddaní a svobodní měšťané, vznikaly různé strany náboženské. Dnes,“ řekl důrazně, „dnes je to jiné. Dnes… před zrakem trůnu… vznikají strany politické, parlamenty, lidé si volí své zástupce a spolurozhodují o vládě. Nic nového, řekneš, demokracie, republiky, senáty bývaly i ve starém Řecku a Římě, ale dnes…, dnes je to jiné. Anebo, Žofi, to jiné začíná být…“

Vévodkyně hleděla na strýce a naslouchala. A kníže pokračoval.

„Zel bohu to není vše. Zel bohu, vzrůstá nezaměstnanost a vzmáhá se bída – neříkám moc, ale přece, každý má na to měřítka svá – a ti, kteří bídou trpí, rebelují. I různé vzpoury bývaly dřív, třeba selské bouře, ale to bylo jiné… Dnes ti chudí chudobu cítí víc, je jich víc i na počet a jejich nespokojenost roste. Dávají ji najevo občasným průvodem, stávkou nebo demonstrací…, stále před zrakem trůnu… Ale i mnozí vzdělanci cítí čím dál víc, že je třeba náprav a změn. Navzdory všem nápravám a změnám v posledních padesáti létech mnozí cítí potřebu dalších náprav a změn a fakticky se o ně snaží. Zeptej se, náprav čeho, změn v čem, a pochopíš. Prostě, co platilo dřív, snad celá staletí, dnes jako by ztrácelo půdu a platit přestávalo, ano, před zrakem trůnu, protože, Žofi, se mění doba a svět. Mění se doba a svět, Žofi,“ řekl kníže důrazněji, „a doba a svět se mění proto, že se přežívá, co platilo dříve, že moc jedinců přechází na moc mnohých a že své majitele mění i majetek. Opět se soustřeďuje v rukou jedinců, v tom není rozdíl… posledně jsme se toho dotkli…, ale jsou to ruce úplně jiné. Ruce podnikatelů a kapitalistů.“

Vévodkyně seděla, hleděla na strýce, naslouchala, a kníže vzhlédl kamsi na strop.

„Francouzská revoluce, Žofi, byl signál. Osvícenství, liberalismus…, konečně to znáš, tvůj otec měl pro to pochopení leckdy až… přílišné. Ale revoluce nevznikla jen tak… a v tom to, žel bohu, vězí. Rodila se a zrála staletí, až pak jednoho dne v příhodném místě a čase propukla. Rodila se a zrála, v tom to bohužel vězí…, mezi lidmi ve společnosti, později v národech. A právě tam, mezi lidmi, ve společnosti, v národech, se i dneska stále něco rodí, zraje, před zrakem koruny a trůnu. Lze to potlačit, to ano,“ kníže teď dost prudce kývl, „potlačit, jak to učinil Vídeňský kongres, kníže Metternich, ale na jak dlouho? Za necelých pětatřicet let přišel rok čtyřicátý osmý a vis, co bylo. Revoluce po celé Říši, jako domluvena. V Uhrách, v Praze, v Itálii, ale i zde, u nás, ve Vídni, před samotným trůnem, pod okny Hofburgu. Já to prožil, bylo mi sedmatřicet. Byl jsem tehdy právě u Millstattu, přišel můj tehdejší komorník a řekl: Jasnosti, ve Vídni se něco děje. A na mou otázku, co to je, řekl: Snad se to nazývá revoluce… Někdo si bláhově myslí, že ji vyvolaly nespokojené panské stavy, jako někdy v minulosti, nikoli, bylo to jiné… Někdo si bláhově myslí, že když se tato hnutí rozprášila, vzala za své. Za prvé, na pováženou je, že k nim v naší milé zemi vůbec došlo, a za druhé…, a to je stejně vážné, že nemohla být v naší požehnané zemi potlačena jinak než zbraněmi, to jest slovem jiným…, mocí. A co z toho vzešlo? Za dva roky sice Bachův absolutismus, ale vydržel? Patent z roku 1861, složení říšské rady, sněmovna poslanců volených zemskými sněmy, pouhý podíl sněmovny panské, ústava z roku 1867, nový začátek nového konce. Prostě změny po revolucích nastávaly, myšlenky sílily… a to všechno dnes žije a roste dál. Jsem starý a nikam nechodím, ale tohle, Žofi, vidím…“

Vévodkyně seděla, mlčela a naslouchala a strýc byl teď trochu rozrušen. Jeho vlídná, zrůžovělá tvář jaksi potemněla a jeho oči jako by se trochu propadly. A přesto… ten dojem vévodkyně měla…, navzdory tomu… byl strýc klidný. „Rozrušen a klidný,“ myslila si, „co to je? Buď ten klid předstírá…, asi jako předstíral své zdraví, nebo je to klid z ochablosti stáří, anebo klid, který mu skýtá jeho duše.“ A vzhlédla k němu a on dodal:

„Mění se doba, mění se svět, a monarchie je dnes ve dvojím ohni. To je tedy ten můj názor, který jsi snad chtěla slyšet.“

Vévodkyně nepatrně upila vína a rychle přemýšlela. Zdálo se jí, že strýc má dojem, že už všechno řekl. Ale ona ten dojem neměla.

„Nenapijete se ještě trošku?“ usmála se a znovu pozdvihla číši. Strýc jí vyhověl. Pozdvihl číši a trošku upil.

„Řekl jste,“ usmála se, „monarchie je ve dvojím ohni. Směla bych prosit, co tím račte mínit?“

A kníže se zas zahleděl na desku stolu, jako činí lidé, kteří rozvažují, a řekl:

„Jedním tím ohněm, který nás pálí, jsou naše národy, které chtějí samostatnost. Autonomii, porůznu i odtržení od habsburského trůnu. Vzpomeň na Maďary v roce 1867. Věděl to korunní princ Rudolf a měl plány, které chtěl uskutečnit. Leccos ví i František Ferdinand, jehož hostit mám právě čest ve svém domě. Moc lidí zřejmě neví, čím se právě zabývá, Veličenstvo mu jakoukoli politickou činnost zakazuje. Žofi, zabývá se myšlenkou na Spojené státy rakousko-uherské.“ A neteři to stručně vysvětlil.

„Plán v něm uzrál v Americe. Každý stát by se rozvíjel podle svého, jeden národ by nekonkuroval druhému a všechny by rovnoprávně žily pod jednou habsburskou korunou. Člověka až zaráží, co je to za myšlenku. Národnostní otázka by se vyřešila. Člověk by se však mohl i ptát…, zda by to dnes… vůbec ještě stačilo… nebo se to udrželo. Já si myslím,“ řekl náhle jaksi příkře, jako by přehlušoval sám sebe, „že je to nemožné. Malý příklad. Je to pár dní, co Badeni zavedl češtinu v zemích českých jako jazyk úřední, pokus o jazykovou nápravu, a podívej, co z toho vzniklo.“ Kníže pohlédl na vévodkyni a poznal, že neví, co z toho vzniklo. A tak řekl suše:

„Nové národnostní bouře, Žofi. Němci demonstrují a křičí: pryč s Badenim, a v parlamentě křičí dokonce: pryč s Rakouskem! Teď, právě teď v těchto dubnových dnech naši Němci, naši němečtí studenti, a to jde jen o jeden jazyk a národ. Císařská Výsost se s těmi spojenými státy velice mýlí, ale já mu to nenaznačím, jsem už starý člověk, může si myslit, že nechápu dobu a čas, že jsem v područí císařově, snad najde pár přátel mladých, které nebude podezřívat. Ale naše neblahé poměry národnostní, to je jenom jeden oheň. Druhým jsou dělníci v továrnách a na velkostatcích, kteří chtějí vyšší mzdy, únosnější práci, plnění svých požadavků. A jak ta národní, tak ta dělnická strana poukazuje na svá práva a činí svou věc svatou. Ministerský předseda Taaffe neměl nejhorší plány. Já si vzpomínám, jak když před dvaceti léty nastoupil, zúčtoval s liberálním kapitalismem a byl zato slaven klerikální stranou. Pak si hleděl získat vídeňské dělnictvo, které předtím stíhal, jak mohl, a když ohlásil svou volební reformu, počítal s jeho podporou. Ale mýlil se a padl. Nynější Badeni má rovněž nápravné myšlenky, právě o nich mluvím, ale je dnes ohrožen stejně jako hrabě Taaffe před čtyřmi léty a, Žofi…, dlouho se neudrží. Když tohle vše sleduješ, můžeš mít dojem, že je vše marné. Ať děláš to či ono. Ať dáváš plné mísy anebo prázdnou dlaň. Můžeš mít dojem, že už se nic nespraví. Je už příliš jiná doba, příliš jiný svět, a co šlo ještě včera, dnes už nejde. Dvojí oheň je tu, a co je mezi tím, čím dál víc přežívá a slábne.“

Vévodkyně seděla nehybně, hleděla na strýce a mlčela. Mlčela a přemýšlela. Pak, zcela neočekávaně zaslechla slabou hudbu. V některém ze vzdálenějších salonů hrál komorní orchestr a byl to nějaký valčík. Strýc jej zřejmě neslyšel a vévodkyni blesklo hlavou, aby někdo nezaklepal a neprosil o návrat k hostím. Měla totiž stále dojem, že strýc kdyby chtěl, by mohl ještě něco říci.

„Snad to, o čem račte říkat, že přežívá a slábne,“ podotkla s poněkud přehnanou truchlivostí, „opět najde svou starou sílu a zas se vzpamatuje, vzkřísí…,“ a s potěšením přijala, že ji strýc přerušil.

„Žofi,“ řekl a zahleděl se kamsi v neurčito, „existuje dnes jedna síla. Jedna, která navíc oba ty ohně, o nich jsem mluvil, spojuje… a nejen u nás, ale téměř v celé Evropě. Víš, co to je?“ zeptal se, ale měl dojem, že neteř neví, a tak to vyslovil: „Jsou to… sociální demokraté.“

„V těchto dubnových dnech,“ řekl, „je to právě třiadvacet roků, co u nás založili stranu před zrakem trůnu. Potírají se různé strany, liberálové, Všeněmci, křesťanští sociálové, radikálové a tak dále, ale sociální demokrati nikomu nevěří, nekuplují se s nikým, ani dříve s Taaffem, ani dneska s Badenim, a stojí na svém. A nemohu si pomoci, zdá se mi, že ti jediní jsou silní, působí na lidi a jsou jisti, že vyhrajou. Spojí oba ohně, mezi nimiž jsme se octli, v jednu jedinou výheň…, v něco, co lze spatřit v našich štýrských hutích, a může vzejít požár. A v něm pak může zajít vše bývalé a dnešní a vzejít vše jiné a budoucí. A co to bude? To ví leda Bůh. Ale koruně a trůnu to neprospěje. Staletí trvá tato říše, Žofi. V hymně se zpívá, ‚říš rakouská nepomine‘, a zpívá se též, ‚osud trůnu habsburského Rakouska je osudem‘. To první, ta věčnost říše, je básnění. Pomíjí všechno, nic není věčné, na věčnost má patent jen Bůh a lidská duše. Ale to druhé, ten osud habsburského trůnu…, ten osud Rakouska, který je s ním spjat…, aby toto namísto básně nebylo… proroctví. Chceš ještě něco, Žofi?“

Teď, teprve teď vévodkyně cítila, že už nic nechce.

Viděla mírně zrůžovělou tvář s drobnými stařeckými vráskami, stále ještě jaksi potemnělou, oči stále ještě zapadlé, a pod krkem řád Zlatého rouna. Seděl naproti ní nad svou zlacenou číší a hleděl na ni. „Je starý,“ myslila si, „opravdu velmi starý, ale stále ještě, vskutku, ledacos sleduje a dělá si svůj názor. A ten klid,“ myslila si, „ten klid nepředstírá. Pochybuje, klesá, těžké představy ho vzruší, ale je doopravdy klidný, a je to proto, že ví, že odejde. Že jeho opona padá. Je to klid z vědomí smrti…“ a dříve, než to domyslila, jako by jí to kníže potvrdil. Protože ještě řekl:

„Nežijeme v příliš dobré době, Žofi, byť to pořád jde. Kde jsou ty časy třeba za Marie Terezie…, ale já jsem vskutku starý, snad se třeba mýlím, rozhodně však už na dnešním vývoji nic nezměním, já už nic nezastavím a nic nepředělám, s tím jsem se smířil. Ale jedno – myslím – je jisté,“ řekl, „zlatý čas na zemi jednou byl. Tehdy, když ještě nevládlo zlato. L’âge d’or était l’âge où l’or ne régnait pas. Pořád to ještě jde, Žofi, pijeme ze zlatých číší. Ale… venenum in auro bibitur,“ rukou, která se mu mírně chvěla, se dotkl své pozlacené číše, „…in auro… I jed se pije ze zlatých číší. A ze zlatých číší se dá pít i jed…“

A zcela nakonec náhle ještě dodal:

„Co je proti tomu všemu…, tomu všemu, o čem jsem tu mluvil…, takový případ, jako ten… Adalbert, der Schurke.“

A zatímco povstával od stolu, jeho zrak byl upřen kamsi nad druhé dveře, kde visel barokní obraz andílků…

Když se vévodkyně v budoáru probrala z těchto čerstvých vzpomínek, vstala z křesílka. A Justina seznala, že po tomto delším odmlčení se od své paní už asi více o recepci nedozví.

„Takže pak po přípitku se Madame a Jeho Jasnost vrátili zpět k hostům?“ zeptala se, a byl to takový malý pokus přece jenom ještě něco slyšet.

„Ano,“ kývla vévodkyně, „vrátili jsme se pak zpět k hostům, kde chvílemi zněla hudba. Avšak…,“ vévodkyně stála před zrcadlem a Justina náhle šťastně vycítila, že paní přece jen ještě něco poví. A vévodkyně vskutku řekla:

„Kníže v salonku zcela na závěr ve stoje ještě lehce upil vína a šel ke sloupkovým hodinám, co stojí na klekátku, které mi dodatečně odkázal s přáním, abych je měla ve své ložnici. ‚Tak mám dojem,‘ řekl, ‚že se ty hodiny předcházejí. Vždyť snad ještě jedenáct není, musím je dát zpátky.‘ A než to učinil, začalo to zas. Zas nějaký šramot. Zas takové tiché lehké klepání jako tikot kapesních hodinek, který se mísil s tikotem hodin. A zas nešlo říci, odkud se to bere. Zda ze zdí, ze stropu, z podlahy, cítila jsem se tím obklíčena ze všech stran a odnikud, chvílemi jakoby z nejbližší blízkosti, chvílemi jakoby z nějaké dálky…, kníže to zřejmě neslyšel. Nehnul ani brvou stejně jako posledně. Ovšem, zvuky jsou to tiché a kníže trochu nedoslýchá. Pak se dal do smíchu, když o trochu posouval ručičku hodin. Šla mi připravit tu lehkou koupel…“

„Jestli by se, Madame, i tohle nemělo říci panu Wu-i-šengovi či panu generálu,“ podotkla komorná, ale vévodkyně jen zamyšleně potřásla hlavou.

Když se v koupelně osvěžila a ošetřila pleť citronovým mlékem, odebrala se do ložnice pod baldachýn na vyřezávaných sloupcích a na ručku andílka u hlavy, na niž kdysi v dětství věšívala obrázek či opici, zavěsila své náramkové hodinky. Lampu na nočním stolku brzy zhasla, vždyť byly čtyři hodiny a asi za hodinu mělo vyjít slunce. Druhý den vstávala záhy, a ač spala krátce, byla svěží. Ten druhý den záhy vstávat musila. Měla pro každou hodinu přesně stanovenou práci.

V devět hodin dopoledne uchopila pozvánku ministerského předsedy Kasimira Badeniho, který dnes dával večeři. Na včerejší recepci u strýce se zhruba dozvěděla, kdo je pozván. Na rozdíl od hostiny strýcovy se k Badeniovým měli dostavit všichni ministři a řada poslanců. „Které šaty bych si vzala,“ myslila si, „které bych dnes k Badenimu vzala? Včerejší zelené s krajkami nemohu. K Badenimu,“ myslila si, „snad nějakou kombinaci s černí…“

V deset dala zavolat do kabinetu Pummela.

„Pummel,“ řekla mu tam, „tak tady mu předávám ten krásný renesanční prsten, který padne na jeho prst na pravé ruce, na malíček, zatímco já ho vzala na prostředník. Jak se otvírá a zavírá, ví. A zde…,“ sáhla do malé horní zásuvky sekretáře, zavírané na klíček, „zde je prášek od lékárníka Doora. Je úplně bílý, avšak i rozmanitě barevný. O Rubinim mi bude podrobně vyprávět co nejdřív.“

Pummel se hluboce uklonil a jeho široký knír od ucha k uchu se ještě o něco rozšířil. „Jak Vaše Jasnost poroučí,“ uctivě řekl, „co nejdřív Vaší Jasnosti ukáži i výsledek.“

„Zdalipak již kníže po včerejší recepci vstal,“ myslila si, když Pummel odešel, „je deset dopoledne a je zvyklý vstávat ve čtyři ráno. Dnes však jistě vstával později.“

Před polednem zašla do kuchyně, aby děvčata pod jejím dohledem uvařila vaječnou polévku a svítkové noky s nestrouhaným ementálem podle receptu hraběnky Colloredo-Mansfeldové, navíc i s kapkou griotky. Trvalo to do půl jedné. Ochutnat však dala jen Justině.

V jednu hodinu komorník Uhrmacher hlásil příchod tří řemeslníků, kteří měli pracovat na telefonu.

„Na to dohlédne Stockalp,“ kývla vévodkyně, „musí dát pozor hlavně na štuky.“

Byly dvě hodiny odpolední, když Uhrmacher přišel znovu. Hlásil vévodkyni naléhavého posla.

Zpráva, kterou posel odevzdal v kabinetu, zněla:

„Vaše Jasnosti.

S hlubokým pohnutím si Vám dovoluji sdělit, že J. Ferdinand Ludwig kníže Leuchtenberg-Aulendorf, zaopatřen svatými svátostmi, dnes v poledne zesnul. Račte, prosím, přijmout mou nejhlubší soustrast. Dr. med. Wilhelm Tuschl, osobní lékař.“

11.

Vévodkyně Sophia La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg byla krásná, aniž však krásou oplývala. Ku kráse jí napomáhal její dost mladý věk, necelých osmatřicet, vzácné toalety a šperky a také šlechtění pleti a vlasů. Tělo udržovala trochu po měšťansku. Lázní, sprchou a občasnou masáží, nikoli však tělocvikem, gymnastikou či jízdou na koni. Jezdectví si vážila a souhlasila s dámami, které je pěstovaly, a to zvláště od chvíle, kdy se dozvěděla, že se o jízdu na koni pokoušela i baronka Splüttenberg a spadla do pilin. V Prátru bylo mnoho příležitostí věnovat se jezdectví a mnozí z jejích přátel se mu tam skutečně věnovali. Vévodkyně tedy nikoli. Ač krásná, ale nikoli nadměrně, byla vévodkyně spíše půvabná. Půvab byl zcela v její moci, jak tomu bývá u všech lidí, třeba i u méně hezkých, jestliže o to dbají. Půvab mohla ovládat jako ručičky svých zlatých náramkových hodinek. Chtěla-li, mohla jím plýtvat. Nechtěla-li, mohla jím šetřit a uštědřovat ho jen skromněji. Půvab totiž záležel v tom, jak se právě chovala. Na to, že byla ženou, dostalo se jí vzdělání výtečného, jaké bývalo skýtáno spíš hochům než dívkám. Měla ráda literaturu, hodně četla a přikupovala nové významnější knihy. Měla ráda výtvarné umění a dost často navštěvovala Umělecko-historické muzeum na náměstí Marie Terezie a různé výstavy obrazů. Vídeňské sochařství se jí však nelíbilo. Sochy na ulicích a v parcích jí připadaly malodušné nebo příliš bombastické, nedaly se srovnávat s díly sochařů francouzských, rozmístěných třeba v Paříži. V malování a znalosti hudby se daleko nedostala, na rozdíl od svého zemřelého bratra Viktora. Zatímco on se ve svém dětství na francouzském zámku pilně cvičil ve hře na klavír, ona nikoli, a to málo, co se naučila, jakési stupnice, už dávno zapomněla. Empirový spinet a krásné křídlo v jejím domě na Rennwegu stály nedotčeny. Na křídle ležel cíp kavkazské výšivky vroubené střapečky ze zlatých nití a stávala tam carrarská soška zkrouceného pískajícího fauna. Víko křídla se zvedalo leda jen tenkrát, když některý z hostí ku křídlu na chvíli zasedl…, zkrátka, v hudbě se vévodkyně zdaleka nemohla rovnat staré kněžně Metternichové, ale ani některým dámám jiným. Zajímala se o létání, o poštovní holuby, ale nepěstovala žádný jejich ušlechtilý chov, nýbrž spíše jejich slušnou údržbu, zajímala se o různé věci, například o chemii a léky, a to už od doby dětství, když si hrávala na lékárnici, a v poslední době ji upoutalo psaní divadelní hry. Sklon k této činnosti objevila v sobě po návštěvě jedné Nestroyovy hry v Burgtheatru a pak ještě četbou Grillparzera, kdy jí napadlo, že napsáním hry může vlastně člověk uvolnit své vlastní nitro. Velmi ji vzněcovaly různé orientální moudrosti a také úkazy záhadné a tajemné, aniž jim však propadala bezhlavě a zbrkle. Její fantazie byla mnohdy podivná a její záměry a plány leckdy neuvěřitelné. A měla i dobrou paměť.

Vévodkyně měla dobrou paměť. Nezapomínala ani malých drobností ze svého francouzského dětství, avšak ani věcí jiných – totiž, jak to často bývá, ani věcí z minulosti nedávné, a proto bylo tím podivnější, že existoval případ, při němž – když se vyskytl – její paměť vázla. Jako by jej sama kdesi v skrytu duše nechtěla v paměti přílišně udržovat, jako by si jej sama ve vědomí zamlžovala a zastírala, a to nejen později, ale už i v oněch chvílích, kdy jej prožívala. Byl to případ pohřbů.

Do svých osmatřiceti let zažila pohřbů mnoho. Otec zemřel, když jí bylo deset, matka ho následovala za osm let. Zažila pohřeb obou dědečků a babiček, pohřeb strýcovy sestřenice Gabriely, provdané markýzy de Soborsin, pohřeb otcovy nevlastní sestry, provdané vévodkyně Le Guynac-Delamore, z kteréhož manželství pocházel její nevlastní bratranec Louis, zažila pohřeb své další tety, matčiny sestry, provdané kněžny z Rottersteinu i jejího muže, rodičů svého vyděděného bratrance Adalberta, pohřeb své sestřenice, rozené princezny z Rottersteinu, sestry Adalberta, provdané za hessenského knížete Sayn-Wittgensteina, který nebyl příbuzným starého ruského maršála, a hlavně zažila pohřeb svého vlastního nešťastného bratra Viktora, mnohých dalších bližších i vzdálenějších příbuzných a také pohřbila svého manžela Marka Joachima. Na všechny pohřby si přesně vzpomínala, ale spíš jen nato, že byly, nikoli na jejich průběh. Přijímala je vážně a s účastí, avšak přece vždy s jakýmsi mírně zastřeným vědomím. Probíhaly v její duši téměř jako v mlze. Jednou o tom hovořila s panem Wu-i-šeng wejčem, to jest s tím, kdo „nic nedělá kvůli životu“. „Paní,“ řekl jí pán ve svém podivuhodném příbytku ve Schreyvogelgasse, oblečen v široké fialové říze spodní a ještě v druhé vrchní s širokými rukávy a se zdobenou mitrou na hlavě, „zastřenost mysli při skonu drahého bližního a při jeho pohřbívání vykládají mnozí vaši dnešní psychiatři jako podvědomou obranu proti smrti, jako podvědomý útěk před smrtí, jako potlačování něčeho, s čím se člověk nechce smířit. Avšak toto zastření může být plodem poznání plnosti souladu, který znamená věčnost, a poznání věčnosti znamená osvícenost. Jako zvyšovat nadměrně svůj život znamená zhoubu, tak sklonit se pokojně a klidně před smrtí a pohřbem znamená vědomí, že nic nekončí a nic nepřestává. Jako si zakrýváme oči, hledíce k oslnivému nebi na letícího orla, tak si zastíráme zrak hledíce na smrt, abychom neoslepli sluncem, které je za ní. Nechť se paní mlhavostí vzpomínek na pohřby laskavě neznepokojuje, ale je naopak klidná, jako klidní jsou andělé a děti.“ A tak měla vévodkyně sice v paměti i skon Richarda Metternicha, k němuž došlo téměř přesně před dvěma léty, prvního března, opodál od jejího domu na Rennwegu 26 v rodinné vile, ale podrobnosti v mysli nechovala. Teď se zamýšlela nad tím, že se tehdy oficiální obřad smuteční konal zde ve Vídni. Pak byl kníže převezen do Plas v západních Čechách a tam pohřben v hrobce Metternichů, kterou dal v tamní kapli zbudovat jeho otec kancléř před sedmdesáti léty. Pohřbu v Plasech se účastnili již jen blízcí příbuzní, vdova Pavlína, starší dcera Sofie s manželem, mladší Klementina, pozůstalí ze tří kancléřových manželství, pokud jim dovoloval věk, a mladší bratr zesnulého Pavel. Vévodkyně se zamýšlela nad pohřbem ze sousedství, protože pohřeb strýcův se mu měl vlastně dost podobat, ale jednotlivosti onoho pohřbu jí unikaly, jako by jich ani nebylo. „Je to vlastně má velká vada,“ myslila si, „i když pán Wu-i-šeng mne za to chválí. Vědomost by mi pomohla, vždyť teď musím i já zařizovat pohřeb.“

Za necelou hodinu po smutné zprávě o strýcově smrti se dostavili do domu vévodkyně dr. Hartmann, právní zástupce knížete, a jeho osobní lékař dr. Tuschl. Přišli v černých oblecích a s kyticemi. Vévodkyně je přijala v černé kašmírové šále v přítomnosti komorníka Uhrmachra, jehož livrej na rukávě byla již opatřena černou páskou, avšak nepřijala je v kabinetu, nýbrž ve skvostném salonu v prvním patře, světlém a vzdušném, z jehož oken se naskýtal krásný pohled na protější Belveder. Měla dojem, že se oba páni domluvili na společné návštěvě, ale vzápětí vyplynulo, že se sešli před domem ve stejný čas čirou náhodou.

Po projevech soustrasti a předání kytic přijali pánové místo ve zlacených rokokových křeslech u rokokového stolku.

„Meinegeehrten Herren,“ řekla vévodkyně stísněným hlasem, „jak došlo k smrti knížete, co bylo její příčinou?“

V salonu bylo chvíli ticho. Pánové seděli strnule a komorník, který stál u dveří, připraven vyslechnout rozkazy své paní, připadal jako kamenný anděl. Pak se ujal slova lékař.

„Jasnosti,“ řekl lékař s pohledem, upřeným na mramorovou desku stolku, „jako osobnímu lékaři knížete, o něhož jsem pečoval řadu let a pravidelně a úzkostlivě sledoval jeho zdravotní stav…, činil vše, co je v lidských silách… ve shodě se svým nejlepším svědomím jako člověk i lékař…, tedy právě jako jeho osobnímu lékaři je mi obzvlášť nesmírně líto, že musím sdělit…“

Vévodkyně napjatě zdvihla zrak a též dr. Hartmann. Hleděli na lékaře, který stále upíral zrak na desku stolku… a po chvíli zavrtěl hlavou.

„Je mi obzvlášť líto…,“ opakoval, „že musím sdělit, že příčinou skonu Jeho Jasnosti knížete Leuchtenberga…, vašeho vzácného strýce…, nebyla choroba ani žádné náhlé onemocnění, nýbrž…“ Lékař byl viditelně na rozpacích, jak se má vyjádřit, zřejmě nikoli z neznalosti věci, ale z šetrnosti, a vévodkyně řekla:

„Pane doktore. Jen hovořte otevřeně a bez jakýchkoli zábran. V těchto chvílích je nejlépe nazvat pravdu pravým jménem, byť by snad byla i tvrdá. Chci mít za to, že jsem dost silná, abych ji vyslechla.“ A lékař teprve pak pozdvihl zrak od stolu a řekl: „Příčinou skonu Jeho knížecí Jasnosti bylo neštěstí.“ V salonu zavládlo opět hluboké ticho.

„Snad vám smím nabídnout, pánové, osvěžení,“ pronesla vévodkyně, neboť lékařova tvář se jí zdála značně pobledlá, a aniž vyčkala odpovědi, obrátila se ke komorníku.

„Přineste cigarety, doutníky, bílé i červené víno. Campari, koňak a whisky, ať si pánové laskavě vyberou.“ A když Uhrmacher odešel, lékař se trochu vzpamatoval a řekl:

„Je sice pravda, že věk knížecí Jasnosti byl poněkud vyšší… Je sice pravda, že v poslední době, a to právě s příchodem jara, se jeho celkový tělesný stav mírně horšil. Je také pravda, že více slábnul sluch a sílil třes pravé ruky. Avšak nic z toho nevzbuzovalo příčiny k bezprostředním obavám. To vše byly jen normální příznaky stáří. Knížete jsem nyní vyšetřoval dvakrát a vím to. Měl zdravé srdce i plíce. Mé jisté podezření v souvislosti s většími závratěmi, které se datovaly přibližně od loňských Vánoc, se zcela průkazně ukázalo mylné. Tedy, stále nic bezprostředně vážného. Kníže prostě utrpěl úraz.“ A vzápětí lékař dodal:

„Nebýt tohoto úrazu, jsem jist, že by byl býval jeho život prodloužen.“

„Uraz…,“ vévodkyně se velice podivila a stejně i dr. Hartmann, tohle zřejmě dosud nevěděl ani on, a v duchu si myslila: „Proboha, úraz! Jaký úraz? Upadl? Vždyť chodil dobře a chodil opatrně. Ani hůlky neužíval a když, tak snad jen výjimečně. O jaký úraz mohlo jít?“

„Ano,“ kývl lékař, jako by četl její myšlenky, „o jaký úraz šlo. Kníže spadl ze schůdků z výše půldruhá metru, jak jsem si změřil, a dopadl na záda. Dopad sice ztlumil koberec, nicméně došlo k nárazu na páteř a krční obratle. Služebnictvo mě okamžitě volalo a já přijel asi za dvacet minut. Mohl jsem však už jen konstatovat smrt.“

Lékař si všiml pohledu vévodkyně. Zdálo se mu, jako by v něm byla jakási pochybovačnost, a nevěděl, čemu ji přičítat. Avšak ani pohled advokáta nebyl bez jakýchsi pochyb. A tak pokračoval:

„Pád ze schůdků. Ano. Starému organismu postačí málo. Jsou to případy nám lékařům známé. Postačí tělesné pohmoždění, například zlomení končetiny anebo také silné nachlazení, duševní otřes, a příznaky, které se dřív jevily jako běžné a přirozené, se náhle octnou v nové souvislosti a vyvstanou ve větší míře. Podle zjištění, které jsem na místě učinil pohmatem, lze mít bohužel za to, že pohmoždění krčního obratle bylo většího rozsahu a jen díky útlumu kobercem nenastala smrt okamžitě.“

„Prosím vás,“ vzpamatovala se teď vévodkyně, „říkáte, že došlo k pádu ze schůdků. Máte snad na mysli salonní schůdky na způsob žebříčku? Nedošlo k tomuto neštěstí v strýcově přijímacím saloně?“ a lékař kývl.

Ozvalo se zaklepání a komorník Uhrmacher s jídelním vozíčkem přivážel cigarety, nápoje, led, lžičky, sklenky a ubrousky.

Lékař si dal nalít koňak, dr. Hartmann chvíli váhal a pak si dal nalít Campari. Vévodkyně sklenku bílého vína.

„Nemám Jasnosti přinést griotku?“ otázal se komorník, ale vévodkyně zavrtěla hlavou a Uhrmacher, nechávaje vozík s věcmi v salonu, odešel.

„Je tomu snad patnáct hodin, když jsem s knížetem mluvila na jeho recepci,“ řekla vévodkyně. „Recepce proběhla klidně. Kníže vypadal dobře, hůlky neužíval, pronesl velmi vtipný přípitek. Zdržel se jídel, rty smočil ve sklence červeného Haut Brion a pak znovu se mnou, když jsme chvíli poseděli, on a já, právě v onom jeho přijímacím salonu. Podivila jsem se schůdkům, které tam stály u stěny. Nikdy jsem tam ty schůdky neviděla, ač ovšem… to nic neznačí, v poslední době jsem ho, kromě recepce, navštívila jen jednou. Schůdky mohl mít však spíš v knihovně, když chtěl dosáhnout na nějakou knihu v hořejším regálu, ale to snad za něho k posledku dělával komorník. Tudíž v tomto salonu pod těmito schůdky byl nalezen mrtev?“

„Ano,“ kývl lékař, „pod těmito schůdky v tomto salonu na zádech. Tam ho našlo služebnictvo. Objevilo ho záhy, věřím, že téměř ihned. Slyšeli totiž jakýsi pád. Komorník, s nímž býval kníže v bezprostředním styku, měl již pár let tajný příkaz, aby v případě, že by měl podezření na mimořádnou situaci v některé komnatě, upustil od všech společenských pravidel a jestliže se z místnosti neozve hlas či zvuk, bez zábran otevřel a vešel. Což dnes podle výpovědi učinil. Musím ještě dodat,“ řekl lékař, „že když mě sloužící volali, nařídil jsem, aby do mého příjezdu pána ponechali na místě, kde spočívá, a aby s ním nebylo hýbáno.“

„Prosím vás,“ vévodkyně teď pomalu zakroutila hlavou a lékař si všiml, že zřejmě úporně přemýšlí, „prosím vás…, a co tedy vlastně vedlo Jeho Jasnost k tomu, aby použil schůdky v přijímacím salonu, když tam nemá knihy a nic, co by si potřeboval, řekněme z hořejška některé stěny, podat…, přece snad neupravoval záclonu nad oknem? Račte znát…,“ a v té chvíli jako by bylo vévodkyni něco napadlo. V té chvíli jako by si byla na cosi vzpomněla, co dávno pustila z mysli, na cosi zvláštního a nezvyklého…, ale přesto se ovládla a větu dokončila „račte znát nějaký důvod?“… a teď se poprvé ujal slova dr. Hartmann.

„Mohl vystoupit v místě, kde visí na zdi barokní obrázek andílků. Za tímto obrázkem mezi stěnou a rubem plátna…“

Vévodkyně pozvedla ruku a dr. Hartmann zmlkl.

„Za tímto obrázkem,“ kývla, neboť si už byla jista, „měl kníže tenčí balíček, zapečetěný, převázaný stužkou a opatřený nápisem, aby v případě smrti byl tak, jak je, spálen. Zřejmě pro tento balíček vystoupil na schůdky, pokud stály pod oním obrazem. Pod oním obrazem nad druhými dveřmi,“ řekla, byla si už jista a musila se v té chvíli podivit. Podivit sama sobě. Kdysi dávno se jí strýc zmínil, že uchovává balíček jistých dokladů, které chce před smrtí zničit, dokonce jí ten balíček ukázal. Kupodivu však musila na to zřejmě vzápětí zapomenout. Nikdy si nato za celá ta dlouhá léta, ač paměť měla dobrou, nevzpomněla, až teď. Přišlo jí to téměř neuvěřitelné, ale bylo to tak.

„Je tomu tak,“ kývl lékař, který se nyní již zcela probral, „schůdky stály pod tím obrazem a balíček ležel pod ním vedle schůdků u knížete.“

„A kde balíček je?“ zeptal se advokát a lékař odvětil:

„Pane doktore. I já věděl o tomto balíčku. Jeho Jasnost o něm pověděla i mně asi před osmi léty. Vím, že jeho zničení příslušelo vlastně vám jako právnímu zástupci a vykonavateli poslední vůle nebo Její Jasnosti vévodkyni La Tâllière dʼHayguères. Avšak za zmíněných okolností, kdy jsem jasně konstatoval pánovu smrt, a navíc jsem od něho věděl, oč jde, jsem balíček sám spálil v krbu ve vedlejší místnosti, v němž sluha zapálil papír a pár třísek, a to před svědky v přítomnosti pánova komorníka a dvou lokajů. Balíček byl dokonale zničen. Kousky, které pouze zčernaly a ohořely, ale zcela neshořely, jsem zlehka vlastní rukou rozdrobil v saze. Domnívám se, že to bylo správnější, než balíček k aktu zničení předávat… a zde…,“ lékař sáhl do kapsy, „jsem sepsal o tom záznam, který je podepsán svědky a mnou.“

„Udělal jste dobře,“ kývl dr. Hartmann a pak zrakem přelétl potvrzení a podal je vévodkyni, „račte, Jasnosti, souhlasit…?“ a vévodkyně kývla a vrátila lístek advokátu. „Vyplývá z toho tedy,“ řekl dr. Hartmann, „že si chtěl kníže podat balíček za obrazem, a proto si ho sám osobně podal tak, že vystoupil na schůdky. Říkáte, pád z půldruhá metru. Plyne z toho, že kníže nahoře na schůdcích dostal závrať?“

„Nikoli,“ odvětil lékař, „mohl, ale nemusil na schůdcích dostat závrať. K pádu stačil jeden méně opatrný pohyb, třeba v souvislosti s uklouznutím. Stačil by i u osoby podstatně mladší. Rozdíl mezi Jasností a osobou mladší mohl být jen v tom, že osoba mladší by se případně byla mohla na schůdcích v poslední chvíli zachytit, trochu vyrovnat rovnováhu anebo v nejhorším dopadnout na podlahu obratněji a nikoli tak bezmocně na záda. Kníže vzhledem k věku již zdaleka tak motoricky obratný a pohotový nebyl…“

„Jsem hluboce dojata tím,“ řekla po opětovné chvíli ticha vévodkyně, „že můj starý strýc zahynul nešťastno náhodou. Ve svém požehnaném věku úrazem. Myslím, že bych se spise smířila s vědomím, že zemřel stářím nebo nějakou nemocí, ale utrpět v tak pozdním stáří takový zcela zbytečný úraz, to je nesmírně smutné…,“ a v duchu si myslila: „Kvůli jednomu tajnému balíčku… Rozumím-li dobře,“ řekla opět nahlas a pohlédla na lékaře, „lze konstatovat strašlivost. Že nezemřel přirozenou smrtí?“

V salonu se opět rozhostilo ticho.

„Mám za to,“ řekl dr. Hartmann s pohledem k lékaři, „že této konstatace netřeba.“

„Ano,“ přisvědčil lékař, „netřeba. Do úmrtní zprávy dávám jako bezprostřední příčinu smrti pohmoždění páteře a krčního obratle pádem z výšky půldruhá metru a pro úplnost tuto situaci stručně popisuji.“

„Což však značí tak jak tak, rozumím-li dobře,“ podotkla vévodkyně, „nepřirozenou smrt.“

„Ne tak zcela,“ odvětil lékař, „podle zásad našeho dnešního lékařství soudního následek pádu, to jest úraz a z něho vzniklá smrt, nemá povahu smrti nepřirozené ve smyslu, jakou je smrt násilná. Žádné stopy násilí jsem na místě nezjistil a výpovědi komorníka a služebnictva ji vylučují rovněž. Podle dnešní praxe v zemích koruny rakouské…,“ lékař se obrátil k advokátu, „jsem neměl povinnost volat policejní znalce. V úmrtní zprávě konstatuji zároveň podíl stáří, mám za to, že podíl mozkové mrtvice.“

Dr. Hartmann mlčel, snad o něčem uvažoval a mlčela i vévodkyně.

Dr. Tuschl se pak poroučel.

„Já jsem se, Jasnosti, dostavil proto,“ řekl pak po lékařově odchodu dr. Hartmann a upil Campari, „aby v této smutné chvíli bylo učiněno vše, co nejvíce spěchá a nestrpí odkladu. Dovoluji si vás hned úvodem ujistit, že jsem vám beze zbytku k pomoci a službám, samozřejmě – budete-li si přát – i v součinnosti s vaším notářem, panem dvorním radou Endlichem. Nyní bych vás rád informoval o svých povinnostech, jež vyplývají z mé funkce právního zástupce knížecí Jasnosti stran současných opatření. Nevím…,“ advokát sáhl do náprsní kapsy černého saka a vyňal jakousi obálku, „nevím, zda je Vaše Jasnost seznámena s tímto listem…“ Dr. Hartmann vyňal z obálky list. „Jsou to přání a dispozice knížete, týkající se jeho pohřbu. List je jakousi součástí závěti. Dá se nazvat „posledním přáním zesnulého“ a podle zákona světského i božího je ho třeba vykonat a splnit.“

„Neznám tento list,“ řekla vévodkyně, „kníže mi ho nikdy neukázal.“

„Předpokládal jsem to,“ dr. Hartmann se teď poprvé v tomto salonu poněkud usmál, „myslil jsem si, že strýc s vámi nikdy nehovořil o svém vlastním pohřbu. Ostatně, nehovořil o něm s nikým.

Napsal to a předal mi to před osmi léty, asi v té době, co pořídil ten nešťastný balíček, aniž se se mnou o tom radil. Chtěl se tehdy jen ujistit, že jeho formulace je dostatečná a že platí. Prosím…“ a dr. Hartmann požádal o dovolení zapálit si cigaretu, a vévodkyně četla:

„Jak jsem již stanovil v závěti, vyjímám z odkazu obnos, jehož dědičkou ustanovuji svou duši. Je to obnos, spojený s výdaji na můj pohřeb a s jinými výdaji, které s ním souvisejí. Obnos se týká všech výdajů, počínaje mou smrtí a konče odjezdem účastníků pohřbu do svých domovů po uložení rakve. Na všechny náležitosti včetně spropitných a jiných vedlejších vydání stanovuji osm tisíc zlatých, tj. šestnáct tisíc korun. Kdyby peníze přebyly, nechť jsou dány chudým na mých statcích. Kdyby jich bylo málo, nechť je doplatí má univerzální dědička. Žádám pohřeb co nejprostší. Oficiální obřad ve Vídni…,“ četla vévodkyně, „nechť je vykonán pouze jen podle nejnutnějších zvyklostí, odpovídajících mému stavu, a je prost všech zbytečností včetně smutečních projevů nad rakví. Prosté nechť jsou i církevní obřady v míře, jak to připouští řád Církve. Čtení zádušních mší nechť se koná v chrámu svatého Michaela na Michaelském náměstí u Hofburgu. Kromě jedné zádušní mše oficiální nechť jsou ostatní, sloužené vždy ve výroční dny, tiché, bez hudby a zpěvu a u některého postranního oltáře. Mše nechť jsou čteny i u vídeňských kapucínů, avšak tam pouze mše tiché a nikoli první oficiální, které nejsem hoden na místě, kde se nacházejí ostatky rakouských císařů. Mše nechť jsou slouženy i v patronátním farním chrámě v místě mého posledního odpočinku. Tímto místem je rodinná hrobka v kapli svatého Jana z Nepomuku na mém panství u Millstättersee v Korutanech. V kapličce nechť se církevní obřad omezí jen na výkrop hrobky.

Provedením této závěti stran pohřbu, to jest všech záležitostí s ním spojených, jmenovitě organizačních a placením účtů, pověřuji kancelář svého právního zástupce dr. juris Jakoba Hartmanna, Vídeň, Nábřeží Františka Josefa 5 a prosím, aby tímto způsobem bylo sňato břímě pohřebních starostí z beder mé univerzální dědičky, případně jiných pozůstalých. Vídeň, 1. září 1889.“

Vévodkyně dočetla a vrátila list advokátu. „Je datován rokem smrti korunního prince,“ podotkla. „Ano,“ přisvědčil advokát, „rokem Rudolfovy smrti.“ Pak sklepl cigaretu, přehodil si nohu přes druhou a řekl:

„Z právního hlediska tento doklad stačí. Je jasný a platný, i když není vyčerpávající. Například nestanovuje dobu čtení zádušních mší v žádném jmenovaném chrámě. Tehdy před osmi léty jsem na to knížete upozornil, ale nechtěl se k tomu vyjádřit. Ponechal to na vůli a laskavosti chrámů. V této závěti ani nestojí, zda si přeje, aby jeho tělesné ostatky byly vystaveny odkryté. Mám za to, že o tom rozhodnout přísluší Vaší Jasnosti.“

„Doktore,“ řekla vévodkyně, „děkuji vám za ujištění, že jste mi k pomoci. Věci spojené s pohřbem jsou teď velmi naléhavé. Dvorní rada Endlich se ochotně a rád s vámi podělí o tuto starost, a já bych vám teď ráda sdělila své přání. Smím vám ještě posloužit?“ usmála se a nalila advokátu ještě Campari a vhodila do sklenky kostku ledu. Pak pokračovala:

„Aniž bych porušila strýcova přání, jež je třeba, jak jste vyzdvihl, vykonat a splnit, a aniž by mi přišlo na mysl pokusit se v nejmenším omezit vaše pověření, přece jen sama nemohu zůstat v zařizování nečinnou a nepřispět. Kdybych to ponechala jen na vašich bedrech, vyčítala bych si to do smrti. Nemohu se neúčastnit starostí o poslední věci člověka, který byl můj strýc a nadto ještě zůstavitel. Mám za to, že toto mé skromné přání laskavě uznáte…,“ a dr. Hartmann se uklonil.

„Mám za to,“ řekla vévodkyně, „že nejprve třeba zpravit o strýcově skonu ředitelství jeho panství v Millstattu, které se postará o kapli a ubytování příbuzných v den pohřbu. Pak strýcův skon zveřejnit v tisku podle běžných zvyklostí a zásad a rozeslat telegramy a parte s datem pohřbu příbuzným a pozůstalým, nejprve však těm, kteří bydlí daleko, tj. v cizině, tudíž hlavně ve Francii. Ráda přijímám, že tato opatření provedete. Já v tom směru učiním jen to, že sama pošlu parte do Schattendorfu. Vy asi nevíte, koho tam mám,“ řekla vévodkyně nepříliš důrazně a jen tak mimochodem, „mám tam pár svých literárních přátel. Jezdívá tam i pan Hermann Bahr.“

„Bahr?“ vzhlédl dr. Hartmann a uhasil cigaretu, „spisovatel a kritik?“ a vévodkyně přikývla.

„Ten. Fejetonista z Neues Wiener Tagblattu, viceprezident žurnalistického spolku Concordia a hlavně autor divadelních her. Do Schattendoffu nepošlu však parte poštou, ale po poštovním holubu… Račte však mít soupis jmen, jimž dáte telegramy a parte poslat, a jejich adresy?“ a když dr. Hartmann přisvědčil, vévodkyně řekla:

„Snad bych měla ten seznam přehlédnout, zda je úplný a přesný a případně jej doplnit?“

„Jasnosti,“ odvětil advokát, „o nic jiného jsem si nechtěl dovolit vás prosit,“ a opět sáhl do kapsy. „Zde je, prosím, onen seznam. Je vyhotoven dvakrát. Jeden jsem si ponechal v kanceláři, o vrácení tohoto bych prosil, měl-li by být opraven či doplněn. Podle něho dám rozeslat telegramy a parte ihned, jak bude známo datum ceremoniálu zde ve Vídni a pohřbu u Millstättersee. Což je třeba dohodnout s pohřebním ústavem jakožto i množství jiných věcí.“

„S pohřebním ústavem,“ přikývla pomalu vévodkyně, „ano, s pohřebním ústavem.“

„Až ovšem na parte,“ dodal advokát, „parte dohodnu s c. k. dvorní tiskárnou. Oficiální ceremoniál pak jmenovitě s c. k. dvorním ceremoniářem.“

Vévodkyně vzala číši vína a mírně upila. Na chvíli se zamyslila a pak zavrtěla hlavou.

„Netiskněte parte v dvorní tiskárně,“ řekla mírně, „i o to se postará pohřební ústav. A o ceremoniál…, mám za to, že z části rovněž.“

Právní zástupce pohlédl na vévodkyni nejistě a vévodkyně se jen vlídně usmála a kývla.

„Ano,“ kývla, „i to zařídí pohřební ústav. A tento ústav bych vyřídila sama. Mohla bych se obrátit na ústav, který před dvěma léty použila kněžna Pavlína Metternichová, když pohřbívala svého muže. Vtom případě šlo rovněž o ceremoniál ve Vídni a pak o převoz k pohřbu na venkov, do západních Čech. Avšak…, aniž si přesně pamatuji, pokud jde o pohřby, různé podrobnosti…, přece mám sama dobrou zkušenost s jedním pohřebním ústavem a to tím, který před pěti léty vypravoval pohřeb mého muže, byť bez převozu na venkov, nýbrž jen na náš zdejší Centrální hřbitov.“

„Ano,“ kývl dr. Hartmann a zapálil si novou cigaretu, „byl to jistě pohřební ústav Löwenbachův.“

„Nikoliv,“ usmála se vévodkyně, „nikoliv. Byl to ústav… pánů poněkud zvláštních jmen…, Schnauze und Globetrotter…, a nachází se na Tiefer Graben hned pod oním můstkem, na němž vede Wipplingerova třída.“

V salonu bylo chvíli ticho. Dr. Hartmann zdvořile mlčel, pak se opět trochu napil Campari.

„Nechcete přidat led?“ zeptala se vévodkyně a vhodila lžičkou kostku ledu do sklenice.

„Dojednám tudíž, Jasnosti, s tímto pohřebním ústavem náležitosti.“

„Děkuji,“ řekla vévodkyně, „ale napřed tam dojedu sama a osobně pohovořím s majiteli. Budu se informovat. Jak říkám, má paměť na pohřby není příliš dobrá. Pohřby…,“ usmála se mírně, „nepatří k mým silným stránkám. Až budu informována, odkáži pány majitele ústavu na vás. Vskutku, vskutku,“ řekla vévodkyně, „s tímto ústavem jsem vskutku dobře pochodila, když jsem pohřbívala svého muže, je to ovšem pět let. Můj muž byl u nich, pokud si matně pamatuji, v nejlepších rukách…“

Dr. Hartmann měl v této chvíli dojem, že dobře nechápe. Na jedné straně – pomyslil si – vévodkyně tento ústav chválí, na druhé straně však dodává, že si již příliš na ten pohřeb nevzpomíná…, ale zdvořile mlčel. Vždyť se stejně vévodkyně chtěla jen předem informovat. A i kdyby byl býval chtěl vznést dotaz, nebyl by býval měl čas. Neboť vévodkyně náhle zdvihla hlavu a vzápětí vstala z křesla jako někdo, koho právě napadne mimořádná věc.

„Poslyšte, doktore, právě mě něco napadá. Doktor Tuschl mi ve zprávě o strýcově skonu oznámil…, že kníže zemřel…,“ vévodkyně teď popošla pár kroků k oknům, z nichž se naskýtal pohled na krásnou zelenající se dolní francouzskou zahradu Belvederu v záři jarního odpoledního slunce, „že kníže zemřel zaopatřen svatými svátostmi.“

„Věřím, že tomu tak bylo,“ řekl přesvědčivě dr. Hartmann, „co tím Jasnost míní?“

„Míním tím,“ odvětila vévodkyně a vracela se od oken ke křeslu, „že tu něco nesouhlasí.“ A když viděla, že advokát nerozumí, řekla:

„Lékař sdělil, že ho služebnictvo volalo hned po nešťastném strýcově pádu a že přijel…, jak to jen řekl…, velmi záhy, snad za dvacet minut. Strýc však už zatím zemřel. Jak se mohl v té krátké době před příchodem lékaře dostavit kněz a zaopatřit knížete svátostmi? A kde onen kněz byl, když lékař přijel, přece by býval nemohl tak záhy odejít, neměl by býval ani čas, nehledě na to, že by byl zcela jistě zůstal u knížete až do příchodu lékaře. Není to poněkud divné?“

„Svatými svátostmi…,“ řekl pomalu právní zástupce, ale nikoli příliš hloubavě, „Jasnost má tu smutnou zprávu po ruce?“

Vévodkyně zavolala komorníka a dala donést zprávu z kabinetu. Pak ji podala dr. Hartmannovi.

„Mně jde o ta slova svaté svátosti,“ řekl dr. Hartmann, ale opět tak, jako by příliš nepřemýšlel, a četl zprávu. Pak odklepl cigaretu a řekl:

„To je však něco jiného než poslední pomazání. Tato svátost umírajících zde jmenována není. Z toho může plynout, že kníže byl zaopatřen svátostmi již dříve, třeba minulého či předminulého dne.“

„Míníte třeba včera nebo předevčírem…, před recepcí?“

„Ano,“ kývl dr. Hartmann, „anebo ještě dříve. Takže se v hodince smrti kněz dostavovat nemusil.“

„Takže tedy strýc zemřel bez udělení svátosti umírajících…,“ podotkla vévodkyně, ale advokát zavrtěl hlavou.

„Nemusilo to tak být,“ řekl, a teď zřejmě chvíli uvažoval, „i samotnou svátostí umírajících mohl být zaopatřen nějaký čas předtím. Církevní právo nepřipouští udílet tuto svátost těm, kteří nejsou smrtelně nemocni, byť mohli jít vstříc smrti, jako třeba vojákům ve válce. Ale připouští ji udílet těm, kteří se v důsledku nemoci ocitají v pravděpodobném nebezpečí smrti. Vzhledem k věku knížete a jeho stupňujícím se zdravotním potížím mohla mu být svátost posledního pomazání udělena již dříve. Jasnosti,“ zavrtěl advokát hlavou, „domnívám se, že je to v pořádku. Ostatně, není nic lehčího, než se na to zeptat komorníka.“

„Pak,“ řekla vévodkyně a znovu usedla do křesla, „pak nechám na parte okolnost o skonu v zaopatření svátostmi vytisknout, jak se to v těch případech dělá. To odstraní jakýkoli dojem, kdyby se snad vyskytl, o smrti nepřirozené,“ a dr. Hartmann přisvědčil.

Pak advokát uhasil cigaretu, napil se Campari a řekl:

„Zítra dopoledne bude u soudu na Staré radnici ve Wipplingerstrasse úředně otevřena závěť knížete. Po jejím otevření bych měl Jasnosti oficiálně sdělit…, v každém případě to však učiní soud z moci úřední…, že je Jasnost univerzální dědičkou. Promiňte,“ řekl dr. Hartmann trochu rozpačitě, „promiňte, že se toho dotýkám v této chvíli, ale i to patří k mým úředním povinnostem.“

„Das ist Ordnung,“ kývla vévodkyně, „nemusíte mi to však oficiálně sdělovat, když to učiní soud, a pak je to teď vedlejší. Já vám chci dnes hlavně znovu poděkovat za nabídku pomoci a vaše porozumění při organizování pohřbu.“

Vévodkyně zmlkla a pohlédla k oknům. Bělorůžové hedvábné závěsy kolem nich lehce zachycovaly sluneční světlo, které sem pronikalo okenními skly a mírně prosvětlovalo vnější závěsy v barvě fialek. Celý rokokový salon byl prosvícen nepřímým slunečním světlem a k jeho vzdušnosti přispívala jeho velikost. Dr. Hartmann měl pocit, že se jeho audience chýlí ke konci. Ale pak poznal, že vévodkyně pouze na něco myslí, co se chystá vzápětí vyslovit. Nemýlil se. Vévodkyně se odvrátila od okna, poněkud si upravila kašmírovou šálu na šatech a pohlédla na advokáta.

„Víte,“ řekla zamyšleně, „ten záhadný balíček, skrytý za obrazem, kvůli němuž vlastně kníže přišel o život. Nešťastný balíček, který zavinil strýcovu předčasnou smrt. Strýc mi o něm pověděl zřejmě asi také tak před osmi léty, ale já na něj dočista zapomněla. Na tuto ukrytou věc jsem si za celá léta ani nevzpomněla. Jenže na tom nesejde. Vy víte,“ zeptala se, „co v balíčku bylo?“

Otázka vévodkyně byla přirozená a dr. Hartmann teď pouze jen nevěděl, co jí vévodkyně sleduje. Jak na ni hleděl, měl v jedné chvilce dojem, že vévodkyně obsah balíčku zná. Vzápětí ten dojem ztratil. Dr. Hartmann řekl podle pravdy:

„V balíčku mohla být nějaká korespondence či doklady. Neumím si představit, že by tam mohlo být něco jiného.“

Vévodkyně se v duchu usmála. Advokát se vyhnul přímé odpovědi. Nyní měla podobný dojem ona o něm, jaký měl zprvu on o ní: že obsah balíčku zná. Řekla:

„Korespondence či doklady. Kníže nechtěl, aby spatřily po jeho smrti světlo světa. Nemohlo to však být nic zlého,“ řekla přesvědčivě, „strýc byl výtečný člověk, poctivý a čestný, který se nemusil nikdy v životě s něčím skrývat. Vždyť jste ho znal nadmíru dobře.“

„Jasnosti,“ usmál se dr. Hartmann a opět přehodil nohu přes nohu, „o tom není pochyb. Byl jedním z nejlepších lidí, které jsem v životě poznal. Bohabojný, střídmý, velkodušný, povznešený nad malichernostmi tohoto světa, přísně dbal, aby nikomu neublížil, byl štědrý, statečný, rozvážný a moudrý, pravý rakouský kníže, jaký byl odjakživa ideálem nejlepších lidí v našich dějinách. Pravý bratr vaší matky, Jasnosti, kterou znát osobně jsem již čest neměl, ale všichni, kdož ji pamatují, chovají ji ve vzpomínkách v úctě nejhlubší.“ Dr. Hartmann se na chvilku odmlčel a upil Campari a vévodkyně cítila, že bude pokračovat.

„Ano,“ řekl advokát, „kníže byl jedním z nejlepších lidí, které jsem v životě poznal. Avšak i tyto osobnosti jsou účastny své lidské přirozenosti. Jako každý jiný člověk, i ony mohou uschovávat něco, co nechtějí, aby bylo zveřejněno. Co chtějí zničit spolu se svým odchodem z tohoto světa. Zpravidla to bývávají věci velmi důvěrné, s nimiž je majitel spjat silným citovým poutem, a ty pak při jeho smrti vskutku spíše mohou patřit ohni než pozůstalosti.“

Nyní měla vévodkyně pocit, že advokát skutečně obsah balíčku nezná. Že jeho výpověď neurčuje žádný slib mlčenlivosti či nutnosti zachovat tajemství svého klienta, ale nevědomost. „Ostatně,“ řekla si v duchu, „i kdyby něco věděl, pak by byl tajemstvím vázán, jako bych byla i já, a nic by mi neřekl.“ A tak upila vína a s pohledem na stolní desku podotkla:

„Vím, vím a chápu. Jestliže se zmiňuji o balíčku, který vlastně zavinil strýcovu předčasnou smrt, pak na tuto smutnou věc myslím poněkud z jiné stránky. Řekla jsem vám, že mám v Schattendorfu své literární přátele a že tam občas jezdí i pan Bahr. Ale sotva víte, proč literární přátele… Já totiž píši divadelní hru.“

Dr. Hartmann překvapeně zdvihl zrak.

„To jsem vskutku nevěděl,“ usmál se s mírnou úklonou, „to je velmi milé a zajímavé překvapení.“

„Zajímavé snad být může,“ usmála se vévodkyně, „zda však i milé, se teprve ukáže. Možná, že výsledek nebude nejlepší. Vaše překvapení je však přirozené. O této mé práci málokdo ví. Z širší společnosti snad jen Metternichovi. Stará kněžna to pochopitelně nevědět nemůže. Avšak abych vám vysvětlila souvislost s nešťastným balíčkem…,“ a v té chvíli měl advokát dojem, že pochopil. Vévodkyně v něm zřejmě viděla bohatý a jedinečný literární materiál ke hře. Ale vzápětí poznal, že se poněkud mýlí. Vévodkyně pokračovala:

„Píši hru o předzvěstech konce Říše římské. O době císaře Tiberia až k době Neronově. Třeba mi snad někdo vytkne, že konec Říše římské nastal až za tři století a tudíž že nejde o žádnou předzvěst. Avšak to je věc názoru. Předzvěsti konců říší se mohou projevovat dávno před jejich skutečnými konci. Vzpomínám, jaké pochybnosti a starosti o další vývoj naší monarchie mi jednou… naznačil kníže… a z čeho jiného než z různých předzvěstí jeho pochybnost a starost vyplývala? Mám za to, že tenkrát hovořil o hromadění bohatství, touze po majetku, na druhé straně o chudnutí některých vrstev, o působení rakouských sociálních demokratů. Avšak proč to říkám,“ vévodkyně se odmlčela, zatímco dr. Hartmann stále napjatě poslouchal, „proč v souvislosti s balíčkem.“ A pokračovala:

„Říkám to proto, že jsem hleděla proniknout do tajů literárního umění, a tu jsem poznala, co to je, když spisovatel ve spisu něco nadhodí, otevře, a pak to nevysvětlí, nedořekne. Četla jsem jednu takovou literární úvahu z pera J. N. Nestroye. Smím vám ještě posloužit?“ zeptala se a dotkla se lahve Campari. „Anebo spíše koňakem či whiskou?“ ukázala na pojízdný stoleček, který stál u stolu, ale advokát s díky zavrtěl hlavou. A vévodkyně opět pokračovala:

„Musíme mít za to, že o strýcově balíčku za obrazem nikdo nevěděl, kromě vás, osobního lékaře a mne, možná že ještě i kromě jeho komorníka. Balíček byl nyní odevzdán plamenům a už nikdy nikdo se nedozví, co v něm bylo, ač sehrál velkou roli dozajista při strýcově smrti, bohužel tedy roli tragickou, a jistě i roli v jeho životě, když byl tak opatrován a tajen. A tak se teď cítím,“ řekla poněkud nejasně, „jako divák v divadle, jemuž autor něco ukáže, ale pak to nevysvětlí. Pan Nestroy říká, že pak to radši ukazovat neměl, protože je to k ničemu.

Nuže,“ řekla pak, „mě teď čeká práce zde v domě. Musím předpokládat, že někteří ze smutečních hostí se neuchýlí do hotelu, ale sem ke mně. To je možné. Je tu mnoho různých hostinských pokojů dobře vybavených, které většinu let leží ladem, ale teď se musí připravit a doplnit prádlem a různými jinými potřebami. Je odpoledne a já se dám ohlásit v pohřebním ústavě. V ústavě Schnauze a Globetrotter na Tiefer Graben, aby mě čekali. A ústav se s vámi spojí ještě dnes večer.“

Dr. Hartmann viděl, že teď už vskutku návštěva končí, nejnutnější bylo domluveno. Když pak vstal z křesla, přece jen ještě chvilku zaváhal. S pohledem k zemi na koberec pestrých světlých barev, na nějž dopadalo okny rozptýlené sluneční světlo, zdvořile prohodil:

„Je to tedy jistě dobrý pohřební ústav, kam se nyní Jasnost odebéře…,“ a vévodkyně se usmála a řekla:

„Jistě. Mám s ním vskutku dobrou zkušenost.“

12.

Na kostelních věžích tlouklo pět hodin odpoledních, když kočár náhle zastavil. Pummel na kozlíku zavěsil opratě a slezl dolů, protože to byl kočár krytý a ze svého místa se nemohl s pasažéry domluvit.

„Jasnosti,“ řekl u dvířek a přejel si rukou knír, „musím se obrátit a jet jinak. Tadyhle to nejde.“

„A proč to nejde,“ vzdychla vévodkyně a poněkud si odhrnula černou jemnou průhlednou roušku z tváře, „spadl tu snad dům?“

„Příkopy jsou rozkopány,“ odvětil Pummel, „u sloupu stojí lešení. Všechny kočáry před námi se vrací.“

„Co se dá dělat,“ vzdychla vévodkyně a opět si zahalila tvář černou jemnou rouškou, „znamená to, že na Tiefer Graben se nedostane ode ‚Dvora‘ z jihu, ale od Panny Marie am Gestade ze severu. Holt to objel.“

A Pummel znovu vylezl na kozlík, obrátil koně a jel.

„Podivné,“ řekla pak vévodkyně dámě, která seděla vedle ní a byla rovněž v černém, „zřídka tudy jedu a zrovna dnes, když chci do pohřebního ústavu, jsou Graben rozkopány. Jenže teď mi napadá, že když vjedeme na Tiefer Graben z druhé strany, nemůže Pummel zastavit před ústavem, nýbrž naproti u druhého chodníku. Přece jezdíme ve Vídni odjakživa vlevo.“

„Budeme musit přes ulici pěšky,“ řekla dáma v černém vedle vévodkyně, „ledaže kočí před ústavem otočí.“

„Před ústavem otočí tak jako tak,“ odvětila vévodkyně, „neboť před ústavem by s kočárem stejně nestál. Má příkaz, aby popojel opodál ke kostelu Panny Marie am Gestade a tam na nás čekal, poněvadž tam je dost místa. Nepřeji si, aby kočár před ústavem budil pozornost.“

„Takže můžeme zůstat v kočáře,“ odvětila dáma, „kočí se otočí s námi.“

„Nikoli,“ odvětila vévodkyně, „my vystoupíme naproti a teprve pak se Pummel otočí. Přece se nebudeme točit v kočáru jako na kolotoči v Prátru. Přece z jednoho chodníku na druhý přejdeme samy.“

Kočár projel Štěpánským náměstím kolem dómu a dále rovně ke kostelu svatého Ruprechta k nábřeží Františka Josefa, kde rozkvétaly jarní keře, a odtamtud se dostal na prostranství k českému kostelu Panny Marie am Gestade. Tam zahnul doleva na Tiefer Graben. Pak již brzy dojel pod jednoobloukový můstek, kde byl na druhém chodníku pohřební ústav, ale ihned nezastavil. Vévodkyně sice zaklepala na přední stěnu kočáru, ale Pummel ještě pár kroků popojel – nikdy kočí nezastaví hned na místě, když se zaklepe, ledaže by trhl opratěmi, což se zpravidla nedělá. Slezl z kozlíku a přistoupil k dvířkům.

„Otevřel,“ nařídila vévodkyně a opět si poodhrnula černý závoj z tváře, „vystoupíme. Otočí se pak a hned popojede ke Gestade, kde počká. Ať tu nebudí pozornost.“

Pohřební ústav na protější straně ulice byl tedy trochu šikmo.

Široká černá brána a tři šedé výklady. Ve výkladech kameninové květináče s bujně zelenými listy domácího štěstí a uprostřed této zeleně tabulky s nápisy: „Veškeré pohřební a hřbitovní potřeby. Kompletní vybavení pohřbů a hrobů“. Více vpravo byla menší dvířka, a ta byla růžová, a již zcela ve stínu můstku, který se klenul nad ulicí. Přes celou šíři domu, v němž se ústav nacházel – nad bránou, výklady i dvířky – se táhl černý vývěsní štít se zlatým nápisem: „Pohřební ústav Anastas Jeronymus Globetrotter“. Pod nápisem byl obraz téhož můstku, který se tu klenul, a na něm slova: „Důstojný a bezpečný přechod z jednoho konce na druhý“. A pod můstkem ještě třetí zlatý nápis menší: „Wiege und Sarg sind Bruder“. Kolébka a rakev jsou bratři. Přesně nad širokou černou bránou byl však ještě jeden nápis, velmi drobný a růžový na pozadí okrovém. Připomínal ozdobu na perníkovém srdci z pouti.

„Nebyla jsem tu pět let,“ řekla vévodkyně své průvodkyni stále ještě na protějším chodníku, když už Pummel otočil koně a s úklonou se vracel ke Gestade, „a málo si to pamatuji. Nepamatuji si hlavně podrobnosti, neboť tyto pohřební věci vnímám, jak sama dávno ví, jen zpola… Ale vím jistě, že ten nápis nad ústavem je dnes trochu jiný než před pěti léty. Tehdy zde nestálo jen jméno Globetrotter, ale i jméno Schnauze. Je mi dost divné, že nás majitel nečeká před vchodem.“

Druhá dáma, průvodkyně, rozčileně vykročila přes ulici a přidržujíc si dlouhou černou sukni, jež jí splývala pod krátkým černým kabátkem, běžela rychlými krůčky před vévodkyní. „Globetrotter, to jméno, jméno…“ říkala francouzsky a rychle, „to je německy, zdá se mi, něco jako běženec či běháč…,“ a vévodkyně řekla: „Světoběžník.“ Když obě přešly na druhý chodník, průvodkyně přikročila k černé bráně, aby vévodkyni otevřela. Vévodkyně vešla dovnitř a průvodkyně za ní.

Octly se v místnosti zcela černé. Na stěnách byly poličky a v nich jakési krabice s barevnými víky. Vévodkyně jim nemohla věnovat pozornost. Soustředila se na pult, který stál v pozadí této kanceláře. Byl černý a prázdný. Vypadal jako katafalk anebo tabule pro mrtvé hosty. Za pultem stál muž v černém obleku, bílé škrobené košili a v černé vázance. Byl bledý a vypadal jako funebrák.

„Madame přichází, jak ohlásila,“ řekla průvodkyně muži za pultem. Muž poněkud zaváhal a uklonil se.

„Čím mohu posloužit?“ zeptal se.

„Vším, čeho je třeba v tento smutný den,“ odvětila vévodkyně poněkud upjatě a poodhrnula si černou roušku z tváře, „kvůli tomu jsem přijela. Ráda bych se informovala. Vy jste pan majitel?“

„Madame,“ muž za pultem náhle strnul, „to je asi omyl. Madame chce snad navštívit pohřební ústav. Ten je však vedle. Ta menší dvířka růžová pod můstkem…, unter dem Brückl das rosarote Türchen. Tady je cukrárna.“

„Strašné. Strašné,“ vyhrkla průvodkyně, když se zas octly na chodníku, „ty krabice s barevnými víky byly bonboniéry a tady ten malý nápis nad bránou zní: Konditorei. Strašné.“

„Strašné,“ řekla vévodkyně suše, „avšak o to strašnější, že mi falešné dveře otevřela ona. Místo do pohřebního ústavu mě vedla do prodejny dortů. Tak teď šla ona za mnou a já otevřu sama, když nás na chodníku nikdo nečeká. Nebo ještě vlezeme do nějakého klempířství.“

Druhá dáma, průvodkyně, i když byl smutný den, se v duchu trošičku usmála. Bezpečně poznala, že se na ni vévodkyně nezlobí. Kdyby se zlobila, nikdy by nevyřkla slovo, které používala leda pro zvířátka. Nikdy by nebyla řekla „vlezeme“. Došly k růžovým dvířkám právě ještě včas, aby za nimi zaslechly nějaký vzlykot. „A jak jsem jí řekla,“ podotkla ještě vévodkyně rychle, „nemluvila a spíše jen mlčela. Budu mluvit já.“ A chtěla stisknout kliku, ale dveře se v té chvíli otevřely samy a v nich se objevil středně starý muž se zlatými brýlemi.

„Madame la Duchesse!“ řekl francouzsky rozčileně, avšak kupodivu tiše a mrkl na obě dámy současně. „Madame la Duchesse,“ a vévodkyně kývla.

„C’est moi.“

„Promiňte mi toto nepříjemné nedopatření,“ řekl muž a uklonil se, „já jsem Globetrotter. Můj personál měl bdít nad vaším příjezdem a hned mi to oznámit. Abych mohl vyjít přede dveře a přivítat vás, jak se sluší a patří. Pořád jen tvrdili, že dosud žádný kočár neviděli, že dosud žádný kočár nepřijel, že dosud nikdo nevystoupil, a ejhle. Však jim to ještě vytknu. Prosím…“

Vstoupily do jakého klenutého šálku, vévodkyně si odhrnula z obličeje roušku, a ač vnímala jen zpola, nemohla věřit vlastním očím.

Místnost, do níž vešly, tonula v lesku a světle. Chodci, který šel venku kolem, ani ve snu nenapadlo, že by se mohla vyskytnout v tomto starém domě v této ulici, nazvané „Hlubokým příkopem“, taková místnost. Množství lamp z ulice nebylo vidět, nepronikly ani výkladními skříněmi s domácím štěstím, ba ani dvířky, a stěny byly bílé, zdobené křehkými růžovými okrasami a obrázky. Na třech bílých stolech, z nichž jeden byl kancelářský a stál na něm světlý telefon, byly vázičky plné něžných lučních květinek, které byly teď na jaře k mání. Křesla byla rovněž bílá i malý kulatý stolek uprostřed a bílé byly i dlaždice na zemi. Odněkud z pozadí, za jakýmsi světlým paravánem, zněl gramofon. Dechová hudba vyhrávala jakousi veselou skočnou. U paravánu stáli tři mladí lidé, muž a dvě ženy. Jedna z žen, téměř ještě dívka, plakala do světlého kapesníčku, jako by ji bylo právě cosi postihlo. Všichni měli bílé šaty a bílé měli i botky. Majitel ústavu v zlatých brýlích měl bílý oblek s nevídanou květnatou vázankou a vévodkyni, ač vše vnímala jen zpola, připadal jako majitel pláže. Vůbec to tu vypadalo spíš jak na Riviéře než v pohřebním ústavě a vévodkyně s rouškou odhrnutou z tváře nevěřila vlastním očím. „Když jsem tu byla před pěti léty, tohle tady zcela jistě nebylo,“ myslila si, a bezpečně cítila, že ještě mnohem méně vlastním očím věří její průvodkyně. Cítila, že se úžasem chvěje.

„Madame la Duchesse,“ ozval se opět majitel francouzsky, „dovolte, abych vás a druhou dámu pozdravil a přivítal v našem pohřebním ústavě. Dovolte, abych vám projevil jménem svým a všeho personálu hlubokou soustrast nad skonem bytosti vzácné a vám drahé. Budiž vám však útěchou, že nikdo není před svou smrtí šťasten, nýbrž teprv po ní. Tudíž jaká čest pro mě,“ uklonil se, „že mohu být vaším služebníkem v tak tragické a přitom požehnané chvíli. Prosím, Madame la Duchesse a dámo…,“ otočil se k průvodkyni, „přijměte místa.“

Vévodkyně usedla a zatím stále jen ještě žasla. Usedla i její průvodkyně a úžasem se třásla. „Jak račte vidět,“ ujal se opět slova majitel a vévodkyně si teď poněkud uvědomila, že stále mluví nápadně tiše a dechová hudba za paravánem hraje, „náš pohřební ústav je vlastně pohřební salon a je veselý a něžný. Tak tomu má být a nikoli naopak. Temno v rakvích a hrobech, ale světlo a radost v ústavech. Ještě to vysvětlím, až vás pozvu dále, kde je výběr našeho zboží a zároveň výstavka, a rovněž až půjdeme na dvůr, kde výstavka končí. U nás je všechno názorné jako v obrázkovém katalogu, který právě zavádí firma Meinl. Zákazníku stačí jen ukázat na vzorek, který se mu líbí a o němž soudí, že odpovídá i vkusu zesnulého, a ejhle, již ho má. Vy už, Marie, nebrečte, kejn Wejnen,“ řekl vídeňským dialektem mladé ženě u paravánu, „madame jste propásla a jak to odčiníte, ví Matka boží. Asi špatně vidíte, když jste neviděla kočár a z něho vystupovat dámy. Mí zaměstnanci musí mít zrak zdravý a bystrý…,“ a teď se konečně vévodkyně trochu probrala a promluvila.

„Pane Globetrotter,“ řekla s pohledem na plačící dívku, „slečna za to naše propásnutí nemůže. Kočár nezastavil před vaším ústavem, nýbrž na druhé straně, a my z něho vystoupily, jsouce jím kryty. Přijely jsme seshora od Gestade. Nerada bych, kdybyste se na tuto slečnu zlobil…,“ a v té chvíli se musila v duchu navzdory svému stavu usmát. Vzpomněla si na svou kavárničku na Františkánském náměstí, na dívenku Marcelku, která upadla, když jí nesla griotku, a rozplakala se…, a majitel řekl: „Prosím, durch lauchtigste Frau Herzogin, nejjasnější paní vévodkyně, jak poroučíte. Vaší laskavostí je Marie omluvena. Ale přesto musí mít mí zaměstnanci zrak dobrý a bystrý. A musí být též zcela tělesně a duševně zdrávi…“ A vévodkyně si teď poprvé všimla, že za zlatými brýlemi zamžikal. Pak pravil:

„Dovolte, abych vám nabídl malé občerstvení. Naši specialitu pro vzácné zákazníky, jak tomu má být v každém salonu. Marie…“

Plačící odešla a druhá žena vzala z psacího stolu blok a tužku a přistoupila k majiteli.

„Prosím, Frau Herzogin,“ řekl majitel, zatímco za stěnou stále vyhrávala veselá hudba, „můžeme mluvit o pohřbu.“

„Můj komorník,“ ujala se slova vévodkyně, a ač se již z úžasu probrala, přece stále jednala trochu jako v mlze, „komorník vás předběžně informoval. Váš ústav nebude zařizovat celý pohřeb, nýbrž jen to, co nemůže dělat právní zástupce a já. Oficiální obřad smuteční se vykoná v paláci knížete, kde bude vystavena rakev. Budu prosit o zapůjčení velkých svícnů, koupi svící, svého věnce a sukna pro katafalk.“

„Koupě sukna pro katafalk není třeba,“ podotkl majitel, „sukno zapůjčujeme…,“ a vévodkyně pokračovala:

„Po ceremoniálu v paláci se rakev s květinami převeze k Svatému Michaeli. Pouliční průvod podle přání zesnulého odpadá, takže půjde jen o pouhý převoz. V kostele bude sloužena zádušní mše s varhanami a zpěvem, ale to zařídí tamní varhaník. Týž den večer se rakev s květinami a svícny převeze na panství k Millstättersee a o tento převoz opět budu prosit. Druhý den se tam odeberou pozůstalí, již jen blízcí příbuzní, a to železnicí do Klagenfurtu, kde budou přistaveny kočáry k dost dlouhé dopravě k Millstattu. Železnici je třeba požádat o přistavení salonního vozu k cestě tam i zpět. Cesta z Vídně k Millstattskému jezeru je žel dlouhá, takže tamní pohřeb bude až den následný. Za pár hodin po pohřbu se pozůstalí vrátí do Klagenfurtu a železnicí zpět do Vídně. Budu prosit o zamluvení pokojů v Imperiálu na Schwarzenbergplatz. Kolik jich bude, vám zavčas sdělí právní zástupce. Pokud jde o můj věnec, prosím asi o sto červených a bílých růží s černožlutou…, nikoli,“ vévodkyně se opravila, „s jasně modrou stuhou a mou dedikací…,“ a teď se obrátila na svou průvodkyni v křesle vedle sebe a ta mlčky sáhla do kapsy svého krátkého černého kabátku a podala majiteli jakýsi lístek. „To je text na onu stuhu,“ řekla vévodkyně a pak pokračovala: „Budu rovněž potřebovat parte. Musí být hotova, jakmile se zjistí čas pohřbu. Zde…,“ ukázala opět na svou průvodkyni, „zde máte text pro parte a i pro mé díkuvzdání…“ A průvodkyně znovu sáhla do kabátku a podala majiteli další lístek. „Kolik toho bude, ještě nevím, i to vám sdělí advokát, snad ještě dnes. Hotová parte dáte jemu, on je rozešle sám. Jak vidíte,“ podotkla ještě, „parte budou německá a francouzská. Ač do Francie se sotva pošlou. Tam bude třeba poslat telegramy.“

Zatímco vévodkyně hovořila – hovořila a jednala stále trochu v mlze – žena s blokem a tužkou vedle majitele si dělala poznámky, a majitel se teď uklonil.

„Ano,“ řekl německy, a veselá dechová hudba za paravánem stále vyhrávala, „vše se provede bezpříkladně úplně a rychle. Hned se pozeptám na pár drobností, ale teď, prosím, přijměte ono malé pohoštění.“ Do místnosti totiž právě vešla zaměstnankyně Marie a na podnosu přinášela baňatou láhev s třemi skleněnými pohárky… a vévodkyně, navzdor svému mlžnému stavu, se opět v duchu musila usmát. Vzpomněla si na pohoštění pana Musila v pokojíku za kavárničkou, když se tam setkala s Mistrem Radechowským. Zaměstnankyně položila tác s věcmi na stolek u křesel a vévodkyně, ač vnímala v mlze, viděla, že láhev je černá a černé jsou i skleněné pohárky. A tu si uvědomila, že kromě vlastních šatů a ošacení její průvodkyně je barva láhve a pohárků jedinou černou barvou, kterou tu v tomto šálku vidí. A majitel zamrkal a tiše řekl:

„Tato naše specialita je likér. Jmenuje se…,“ usmál se, „likér smrti.“ A vzápětí pokračoval:

„Nemusí být ovšem zván likérem smrti, pakliže by někomu ten název připadal zlým, ač smrt žádným zlem není, ale dobrem. Může být nazýván jménem radostnějším, například likérem pohřebním či hřbitovním. Je totiž vyroben z bylinek a to ze samého hřbitovního kvítí.“ A opět ihned dodal:

„Tento nápoj se však při skočné nepije jako nápoj pivní. Rudi,“ řekl muži vedle mezistěny, který tam po celou dobu stál a mlčel, a mladík se pohnul, zmizel za paravánem a vypnul dechovou hudbu. Majitel vzal láhev a pomalu naléval likér do pohárků. Pak se bílým světlým šálkem rozlehl jakýsi pěvecký sbor. Jakási tklivá píseň. Vévodkyně si všimla, že i sám likér je černý jako láhev a podivně voní. A majitel zamrkal a řekl:

„Čerň likéru působí odvar z kávy. Káva je vlastně též hřbitovní rostlina, protože roste na plantážích, kde při její sklizni každoročně hynou sta otroků černochů. To jsou snad též lidi. Likér však může být i červený, oranžový, žlutý, šedý nebo bílý, dá-li se místo kávy jahoda, pomeranč, kdoule nebo mléko. Likér červený je vhodný ke křtinám nebo svatodušním svátkům bílý ke svatbě nebo k svátku Neposkvrněného početí Panny Marie, šedý ke svatbě stříbrné či zlaté či na Hromnice a Popeleční středu, oranžový k oslavě školního prospěchu děcka nebo k svátku svatého Floriana a žlutý na Dušičky nebo k zásnubám. Pak se ovšem tyto likéry nejmenují pohřební, byť chuť mají skoro stejnou… Avšak mají i stejnou vůni. Madame a druhá dáma již jistě poznaly, že je to vůně voskovic a suchých pohřebních věnců. Názvu likér smrti však nejlépe odpovídá čerň. K tomu je přizpůsobena i barva láhve a ejhle i viněta. Račte na ní vidět myrtové listy zlaté v černém rámu a malou žlutou lebku. Zkřížené kosti pod ní ovšem chybí, poněvadž by si mohl někdo myslit, že pije jed. Je to likér něžný, lehký, lahodný a opojný jako smrt. Taková je smrt a pak hlavně…,“ majitel se zlatými brýlemi zamrkal a vlídně se usmál, „takové jsou i naše pohřby. A likér je rovněž sladký právě tak, jako hudba, kterou zrovna teď slyšíte. Ejhle, jak krásná píseň, co teď gramofon hraje. Jmenuje se Přijď, sladká smrti, a zpívá ji sbor curyšských lékařů.“

Vévodkyně se již vskutku z prvotního údivu probrala, nicméně však stále zcela přesně nevnímala. Stále jako by mírná mlha či nějaká jemná tkanina zakrývala její mysl a stále si uvědomovala, že to je její stará zkušenost s vnímáním pohřbů a se vším, co s nimi souvisí. Rozmýšlela se, má-li se likéru vůbec dotknout. Mohla se vymluvit, že alkohol nepije. Dáma vedle ní, průvodkyně, její váhání postřehla, samozřejmě, vždyť ji znala od dětství, ale majitel to postřehnout nemohl. Pak vévodkyně přece jen zvedla číši, i majitel ji pozdvihl a tiše s vlídným úsměvem pronesl:

„Na zdraví živých a na lehké odpočinutí všem věrným zemřelým…“

Vévodkyně, přidržujíc si jednou rukou odhrnutou roušku z tváře, se dotkla rty likéru a náhle kupodivu zjistila, že likér je dobrý. Upila o něco více a zjistila, že je snad dokonce výtečný. A že poněkud chutná po puškvorci, trochu po fenyklu či anýzu, trochu i po medu… a náhle jí přišel na mysl podivuhodný likér, který pila u pana Wu-i-šenga, když si byla u něho pro knihu v barvách krovek hřbitovního brouka. I jeho chuť byla složitá a stejně i vůně. Avšak likér pana Wu-i-šenga jistě nebyl z hřbitovního kvítí, ale z různých orientálních vzácností. Po dalším mírném doušku vévodkyně zjišťovala, že likér je vskutku lehký, lahodný a sladký a voní snad jako vosk a suché květy. Pohlédla na svou průvodkyni a postřehla, že chutná i jí.

„Děkuji,“ postavila pohárek na stolek, „likér je, pane Globetrotter, skutečně dobrý. Mám pocit, že v něm rozeznávám i puškvorec. Ředitel mého panství mi každoročně posílá puškvorcové kořeny, které koncem zimy chytají na tamním potoku a nakládají do cukru. Avšak puškvorec, co vím, není hřbitovním kvítím, ani bylinou, rostoucí v bažinách… To je jakýsi váš soukromý recept?“

„Ano,“ zamrkal majitel za brýlemi, „je to starý rodinný recept, ač toto určení zní příliš okázale, ježto se hodí k starým slavným rodinám. Naše rodina zdaleka stará a slavná nebyla, nýbrž naopak ubohá a chudá. Kdyby byla podle recepisu naše nebohá matka vyráběla tento likér po domácku a rozprodávala ho na trhu, snad bychom byli zažili bídy méně. Bohužel matka od jisté tragédie nesnášela ani kapku alkoholu v domě. Tento likér…,“ zamrkal, „může být podáván na nejlepších hostinách a recepcích a nejen o pohřbech, nýbrž při jakýchkoli životních událostech, neboť život a smrt patří k sobě jako bratr a sestra…, a může být nabízen v nejlepších restauracích a v prvotřídních hotelích… Stejně tak výborné jako tento likér jsou, jak jsem již, Madame la Duchesse, podotkl…,“ majitel již zas mluvil francouzsky, „jsou i naše pohřby. Ostatně budu mít čest ukázat to, jak jsem již před chvilkou slíbil, až vkročíme do druhého sálu a na dvorek. Marie, převezmete od Agnes blok a tužku, ty Blejštift,“ řekl po vídeňsku, „budete dělat poznámky při prohlídce vy. Vy, Agnes,“ řekl ženě, která dosud zapisovala, „zůstanete s Rudim zde, kdyby přišel zákazník. Pak čekám důležité telefonování, a když zazní, mne zavoláte. Dámy mě pak jistě na tu chvilku laskavě omluví. Račte si ještě posloužit…,“ zamrkal a vévodkyně a její průvodkyně ještě jednou ochutnaly likér.

„Račte, madame, vědět,“ řekl majitel, „kdybyste bývala snad nepila alkohol, pak tu pro vznešené hosty abstinenty máme v náhradu limonádu. I ona je vyrobena z hřbitovního kvítí a je černá, avšak čerň její od kávy nepochází… Smím prosit dámy k prohlídce?“

Sbor curyšských lékařů v gramofonu pomalu končil, skutečně pomalu, neboť gramofon zpomaloval, jak docházelo péro, a vévodkyně a průvodkyně vstaly a šly za majitelem, který vskutku vyhlížel jako kavárník z Riviéry, zaměstnankyně Marie s tužkou a blokem šla za nimi a vyhlížela jako ovce.

Byl-li první sál celý bílý, zdobený veselými vázičkami s kvítím a zářivý, byl šálek, do něhož teď vešli, celý černý, ponurý a bez oken jako hrobní kobka. Byl tak černý jako vedlejší cukrárna. Bílé byly tu jen šaty majitele a zaměstnankyně Marie, též její blok, a pak malba kostlivce s kosou na čelní stěně. Nad ním byl zlatý nápis: „Jako narození je i smrt v životě lidském jen jednou. Proto dopřáváme zesnulému pohřeb co nejkrásnější“. A vévodkyně si zase odhrnula černý průsvitný závoj z tváře, který jí při chůzi spadl, a stejně jako její průvodkyně i ona opět žasla.

„Ano,“ usmál se majitel, když viděl, že zrak vévodkyně na mžik utkvěl na nápisu nad kostlivcem, „ejhle pravda, kterou ještě nikdo nevyvrátil. Ještě nikdy se nestalo, že by byl někdo v životě zemřel dvakrát,“ usmál se, „natož víckrát. Pakliže se stalo, bylo to domnělé…, dotyčný nebyl doopravdy mrtev. Nebyl-li však mrtev, nezemřel. Nelze zemřít víckrát, neboť smrt se váže na život a nikdo se v jednom životě dvakrát nenarodí.“

„Pane bože,“ řekla si vévodkyně, řekla si navzdor svému mlžnému stavu, ale jen tak jakoby nic, tak na okraj, a majitel hovořil dál:

„Každý v životě zemře jen jednou, a má tudíž i jen jeden pohřeb. V tom jsou si rovni králové s žebráky, boháči s chudáky a trestanci se světci. Proto se na pohřbech nemá šetřit. Ušetřme radši na jídle, šatech, zábavách, ale nešetřme na pohřbech. Čteme například v Neue Freie Presse o slavných hostinách, na něž se musilo vynaložit mnoho peněz, o velkolepých recepcích a královských darech…, ovšem darech živým. Lidé obětují peníze na šperky, ekvipáže, chov koní, na stavby zámků, vil, anebo nádherných hotelů. Ale pohřby – myslí se – již za to nestojí, vždyť o nich už stejně nebožtík neví. Jako bychom si byli tak výsostně jisti, že o nich zesnulý skutečně neví. Nestojí to za to, řekne se, a přitom…, přitom je pohřeb jediná poslední služba, kterou člověku prokazujeme. Oč je pohřeb vzácnější než například svatba, kterou lze mít za život vícekrát, zatímco pohřeb jen jednou. Dopřát člověku poslední službu co nejkrásnější je šlechetné. Je to i výraz úcty pozůstalých k zesnulému…,“ a zatímco majitel takto mluvil, vévodkyně si opět řekla: „Pane bože. Slyším-li dobře anebo se mi to jen zdá? To není možné. Sluch mě snad klame.“ A připomněla si opět pana Wu-i-šenga, jeho slova, která pronesl, když s ním hovořila o svém zastřeném vnímání pohřbů. I on mluvil o životě a smrti a o pohřbech jako majitel ústavu a vévodkyně by byla ráda obě výpovědi trochu porovnala. Ale nebyl na takové divnosti čas. Majitel na ni mrkal za zlatými brýlemi, jako by jí dával čas nikoli k úvahám, ale k tomu, aby se opět trochu probrala a více se porozhlédla šálkem. Pak poodešel do jednoho rohu, kde na příčkách visely lampy různých tvarů jako v lampářském krámě.

„To jsou světla věčná,“ řekl tiše, „závěsná červená na olej do hrobních kaplí. Též tu však jsou i stojaté lucerničky, jaké se dávají na hroby. Zde pak za světly,“ ukázal, „je velký výběr barevných obrazů, představujících umírání a symboly smrti, které mohou zdobit lidské příbytky, ale i lepší nocležny, kavárny a herny, ano, i samotné nejluxusnější hotely. Mezi našimi obrazy, jež jsou v krásných rámech, visí i dokonalé reprodukce slavných malířů. Madame la Duchesse a dáma druhá,“ přešel do franštiny, „jistě znají světové malíře, tak ejhle. Třeba zde. Rotariho Plačící dívka. Tu zas,“ ukázal, „Smrt a dřevař od Milleta, zde totéž od Léona Lhermittea. Tu od Laermanse Návrat z polní práce, který připomíná smrt pro kosu, kterou nese žnec na rameni, tu Smrt a láska od Wattse, tu dva obrazy Alfreda Rethela ze sbírky Tanec smrti, a to Smrt jako přítel a Vítězství smrti. A tu slavný Arnold Böcklin, který se sice narodil obchodníku s hedvábím v Basileji, ale je náš a dosud žije, jeho Vlastní portrét se smrtí…, Selbstbildnis mit dem Tod,“ přešel do němčiny a teď se vévodkyni zdálo, jako by mrkl na zaměstnankyni Marii, která stála s blokem vedle něho, a asi to byla pravda. Neboť Marie náhle dodala:

„Je tu větší výběr než v samotném Louvru.“ A majitel kývl a řekl: „Nuže, nyní lze chápat, proč říkám, že obrazy symbolů smrti mohou zdobit naše byty, restaurace a hotely, vždyť už dnes všechna tato díla visí v nejslavnějších galeriích. Užitečnost takového obrazu v místnosti je totiž velká. Lidé mají na očích a tedy i na mysli memento mori, připomínku smrti, což by je mělo odvracet od páchání nepravostí a křivd, od touhy po majetku a moci a vést je k myšlenkám duchovním a šlechetným. V této skříni,“ majitel ukázal na jednu černou skříň, „mám zásobu černých suken na židle a katafalky.“ Pak přešel do druhého rohu kobky, ukázal na řadu knih v tmavých sametových deskách, v nichž bývají památníky, a řekl:

„V těchto knihách je pokladnice ducha. Jsou v nich bohaté seznamy veršů, které lze tisknout jako motta na parte anebo tesat do náhrobků. Jsou sebrány od nejlepších básníků našich i cizích z dob dávných i dnešních a jsou tu i výroky o životě a smrti spisovatelů a filozofů. Je tu například Chamisso, Goethe, Schiller, Hebbel, Heine, Herder, Klopstock, Fichte, Humboldt, Kant, Juvenal, Vergilius, Ovidius, Shakespeare, Lessing, avšak též i Flammarion, Ibsen, Zola, Tolstoj, Hugo, Flaubert, nechybí ani svatý Tomáš Akvinský a svatá Kateřina Sienská…, avšak nechybí ani Paltauf s výroky ze své knihy o smrti utopením, Uber den Tod durch Ertrinken, která vyšla u nás před devíti léty pro odborníky policejní…,“ a vévodkyně opět v duchu potřásla hlavou. „To nic, to nic,“ myslila si a majitel hned mluvil dál:

„Zákazník, který neví, co na parte či na hrob, se nemusí trápit. Jen si zalistuje v těchto knihách, a co se mu líbí, si vybere, jen řekne číslo verše a my už víme…“ A v té chvíli si zas vévodkyně všimla, že zamžikal na Marii, a Marie dodala:

„Je to tu rychlejší než v univerzitní knihovně.“ Pak majitel ukázal na tři černé skříně, všechny pootevřel a řekl: „Chráníme je proti molům naftalínem. Jsou v nich totiž smuteční oděvy mužské a ženské a černá obuv, včetně závojů, roušek a šál, též punčoch, klobouků a rukavic, ba nechybí ani kabelky. Máme tedy i půjčovnu šatstva. Mnohým pozůstalým se vyplácí zapůjčit si naše oděvy, než aby si je dávali šít, pakliže je právě nemají anebo jsou-li obnošené.“ A opět si vévodkyně všimla, že zamrkal na Marii, a ta dodala:

„Je tu větší výběr než v garderobě v Opeře.“

Majitel přešel ke třetímu rohu a pokynul:

„A zde, prosím, jsou ty naše svícny. Malé a menší, které lze stavět za hlavy umírajících, když se blíží jejich poslední hodinka, též však na noční stolky a oltáře, avšak i na jídelní tabule. Hlavně tu však máme tyto obří svícny cínové ke katafalkům. K vašemu slavnostnímu pohřbu,“ majitel pohlédl na vévodkyni, „jistě třeba užít šesti těchto nejkrásnějších. Těchto postříbřených…, budou u katafalku v paláci a v kostele a převezou se i k Millstättersee. Půjčovné dělá dva zlaté za kus. Platí se jen pojistné, které se po pohřbu vrací. A zde…,“ majitel zdvihl ruku, „zde konečně jsou i naše svíčky.“ Majitel se na chvíli odmlčel, jako by popřával času k oddychu, a pak pokračoval:

„Svíčky barevné v krabičkách, vhodné na vánoční stromky, pak menší, žluté, hladké, štíhlé, jichž se užívá na dorty nebo za duše v chrámech. Ovšem těchže lze užívat i na jídelních stolech. Než se přišlo na gazolin a elektřinu, jídávalo se při svíčkách, ať v dřevěných chýších anebo na bělostných tabulích, a tento obyčej nikdy nepomine. Svíčka na prostřeném stole je nejkrásnější ozdobou každé prvotřídní restaurace anebo luxusního hotelu, například Imperiálu nebo Sachru. Ovšem…,“ majitel zamrkal, „ovšem hlavně jsou tu tyto svíce obrovské do svícnů ke katafalku a ty v běžných prodejnách zakoupiti nelze. Ejhle, jejich výška, výška metr čtyřicet, a ejhle jejich tloušťka, tloušťka devět centimetrů. Svítí celý den a noc. Jsou buď z parafínu, stearinu nebo ze směsi, ale jsou i…, ejhle…, z čistého panenského vosku žlutého či bílého. To jsou svíce vzácné. Nemohu zatím posoudit, Madame la Duchesse,“ majitel mluvil zas francouzsky, „máte-li vzít spíše svíce bílé či žluté, to když dovolíte, posoudím teprv za chvíli…, ale co již mohu navrhnouti bezpečně, je vzít jich třikrát šest, tj. šest pro katafalk v paláci, šest pro katafalk v kostele a šest pro pohřeb u Millstattského jezera. Nebylo by totiž dosti vhodné,“ řekl tiše, „kdyby se na dalším místě zapalovaly svíce z minulého obřadu již načaté a zčásti ohořelé. Ničeho si lidé kromě květin tak nevšimnou jako svící. Jistě Madame la Duchesse souhlasí,“ a když vévodkyně jako v mlze jenom kývla, majitel řekl:

„Marie, napište osmnáct, barvu za chvíli, nach ejner Wejle…“ a pak pravil:

„Žádná škoda zákazníku z těch svící nevznikne. Načaté a nespotřebované se totiž použijí v domácnosti, když se zakoupí svícen. Vydávají teplo, nádhernou záři a stávají se okrasou i nejlepších vil a hotelů. A ejhle…,“ majitel poodstoupil ke stěně, „zde je sbírka stuh na kytice a věnce. Ceny se řídí podle počtu vytištěných písmen a podle látky…,“ a zamnul v prstech jednu stuhu a vévodkyně měla dojem, jako by byla v obchodě s látkami, „na věnec madame přijde tedy stuha nádherně blankytně modrá…,“ a majitel opět mrkl a Marie dodala:

„Blankytná jako šat Panny Marie Lourdské.“

„Pokud dáma hledí na tyto černozlaté střapce…,“ majitel teď koukl k žasnoucí průvodkyni, „tak to jsou ozdobné chocholy na naše koně. Černé koně, kteří táhnou pohřební vůz…, zde vidíte i jejich parádní stříbrné popruhy. Koně mají klapky na očích…,“ řekl a vévodkyni se zdálo, že teď za zlatými brýlemi zamrkal obzvlášť silně, „jsou perfektně vycvičeni proti splašení. Cvičil je sám jeden c. k. rytmistr v penzi. Když jdou s vozem v průvodu po ulici, nic je nevyleká, i kdyby šli po Ringstrasse a vedle nich vybuchl granát. Jejich krok je důstojný, smuteční a vážný jako krok pozůstalých za rakví a tak ladný, že by se mohli předvádět v c. k. Španělské jízdárně v Hofburgu. Diváci na chodnících naše koně obdivují a mnozí z nich je maně provázejí kus cesty. Ach ano,“ řekl majitel opět s pohledem na průvodkyni, „dáma nehledí jen na koně, ale i na tuto uniformu. Nuže ejhle, tak oblečen sedí na voze náš kočí. V uniformě černé, premované zlatem, stříbrem a purpurem vévodí na kozlíku jako carský maršál…,“ a mrkl na Marii, a ta řekla: „A líbí se obzvlášť paním,“ a majitel pravil: „Kočí je zkušený, někdejší kavalerista. Pečuje o stav pohřebního vozu a nikdy se mu nemůže stát, že se mu vůz převrátí a nedojede. A zde je ošacení našich funebráků, nosičů. Bývají čtyři, ale může jich být i šest, jak kdo chce a podle tíže. Mají na hlavách tyto dvourohé helmice napoleonské a vypadají jako plukovníci. Stejně jako koně a kočí, i oni se líbí diváctvu, když při průvodu kráčejí podle vozu. No a samotné pohřební vozy…,“ a majitel ukázal fotografie třech vozů zepředu, ze stran a hlavně zezadu, protože tu část mají pozůstalí na očích, jak za nimi kráčí. Rozlišovaly se podle pohřební třídy skly, nebesní střechou a vyřezávanými sloupky… „Ovšem, madame,“ podotkl majitel, „když odpadá průvod ulicemi, nebude třeba ani našeho pohřebního vozu, a tudíž ani našich cvičených koní ani zdobeného kočího, nýbrž jen převozů. V tom případě převážíme rakve ve voze uzavřeném, nenápadném, který nevyžaduje veřejné úcty. Ale jak, prosím, s nosiči, to jest s funebráky? Těch zřejmě zapotřebí bude…,“ a vévodkyně, která vlastně dosud v této kobce nepronesla jediného slova, nýbrž jen poslouchala, řekla:

„Zapotřebí nebude ani nosičů. Rakve se zde ve Vídni uchopí hodnostáři a kde možno, knížecí personál. U Millstättersee ji vnesou do hrobky na ramenou zaměstnanci panství.“ A majitel se obrátil k Marii a vídeňsky řekl:

„Auch kejne Sargträg.“ A pak zdvořile pravil:

„Než si dovolím pozvat na náš dvorek, ještě to předposlední. Čímž jest samotná rakev. Vzorky rakví máme, prosím, zde…,“ majitel přešel k jakémusi regálku, kde stály miniaturní rakvičky, jako dětské hračičky, jako námořní lodičky…, a řekl: „Samozřejmě, že rakev při pohřbu vašem, durchlauchtigste Frau Herzogin, má být dvojí, neb se bude ukládat v kapli. Má být vrchní kovová a vnitřní dřevěná. Tato vnitřní bude vystavena na katafalku. Máme různé druhy těchto rakví, račte je zde vidět ve zmenšeninách, jsou vesměs černé, ale mohou být i v barvě mahagonu a cedrů libanonských. Mohou být lakované, leštěné, matné jako eben. Nejlacinější jsou rakve jedlové, neboť v nich tělo lehko podléhá zkáze. Hodí se tudíž do hrobů zemních, nikoli do hrobek. Smrkové rakve jsou mnohem odolnější a jsou ovšem i dražší. To jen v létech 1873 a 1876 byly laciné, protože se tehdy v Böhmerwaldu rozmohli kůrovci a bylo třeba pokácet sedm milionů plnometrů smrkového dřeva. Avšak tato pohroma je, díky bohu, dávno za námi… Tělo v rakvích smrkových vysychá, jsou-li v suchu, takže se vlastně mumifikuje. Pakliže je smrková rakev ještě v kovové, tělo zesnulého vydrží jako živé po celá… staletí…,“ a majitel koukl na Marii a ta dodala:

„Až do posledního soudu.“

„Až do vzkříšení,“ opravil ji majitel a v jeho tichém hlase byla znát jakási nelibost, „až do vzkříšení či zmrtvýchvstání.“ Pak pokračoval:

„Takže jistě smí Marie zapsat prvotřídní rakev smrkovou v barvě mahagonu s víkem v dřevořezbě s korpusem. Smím se zeptat, nejjasnější paní vévodkyně, na přibližnou velikost pána?“

„Běžná,“ odvětila vévodkyně, „teď spis již menší a slabší, neboť byl již stár.“

„Napište trojku,“ řekl majitel Marii, „schrejbn zi numa trej. A teď, směl-li bych prosit,“ pravil zas spisovně, „o laskavý vstup na dvorek, zařízený po způsobu zahrádky.“

Šálek, v němž byli, neměl kromě oken ani dveří. Jediné – zdálo se – byly ty, kterými sem vešli. Majitel však přistoupil ke stěně, na níž visel kostlivec, zatáhl za střapec a zjevily se dveře. Byly zasklené a ihned jimi vniklo do kobky slabé denní světlo. Majitel pokynul k vstoupení.

Když vévodkyně vkročila na dvorek, náhle se víc probrala. Užasla-li s průvodkyní na chvíli, když vešla z ulice do světlého bílého šálku s veselou hudbou, a pak podruhé, když vstoupila do kobky záhrobní, užasla teď potřetí. Užasla potřetí a cítila, že stejně užasla i její průvodkyně. Odhrnula si černý závoj, který jí opět spadl do tváře, a lépe se rozhlédla. Ocitli se v prostoře zcela podivné a zvláštní. Dvorek či zahrádka byl vlastně jeden jediný obrovský skleník.

Strop byl složen ze skleněných tabulí, mírně zbarvených do zelena a žlutá, takže tak bylo zbarveno i všechno, co bylo pod ním. Ve velkých, někdy až obřích dřevěných kbelících, plných kypré země, tu stály stříhané zelené keře a různé nižší i vyšší pěstěné stromky, byly tu však i velikánské aloe s dlouhými dužinatými listy a kapradiny, a byly tu i keře kvetoucí a roztodivné, vysoké jako lidské postavy, květy červené, žluté, bílé, oranžové, modré a mezi nimi na podstavcích a antických sloupcích bílé sošky andílků a holubic jako z carrarského mramoru a pak tu stálo pár soch temných v dlouhých závojích a rozpuštěných vlasech a plačících a na jednom mramorovém soklu ležela kniha v šagrénové vazbě. Vévodkyně měla dojem, že se octla v jakémsi nevídaném háji anebo v zimní zahradě, a maně si vybavila vzpomínku na jednu událost osm let starou, totiž na světovou výstavu v Paříži, po které ji, jejího manžela Hanziho a francouzského bratrance Louise provázel sám ředitel výstavy Alfans. Kromě obří vyhlídkové věže, postavené podle plánu konstruktéra Eiffela, kolosálních budov a vodotrysků vzbudil tehdy její velký zájem parčík v nádherné zahradě a celý pod sklem, velkolepá zahrada a parčík, kde bylo možno se procházet, prohlížet si vzácnou vegetaci včetně stromů, například i palem, a sedět na lavičkách. Cestičky v zaskleném parku byly sypány barevným pískem. Vévodkyně pohlédla na zem dvorku pana Globetrottra, ten byl dlážděn jen běžnými tmavými dlaždičkami, avšak malé lavičky tu mezi keři stály, a co poutalo pozornost, byla i okrouhlá kašnička, z níž tryskala voda, menší opravdový vodotrysk, a ten v zaskleném dvorku stál uprostřed. Pozornost však budilo i to, co bylo za vodotryskem zcela na pozadí dvorku. Mezi sochami a keři tam visela dlouhá bílá sametová opona, která jako by skrývala nějakou velice podivnou zvláštnost. Byla obšita zlatými třásněmi a v jejím středu se skvělo veliké zlatorudé slunce.

13.

„Dovolíte-li, Madame la Duchesse a vzácná dámo,“ s úklonou řekl majitel vévodkyni a její průvodkyni v řeči francouzské, jako by začínal novou kapitolu nějakého děje, „zde račte na chvilku přijmout místa.“

Zaměstnankyně Marie s blokem a tužkou posunula jednu lavičku z keřů trochu dopředu a vévodkyně s průvodkyní usedly.

Majitel chvíli stál uprostřed dvorku mlčky, jako by vyčkával, aby se dámy mohly porozhlédnout, ve svých bílých šatech připadal jak zahradník Olm perského krále, a pak se uklonil – jako by vskutku začínal něco nového.

„Toto, co zde vidíte, nemá dosud žádný pohřební ústav v našem mocnářství, ale snad ani v Evropě. Mohu se zeptat, jak se zde Madame la Duchesse a druhá dáma cítí?“

„Pane Globetrotter,“ řekla vévodkyně a cítila, že průvodkyně vedle ní stále němě žasne, „já mám pro tyto věci smysl. Smysl už pradávný. Je to zde hezké. Je hezké toto barevné, tlumené, nepřímé světlo. Připadám si tu jako v hedvábném stanu tatarského náčelníka nebo v háji na Olympu. A pak ty krásné keře. Máte tu zahradu téměř rajskou a já mám pro to smysl…“ A majitel, zřejmě velmi polichocen, se uklonil a tiše řekl:

„Pokud jde o keře. Jsou to ozdobné keře, které lze stavět ke katafalkům v palácích, kostelech i hrobkách. Zde vidíte,“ majitel ukázal na jeden keřík, „zimostráz neboli Buxus sempervirens, keřík vždy zelený z atlantické části jižní Evropy, pěstovaný na zahradách a hřbitovech, nouzově se jeho snítko dává i do klopy svatebčanům. V tomto kořenáči vidíte cesmín neboli llex aquifolium s tuhými, pichlavě cípatými a leskle tmavozelenými listy, který je příbuzný buxusu včetně reliktního původu z třetihor…,“ a vévodkyně, která teď vnímala kupodivu dobře, si v duchu pomyslila, že slovu reliktní nerozumí. „Tento cesmín však,“ pokračoval majitel, „nelze stavět k rakvi tak, aby se mohli pozůstalí o něj popíchat.“ Pak zamrkal za brýlemi, ukázal na další keř a řekl:

„Toto je cypřišek neboli Chamaecyparis…, toto je jalovec neboli Juniperus, kterého lze využít nejen k rakvím, ale i k přípravám zvěřiny jako koření, a toto je vavřín čili Laurus, keř ze středomoří, obzvlášť slavný a posvátný, z jehož lístků se dělají věnce, zdobící hlavy básníků a… císařů římských…, ale i ony se mohou užít do zvěřiny jakožto bobkový list. Zde stojí tis čili Taxus, zde je zakrnělá borovička čili Pinus pumila, jejíž nejvýchodnější místo rozšíření je Bajkal, a zde je myrta obecná čili Mystus communis, jejíž snítky se dávají do klop svatebčanům zpravidla…“ Pak přešel k druhé straně dvorku a řekl:

„Zde v těchto dřevěných kbelících vidíte laurisy a rozmarýny, což jsou polokeře, zde jehličnaté túje a tento keř, plný jakoby bílých třešniček, je čínské liči. Zde je meruzalka zlatá, různé fíkovníky, kapradiny a také aloe. Zde v květináčích malých pak irisy čili kosatce. A zde…,“ majitel ukázal na košatý keř ve velkém kbelíku, bohatě obsypaný jasnými růžovými květy, „to je růže stolistá…,“ a vévodkyně v duchu žasla. Byl začátek jara a zde už kvetla stolistá růže. Poodhrnula si jemný závoj, který jí opět trochu padal do očí, a řekla:

„A co ten keř, tamto u sousoší holubic, s těmi modrými květy…, co ten keř vedlejší s květy oranžovými, které mi barvou připomínají pomeranč a jistý salon v jistém knížecím paláci…, a co ten rozkvetlý keř žlutý, který mi vnucuje barvu banánů…?“ a majitel za zlatými brýlemi zamrkal obzvlášť silně a řekl:

„Ty, Madame la Duchesse, nikdo nezná.“

Za chvilku dodal:

„Co je to za keře neví ani ten nejslavnější profesor botaniky.“ Vévodkyně v duchu žasla, ale mlčela. Průvodkyně vedle ní zírala a mírně se chvěla. A majitel tiše řekl:

„Všechny tyto zelené i kvetoucí keře nemusí však zdobit pouze rakve a katafalky. Jak račte vidět, wie Sie sehen wollen, durchlauchtigste Frau Herzogin,“ přešel do němčiny, „všechny tyto stromky a keře se samozřejmě hodí i kolem jevišť, pódií a řečnických pultů. Hodí se i do soukromých komnat a podél chodeb a schodišť. Mohou být ozdobou i nejvybranějších hotelových hal a restaurací. Avšak, Madame la Duchesse,“ řekl opět francouzsky, „se rovněž dotkla zdejšího osvětlení. Ano. Má mírně zelenookrový nádech, neb ejhle, tak jsem si vždy představoval zbarvení zimních zahrad. Skutečně, jako v tatarském stanu. Kdybych měl vilu a v ní zimní zahradu…, zbarvení by se hodilo i do hal nejlepších hotelů, pakliže by v nich byl i vodotrysk a tyto keře.“

Vévodkyně na lavičce teď stále vnímala dost dobře, zamlžení její mysli skutečně ochablo, ostatně tohle vše se vlastně nemusilo pohřbů týkat… Hleděla na keře, stromky, na kašničku, v níž téměř neslyšně pleskala voda, hleděla též na sošky a sochy, které připomínaly carrarský mramor, a hleděla i na bílou oponu se zlatorudým sluncem. Náhle jí něco napadlo, ale dřív než se mohla zeptat, majitel se opět ujal slova:

„Abych přešel k sochám,“ zamrkal tiše, „tak tedy ejhle. Sochy, které zde račte vidět, jsou ukázky, podle nichž si je mohou zákazníci objednat na hroby. Andílci a holoubci se s oblibou dávají na hrobečky dětské, ale vyšší bílý anděl může stát i na hrobě dospělých. Stejně jako tyto temné sochy plačících mužů a žen. Sám moc rád takové sochy na hrobech nevidím, stejně jako černé rakve. Lepší by byly růžové a v jiných světlých barvách a na hrobech sochy radostné, které nesklánějí hlavy k zemi, ale pozdvihují k slunci a mají nohu předsunutou, značící vykročení do nového života. Zákazníci však stále ještě žádají soch plačících, truchlících a skleslých, jsou to žel malodušné přežitky minula…, a proto je tu mám. Mohou si však objednat i sochy zcela jiné, například kráčejícího poutníka s holí, který netruchlí, anebo Iva. Mohou dokonce mít i tanečnici v piruetě nebo uherského šohaje při čardáši se sklenkou vína, avšak žel, jak říkám, těchto plastik na hroby si nepřejí. Jsou v zajetí toho, ano, čemu říkám přežitky, die Überbleibsel. Zájem je však někdy o sochu tuto…“ náhle řekl a pokynul Marii, která tu s tužkou a blokem mlčky stála, a Marie přistoupila k jednomu keři, trochu ho odsunula a za ním se zjevila socha jakési stařeny v životní velikosti.

„Mais non,“ užasla v duchu vévodkyně a řekla: „Zajímavé. Zajímavé. Mohu se zeptat…, připadá mi jako cikánka, tulačka, velká ubožačka…,“ a majitel odvětil francouzsky:

„Madame la Duchesse se nemýlí. Cikánku snad připomíná snědší pletí, méně již šedivými vlasy, ale ubožačka je to vskutku. Je to, durchlauchtigste Frau Fürstin, nejjasnější paní kněžno,“ přešel zas do němčiny, „je to žebračka. Die Bettlerin.

Má mošnu…,“ ukázal na mošnu, kterou měla stařena na provaze u boku, „má sukovitou hůl,“ ukázal na hůl, o niž se ubohá opírala, „má vlasy zpola zakryté potrhaným šátkem hnědošedým, sukni širokou, dlouhou a vybledlou, jupku černou, ve švu rozpáranou a střevíce rozedrané. Hlavu mírně skloněnou, oči vrásčité, zapadlé, skoro jaksi mlžné, pravici zdviženou prosebně. Působí proto tak přesvědčivě, že je dovedně vybarvena jedním naším umělcem, ale může se zdát, že nesouhlasí s pravdou. Že taková bytost živá není. Že je to výmysl. Bohužel,“ majitel zavrtěl hlavou, „výmysl to není. I u nás takové nejchudší žebrácky jsou. Toulají se naším mocnářstvím, v zemích koruny rakouské, uherské i české, přespávají ve stozích, na krajích lesů a luk, v zahradách, stodolách a chlívech dobrých lidí, a prosí o groš. Proč tuto ubožačku zde mám, možno se ptát,“ řekl majitel tiše, „zda snad i ona může zdobit hrob? I ona může, nejjasnější paní vévodkyně, zdobit hrob, i ona může. Je symbolem lidstva na naší zemi, pakliže míníme, že jsme tu všichni jen jako žebráci a teprve smrt nás vysvobodí z bídy, čili jak říkáme z tohoto slzavého údolí. Ostatně,“ majitel opět pokýval hlavou a vévodkyně měla dojem, že obzvlášť teskně, „ostatně takových ubohých lidí, jako je tato žena, je dost i zde v samotné Vídni. Marie…,“ řekl a Marie opět přistoupila a sochu zakryla keřem. Pak zavládlo v zaskleném dvorku ticho.

„Měla jsem jeden dotaz,“ řekla vévodkyně, aniž hnula brvou…, „zmínil jste se, že dosud nemůžete určit, jaké voskovice mám koupit ke katafalku, zda žluté či bílé. Jestli se nemýlím, řekl jste snad, že to sdělíte později. Ich würde bitten.“

„Prosím,“ usmál se majitel, „teď se právě k tomu chystám. Je to vlastně to poslední, na co se mám zeptat, pakliže mám slavný pohřeb vybavit co nejlépe. Týká se to vystavení zesnulého na katafalku v paláci. Přijdou se mu poklonit nejvýznamnější osobnosti a zřejmě bude u katafalku i čestná stráž. Zbývá se tedy zeptat právě na toto vystavení. Má to být vystavení v rakvi zakryté či odkryté?“

„Ach,“ vzdychla vévodkyně, „kníže si výslovně přál pohřeb prostý, jak jsem snad již, pokud se nemýlím, podotkla, pohřeb, který by jen odpovídal zvyklostem, jichž nelze zanedbat s ohledem na jeho stav. V jeho poslední vůli sice není o vystavení pozůstatků zmínky, ale mám za to, jestli se nemýlím, že rakev na katafalku chtěl mít zakrytou.“

Chvíli bylo ticho, v němž znělo jen mírné pleskání vody v kašničce. Pak opět promluvil majitel:

„Já vím, nejjasnější paní vévodkyně, že aranžmá síně v paláci, jakož celý tamní ceremoniál půjde podle protokolu. Smím-li však radit v tom, co protokol připouští, pak by bylo dobré, kdyby rakev byla odkryta. Zesnulý by v ní ležel na bílých hedvábných poduškách… Frau Herzogin hat noch nie den Interieur des Sarges gesehen…, paní vévodkyně ještě nikdy neviděla vnitřek rakve…?“ a když vévodkyně mlčela, řekl:

„Zesnulý by v ní ležel na takových poduškách jako v nejvybranějším loži…, v tmavém společenském obleku, jen s nejvyšším řádem Zlatého rouna. S rukama zkříženýma buď holýma, pak by bylo třeba velkého zlatého prstenu, nejspíš prstenu starého…, nebo v bílých rukavičkách, v každém případě v rukách zlatý křížek. Křížek, Zlaté rouno a prsten se pak před uzavřením rakve odeberou, křížek se však může i ponechat. Ležel by s hlavou mírně pozdviženou, aby hosté, kteří budou před katafalkem defilovat, ji mohli spatřit.“ Pak řekl:

„Ano. Někdy se rakev zavírá a klade se na ni vlajka a erb. Tak tomu bylo, když náš salon měl před pěti léty čest pohřbívat manžela paní vévodkyně, hraběte z Kevelsbergu, tak tomu bude v kostele při mši. Ale v paláci by bylo vskutku lepší… Wollen Sie wissen,“ řekl náhle přerušiv sám sebe, „račte vědět, paní vévodkyně, zakrytý zesnulý dělá dojem, jako by se on, šťastný, chtěl skrývat před zraky svých pozůstalých anebo jako by jeho, nebohého, chtěli skrývat před zraky svými pozůstalí… Pohřeb však nemá být hrou na schovávanou,“ řekl hlasem nanejvýš zdvořilým, pokorným „ale společenskou událostí první třídy, při níže se se zesnulým jedná jako s živým. Vždyť on…, zu guter Letzt…, stejně vlastně jen spí. Schlaf und Tod sind Zwillingsbruder…, spánek a smrt jsou dvojčata, stejně jako kolébka a rakev, jak stojí na našem vývěsním štítě…,“ a vévodkyně se v té chvíli pohnula… a majitel dodal:

„Podle pravdy zesnulý, jenž zdaleka není nebohý, ale šťastný, je zároveň všem svým bližním tím nejlepším učitelem“ a opět mžikl a Marie řekla:

„Lepším než celý sbor profesorů univerzity v Cáchách.“

„Ano, die Toten lehren die Lebendigen. Mrtví učí živé.“

„Někdy však nebývá možné,“ pravila vévodkyně po chvíli ticha, „aby byl zesnulý vystaven odkryt…,“ a majitel kývl.

„Nebývá to možné, pakliže zemřel na nakažlivost anebo nastaly v době mezi skonem a pohřbem takové změny těla, že odkryté vystavení vylučují. O to by se však Madame la Duchesse starat neměla. Rozhoduje přání vystavit zesnulého v rakvi odkryté. Dojde-li k tomu či nikoli, rozhodne úřední ohledač, a to je už starost naše…“

„Obávala bych se,“ namítla vévodkyně znovu, „že by strýcova tvář nemusila vypadat zcela dobře. Byl již značně stár, a ač do poslední chvíle měl pleť růžovou a jasnou, přece ho smrt mohla poznamenat. V tom případě, domnívám se, je lépe zesnulého nevidět než vidět…,“ a majitel se usmál a mlčky pokynul Marii. Marie poodstoupila k soklu, na němž ležela kniha v šagrénové vazbě, a podala ji majiteli.

„Musím dámám sdělit, že právě v této věci netřeba obav nejmenších. Náš pohřební salon je na to výtečně zařízen. Má totiž k službám přeslavného kosmetika. Kosmetika, který se školil jednak v samotné Paříži u Leichnera, výrobce hermelínového pudru, který používá i sama Sarah Bernhardt, jednak zde ve Vídni u samotného Höfera, výrobce kožních prášků. Náš kosmetik upravuje tváře mimořádně ušlechtile a krásně…,“ a majitel přistoupil k lavičce, kde seděly dámy, a otevřel knihu. A vévodkyně viděla, že je to jakési fotografické album.

„Ejhle, to jsou,“ usmál se majitel, „tváře našich zesnulých. Zesnulých, fotografovaných v rakvích po úpravě naším odborníkem. Wollen Sie sehen, meine sehrgeehrte Damen, tváře našich zákazníků v rakvích jako živé…,“ a zde vévodkyně…, už chvíli zas, už zas chvíli byla v tom svém mlžném stavu, avšak slova majitele Globetrottra vnímala, i ta, která teď pronášel, vnímala…, zavadila zrakem o tvář své průvodkyně a ta o tvář její a obě věděly… Majitel to nepostřehl a ani nemohl. Mluvil dál.

„Ano,“ říkal, „jsou to tváře jasné, zdravé, radostné, úsměvné, plné klidu a míru. Jaký drtivý rozdíl těchto zesnulých tváří od živé tváře naší žebrající chudačky. Kdyby neplatil zákon, die Toten schweigen, mrtví mlčí, čekali bychom jen, kdy otevřou oči a ústa a promluví. Kdy se v rakvi podepřou o lokty a truchlícím řeknou ‚Neplačte.‘ Ejhle, vždyť nejenže vskutku spí, ale že pouze jen spí, dělají i dojem…,“ a vévodkyně, ač vnímala v mlze, si myslila: „Co to za smutnost říká. Co to jen říká…,“ a průvodkyně vedle ní se chvěla. A majitel s úsměvem mluvil dál.

„Náš odborník jemně přibarvuje vlasy, vousy, kníry, užívaje nejlepších olejů, a přibarvuje i tváře prvotřídní růží. U zesnulých žen, jako třeba zde…,“ ukázal fotografii jakési uhrančivé ženy, „přetře i rty a tyčinkou obočí, tato dáma byla herečkou. Jakoukoli vadu pleti skryje vzácnou mastí ze šafránu značky Santa Maria, dokonce zakryje i cyanózu…, to jest promodralost obličeje u udušených. Ba tento náš odborník dokáže dle přání pozůstalých tvář zesnulého i zcela změnit jako nejlepší maskér v milánské Scale. Mrtví – zní zákon – více nepřijdou, der Tod und das Klostergeben nichts zurück, smrt a klášter nic nevracejí. Je dlouho mrtev již ten, kdo zemřel před rokem, der ist schon lange tod, der vor einem Jahre starb…, vskutku, die Toten kommen nicht wieder. Pohled na zesnulého v rakvi je tedy poslední možností ho ještě jednou spatřit, a pakliže je krásný, odnášejí si na něho pozůstalí tu nejkrásnější vzpomínku na celý život. Někteří naši zákazníci tvrdí, že zesnulého tak zdravého a krásného, jako ho viděli při tomto posledním pohledu, nikdy v životě neviděli, že tak zdravý a krásný ani nikdy nebyl. Náš kosmetický odborník dokáže všechno a jmenuje se Poldi Vaterkinder.

Pakliže se nechá v paláci rakev odkryta,“ řekl dál majitel, „dostaví se po ceremoniálu náš zaměstnanec, aby ji odborně zavřel. Ostatně se zaměstnanci dostaví tak jako tak, aby rakev převezli do chrámu a s ní i květiny a svícny.“

„Tváře zesnulých v rakvi, řekl jste,“ pravila vévodkyně a vrátila majiteli album mrtvých, „tváře jako živé, jako když spí, jen se zvednout a promluvit…,“ a zmlkla.

Vévodkyně zmlkla. Každý, kdo dokončí svou výpověď, zmlkne – kdyby nikdy nezmlkl, mluvil by stále. Ale vévodkyně teď zmlkla trochu zvláštně a majitel a průvodkyně to musili postřehnout. Zatímco však majitel nechápal, a ani nemohl, průvodkyně věděla. A věděla správně. Vévodkyně totiž řekla:

„Trochu jsem se zamyslila. Myslila jsem při těch vašich slovech o tvářích v rakvi totiž… na svého bratra.“

A pak rychle pravila:

„Chtěl jste dojít k otázce, jakou barvu voskovic navrhnout.“

„A už jsme k ní, smím-li prosit, došli,“ zamrkal majitel, „už odpověď znám. Dokud člověk žije, tak dlouho umírá, a dokud umírá, tak dlouho žije. Když zemře, je vždycky v neprávu. Wer tot ist, ist immer im Unrecht…,“ a pokračoval:

„Je-li rakev zakryta, je barva svící lhostejná. Je-li však odkryta, pak barvu svící přizpůsobujeme k pleti zesnulého. Madame la Duchesse sdělila, že zesnulý měl do poslední chvíle pleť růžovou a jasnou a takovou ji tedy s patřičným vylepšením pana Vaterkindra může mít i v rakvi. Navrhuji tedy voskovice bílé. Kdyby měl pleť bledou, navrhl bych žluté…,“ a obrátil se k Marii a vídeňsky podotkl: „Zapište. Obří svíce bílé. Ty Ríznwochskerz… wejs.“

„Snad už je kapitoly této konec,“ myslila si vévodkyně, „trvá to už příliš dlouho, snad už je, proboha, konec…,“ a zřejmě byl. Neboť majitel postoupil k bílé oponě se zlatými třásněmi a zlatorudým sluncem.

„A nyní, nejjasnější paní vévodkyně a vznešená dámo druhá, si vám dovolím ukázat chloubu největší. Jakýsi téměř zázrak…, fast ein Wunder…, našeho salonu. Není ještě zcela veřejně znám, malá zpráva o něm zatím jen prošla Tagblattem a v Pešti, přesto je však o něj zájem veliký. Pakliže má být náš pohřeb vskutku něžný, příjemný a lahodný, obřad nádherný, který s pečlivostí a láskou poskytují pozůstalí svým drahým zesnulým, a máme-li si na něj zachovat vzpomínky nejkrásnější…, pak to musí být zároveň i pohřeb… bezpečný. Ano, bezpečný,“ opakoval a ještě blíž postoupil k oponě v čele dvorku. „Pohřeb bezpečný a spolehlivý, nikoli akt, z něhož by vzcházela nejistota či dokonce hrůza. Nikoli akt, jehož by se skonávající bál a obávali by se i pozůstalí, jehož by se děsil zesnulý před svou smrtí a pozůstalí po smrti jeho, neboť pak by to nebyl pohřeb příjemný, lahodný a sladký, po němž se pozůstalí družně uchylují do restaurací, ale obřad ukrutný, po němž by se musili třást hrůzou. Co se třeba zatím, co oni sedí a hodují, děje na hřbitově. Pohřební síň se pak mění na mučírnu a hrob v peklo. Prostě,“ majitel ještě o krok postoupil k oponě, „pohřeb musí být pohřbem s nejvyšší zárukou bezpečnosti.“ Majitel se na chvíli odmlčel a pak pokračoval:

„Ano, vzácné dámy. Může se vyskytnout pohřeb, který je strašlivou tragédií. Nikdy se na to nepřijde hned, nikdy, a to je právě to neštěstí. Vždy se na to přijde až později, třeba za dvacet, padesát, sto let, když se otevře hrob, sejme se víko rakve a nahlédne se dovnitř. A pak nastane děs. Lidská kostra, zjistí se k úžasu a hrůze, tam neleží, jak ležela, na zádech se sepjatýma rukama na hrudi či v klíně a s hlavou mírně pozdviženou, jako by spala něžným, klidným, tichým spánkem, ale na boku či na zádech, strašlivě pokroucena, zkroucena a znetvořena, jako by tam zápasila, bojovala, tloukla kolem sebe a kosti jejích prstů v hrůzných křečích svírají zbytky jejích vytržených vlasů. Nebožtík byl pohřben za živa a v rakvi po pohřbu přišel k sobě.“

Průvodkyně vykřikla hrůzou a vévodkyně zavrtěla hlavou. „Kriste pane,“ zavrtěla hlavou a před očima měla načernalé černo. Zjistila však, že jí opět spadla černá rouška do očí, a tak ji odhrnula a loktem se dotkla třesoucí se průvodkyně. A pak se majitel chopil dosud skryté šňůry a oponu se zlatými třásněmi a zlatorudým sluncem stáhl.

Vévodkyně v první chvíli cítila jedno: že průvodkyně vedle ní vykřikla podruhé. Teprve pak si uvědomila, že zasklená zahrádka, v níž seděly, celý ten kouzelný dvorek, se rázem zvětšil.

Rázem – v jediné vteřině – se stal ještě jednou tak velikým, než jakým doopravdy byl, přibylo jednou tolik keřů, stromků, aloí, kapradin, soch, sošek, laviček, přibyla ještě i jedna kašna a také přibyl ještě jeden majitel Globetrotter v bílém obleku, květnaté vázance a zlatých brýlích, zaměstnankyně Marie s blokem a tužkou a ještě jedna vévodkyně… a její průvodkyně.

Za oponou bylo totiž obrovské zrcadlo.

Majitel se usmál.

Za chvilku řekl:

„Toto však není ten zázrak, vzácné dámy, který jsem vám slíbil. To je jen zrcadlo. Zázrak přijde za okamžik, jen co zrcadlo odsunu.“

Vévodkyně hleděla na zrcadlo se zájmem, její mlžné vnímání teď opět ustalo. Ustalo, jako když utne. Měla dojem, že se zrcadlo podobá těm v salonu pařížské Café de la Paix na rohu Place de l’Opéra, kde letos třicátého ledna v sobotu večeřela se svým bratrancem Louisem, a zároveň si vzpomněla na knížku, nedávno koupenou na Mariahilferstrasse, k jejíž četbě se dosud nedostala. Zrcadlo na protější stěně bylo nejen obrovské, ale i nádherné, křišťálově čisté a nedělalo dojem zrcadla, nýbrž skutečnosti.

„Až bude po té smutné události,“ myslila si, „musím se té knize z Mariahilferstrasse věnovat, je nejvyšší čas. Kdyby věděl,“ myslila si, a mínila tím majitele, „jak toto chápu. Hrůzy tu říká, všechno tu má podivné, avšak v tomto…,“ a hleděla do zrcadla, které dělalo ze zaskleného dvorku velmi prostorný nádherný háj…, a majitel se opět ujal slova.

„Kdysi měl starý pařížský špitál zvláštní zařízení v márnici, kam na noc ukládali mrtvé. Měli na palci na noze drátek, který vedl na strop k šňůrce se zvonkem. Kdyby se byl mrtvý pohnul, zvonek nahoře zazvonil. Avšak kdo měl to štěstí umírat právě v tomto starém pařížském špitále? Jeden z tisíce. Proto v minulých staletích, když se vykopávaly staré hroby a otvíraly rakve nerozpadlé, často se nacházeli mrtví v těch hrůzných polohách. A tyto případy se dějí dodnes. Snad ne tak často jako dřív,“ majitel se konejšivě usmál, „ale tu a tam se stanou či stát mohou.“ A řekl:

„Před deseti léty v tom smutném roce 1887, kdy vyhořela pařížská Opera, vykopali na hřbitově Père-Lachaise hrob jistého Jeana Grandiera a našli v něm obrácenou kostru. O dva roky později se stal stejný případ ve švýcarské obci Ševelenu poblíž lichtensteinských hranic, když exhumovali Kateřinu Vadretovou pro podezření, že byla zavražděna. Nebyla. Vrah ji jen zranil. Obživla v hrobě… A poslední případ, nejhorší, před dvěma léty v městečku Grünbergu v pruském Slezsku. Byl u toho tamní drogista, pověstný tím, že léčí opilství… Říkám-li, že se tyto případy staly, myslím tím, že byly objeveny. Staly se za chvíli po pohřbu před těmi dávnými léty, zatímco pozůstalí vesele hodovali v hospodě. A co je případů, které objeveny nejsou, protože nikdo hroby a rakve zbůhdarma neotvírá. Jaké je to pomyšlení, kolik bychom asi našli nešťastných koster, kdybychom otevřeli všechny hroby třeba jen na našem Centrálním hřbitově, kde každý z nás někoho má. Já tam mám ženu, zde přítomná Marie rodiče, nejvzácnější paní vévodkyně svého manžela pana hraběte Marka Joachima von Kevelsberg.“ A řekl:

„Jednou se tam našla poblíž domnělého hrobu Mozartova zkroucená kostra ženy, která se jmenovala Justina Melk…,“ a v té chvíli vévodčina průvodkyně vykřikla strašlivě. Majitel u zrcadla se až zarazil, ale pak se omluvně usmál a tiše řekl:

„Žádný důvod ke hrůze…,“ a vévodkyně se ke své průvodkyni naklonila a zašeptala: „Netřásla se. Nekřičela. Mám nejasný nemastný dojem, že je to nesmysl.“ A majitel ještě pravil:

„Lékař se podle všech pravidel domnívá, že je člověk mrtev, prohlásí ho za takového a zatím on je mrtev jen zdánlivě. Omylů se však spíše než řádný lékař dopouštějí všelijací ranhojiči, felčaři a různí podvodníci… Nuže, převzácné dámy, aby se toto již nikdy nestalo, aby byl pohřeb naprosto bezpečný a již nikdy se nemusil umírající ani pozůstalý bát tohoto děsu, ejhle…“ A majitel se rukou lehce opřel o zrcadlo, to se celé, jak bylo, odsunulo za zeď, rázem se dvorek zase zmenšil a rostlin a soch bylo polovic, zato se však před zrakem vévodkyně a průvodkyně zjevila jakási neuvěřitelná věc. Jakýsi přepodivný obraz.

Na jeho nejspodnější části byl hrob, v němž ležela zavřená rakev. Aby bylo vidět dovnitř, byla ze strany diváka pod sklem či jakousi slídou. V rakvi ležela figurína vousatého muže s rukama na hrudi zkříženýma. Na těch rukách měl jakýsi drátek, který vedl vzhůru k otvoru rakevního víka, víko mělo totiž jakýsi otvor. Opodál tohoto otvoru vycházel jakýsi komínek, připomínající věž kostela minoritů, který byl spojen, stejně jako drátek s tím, co už nebylo v hrobě, nýbrž na něm. Byla to štíhlá kovová kaplička, stavbička vysoká jak člověk, nahoře pod stříškou zdobená kovořezbou. Aby bylo vidět i do ní, byla opět k divákovi pod sklem či slídou. Do poloviny kapličky čněl onen komínek z rakve. Stříška kapličky byla mírně komolá jako stříšky rizalitů Belvederu nebo střecha střední části Justičního paláce na Ringstrasse. Na ní stála ještě jakási malinká barokní nadstavbička se sloupky, nesoucími malou baňku s křížkem na špičce, jaká zdobí vršek báně chrámu svatého Karla, postaveného Fischerem z Erlachu u Vysoké školy technické. Uprostřed nadstavbičky mezi sloupky visel drobeček zvoneček.

Vévodkyně se na to dívala kupodivu pozorně a nehnula brvou. Její průvodkyně se však na lavičce předkláněla, valila zrak a třásla se.

„Ano, vzácné dámy,“ zamrkal majitel a tiše řekl, „to je to výtečné zařízení, skoro zázrak, které jsem převzal po vynálezci panu Rendlovi, továrníku na kovové rakve, a pro potřeby salonu ještě zdokonalil. Jmenuje se Záchranný přístroj a jeho smysl je, aby osoby zdánlivě mrtvé a pochované zachránil od nejstrašnějších muk, před hroznou smrtí v rakvi, takto doslova napsal pan Karel Rendl. Do rakve i při nepatrném pohybu člověka za mrtva pokládaného začne ihned seshora proudit vzduch a na stříšce nad hrobem se rozezní elektrický zvonek. Neustává zvonit, dokud se rakev nevykope a neotevře. Ruce pohřbeného, jak račte vidět, jsou drátem spojeny se zvonkem, ale i se záklopnou deskou v ústí této roury… Záchrana zdánlivě mrtvého je nepochybná. Zato pakliže zvonek nezazní,“ majitel zamžikal, „neodklopí se ani deska a jest jisto, že pohřbený byl mrtev skutečně, a pak se tedy může celý přístroj z hrobu odstranit. Vyčkává se však vždy několik dní po pohřbu, z opatrnosti radši dní více. Tento aparát náš salon nezapůjčuje. Tento přístroj je nutno koupit. Náklad na něj je však nevelký. Pan Rendl tvrdil, pakliže budoucí nebožtík začne od kolébky šetřit, opatří si zcela hravě i luxusní provedení tohoto přístroje. Spočívá v tom, že pohřbený leží v rakvi na drátěné matraci z ocelového spirálního pletiva v železném kovaném rámu, dokonale pružné, nadané za mírný poplatek ještě zvláštním měkkým podhlavníkem.“

Majitel se na chvíli odmlčel, aby si dámy mohly přístroj prohlížet anebo se mohla průvodkyně trochu probrat. Zřejmě viděl, že se chvěje, třese a kousá do rtů. Pak pokračoval.

„Mé vylepšení přístroje spočívá v dalším. Pakliže se totiž zdánlivě mrtvý v rakvi pohne, nejenže začne proudit vzduch a rozezvoní se zvonek, který on dole slyší, ale v rakvi se mu rozsvítí světlo. A protože může pohnout hlavou, vidí, že se nemusí bát do doby, než ho vykopou, ani hladu a žízně. Spatří totiž zde…,“ majitel ukázal pod ruce nebožtíka, „misky s jídlem a sklenky, chráněné zvláštním rámem, aby si je na sebe nepřevrhl. Výběr, který se nekazí a neokorá. Suchary s marmeládou, kompot, výživnou Meinlovu čokoládu, ale i artyčoky anebo jídlo z nějakého menu, například kachnu, nadívanou octovou sekaninou a polévanou hustou smetanou nebo telecí pečeni s chřestem. Ve sklenkách má pak limonádu, kdo však chce, může mít místo ní i doušek vína, koňaku či griotky… Anebo náš pohřební likér…“ A nyní se vévodkyně opět pohnula.

„Neuvěřitelnost,“ myslila si, „impossible, slyším vskutku dobře? Anebo se mi to všechno jen zdá?“… A pak, aniž hnula brvou, řekla:

„Zdali již,“ řekla, aniž hnula brvou, „zdali již někdo vašeho přístroje použil…?“ A majitel přisvědčil.

„Durchlauchtigste Frau, mnozí. Občas spatříte na našem Centrálním hřbitově toto zařízení pár dní nad některým hrobem. Ač, jak jsem podotkl, přístroj zatím nebyl dost zveřejněn, takže mnozí o něm neví. Ale ti, co ví, anebo ho sami vyzkoušeli, jsou nadšeni.“

„Může se však stát,“ namítla vévodkyně, „že přístroj vypoví službu anebo se pohřbený vskutku pohne a zvonek zvoní, ale není nikdo, kdo by jej slyšel. Nikdo právě kolem toho hrobu nejde. A když jde a zvonit slyší, neví, co to značí…, může se třeba domnívat, že má halucinaci sluchu…, a jde dál…“ A majitel se usmál obzvlášť vlídně a zavrtěl hlavou.

„To je zcela vyloučeno, Madame la Duchesse, právě s tím se počítá. Kdo si objedná přístroj, objednává si i jeho odbornou instalaci, kterou provádí velmi svědomitý, odpovědný člověk, bývalý úředník Zemské pojišťovny z Lince, zcela tělesně i duševně zdravý, jakými jsou a být musí…,“ majitel teď koukl na zaměstnankyni Marii, „všichni moji zaměstnanci… a k přístroji a instalaci se přikládá záruční list. A kdo si objednává přístroj, objednává si i člověka hlídače. Držím totiž jednoho zaměstnance právě jen kvůli hlídání. Jeho úkolem je obcházet hroby s tímto přístrojem a sledovat, zda nezní zvonek.“

Vtom se otevřely dveře ze sousední kobky a do zahrádky vešel zaměstnanec mladík.

„Promiňte,“ uctivě řekl, „promiňte, pane Globetrotter, zvoní telefonní přístroj. Je to ten telefon, který čekáte.“

„Ach,“ řekl majitel a zamrkal, „ejhle. Dámy mi laskavě prominou, pakliže se na mžik vzdálím. Přijdu hned. Marie,“ řekl ženě s blokem a tužkou, „zatím tu dámy zabavte. Přečtěte jim aspoň jeden děkovný dopis z mnohých, ten od…,“ a majitel se uklonil a s mladíkem odešel.

Vévodkyně a průvodkyně, které dosud seděly na lavičce, nyní vstaly a přistoupily blíže k aparátu. Marie vešla mezi dva žlutě kvetoucí keře, kde na carrarském sloupku ležely nějaké listiny, a pak dámám začala číst děkovný dopis.

„Zakoupila jsem u vás záchranný přístroj, který jste instalovali na hrob mého muže na vídeňském Centrálním hřbitově oddělení XVII/C dne 10. prosince L. P. 1896. Přístroj se velmi osvědčil. Zvonek se neozval a tak jsem byla klidná, že muž je opravdu mrtev a že už nežije. Přístroj vřele doporučuji všem, kteří chtějí mít jistotu, že udělali pro zemřelého první a poslední. V úctě Gertrud Traurig, Wien, Heiligenstädter Strasse 7.“

Vtom se kdesi za dvorkem ozvaly jakési dost silné, dutě znějící rány.

„Nebo dopis tento,“ řekla Marie a četla:

„Byla jsem u švagrové svědkem vašeho záchranného přístroje a musím veřejně říci, že se neozval, takže švagr skonal. Poděkovala jsem zároveň i ohledači za řádnou službu a váš stroj jsem mu vylíčila, aby jej dále propagoval, když ohledává tolik mrtvých. S úctou Hermina Nagel, Wien, 8. září 1896.“

Po chvíli ticha, v němž jen šplouchala voda v kašně a za dvorkem zněly duté rány… a průvodkyně se třásla, valila oči a kousala se do rtů, vévodkyně podotkla:

„Zajímavé. Váš ústav se ještě před pěti léty jmenoval Schnauze und Globetrotter, dnes zní již jen na Globetrotter. Pan Schnauze z ústavu odešel?“

„Pan Schnauze odešel 12. srpna loňského roku,“ řekla zaměstnankyně Marie, „ale na věčnost. Utopil se.“

„Utopil se?“ Řekla vévodkyně zaraženě a pohlédla na svou průvodkyni.

„Utonul,“ kývla zaměstnankyně, „nezvykle, nešťastně. Při koupáni ve vlastním bytě v osmém okresu Josefstadtu v koupelně ve vaně…“

„V koupelně ve vaně?“ zakroutila vévodkyně hlavou a mlčela.

„Když račte dovolit,“ řekla Marie, „mohu přečíst ještě tento dopis.“ A četla:

„Vážený pane Schnauze a Globetrotter. Děkuji vám za prodání vašeho aparátu, který zachraňuje lidi falešně pohřbené a živé a posílá je znova do pozemského žití. Vyzkoušel jsem váš přístroj, který jste mi vsadili na hrob, na své ženě, která když byla mrtvá, byla zdravá a silná a hrozilo tedy, že obživne. Ale neobživla, protože nezvonila, a tak byla zaplať pánbů opravdu mrtvá. V úctě Albín Macke, řidič tramvaje elektrické, Wien, 3. dubna 1897.“

„Třetího dubna,“ podotkla vévodkyně, „to je nedávno. Ale to už byl pan Schnauze mrtev.“

„To už byl mrtev,“ kývla Marie, „ale pan Macke to nevěděl.“

Za dvorkem se stále ještě ozývaly silné duté rány a zaměstnankyně Marie řekla: „To klepe na dveře služka od Baumů tepich.“

„A máte již případ, kdy byl za mrtvého prohlášen člověk mylně a přístroj ho vysvobodil z hrobu?“ zeptala se vévodkyně a Marie řekla:

„Takový případ ještě nemáme.“ Pak řekla:

„Ještě se nikdy nerozezněl náš elektrický zvonek. Ještě ho nikdo nikdy neslyšel. Pan Globetrotter, jak se zmínil, si drží k hlídání zvonku zvláštní odbornou sílu, takzvaného obchazeče hrobů. Je to vysloužilý klempíř, stár 73 let, je čilý a zdráv. Má jen jednu vadu. Že je totiž hluchý.“

Vtom se již vracel majitel zpátky do zahrádky a řekl:

„Prosím za laskavou omluvu. Měl jsem jednání. Objednávku šesti jedlových rakví a společný pohřeb třetí třídy. Jde o rodinu. O manžele a čtyři děti.“

„Mon Dieu,“ vévodkyně vzhlédla, „nějaká rodinná tragédie?“ Ale majitel se usmál a tiše řekl:

„Nikoli, durchlauchtigste Frau, ta rodina je dosud živa a zdráva. Ale jsou to chudáci. Nemají co do úst. Muž je chce všechny zabít a nakonec sebe. Takže jsem je, doufám, zachránil, neboť jsem hrůzný záměr pana Rotha okamžitě hlásil Otci chudých v našem okrese. Říká se sice, že smrt jednoho je chléb druhého, des einen Tod ist des andern Brot, což tedy plátno pro každý ústav pohřební, ale ejhle, v případě, jako je tento, člověk musí oželet chléb, a místo aby jim prodával rakve, je musí zachránit. Ale abych se vrátil k našemu přístroji…“

Vévodkyně se odvrátila od přístroje a vracela se k lavičce, aby si opět sedla, průvodkyně šla za ní. A majitel řekl:

„Snad se Frau Herzogin podivila, že přístroj nepůjčujeme jako šaty nebo svícny. Že si přístroj musí zákazník zakoupit… Přečetla jste nějaký děkovný dopis?“ otočil se k Marii a ta kývla…, „nuže ejhle, může se tedy na pohled zdát, že investice, vložená do přístroje, se nevyplácí. Že se totiž po pohřbu ztrácí. Pravdou je však pravý opak. Podejte mi dopis paní Schwarzwaldové…“ natáhl ruku, a když mu ho Marie podala, řekl:

„Místo výkladu bych přečetl toto. Paní Schwarzwaldová, bytem v Sieveringu, naše dlouholetá zákaznice…, toto…,“ a přejel zrakem pár řádků a četl:

„…použila jsem váš přístroj se zdarem na hrobě své pravnučky Lýdie a uschovávám jej k další potřebě. Myslím, že jej letos upotřebím u své druhé pravnučky Nory, která chřadne, a napřesrok i u svého vnuka Adolfa, který je již po třetí mozkové mrtvici a špatně chodí. Váš přístroj je dobrou rodinnou investicí, může se dědit z pokolení na pokolení a může být i hezkým dárkem k narozeninám či k Vánocům… Já bych k tomu dodal,“ řekl majitel a vrátil dopis Marii, „že přístroj vskutku není k nepotřebě ani po pohřbu. Nemusí zahálet, ani když nehlídá na hrobě, což by tedy byla zahálka zpravidla dost dlouhá, pakliže rodina není početná a příliš neumírá. Račte vidět, jak krásný a ozdobný je přístroj sám o sobě,“ ukázal, „krásný, i když právě není spojen s rakví a v hřbitovním provozu. Je tak krásný, že může stát v příbytku jako ozdobný předmět, nejlíp v koutě. Mohl by zdobit i nejlepší restaurace, různé herny a haly luxusních hotelů… Ano,“ majitel zamrkal, „abych řekl pravdu. Nechci zůstat jen u onoho svého vylepšení, u jeho vybavení světlem, jídlem a nápoji. Právě pracuji na plánu, jak použít nádherný aparát, když právě neslouží na hřbitově, v domech jakožto násypná kamna.“

Vévodkyně znovu povstala z lavičky, obešla kašničku a znovu se zblízka na přístroj zadívala. A chvíli si ho prohlížela.

„Zajisté se vám, Madame la Duchesse, líbí,“ podotkl majitel zas francouzsky, „je to opravdu krásný kus nábytku, pakliže lze nábytkem nazvat to, co stává na hrobech a v čem se bude záhy i topit. I kamna mají být krásná třeba jako krby. Na rozdíl od vyšších kamen kachlíkových, barokních či empirových, by tato byla moderní. Byť touto svou bání připomínají renesanci, a tady tou stříškou baroko, jsou zdobena v naší dnešní secesi. Tu výzdobu nenavrhl pan Rendl, ale můj společník pan Schnauze a já. Marie…, skočte se dopředu kouknout, zda tam ještě máme nějaký tištěný prospekt přístroje, a přineste ho, měl by být v objednávkách,“ a Marie odešla.

„Byla jsem překvapena,“ podotkla vévodkyně, „že na vaší firmě již jméno pana Schnauze chybí – když jste se o něm právě zmínil –, dozvěděla jsem se, že se velmi nezvykle nešťastně utopil.“ A majitel kývl.

„Ano, pan Schnauze utonul 12. srpna…,“ a vévodkyně se teď v duchu trochu divila. „Asi nějaká nevolnost příliš náhlá,“ myslila si, „vždyť by byl jinak přece zavolal, jistě nějaká služebná někde poblíž za dveřmi koupelny byla,“ a nahlas řekla: „To už pan Schnauze nestačil ani zavolat?“ A majitel smutně zavrtěl hlavou a řekl:

„Bývalo by to bylo stejně marné. Byl příliš daleko od břehu. Nikdo by ho byl na tu dálku neslyšel. Utonouti tak daleko v moři v Boce v Černé hoře lze vskutku bez pomoci.“ Pak řekl:

„Pan Schnauze je pohřben na Centrálním hřbitově a přístroj nepotřeboval, ježto byl jasně mrtev. Od utonutí v Kotoru do pohřbu ve Vídni uplynula dlouhá doba přepravy, celých devět dní, takže bylo jisté, že přístroj nezazvoní. Ostatně…,“ řekl majitel tiše, „on vlastně ve Vídni ani pohřben není. Jeho tělo v moři se nikdy nenašlo.“

Vévodkyně mlčela. Pomalu se vrátila zpět na lavičku k průvodkyni, která jen žasla.

Když usedla, ozvaly se za zaskleným dvorkem opět rány. To služka od nějakých Baumů tam klepala tepich.

„To nic,“ zamžikal majitel a mávl kamsi rukou, „to nic. Přes dvůr nám tu bydlí tympanista, bubeník z Volkstheatru, a občas doma cvičí. Kdyby se jinak nepsal, jmenoval by se jako reformátor. Wiklif… Zdá se mi,“ řekl pak, „že vám Marie nepřečetla ten nejlepší děkovný dopis, ale jiné. Ona vskutku špatně vidí a to těžko nesu. Zaměstnanci našeho salonu by takovou vadu mít neměli.“

Otevřely se dveře a vešla Marie s blokem, tužkou a prospektem.

„Našla jste ho,“ kývl majitel a Marie mu ho podala.

„Nedivte se, nejjasnější dámy,“ řekl a prospekt dal na okraj kašny, „neračte se divit, že tak cítím s mrtvými. Naučil mě to život. A život mě též naučil splácet pozůstalým dobro. Pocházím z osmi dětí z Vorarlberská od Dornbirnu. Otec tam zprvu pracoval na pile. Matka pocházela z Imstu a tam ji potkalo neštěstí. Kámen jí v mládí rozdrtil ruku, od té doby byla bezruká. Ošetřovali ji čistým lihem a nebohá pak nemohla líh cítit ani v kapce ve skříňce. Otec rozuměl všem řemeslům, uměl spravit vše, nač pohlédl, uměl i zedničit a zahradničit a rozuměl i studnám, a protože měl povahu dost nestálou a při jedné práci dlouho nevydržel, začal vandrovat. S rancem na zádech navštěvoval Hohenems, Lustenau, Götzis, Laterns a zacházel až do Feldkirchu. Ale vydával se i dál, k matčině rodišti, k Elmenu, Stanzachu, Bichlbachu, navštěvoval zapadlé horské obce a městečka i v Tyrolích…, po domech, dvorech, chalupách, stodolách opravoval lidem vše, co potřebovali, v létě jsme ho málokdy vídávali doma. Jen v zimě, kdy cesty zapadly sněhem, se zdržoval v okolí Dornbirnu. Když mi bylo sedm devět let, brával mě někdy v létě na ten vandr s sebou, snad aby se lidé spíše obměkčili, snad. Prošel jsem s ním do desíti let kraj od Bodamského jezera, od Lauterachu a Bregenzu až po Innsbruck a dokonce i kus Bavor. V naší chalupě u Dornbirnu bývávalo však znenáhla rok od roku více a více pálenky a matka bývávala čím dál víc nešťastnější a čím dál méně ten šnaps snášela. Jednou na podzim od nás otec odešel, prý do Hohenemsu, jen na pár dní, a už jsme ho nikdy neviděli. Prý se stal někde ponocným a pak se utopil…“

„Utopil?“ užasla vévodkyně a myslila si: „Pane bože, kolikrát to tu dnes slyším. Kolikrát tu dnes slyším o utopení,“ a majitel kývl.

„Utopil. Někdo říkal v Innu, někdo říkal v Lechu. Takže nikdy nebyl pohřben, jak se sluší a patří, nikdy neexistoval jeho hrob. To byl můj otec, Ignác Globetrotter, opravdový Globetrotter, světoběžník, ale to bych musil dlouho vyprávět. Jak jsem pak vyrůstal, kdo se mě ujal, jak jsem četl knihy, jak jsem se naučil francouzsky, jak jsem se dostal do Vídně a oženil se, jak jsem peníze ušetřil a nakonec ze skromných začátků zbudoval tento ústav, to bych musil vyprávět den, to je celý román. Avšak proč to připomínám,“ řekl majitel a pod zlatými brýlemi měl teď pohled sklopený a vážný a nemžikal, „proto, že mě život naučil, co je hlad a bída a že jsem měl mimořádné štěstí setkat se s lidmi hodnými a přejícími, se skutečnými dobrodinci. Nebýt jich, nebyl bych ničím. A já to dnes musím lidem vracet, rovněž jim pomáhat. I toto je něco,“ ukázal na záchranný přístroj, „co s tím souvisí. I to, že se starám, aby byly poslední věci člověka – pohřby – co nekrásnější. I to, aby si pozůstalí odnášeli ty nejhezčí vzpomínky na zesnulé v rakvi. I to, aby se nikdo smrti nebál. Ejhle…,“ pronesl po době dlouhé opět jedno ze svých rčení a vévodkyně měla pocit, že se přenesl z minulosti opět do přítomna, „ejhle. Kolika lidem takový pohřební ústav či salon může poskytnout práci, pakliže se o to usiluje. Třeba hned tady Marii,“ ukázal na zaměstnankyni s blokem a tužkou, „zvolil jsem ji, že pocházela z chudé rodiny a je sirotek. Marie,“ otočil se k ženě, „vy půjdete co nejdřív k očnímu lékaři. Abyste měla dobrý zrak,“ zamrkal za brýlemi, „vidět musíte přesně. Musíte vidět, když zastaví kočár nejen před domem, ale i na druhé straně ulice. Půjdete k doktoru Baumovi, který bydlí hned tady za rohem, a on vás prohlédne a něco předepíše, účet pošle mně. A mám dalších dvanáct zaměstnanců, funebráků, kočího, odborníka mechanika, kosmetika, hlídače zvonků, který je vysloužilý klempíř, snad by dnes zahynul, protože na stará kolena nemá žádný výměnek ani penzi. No a dalším dvaceti lidem dává náš salon možnost výdělku…, to jsou truhláři – my sami rakve neděláme –, řezbáři, svíčkaři, lampáři, tiskaři, květináři, vazači věnců, kameníci, sochaři, hodináři, švadleny rubášů a jsou to i varhaníci, hudebníci a zpěváci. A obživu skýtáme i žebrákům…“ A zde vévodkyně majitele opět přerušila:

„Hodináři a žebráci, řekl jste…, jak třeba tomu rozumět?“ A majitel odvětil:

„Ano. Když mě v dětství otec brával na ten vandr, potkávali jsme občas žebráky v městečkách, ale i na návsích. Vím, co je to být o chlebu a vodě, bei Wasser und Brot…, proto tu mám tu sochu té staré ženy o holi a mošně, kterou jste ráčila vidět a teď je zakryta keři. Avšak co hlavně. Hlavně jsou žebráci, když se koná pohřeb. Postávají u hřbitovních bran…, račte vědět, wollen Sie wissen, durchlauchtigste Frau…, postát u hřbitovní brány, když je pohřeb, bývá ještě lepší než postávat u kostela po bohoslužbách. Zákazníci, ubírající se od čerstvých hrobů, zpravidla sáhnou do kapsy a chudáku něco dají. Nicméně přispívám na ně i přímo. Přímo na chudinský odbor na radnici a zároveň i Otci chudých našeho okresu.“

Chvíli bylo ticho a pak zas na okamžik zaznělo zezadu dvorka klepání koberců, vévodkyně si pomyslila: „Asi od těch Baumů,“ ale trvalo jen krátce. A nahlas podotkla:

„Vy se domníváte, pane Globetrotter, že je ve Vídni dost chudáků stále…,“ a majitel přisvědčil. „Dost lidí, Frau Furstin, spí v létě pod mosty nebo v Městském parku, bohužel tam přespávají i lidé nedobří, takže jít tam v noci není radno, dost lidí nemá práci pořádnou či stálou, která by je uživila. Obec dělá nápravu, církev vydržuje různé ústavy a některé kláštery vyvařují polévky, též jsou mi známy komitéty pro potírání bídy a pořádání dobročinných představení. Ovšem, ovšem,“ pokýval majitel, „je to malé procento chudiny, o něž je postaráno, snad by se to mělo dělat něčím velkorysým…“

„Ještě něco,“ řekla vévodkyně, aniž hnula brvou, „zmínil jste se o hodinářích. Jak ti souvisejí s vaším… salonem?“ A majitel rychle kývl.

„Vypadá to zvláštně, ale hodináři souvisejí. Stejně totiž jako některé obrazy se symbolem smrti jsou mementem mori, tak i čas. Od chvíle, kdy jsme se narodili,“ řekl německy, „spějeme k smrti. Není nic jistějšího než smrt a nic nejistějšího než její hodina,“ řekl, „nichts ungewisser als die Stunde. Wir gehen alle dem Tode entgegen…“ řekl a vyhlížel jak Zahradník Sam na plantáži Páně, „všichni jdeme smrti vstříc. Hingeht die Zeit, herkommt der Tod…, čas míjí, smrt přichází. A tak ke kolébce a rakvi, ke svíci, věnci a hrobu patří i měřič času. Proto zaměstnáváme hodináře. Kromě pohřebních potřeb skýtáme zákazníkům i hodiny, a to velmi podivné a zvláštní, v nejrůznějším provedení, i v tom největším a nejkrásnějším, které mohou zdobit nejenom příbytky, ale opět i nejlepší místnosti veřejné jako jsou restaurace, taneční sály a haly nejpřednějších hotelů. V malých provedeních se mohou stavět na jídelní stoly stejně jako hořící svíce. Já zpravidla ukazuji tyto naše hodiny zákazníkům vždy až nakonec. Má-li však druchlauchtigste Frau Herzogin zájem vidět je již teď…, Marie,“ otočil se k zaměstnankyni a ta rychle zmizela za jedním keřem a pak, spolu s tužkou a blokem v ruce, přinesla podivuhodný přístroj. Dvě křišťálové koule, spojené skleněným zúžením v tmavém leštěném dřevě. „Ano,“ usmál se majitel, „hodiny přesýpací.“ Pak řekl:

„Hodiny přesýpací s nejjemnějším pískem z pouště na poloostrově Sinajském.“

Vévodkyně povstala a přistoupila k Marii.

Povstala a přistoupila i její průvodkyně.

„Zajímavé,“ kývla vévodkyně, „za jak dlouho se musí obrátit, aby písek opět padal?“ A majitel odvětil:

„Za hodinu.“

Vévodkyně hleděla na hodiny a majitel viděl, že si je prohlíží se zájmem. Prohlížela si je i průvodkyně.

„Máte i hodiny větší, kde přesýpání trvá déle?“

Zaměstnankyně Marie přinesla hodiny velikánské. Sotva je v náručí unesla.

„V těchto, Madame la Duchesse,“ řekl majitel francouzsky, „trvá přesýpání hodiny tři. Písek v nich je z Asie. Z pouště Gobi. Může však býti i ze země kananejské.“

„Zmínil jste se,“ podotkla vévodkyně, „že máte i docela malé…,“ a Marie přinesla hodinky jistě necelých deset centimetrů.

„V těchto,“ řekl majitel, „trvá sypání dvacet minut. Třikrát za hodinu se obrací. Písek v nich je z dálky veliké. Až z Brazílie, z Gran Chaca. Může však být i z okolí města Samaří…“

„A to má nějaký význam?“ vévodkyně se slabě kousla do rtu a majitel řekl:

„Je to taková species.“

„Nuže,“ řekla vévodkyně zcela náhle, nečekaně, „těchto malých mi laskavě pošlete patnáct.“

A pak se vrátila k lavičce a opět usedla. Její průvodkyně celá žasla.

„Pokud jde o přístroj…,“ řekla vévodkyně, „neobávám se, že by strýc obživl. Když jeho osobní lékař konstatoval smrt, nemýlil se. Strýc byl celá léta v nejlepších rukách. Nehledě k tomu, že než se vykoná uložení do rodinné hrobky v kapli svatého Jana u Millstattu, uplyne týden a zvonek by nezvonil stejně jako u vašeho pana Schnauze. Nehledě k tomu, že by se nemohl kopat otvor v mramorové podlaze. Ale myslím teď na ten váš jídelní lístek…,“ řekla vévodkyně a zmlkla. „Suchar, kompot, probůh,“ blesklo jí a chtě nechtě se musila usmát, „to by strýc snad vzal, snad i pohárek Haut Brion. Čokolád a artičoků, bože můj, těch by se nedotkl. Snad trochu vývaru, libové šunky, ale kachnu…,“ vévodkyně se navzdory všemu usmála, „nevzal by ani… čejčí vejce na madeiře.“ A blesklo jí, že tu by si mohli žádat pozůstalí následníka trůnu. „Následníka trůnu,“ usmála se, „kdyby ovšem nějací pozůstalí byli. Následník trůnu je živ a zdráv.“

„Říkáte,“ pravila nahlas, „že ozdobná kaplička může sloužit za násypná kamna…?“ A majitel přisvědčil.

„Aniž by se porušil tento krásný svršek a odstraňoval se zvonek. Přidělá se sem jen roura do komína. Kamna do komnat, chodeb, hal, kamkoli, třeba i do různých garáží, kde se skladují kočáry či automobil.“

„Kde se skladuje automobil… Selbster nemám, jezdívám jen v kočáře. Do garáží…,“ pronášela pomalu, „do garáží, do hangárů…,“ a cítila, jak na ni její průvodkyně dychtivě hledí, a pohlédla znovu na přístroj a pravila:

„Nicméně proti zakoupení… nejsem.“ Pak řekla: „Proti zakoupení nejsem. Myslím však, že jako nebude třeba jídelního lístku do rakve, tak nebude třeba ani zapojovat rouru do komína. Neboť přístroj nemíním užít ani v hrobce ani jako kamen…,“ a v duchu si myslila: „Ani jako kamen v hangáru, který začnu stavět v Neukirchenu.“ A nahlas dodala: „Použiji přístroj jako čirou… zvláštní dekoraci.“

„Ano, prosím,“ přikývl majitel a vzal prospekt, který ležel na okraji vodotrysku, „madame tedy odebere kapličku, tj. pouze vršek a nikoli spodek, to jest rakev a její spojení s vrškem. Je to možné,“ ochotně podotkl, ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Vezmu i spodek,“ řekla, „celý přístroj, celý, jak je jako na hrob. Zaplatím vám ho šekem, který pošlete za pohřeb stejně jako hodiny. Ale na rozdíl od hodin, které můžete dodat hned, budu prosit, abyste přístroj zatím nechal u sebe a dodal mi ho, až ho budu moci instalovat. Což bude asi…,“ usmála se, „asi… za rok, za půldruhého v jedné obci na obvodu města…,“ a když to dořekla, cítila, jak se průvodkyně vedle ní vzrušením třese. A majitel pravil: „Rád přístroj uskladním, velmi rád. Zakrátko bude velmi znám a rozšířen. Je to přístroj, který vejde do dvacátého století, jež je před námi. Jako toto století je ve znamení páry, tak příští bude ve znamení elektriky a ejhle, tento přístroj už elektrické zařízení má. Zvoneček. Je to šťastná předzvěst toho, co nás čeká, co však pokaždé dobré být nemusí…,“ a vévodkyně si pomyslila: „Ano, nikdo neví, co nás v příštím století čeká, přesto však to mnozí ví. Co by asi tomu říkal majitel pohřebního ústavu, kdyby to věděl…,“ a chvilku myslila – na ulici Schreyvogel.

Pak už jednání o pohřbu u pana Globetrottra končilo. „Na něco bych se ještě ráda zeptala,“ řekla vévodkyně na odchodu ze zaskleného dvorka. „Žasnu nad tímto rozkvetlým keřem. Míním tu růži stolistou. Máme jaro a ona už kvete a stejně tak i vaše další keře. Čím je zaléváte, a také ty stromky,“ pohlédla do jednoho velkého kořenáče, plného kypré černé země, „máte snad nějaký zvláštní prostředek? A že jsou tu keře, které nikdo nezná? Jestli se nemýlím, řekl jste, že ani sám profesor botaniky neví, co je to za keře…, tyhle tři…“ A majitel se teď záhadně usmál. Vévodkyně postřehla, že se usmál skoro tak záhadně, jako to někdy činil pan Wu-i-šeng v Schreyvogelgasse.

„Madame la Duchesse,“ řekl tiše a s úsměvem pronesl, „jak račte vědět, všechny tyto keře a stromky zelené…, tyto myrty, buxusy, rozmarýny, tyto cesmíny, cypřiše, jalovce, tyto laurisy, meruzalky, tisy zapůjčujeme ke katafalkům, k pódiím pro rakve, avšak ty kvetoucí též, včetně stolisté růže. A dokonce i tyto s květy modrými, tyto s oranžovými i tyto se žlutými, které nezná vskutku ani nejlepší botanik, a nejen nezná, ale ani nikdy nepozná. Existují různé takzvané kongresy vědní, kde se vědci dohadují a své výzkumy sdělují, jako tomu bylo nedávno zde u nás ve Vídni na kongresu kriminálním…, ale tyto keře neprozkoumá ani kongres.“ Pak jako by se byl trochu nadechl, pokračoval:

„Jak to, že tak záhy na jaře tyto keře rozkvetly a že všechny jsou tak svěží? Tyto keře jsou svěží stále a kvetou věčně a bez přerušení. Nezáleží na teplotě místnosti. Nezáleží na tom, jsou-li v nejukrutnějším mrazu, větru, plískanici, sněhu a kroupách. Avšak co je nejzvláštnější,“ majitel zamrkal, „nejzvláštnější je, že se ani nemusí zalévat. Vydrží bez vody stejně jako támhlety kosatce ve vázách, tyto aloe a fíkovníky anebo ta domácí štěstí, co máme ve výkladních skříních. Aby byly svěží a čerstvé, stačí je opláchnout v mýdlové vodě, jako to činíme s nádobím.“ A pak řekl: „Všechny tyto keře a květiny jsou umělé.“ Když opouštěly ústav a majitel jim již otevíral dveře, všimla si vévodkyně, že nad dveřmi visí obraz v jakémsi barokním rámu, který prve nespatřila. Pochopitelně, neboť visel nad vchodem a v bílém šálku seděla k němu zády. Byla to rovněž reprodukce. Představovala ženu s dlouhými rozpuštěnými vlasy, kamsi kráčející v dlouhé světlé říze s hlavou pozdviženou a očima přivřenýma a nad ní na nebi nočním, ale jasném, svítil úplněk. Vévodkyně se ještě zastavila a zeptala se:

„Co je to za obraz, pane Globetrotter?“ A majitel odvětil: „Durchlaucht, jeto Friedrich von Amerling, který zemřel právě před deseti léty, a nazývá se Nachtwandlerin. Náměsíčná. La sonnambula,“ dodal ještě, tentokrát dokonce italsky. „I tuto reprodukci máme v prodeji.“

„Vskutku?“ podivila se vévodkyně. „Jak však souvisí náměsíčná se smrtí a pohřby?“ a majitel řekl: „Druhotně.“

„Tak,“ řekla vévodkyně, když se octla s průvodkyní na ulici a zahalila si tvář rouškou, „tak, a jsme venku. Původně jsem myslila, že sama skočí pro Pummla ke Gestade, aby přijel, ale půjdeme tam pěšky. Tak co tomu všemu říká…?“

„Chvílemi jsem nevyšla z úžasu, Madame,“ řekla průvodkyně nadšeně, „chvílemi jsem žasla…“

„Žasla a též i křičela,“ kývla vévodkyně, „slyšela jsem. Ale co tomu říká tak vůbec…,“ a průvodkyně vydechla:

„Žasla jsem, že Madame objednala tolik těch hodin a nakonec přece jen i tu strašnost…,“ a vévodkyně pravila znovu:

„Ale jak se tam mezi tím vším cítila, kdyby řekla.“ A průvodkyně pískla:

„Jako v panoptiku, mon Dieu, anebo jako v nějakém takovém…,“ vykřikla nadšeně, „muzeu hrůzy.“

„V nějakém takovém muzeu hrůzy…,“ myslila si vévodkyně, „po část doby, co jsem tam dlela, mi myšlenka na muzeum napadala. Byly jsme v muzeu. V muzeu smrti.“

„Prazvláštní majitel,“ pronesla nahlas, „ani nevím, zda takovým býval, když jsem tam byla před pěti léty, tehdy snad ještě ne, na pohřební věci si prostě nevzpomínám. Ale nechrne toho. To zrcadlo, to obří na dvorku, ten dvorek, ty keře jako živé. Asi tam pošlu Pummela, aby si něco vybral. Nějakou kytku. Mám za to, že by ji mohl potřebovat. Ona ovšem neví, nač, stejně jako neví, nač hodiny a ten přístroj, to jí zatím nepovím.“

Šly po Tiefer Graben, obě v černém, cítily, že se občas za nimi někdo točí, lidé na chodníku jim rovněž, bylo-li třeba, ustoupili z cesty, a vévodkyně podotkla:

„Vlastně lze smutek nosit až ode dne pohřbu. My jdeme v černém už ode dne úmrtí.“

Když se blížily ke Gestade, vévodkyně podotkla vážně: „Párkrát mě zamrazilo. Když se mě ptal, zda jsem někdy viděla vnitřek rakve, když hovořil o utonutí a když mluvil o živých tvářích mrtvých, jejich zpodobení. Však dobře věděla, Justino, proč. Myslila jsem na Viktora…

Nu což,“ řekla, když už docházely ke Gestade, „nu což. Kdybychom byly u kováře, viděly bychom kovárnu. Kdybychom byly u pekaře, viděly bychom pekárnu. Byly jsme v pohřebním ústavě a tak jsme viděly…,“ a řekla: „Pohřební ústav.“

14.

Dr. Hartmann a notář dvorní rada Endlich mohli již třetí den po smrti knížete prohlásit, že přípravy k pohřbu proběhly a Vídeň může přijmout příbuzenstvo vévodčino a další smuteční hosty. Oba právní zástupci zjistili v té souvislosti, že neselhal ani pan Anastas Jeronymus Globetrotter. Co bylo na něm, bylo vykonáno podivuhodně přesně a rychle, včetně objednání salonního vozu u železnic do Celovce a zpět. Třetí den po smrti knížete poslal dr. Hartmann svého zástupce na millstattské panství, aby se osobně spojil s ředitelem a dohlédl na přípravy tamní, hlavně na krátké ubytování hostí v malém zámečku, zpola neobývaném.

Vévodkyně měla parte německá a francouzská, tudíž dvojí, ale nejen co do řeči, nýbrž v jedné drobnosti i co do textu. Francouzský text odpovídal v té drobnosti zvyklostem rakouským i francouzským, kdežto německý zvyklost opomíjel a mnohý se mohl zarazit. Mohl spíš připouštět, aby tomu bylo naopak. Francouzské parte znělo:

Sophia, hraběnka v. Kevelsberg, rozená vévodkyně La Tâllière dʼHayguères oznamuje jménem svým a veškerého příbuzenstva, že Bohu všemohoucímu se zlíbilo povolat jejího strýce Ferdinanda Ludwiga knížete von Leuchtenberg-Aulendorfa, rytíře řádu Zlatého rouna, majitele Velkokříže Leopoldova řádu, řádu Železné koruny I. třídy, Rytíře papežského nejvyššího Kristova řádu, Velkokříže suverénního řádu maltézského etc. etc., dne 22. dubna 1897 ve věku 86 let po přijetí Nejsvětějších svátostí z tohoto života. Rakev se zesnulým a kondolenční listy budou vystaveny v paláci Leuchtenberském od rána 28. dubna do 15 hodin. Hlavní zádušní mše svatá bude sloužena týž den v 19 hodin v chrámu svatého Michaela na Michaelském náměstí. Uložení zesnulého v kapli sv. Jana z Nepomuku u Millstattu v kruhu rodinném bude 30. dubna dopoledne.

Na parte německém bylo však jméno univerzální dědičky napsáno jinak, tak, jak zněly i její vizitky:

Sophia Herzogin La Tâllière dʼHayguères, Gräfin von Kovelsberg gibt im eigenen sowie im Namen ihren Verwandten und Angehöriger geziemend Nachricht, dass es Gott dem Allmächtigen gefallen hat, ihren lieben Onkel Ferdinand Ludwig Fürst von Leuchtenberg-Aulendorf Ritter des Ordens vom Goldenen Vliess…, am 22. April 1897 im 86 Lebensjahre nach Empfang des Allerheiligsten Altarsakramentes aus diesem Leben abzuberufen…

To už všechno bylo stejné i datum nakonec. Wien, am 23. April 1897, III. Rennweg. Malé rozdílnosti jmenné si však vlastně sotva někdo všiml. Neboť nikomu nepřišla obě parte, nýbrž jen jedno z nich.

Podle úmluvy s dr. Hartmannem přehlédla vévodkyně seznam jmen, jimž měla být parte poslána – seznam, který samozřejmě nemohl být úplný. Chyběl například pan Wu-i-šeng, baronka Walterskirchenová, baronka Gomezzi a její švagrová von Mattencloit a ovšem i vyděděný princ Adalbert z Rottersteinu. „Byl jsem si jist, že Vaše Jasnost jeho jméno připíše sama,“ řekl vévodkyni omluvně advokát a vévodkyně dodala, že je připsala dvojmo, protože neví, na které adrese se vlastně zdržuje. Parte odcházela z Hlavní pošty vídeňské na všechny strany. Jen do Paříže, Chartres, Clermontu a San Angela byly vypraveny telegramy a do Schattendorfu poštovní holubi. Parte byla navíc vyvěšena v chrámu svatého Michaela a v kostele kapucínském a dále byla otištěna v Neue Freie Presse a v Neues Wiener Tagblattu.

Ukázalo se, že vévodkyně nebude moci do poslední chvíle předvídat, kolik přespolních hostí na pohřeb přijede, a tudíž ani počet pokojů a apartmánů, jichž bude třeba k jejich ubytování. Druhý den po návštěvě pohřebního ústavu uvažovala o tom v kabinetu s dvorním radou Endlichem. Záleželo i na tom, kdo z hostí dá přednost ubytování v domě na Rennwegu a kdo v hotelu Imperiál. Brzy s dvorním radou zjistili, že se to vůbec předem nedá vědět a není způsobu, jak se toho dopátrat. Hosté, kteří se zdržovali ve Vídni, nečinili potíží. Rovněž tak ti, kteří zde měli svá sídla, jako třeba vévoda z Braganzy. Avšak sporný byl už francouzský bratranec Louis. O něm nakonec vévodkyně usoudila, že před ubytováním v hotelu dá přednost jejímu domu. „Nedá si ujít příležitost,“ myslila si, „být mi ustavičně v patách. Nedá si ujít příležitost vidět tady v domě ten shon. Nedá si ujít, aby mi kladl různé otázky a činil poznámky, či dokonce nástrahy. Ten se odsud nehne.“ Dvorní rada Endlich nakonec zdvořile radil, aby se v domě přichystalo co nejvíce hostinských pokojů, ať se již obsadí či nikoli, a vévodkyně souhlasila. Těchto pokojů bylo v domě dost.

Vévodčin dům na Rennwegu byl třípatrový dům rohový, a ač dům měšťanský, byl obrovský, prostorný a krásný. Prostorný a krásný, ač to nebyl palác a ani nebyl v žádném starém slohu, neboť vznikl teprve v druhé polovici století, asi před dvaceti léty. Mimo různé historizující ozdoby, uspořádané v romantický celek, nesl na svém vnějšku už i známky brzké secese. Vnitřní prostory domu – hlavní schodiště, chodby, komnaty, salony a pokoje – byly samy o sobě krásné a jejich zařízení velkolepé. Divil-li se bratranec Louis, že jeho sestřenice nemá ve Vídni palác a bydlí v obvyklém domě jako nějaký fabrikant, činil to právem jen částečným.

V přízemí domu byl byt správce a personálu, byl tam i příbytek Viléma Stockalpa. Byla tam i hlavní kuchyně s okny do obezděné zahrady v boční ulici, spojená domácím výtahem s patry, byl tam i sklad potravin, blízký studeným sklepům, prádelna, dva volné pokojíky a ovšem hala před schodištěm, z jejíhož rohu se dala vytvořit šatna pro větší počet hostí.

V prvním patře byla příruční kuchyně se spíží. Dále pak vévodčina úzká šatna, bělorůžový budoár, koupelna a ložnice vévodčina a tyto místnosti byly propojeny malou, bezokenní, téměř tajnou chodbičkou ještě s jejím kabinetem, totiž její pracovnou s biedermeierským nábytkem a menší knihovničkou příruční. Před kabinetem se rozšiřovala běžná chodba domovní v jakýsi pokojík se sloupky a nazývala se předsíňovou anebo čekací předsíní. V prvním patře byly dále dva skvostné salony, světlé a vzdušné, z nichž jeden byl rokokový, v druhém stál empirový spinet a velkolepé křídlo s přehozenou kavkazskou výšivkou a carrarskou soškou fauna, oba s okny na protější Belveder. Hlavně tam však byl obrovský salon, jemuž se říkalo salon nebo sál „velký“, a ten zaujímal téměř polovinu patra. Zatímco v kabinetu měla vévodkyně jen čtyři rodinné portréty, obraz svého zemřelého muže, o němž soudila, že by měl být restaurován, obraz otce a matky a obraz matky manželovy, ve „velkém“ sále visela celá galerie jejích předků včetně posmrtného portrétu bratra Viktora – jejich zlaté rámy se střídaly s velikými broušenými zrcadly. Zde pořádala vévodkyně hostiny, zvala-li početnější společnost.

Pro společnost méně početnou byla vyhrazena jídelna v patře druhém, jejíž stěny zdobila zátiší s ovocem, zvěřinou, korbely a sklenicemi vína, vesměs díla starých vlámských i pozdějších francouzských mistrů, u stěn pak stály zasklené vitríny se vzácným porcelánem vídeňským, ludwigsburským, frankenthalským, míšeňským, berlínským, nymphenburským, hóchtským a ovšem i francouzským ze Sèvres, Vincennes, Chantilly, Tournai a lotrinského Niderwilleru. Kromě této jídelny, další příruční kuchyně a koupelen bylo v druhém patře pět salonů, hlavní knihovna a tmavá herna, v níž kromě mnohých karet, šachů, rulet a dalších různých her novějších, nechyběl ani velký ruský kulečník, podobný tomu, který před mnoha desetiletími daroval ruský car kancléři Metternichovi. A v tomto patře byl i pokoj komorné Justiny s příslušenstvím, spojený vedlejšími dřevěnými schůdky s prvním patrem. Avšak již tam, v patře druhém, se kromě toho všeho nacházely pokoje běžně neobývané, které sloužily jako hostinské. V třetím patře jich pak bylo mnoho. Z hostinských pokojů se daly udělat tři uzavřené apartmány, aniž tím byl jejich počet vyčerpán. V třetím patře bydlil i komorník Uhrmacher. Pod střechou v části podkrovní bylo pak pár malých pokojíků, v nichž bydlily posluhovačky a dívky z kuchyně, pokud takový pokojík neměly v přízemí, a tam byla rovněž koupelna, kuchyňka a chodba a šatníky.

Komorník Uhrmacher byl rozhodnut vzít dvě pomocné uklízečky z personálu knížecího, které by se zabývaly úpravou pokojů pro hosty a v době pohřbu pečovaly o úklid, a rovněž se chystal přibrat pár děvčat do kuchyně, neboť popohřební hostina měla být v domě vévodkyně, připravena v její kuchyni a pod jejím nejvyšším dohledem. Tento dohled nad kuchyní byl však od samého začátku sporný a vévodkyně si toho byla vědoma. Musila být přece při všech smutečních aktech a měla se věnovat hostům. „Madame,“ řekla jí v jednu chvíli Justina, „vzala bych si tedy ten dohled nad kuchyní já,“ a vévodkyně odvětila: „Justino, ať radši na den oněmím. Kdyby ona měla dohled, mohli bychom nahonem shánět jídla po kioscích v Prátru a jíst párky.“ Sotva se však druhého dne z domu odporoučel notář Endlich, přihlásila se vévodkyni pomoc soukromá. Její nejbližší sousedka Pavlína Metternichová, také hrabě Belcredi a další. Nabídli pomocnice z vlastního personálu a Uhrmacher měl po starosti. Mohl jen dohlížet na domácí přípravy, hlavně na úpravu pokojů. Ukázalo se však, že je ho zapotřebí při vévodčině agendě, a tak dozor nad pokoji pro hosty převzal, k úděsu zapůjčených pomocnic, vesměs mladých růžolících služebníček, černý gorilí ponurý Stockalp. Dohled nad kuchyní tím však spraven nebyl. Avšak třetí den po skonu se k vévodkyni dostavila její velká příznivkyně hraběnka Colloredo-Mansfeldová.

Dámy usedly v kabinetu, návštěvnice u kávy, vévodkyně u griotky, a na hraběnčin návrh mluvily hlavně o tom, co se bude předkládat při popohřební hostině. K přípravě jídel pro větší počet hostí bylo třeba zavčas učinit nákupy… a vévodkyně, aniž co dala na sobě znát, se z této rozmluvy radovala.

„Ma chère Duchesse,“ zamžourala paní Colloredo s kostnatou tváří a větším orlím nosem a též s goblénovou kabelkou na lokti, kterou zpravidla odkládala jen při jídle, „jste si vědoma, že zatímco budete u Millstattu, musí váš personál zde v domě o sto šest vařit a péct, aby byla hostina hotova, až se vrátíte, a vy sama osobně kuchyň komandovat nebudete moci?“ a vévodkyně pouze jen nešťastně vzdychla…

„Vím to, ma chère comtesse, takřka od první chvíle,“ řekla pak pomalu a nadmíru nešťastně. „Mohla bych požádat o účast vrchního kuchaře od Sachrů nebo z Imperiálu, jenže jejich postup, byť vysoce věhlasný, sotva odpovídá postupům mým, a rovněž se obávám, že kdyby to tu ty dva dni mé absence vedli, mohli by přichystat hostinu, která by porušila můj vlastní jídelní plán. Mají své zkušenosti, oblíbenstva, své vžité představy a nápady, každý z nich vaří a jídla sestavuje podle sebe, vrchní od Sachrů je navíc ve vleku madame Sachrové, a já se bojím, že by se pak na stole neocitly pokrmy mé, ale jejich…“ Vévodkyně zmlkla a zkroušeně se zahleděla na štíhlou až hubenou dámu, která ráčkovala „er“ jako stará kněžna Windischgrätzová, na znalkyni výtečných kuchyní, která ji měla ráda a ráda před ní vynášela svůj vyšší věk, a pak mimochodem řekla:

„Jistě, jídelní karta podle mého plánu. Přijedou přece mí nevlastní bratři, synovci a neteře a navíc zcela jistě Louis, mon Dieu.

Avšak vaše svítkové noky do vaječných polévek s ementálem nikoli strouhaným budou jako indické perly na koruně královny anglické…,“ a hraběnka s úsměvem pravila:

„Tak vám něco povím… Nepatřím k vašemu příbuzenstvu, a tudíž se ani neúčastním pohřbu v Millstattu. Zůstanu zde ve Vídni. Vypůjčovat si kuchaře by vskutku nebylo vhodné pro váš dům, v němž je umění kuchařské na takové výši, a tak si myslím, ma chère, že bych měla dohled nad přípravou hostiny ve vaší nepřítomnosti zde u vás převzít já.“

„Drahá hraběnko,“ usmála se vévodkyně konečně, „nic lepšího jsem si nemohla přát a nic lepšího jsem od prvé chvíle nechtěla.

Až bude po oněch pohřebních událostech, pro mě tak tíživých,“ řekla pak, „uskutečním slíbené setkání a zpravím vás o oněch věcech světlejších, jež jsou dosud tajné a hodlám je již brzy provádět. Už se ostatně připravují.“

„Jsem velmi zvědava,“ usmála se hraběnka, „ráda povím, co o nich soudím. Ale nezapomínejte na tu podmínku. Že napřed musíte vidět mé nové hodiny od Alfonse de la Forre.“

Když pak vévodkyně seznámila hraběnku s tím, co hodlá kromě vaječných polévek s noky podávat při smuteční hostině a promluvily i o věcech dalších, hraběnka zamžikala a řekla:

„Drahá. Ani ve snu o kočce by mi nenapadlo, že jste mohla opomenout někomu poslat telegram či parte. Ani ve snu bych nevěřila, že všechna nešla na patřičná místa. Vy nemůžete opomenout nic a ani se mýlit. Máte dobré předtuchy a intuice.“

„Ne však vždycky,“ usmála se vévodkyně, „intuice mě i někdy zklamala, jak mi na strýcově recepci připomněl Csiko. Ale právě tam mě tehdy nezklamala.“

„Ano,“ kývla paní Colloredo, „nezklamala. Tušila jste, že se něco stane, a taky jo. Já však mám teď dojem…, že jste přece jen…, víte, právě teď…, jedné osobě telegram či parte opomněla poslat.“ A vévodkyně zvědavě vzhlédla.

„Ten dojem mám proto,“ ráčkovala hraběnka dále, „že jsem vás již dlouho o dotyčném neslyšela mluvit. Pravda, pravda,“ pokývala, „nevídáme se často a to tedy může být příčinou, že jsem vás dlouho o dotyčném neslyšela mluvit. Avšak mám dojem…“

„Kdo by to mohl být,“ potřásla vévodkyně hlavou a pak se otázala:

„Myslíte snad Adalberta z Rottersteinu? Pozvala jsem ho. Psala jsem mu dokonce na adresu dvojí, neboť nikdo neví, kde se vlastně zdržuje,“ ale hraběnka zavrtěla hlavou a vévodkyně rychle přemýšlela dál. „Barona Székelyho a svobodného pána Götvöse von Basaros?“ a paní Colloredo opět zavrtěla hlavou. „Tak tedy hraběte Harracha, ale ten má být někde v Petrohradě,“ a hraběnka stále vrtěla hlavou. Pak řekla:

„Víte, že jsem si nikdy nepotrpěla na róby, na drahé složité róby, na vzácné toalety, mám leda ráda střídmou krajku,“ a vévodkyně kývla. Paní Colloredo byla jednoduše oblečena i na hostině u strýce a v jednoduchém byla i teď. Na černých šatech měla bílý krajkový límeček a pod ním malou brož s tmavým kamínkem.

„Ten můj sklon k jednoduchým šatům vznikl v mém dětství. Vídala jsem, jak se strojí nevlastní matka, a to byl obřad jako v Sábech. Tři komorné jí při tom pomáhaly a pak jsem jednoho dne zažila strašlivý malér. Ještě nikdy jsem vám to neříkala?“ a když vévodkyně kvapně zavrtěla hlavou, hraběnka se potěšeně usmála.

„Inu, bylo to v roce 1848 při korunovaci Františka Josefa, bylo mi deset. Mělo se jet k svatému Štěpánu na slavné Te Deum, kočár již čekal a matka nebyla hotova. Když konečně byla již hotova téměř…, zcela nepochopitelně jí praskly nějaké švy v pase… a musila se oblékat do jiné složité róby. Pro ni to byl otřes, do katedrály vůbec nedojela, ale věřte či nevěřte, ma chère, já byla u toho a tenhle matčin malér se přenesl i na mne. Víte, já tehdy cítila, co cítí matka… Máte někam jet, kde vás čekají, navíc je to ještě událost tak prvořadá a konečně všichni tam jsou a vy tam nedojedete vůbec. A navíc kvůli tak banální a hloupé věci, jako jsou švy v pase. Prostě, mně se ten matčin malér tak vryl do duše, že se se mnou táhl celá léta, pojala jsem zášť ke složitým róbám, odpor k bohatému strojení či snad strach…? A to mně holt zůstalo. Drahá hraběnko,“ potřásla paní Colloredo hlavou a kabelkou na lokti, „já věřím, že nějaké otřesy z mládí nás mohou předurčit… víte, naši povahu, jednání, sklony…, ale to jsem zatraceně odbočila…, nehledíte tamhle na tu vaši zdejší příruční knihovnu…?“ A vévodkyně přikývla. „Hledím tam, když toto říkáte, na jednu knihu, Marka Aurelia, ale to nic…, dopila jste kávu. Smím vám dát donést ještě?“ ale hraběnka už nechtěla a znovu promluvila.

„Abych se konečně dostala k věci! Ani si nevzpomínám, kdy jsem se naposled účastnila toho, čemu tu říkáme přehlídka toalet. Naposled jsem něco přibližného zažila před Richardovou smrtí v salonu kněžny Metternichové, což však neměla být přehlídka toalet, nýbrž divadelní představení. Divadlo, které kněžna pořádala pro zvané, s přáteli v hereckých rolích, myslím, že se tehdy dávala comédie-vaudeville en un acte od Rosiera s názvem Brutus lâche César, Mornanda představoval princ Volkonsky, Pavlínu baronka de Gise a Julese de Grandiera hrabě Radolinsky, však jste tam byla, drahá vévodkyně, též a spíše než toalety přítomných dam jste snad sledovala samotnou tu hru… Jistě mě tedy nebudete podezřívat,“ hraběnka mžikla na dveře, „že bych se odvážila činit přehlídkou toalet – až vám sdělím jméno – akt tak vážný, jako je pohřeb knížete Leuchtenberga-Aulendorfa. Nuže, ma Duchesse,“ paní Colloredo vstala z křesla, usmála se a řekla:

„Pozvala jste prince z Radkoberg-Tobicziků? Z Monte Caria?“

A vévodkyně Sophia la Tâllière d’Hayguères si bezděčně sáhla na hruď.

Po hraběnčině odchodu zavolala Uhrmachra a starší kuchařku, paní Nowotnou, nadiktovala jim potraviny, jež třeba zjistit ve skladišti, a v případě, že je jich málo anebo nejsou, je ihned dát nakoupit. „Pro jaké množství hostů?“ opakovala, když se na to komorník tázal, „lépe pro větší než menší. Zbýt může, ale nedostávat se nesmí. Asi pro padesát.“ Pak zavolala Stockalpa, který se k hrůze cizích služebníček pohyboval v druhém a třetím patře domu v hostinských pokojích, nadiktovala mu telegram do Monte Carla a poslala ho s ním na Hlavní poštu. A pak zavolala Justinu.

Den před ceremoniálem se začali sjíždět zahraniční hosté.

Dopoledne, kdy bylo pod mrakem, ale přesto dost hezky, přijel z francouzského Chartres starší nevlastní bratr Clemens La Tâllière dʼHayguères bez chotí, avšak s hezounkou třicetiletou dcerou Marionettou, dosud svobodnou, a druhý nevlastní bratr z Clermontu, Charles, ten i s chotí a navíc s dvěma syny, Charlesem, jemuž bylo třináct, a s Julesem, jemuž bylo pětadvacet a kromě hezkého zjevu vynikal ve hře na klavír. Vévodkyně je přivítala v rokokovém salonu a nabídla jim pohostinství v hotelu. Avšak oba bratři dali přednost vévodčinu domu a tak se Uhrmacher hned postaral o jejich zavazadla a s Justinou je zavedl do hostinských pokojů ve třetím patře. Bratři, na rozdíl od Marionetty a obou chlapců, byli zřejmě dlouhou cestou unaveni a chtěli si odpočinout. Malý Charles se zdvořilým díkem odmítl něco pojíst a požádal o limonádu.

V poledne, kdy mraky nad městem poněkud zhoustly, přijela vévodčina nevlastní sestra Berthe, rozená La Tâllière dʼHayguères, dáma kolem šedesátky, a přijel starý vévoda Le Guynac-Delamore, který ohlásil, že jeho syn se dostaví vpodvečer. Na cestě u Paříže se musil stavět v Nancy. Vévodkyně je přijala v salonu hudebním a nabídla jim vlastní dům. Ale oba dali přednost hotelu, protože nechtěli obtěžovat. I oni byli zřejmě cestou unaveni a vévoda si nežádal ničeho, jen sklenici ledové vody.

Odpoledne, kdy se na chvíli mraky nad městem protrhly a vysvitlo dokonce i slunce, přijela vévodčina italská paní tchyně, hraběnka Kevelsberg, rozená Wastelli della Salleta z Cremony, žijící v Sant Angelo, paní třiašedesátiletá a tlustší, ve velkém černém italském klobouku, kterou trápily křečové žíly, takže už ani nejezdila do Vídně na synův hrob a její příjezd byl překvapením. S ní přicestoval syn Leopold, bratr vévodčina muže, který dlel u matky v Sant Angelo a občas do Vídně zajížděl, a jeho sestra, tudíž i sestra vévodčina muže, Klára. Jejich třetí sourozenec Rudolf se hluboce omluvil. Ležel doma na svém panství ve Štýrsku se zápalem plic. Vévodkyně přivítala tchyni a mužovy sourozence v půli schodiště do prvního patra a tázala se, kde chtějí bydlit. Klára se rozhodla pro její dům a paní tchyně s Poldim pro hotel. „Děvenko zlatá,“ řekla vévodkyni, „jak moc ti děkuju, radši hotel.“

„Ale matinko,“ namítla vévodkyně, „možná, že by se vám tady v domě líbilo víc než v hotelu, pohodlí byste tu měla,“ ale paní tchyně vzdychla a řekla:

„Fanciulla mia. Zde by mi to všechno připomínalo chudáka Hanziho.“ A pak řekla:

„Ani jsem nevěřila, že se sem vypravím. To víš, je to sem od nás dálka, giro del mondo…, a ty mé nohy jsou stále horší, dio mio, děvenko, všimla sis už, jak chodím?“ A schválně popošla pár kroků.

Své dvě neteře, dcerky zesnulé sestřenice, rozené princezny z Rottersteinu, a jejich otce, hesenského knížete Sayn-Wittgensteina, vévodkyně ten den nečekala. Měli ve Vídni palác, který byl povětšině prázdný, a vévodkyně věděla, že se dostaví až druhý den k ceremoniálu. Kde se však zdržuje sestřin bratr, vyděděný Adalbert, nevěděla. Když připsala jeho jméno do seznamu hostí a posílala mu parte, skutečně to učinila dvojmo. Jedno parte zaslala do jeho údajného bytu ve Wiener-Neustadtu a druhé právě na adresu Wittgensteinů.

Poslední, kdo měl ten den přijet, a to podle ohlášení otce k večeru, měl být bratranec Louis, vévoda Le Guynac-Delamore. Přijel drožkou z nádraží Františka Josefa s vakem z bůvolí kůže, s jakým jezdívají bretaňští sedláci nakupovat koně, a byl trochu zmoklý. Přijel totiž až v devět večer a v té době bylo nebe nad Vídní opět zataženo, a to tak, že dokonce pršelo.

Hned po pozdravu ve dveřích kabinetu vévodkyni sdělil, že se na těch pár dní rád ubytuje v jejím domě, aby třeba v něčem vypomohl, a že nemá o hotel, byť nejlepší ve Vídni, zájem. „Sofie,“ řekl, „v luxusních hotelích mohu bydlit všude na světě, třeba u nás v Paříži, a nemusím v nich tedy bydlit ausgerechnet v Rakousku. Ale bydlit v domě své sestřenice na Rennwegu nemohu na světě nikde, byť bych jel až na Kamčatku. Takovou radost mohu zažít jen zde,“ a vévodkyně se jen usmála a kývla. Pak se zeptal, kdo už všechno přijel a kdo kde bydlí. Podivil se příjezdu tchyně s křečovými žilami ze Sant Angela a řekl, že je to dáma srdnatá a volila správně, když šla do hotelu. A pak sdělil, že on a ostatní z Francie objednávali rychlým telegramem mezistátním věnce zde ve Vídni u nějakého Krause a uvidí je tedy teprve až zítra u katafalku. „Bývalo by bezpečnější,“ podotkl, „přivézt si je z vlasti, takhle se člověk bojí, co za hrůzu spatří.“ Před lehkou večeří v jídelně v druhém patře si pozorně prohlédl čtyři portréty ve vévodčině kabinetu, obzvlášť obraz italské matinky, pak obrazy ve „velkém“ sále a pak pokýval hlavou a zamyslil se.

„Drahá Sofie, jednu věc nechápu. Kabinet je podle všeho vaše velmi soukromá pracovna a vše, co tam máte, máte tam nejen po ruce, ale i na očích. Odpusťte, že se toho dotýkám, sotva jsem překročil váš práh. V sále v galerii předků sice jeho portrét visí…, ale proč ho nemáte i v kabinetu? Míním bratra Viktora…,“ dodal na svou povahu a způsoby kupodivu takřka vlídně, „kolik vám to vlastně tehdy bylo let, když zahynul? Přel jsem se s otcem, že…“ A v té chvíli vévodkyně cítila, že se vrací ve své pohřební zamlžení. Mnohé z toho, co pak přišlo v příštích dnech, vnímala opět jako v mlze. Pohřební dějstva začala být v jejím vědomí zastřena tak podivně, jako by si to způsobovala sama.

*

Druhý den se do knížecího paláce dala dovézt časně ráno. Přijela v nejhlubším smutku a téměř bez šperků. V malých náušnicích byly drobné chalcedony a jediné dva prsteny zdobil rubín a bemberská perla. V paláci neodložila klobouk, z něhož jí přes tvář splýval přejemný černý závoj. Knížecí sluhové ji nejprve uvedli do velkého sálu.

Ano, zde byla vystavena rakev. V tomto velkém sále, v němž ještě nedávno dával kníže nádhernou hostinu. Místo bělostné tabule, plné příborů, skla, stříbra a růží, stál teď černý katafalk a místo před ním bylo dosud volné, stál tam zatímně opřen jen věnec vévodčin. Sto bílých a červených růží a dvě blankytně modré stuhy se zlatými třásněmi a písmem. Vévodkyně přistoupila k rakvi, jež byla odkryta. Viděla strýce stejně jako věnec v lehkém načernalém oparu. Pokojně ležel na bílých poduškách, jako by spal. Spal po plodném a úspěšném boji. V lehkém tmavém oparu viděla pleť zrůžovělou, jasnou, jakou míval do poslední chvíle, ještě nedávno, když tu na tomto místě seděl v křesle, vítal hosty, pronášel přípitek. Pod límcem Zlaté rouno, v bílých rukavičkách na hrudi křížek, jako v lehkém černém oparu…, vévodkyně hleděla skrz svůj závoj. Pokynula komorníku, který stál za ní, dala donést zlacené barokní křeslo a požádala, aby je postavil poblíž východu ze sálu. Pak se dala doprovodit do strýcova salonu, v němž přijímal hosty.

Shledala, že od její poslední návštěvy tu nebylo s ničím hnuto. Stála tu ta stará tvrdá židle, u ní nízký stolek, na něm zvonek, lupa, dózička z tepaného stříbra na tabák – čísi dar, a opět noviny, noviny šest dní staré. Naproti měkký sametový ušák, u něho železná trojnožka s popelníčkem a sirkami. Opodál stůl, u něhož seděla, když si se strýcem připíjeli červeným Haut Brion. A kousek dál klekátko, jež jí strýc dodatečně odkázal s přáním, aby ho měla v ložnici, ač je původně daroval zbožné Alžbětě Reinové ze zámečku EM. Stály na něm sloupkové hodiny a ty hodiny tikaly, ty hodiny šly…, všechno v tmavém černém oparu jako ve skutečném pokoji mrtvého. Pak pohlédla na salonní schůdky a na mžik si z tváře poodhrnula roušku. Schůdky stály pod obrazem barokních andílků u druhých dveří a pod nimi, jako všude, koberec.

Obrátila se ke komorníku, který v uctivé vzdálenosti stál za ní. Ukázala na koberec pod schůdky a komorník kývl.

Vyšla ze salonu, a když se blížila k předpokoji sálu, přicházel jí vstříc dr. Hartmann, dvorní rada Endlich a pan Globetrotter. Tentokrát v černém žaketu, který lze brát o smutečním dopoledni.

Pak přicházely další věnce.

Přišly i tři z knížecího panství vedle Neukrichenu, tři z panství u Millstattu a tři a jedna kytice z neukirchenského panství vévodčina. Věnec ředitelův, vrchního správce a zaměstnanců, kytice byla od neukirchenského děkana. Posléze přišel věnec vévody Františka Josefa z Braganzy, vídeňského arcibiskupa, francouzského vyslance a rakouského ministerského předsedy Badeniho.

„Mám za to,“ podotkl dr. Hartmann, „že v rozmístění věnců mohou nastat změny. Nevíme, čí věnec ještě přibude.“ A ani nedomluvil, když se dostavil ceremoniář z Hofburgu kníže Dietrichstein, který byl jmenován teprve nedávno. Dal zatáhnout v oknech průsvitné záclony, rozsvítit svícny závěsné, a před katafalk a čelní věnce položit tři rudé podušky s řády zesnulého. Pak usoudil, že vbrzku přijdou páni, kteří jako první mají stát čestnou stráž, a pan Globetrotter se jal osobně rozsvěcovat obří svíce u rakve v krásných postříbřených svícnech.

První čestná stráž u katafalku byla výhradně vojenská. V parádních uniformách se všemi řády a vyznamenáními a v bílých rukavičkách si tam stoupl kontradmirál Montecuccoli, polní maršál Nostic, sarajevský velitel generál Auffenberg, velitel vídeňské posádky generál Schemua, generál z Bubna-Litic a fregatní kapitán Schwickert.

Vévodkyně usedla do křesla poblíž východu ze sálu a komorník k ní ještě přinesl stolek s kondolenční listinou a psacími potřebami.

Postavil se za ni, aby byl k službám. Ceremoniář ještě přehlédl, jak jsou rozestaveni lokajové u schodiště a v předsálí, a hosté začali chodit…

Přišli dva fotografové s přístroji a tři novináři. Hned za nimi se objevil vysoký hubený bledý vévoda z Braganzy s bezbarvými licousy. „Csiko,“ řekla mu vévodkyně pod závojem z křesla, „jsme teprve na začátku, ale já se již cítím značně nedobře,“ a bratranec se bezstarostně usmál a pravil: „Neměj obav, Žofi, já tě neopustím už ani teď. Budu tu poblíž číhat a budeš-li chtít občerstvení, které – jak jsem si všiml – je pro hosty přichystáno ve vedlejších sálech, sám ti je přinesu.“ Vévodkyně si skrz svou černou roušku všimla, že bratranec, následník portugalského trůnu, má dnes na sobě skvostnou uniformu husarského plukovníka a na prsou snad všechny řády, které si zavěšoval jen málokdy a značně nerad. Pak přicházeli další. V deset hodin přibyla delegace z Hofburgu v čele s nejvyšším císařským hofmistrem generálem Paarem. Položili k rakvi dva věnce. Jeden věnec rudých růží s černožlutou stuhou, na níž byl vyšit dvouhlavý orel s císařskou korunkou a slova: Franz Josef und Elisabeth. A druhý s růžemi bílými a červenými, jež se podobaly růžím vévodčiným, též s černožlutou stuhou a dvouhlavým orlem a na ní stálo: Poslední pozdrav s úctou a díky Franz Ferdinand.

Přišel opat kapucínského kláštera a páter Paschalis, oba v řádových rouchách a opáncích, přišli Kabysovi z vily v Aspern, zaměstnanci zámečku EM kromě Alžběty Reinové, která byla stará, a osobní lékař dr. Vilém Tuschl. Přišel Hermann Bahr a další literární přátelé ze Schattendorfu, Richard Pressburger, významný advokát vídeňský, architekt Sebesta a Ignác Marek, nejvýznamnější vnitřní architekt, přišlo mnoho dalších lidí urozených i obyčejných…, vévodkyně je vnímala, nicméně přece jako v mlze, viděla, že někteří nepřicházejí, a vzpomněla si maně na mistra zlatnického Štěpána Radechowského a pana Wenzela Musila, majitele kavárnicky, ovšem, ti přijít nemohli, nevěděli přece, že jejich zákaznice je neteř zemřelého knížete…, přišlo vévodčino služebnictvo z Rennwegu, aniž se zdrželo, neboť v domě bylo spousta práce, komorník Uhrmacher, kočí Pummel, komorná Justina, Stockalp, jehož obrovská ponurá gorilost se zdála ještě temnější a mohutnější, když postál v tmavých šatech a v bílé košili před rakví se svícemi, a přišli příbuzní. Ti se zdrželi u křesla vévodkyně poněkud déle. Tchyně jí řekla: „Děvenko, netruchli,“ a bratranec Louis pravil „Teď se nemusíte, Sofie, obtěžovat hovory.“ Přišly i dcerky hesenského knížete Sayn-Wittgensteina, vévodčiny neteře, přišel i jejich otec a přišel – v černém smutečním obleku – i pan Wu-i-šeng wej-če.

Pak se vyměnila u katafalku stráž.

Nastoupili civilisté a navíc vesměs velmi mladí.

Hrabě Potocki, synovec prince Hohenzollerna, synovec knížete z Oettingenu, mladý Černín z Chudenic, o němž se vévodkyně domnívala, že je vnukem Johanna Rudolfa Černína, bývalého nejvyššího komořího císaře Ferdinanda, mladý Thurn-Taxis, jehož babička byla na dvoře císařovny Marie Anny Karoliny, manželky Ferdinandovy, dvorní dámou, a konečně půvabný Louis-René de Gramont, majitel vily na Capri.

Vévodkyně stále vnímala jako v mlze. Jako v mlze skrz černou roušku, jež jí splývala po tváři, kterou sice ona viděla, byť vše jako v lehkém oparu, ale ti, kteří jí kondolovali a ona jim podávala ruku, do její tváře neviděli téměř vůbec. Záhy si to uvědomila – snad dokonce už dávno předtím, než sem ráno vešla – a tím zároveň i shledala, že tedy vůbec na výrazu její tváře nezáleží. Její tvář byla skryta a nikdo ji neviděl. A uvědomila si, že dnes zde u katafalku, v tomto křesle nemusí s nikým ani příliš rozmlouvat. Vskutku, Louis měl pravdu. Sama se mohla omezit jen na prosté děkování. Stále vnímala jako v mlze…, nevnímala dnes dokonce ani černé toalety dam ani jejich účesy a šperky, nevnímala dnes dokonce ani toaletu a účes baronky Splüttenberg. Octla se v jakémsi pohroužení v sobě samé. Chvílemi měla dojem, jako by smuteční sál temněl, lustry i svíce u rakve začínaly pohasínat, ale téměř stále cítila, jako by jí klesaly ruce, ač je měla na klíně, klesaly pod něčím značně těžkým, čeho se jí v těchto chvílích dostává navíc, co má spravovat a čemu vládnout, a uvědomovala si, že tímto zvětšeným závažím je bohatství. Embarras des richesses. Jeho nadbytek. Přesto, že je chimérou. Lʼ or, une chimére. Necítila hlad ani žízeň a neobracela se na komorníka, který stál v pozoru za ní, ani na bratrance Csiku, aby jí donesli občerstvení. Skryta za závojem seděla v hlubokém pohroužení a… přemýšlela. A ač přemýšlela a vnímala jako v mlze, přece kupodivu pozorně vyslechla několik smutečních hostí.

Patřila k nim kněžna Metternichová, Hermann Bahr a paní Colloredo, a patřil k nim i páter Paschalis a pan Wu-i-šeng wej-če. Na konci ceremoniálu i půvabný vévoda de Gramont a generál Schemua.

„Nejjasnější vévodkyně,“ řekl jí pan Bahr, když přišel k jejímu křeslu, „dovolte, abych vyslovil něco, co jen zdánlivě nesouvisí s vaším hlubokým smutkem. Potřebujete se vymanit z trudných myšlenek, a to lze vážnou a užitečnou prací. Pište hru a přijeďte k přátelům do Schattendorfu.“

„Paní vévodkyně,“ řekl páter Paschalis u křesla s rukama na hrudi, „ať se obrátíme kamkoli, nahoru i dolů, do světa i do svého nitra, všude nalezneme kříž. Nezbývá, než všude si zachovat trpělivost, chceme-li vůbec mít v srdci klid. Všichni lidé doporučují trpělivost, ačkoli málokdo chce trpěti. Dokud je nám za těžko trpěti a dokud bychom rádi všemu utrpení unikli, dotud není s námi dobře a kdekoli se octneme, všude budeme mít snahu uniknout utrpení.“ Páter Paschalis poněkud pozdvihl zrak k oknu a pak pokračoval:

„Všechny své starosti složme na Pána a odevzdejme se do jeho rukou. Kdo veškerou péči nesloží na něho, ten stojí na příliš vratkých nohou. Cokoli s námi Pán učiní, nemůže být než dobré. Chce-li mě míti ve tmách, budiž veleben. Chce-li, abych byl ve světle, budiž rovněž veleben. Chce-li mě potěšit, budiž veleben. Pakli chce, abych se soužil, budiž rovněž vždycky veleben. Musíme být ochotni přijímat utrpení stejně jako radost. Dobré i zlé, sladké i hořké, radostné i bolestné stejně rádi přijímejme a děkujme za všechno, cokoli nás potká, kromě hříchu.“ A pak se zahleděl na černou roušku na vévodčině tváři a dodal:

„Paní vévodkyně. Nechrne věcí všetečných, vyhněme se zbytečným rozprávkám, nebuďme zvědaví a nečiňme si marných starostí o klamný stín slavného jména. Abyste byla s mnoha lidmi důvěrná nebo byla od nich zvláště milována.“ A páter Paschalis v chudičkém řádovém rouchu a opáncích zlehka kývl a odešel.

A konečně pan Wu-i-šeng vévodkyni v křesle rovněž tiše řekl: „Paní. Činíte dobře, když stále nevnímáte smrt, která není, když stále nevnímáte tyto obřady více, než se sluší z úcty k zesnulému. Netruchlete, že nevnímáte, a buďte šťastna, že víte. Nechápat, co je známé, je vada. Chápat, co není známé, je vrchol. Pan Adalbert z Rottersteinu ještě nestanul před rakví?“ A vévodkyně slabě zavrtěla hlavou a odvětila:

„Stanuly tu pouze neteře a jejich otec hesenský.“ A pán řekl: „Až dojde během pohřbu k tomu, že k vám přistoupí, račte mít na mysli toto: ve válečné taktice je známé rčení, že lépe dělat hosta než pána domu, raději couvnout o krok, než vyrazit o píď. Tomu se říká postupovat bez výpadu, odrážet bez střetnutí, čelit bez nepřátelství, svírat zbraň bez úderu. Proto zkříží-li se navzájem dvě rovnocenné zbraně, vítězí ten, kdo má slitování.“

Odpoledne, kdy nastával čas, aby ceremoniál skončil, palác se uzavřel a připravil se převoz do chrámu, vévodkyně vstala z křesla a šla do přilehlých salonů. Mladý vévoda de Gramonttam rozmlouval se svými vrstevníky z druhé čestné stráže a kouřil z dlouhé kostěné špičky cigaretu. „Drahoušku,“ vévodkyně si teď poodhrnula závoj z tváře a mírně se usmála, když předtím poděkovala všem, kteří stáli stráž, pokud ještě byli v paláci, a v duchu si myslila: „Poněkud se probírám z mlhy, která se však záhy zas dostaví v kostele… Drahoušku. Pozoruji, že kouříte ze své vzácné kostěné špičky, ale vaši kravatu nádherný briliant dnes nezdobí. Vskutku, snad máte pravdu. K pohřbům šperků netřeba. Uvidím však ten váš výtečný klenot, až pozítří večer zavítáte s ostatními pány na hostinu do mého domu. Pozvánky budou doručeny ještě dnes k večeru anebo zítra ráno osobními posly.“ A pak přistoupila ke generálovi Schemuovi, veliteli vídeňské posádky.

„Excelence,“ řekla mu s odkrytou tváří, „čeká mě v příštích týdnech nepředstavitelně mnoho práce, které, přes její marnost, se vyhnout nemohu. Musím s právními zástupci objet strýcova panství, jež přejímám, a další, například zámeček EM. Ale musím zajeti na své panství do Neukirchenu a nezapomněla jsem, že jsem vám a kapitánu Schwickertovi předběžně nabídla, abyste jeli se mnou, projevil jste zájem pohovořit s hajným a podívat se na tu jeho Samotu. A jestli se nemýlím, dohodli jsme se též promluvit o tom i s panem Wu-i-šengem.“

„Jasnosti,“ uklonil se generál, „budu šťasten a kapitán též, budeme-li moci jet s vámi a trochu si tamní záhady prohlédnout. A též se na návštěvě dohodnout s panem Wu-i-šengem. Dozví-li se to však hrabě Paar,“ generál se skoro vesele usmál, „bude to zlé. Víte, jak pána nemá rád a míní, že je trochu podvodník. Bude si z nás zcela jistě tropit šprýmy.“

S příchodem večera se rozezněly varhany u svatého Michaela. Katafalk s obřími svícemi v postříbřených svícnech stál před hlavním oltářem v záplavě věnců, mezi nimiž se vyjímal věnec císaře a jeho ženy a následníka trůnu a chrám byl přeplněn. Nebylo už ani kde postát, protože sem přišly i davy z ulice. V chrámě už čestná stráž nestála a rakev byla již zavřena v nádherné schránce kovové. Vévodkyně seděla v první lavici vedle Csika, své paní tchyně, Louise a generála hraběte Paara a vnímala opět matně, zahalena rouškou. Jen vlastní mši, tři kněze v černých ornátech a řady ministrantů vnímala jasněji a pak kupodivu trochu i hudbu z kůru, ač byla její ctitelkou jen průměrnou a znalkyní téměř žádnou.

Večer po mši, kdy pan Globetrotter starostlivě odesílal rakev s věnci, svícny, svícemi a řády v pěti nenápadných uzavřených vozech s policejním doprovodem k Millstattu, aby tam dojeli přibližně druhý den v poledne, se večeřelo ve vévodčině domě pouze jen v menší jídelně v druhém patře, protože to byla večeře jen pro příbuzenstvo. Po večeři se zprvu hosté v tom druhém patře rozešli.

Vévoda z Braganzy, Louis, oba bratři Clemens a Charles a jeho starší syn Jules se odebrali do herny, v níž kromě vázy s květinami bylo dnes více popelníčků, v dózách a krabicích hodně cigaret, viržinek a doutníků a v kyblících s ledem lahve whisky. Dámy a mladší syn Charlesův seděli v jednom ze sousedních salonů. Charlesova choť, hezká svobodná dcera Clemensova Marionetta, nevlastní sestra vévodčina Berthe, paní tchyně rozená Wastelli della Salleta z Cremony, sídlící v Sant Angelu, a její dcera Klára. Zpočátku tam seděl i její syn Leopold a Louisův otec, starý vévoda Le Guynac-Delamore. Oba však záhy tento dámský salon opustili a přešli k pánům do herny. Vévodkyně se chvíli zdržela v herně, pak však více v salonu u dam, a spíše jen poslouchala, než aby sama mluvila. V jedenáct večer jí ohlásil Uhrmacher, že přijel povoz s potravinami, jichž se nedostávalo k přípravě budoucí hostiny, a že je už dole v domě přejímá Stockalp se starší kuchařkou. A vévodkyně se na chvilku octla u schodiště.

„Žofi,“ otázal se jí tam vévoda z Braganzy, „jak se cítíš teď?“ a vévodkyně odvětila:

„Csiko. Ze svých smutných zkušeností vím, že kromě svateb jsou to právě pohřby, při nichž se nejvíce setkávají příbuzní, kteří se jinak léta nevídají. Tak tomu bylo, když zemřeli mí rodiče, můj bratr i můj muž, a tak je tomu i teď. Počítala jsem s tím. Vidím je ráda, avšak jsou natolik nesourodí, že příliš klidná být nemohu. Z obřadu v paláci a v chrámě jsem se však již, aspoň zatím, probrala.“

Ve čtvrt na dvanáct seděli všichni v salonu vedle herny a bylo dost zvláštní, že tentokrát nikdo nebyl unaven.

Vévodčina třiašedesátiletá paní tchyně, rozená Wastelli della Salleta z Cremony, podotkla, že by po pohřbu u Millstattu navštívila synův hrob na Centrálním hřbitově vídeňském spolu s dcerou a synem, a vévodkyně zavolala Uhrmachra, aby zítra pro matinku objednal v květinářství kytice. Paní tchyně pak upadla do jakéhosi vzpomínání na mladistvá léta, kdy se v italské vlasti seznámila se svým rakouským mužem.

„Bože můj, bože můj,“ povzdychla, „manželovi bylo třiadvacet, když k nám přišel, si, si, ventitre, sloužil u maršálka Radeckého jako štábní dragoun a jezdíval v bílém plášti po jeho boku. Utočili na Milán od Verony, předtím prošli bitvou u Sommy, Campagne, Volty, Pizzighetone, strašné, pandemonio…, nato si vzpomínám, jako by to bylo dnes, comoggigiorno… Radecký vjel do Milána v čele vojska na bělouši, v šedivém kabátku a v malém klobouku skrz Porta Orientale. Že vjel právě tam a ne skrz Porta Romana, mělo tehdy nějaký důvod, který jsem znala, ale bože můj, teď si už za boha nevzpomenu, jaký,“ a omluvně zavrtěla hlavou a pohlédla k zemi. Vévoda z Braganzy se usmál a řekl:

„Vjel do města skrz Porta Orientale, protože domy u ní nebyly tak zničeny jako u brány Římské,“ a paní tchyně si klepla na čelo a kývla. „Si, si, cosi, proto. Vjel tamtudy a můj muž vedle něho, to byla velká čest pro třiadvacetiletého dragouna. Armáda rakouská sice jásala, ale byla unavená, jen pár důstojníků mělo víc, než co měli na sobě, vojáci pak na tom byli ještě hůř, měli špatnou obuv a děravé pláště, pandemonio, ale život v hlavním městě Lombardie po příchodu Rakušanů za pár dní šel dál, o quella vita sempře viva…, dál jezdily dostavníky, dál plné korzo před svatým Ambrožem, dál kavárny plné lidí a dokonce i hrála divadla. Scala, Verdi, Nabucco…“

„Jak rychle se lidé probírají z válečných pohrom,“ přikývl starý vévoda Le Guynac-Delamore, „dokonce i poražení. Jak rychle se zapomíná na vše smutné. Snad to tak příroda chce a snad je to dobře.“

„Zapomíná,“ podotkl jeho syn Louis, „fakta však zůstávají. Že při tom padlo hodně lidí, které už nikdo nevzkřísí,“ a v duchu si pomyslil: „S tím Verdim a Nabuccem se asi matinka mýlí…“ A vévodkyně si vzpomněla na slova, že „dlouho je mrtev již ten, kdo zemřel před rokem…“ A paní tchyně vzdychla a hovořila dál:

„V Milánu bydlil Radecký v malém císařském paláci, Villa Reale, a muž mi pak vždy s dojetím vyprávěl, jak mu ti jeho vojáci byli oddáni, jak ho milovali, a vyprávěl o jeho milosrdenství. Chycené dezertéry zakázal střílet,“ řekla a pohlédla na vévodu z Braganzy.

„Ano,“ kývl vévoda, „jeho velkodušnost vešla do dějin. Dezertéři přecházeli na stranu italskou a byli tedy z pohledu rakouského vlastizrádci. A přitom nejvyšší velitel armády jim odpouštěl.“

„Tenkrát to tak snad v rakouské armádě bylo,“ pokrčil rameny Louis, „tenkrát v Itálii, pod starým Radeckým, jestli to není legenda. Otázkou však je, zda se ti dezertéři, tudíž vlastizrádci, vůbec dopouštěli nějaké zločinu…,“ a vévodkyně měla pocit, že její francouzský bratranec začíná být opět ve svém živlu. Tchyně nejisté přikývla a hovořila dál.

„Mír byl,“ řekla, „stejně krátký. Carlo Alberto postavil nové vojsko, sto tisíc mužů, cento mille, Radecký měl jen sedmdesát, settanta, to si ještě pamatuji, comoggigiorno…, a když pak táhl za Milán…,“ paní tchyně na mžik zmlkla, jako by nemohla dál, a Louis podotkl:

„Tedy zas proti Italům…,“ a paní tchyně matně kývla a řekla: „…byli přes noc na jednom středověkém zámečku. Madre purissima, vidím to, jako by to bylo dnes… Krásná měsíční noc, una notte splendida…, plno vína, lombardského vína,“ řekla paní tchyně, rozená Wastelli della Salleta, „bylo právě vinobraní…, santa Madre, vendemmia…,“ a vévodkyně si teď všimla, jak její francouzský bratranec zpozornil.

„Smím-li,“ jemně podotkl vévoda z Braganzy, „smím-li něco… dodat, vinobraní tehdy snad… být nemohlo. Krásná měsíční noc ano, plno vína ano, pero vendemmia… k tomuhle, comtesso, musilo dojít na jaře. Mám za to, jak jsem to studoval, že v březnu…,“ a paní tchyně omluvně zatřásla hlavou a kývla.

„Si si, è vero, sissignore, na jaře. Začínal se zelenat cypřiš, vavřín…, stěhovaví ptáci se od nás chystali na sever. Zahrada zámku byla plná rakouských vojáků, zpívali, hráli, tančili celou noc, na stromech a keřích svítily lampiony, santa Madre castissima, rudé, zelené a žluté, a toto všechno bylo, santa Madre dolorosa…,“ hlas tchyně se teď zjevně zachvěl, „to bylo právě…“ a dodala: „V Sant Angelu.“ A vévodkyně si všimla, jak její francouzský bratranec obzvlášť pozorně naslouchá, a měla zvláštní dojem: jako by přímo lovil jednotlivá slova paní tchyně…, „To jsem ještě tancovala, tancovala vesele,“ zatřásla paní tchyně hlavou, jako by chtěla zastřít své dojetí, „to mě ještě nohy netrápily,“ usmála se. „Ale pak náhle přišla do té zahrady k Radeckému deputace, myslím grenadýři, a prosila ho, aby co nejdřív vyrazil. Jako k útoku. Carlo Alberto se už chystá. Ráno vojsko pochodovalo dál a další zastávka byla v… Runi.“

„V Carlasco,“ tiše podotkl vévoda z Braganzy.

„Avšak,“ doplnil matku Leopold, „nejlepší a nejslavnější byla zastávka v Cremoně. Tam se totiž…,“ pohlédl na Braganzu a Louise, „matka provdala za otce.“

„Santa Dei genitrice,“ kývla paní tchyně tiše, „ve chvilce míru, v takové malé nepatrné chvilce míru ještě před Milánem…,“ a Louis Le Guynad-Delamore opět zdvihl hlavu a vévodkyně měla dojem, jako lovec, když sleduje oběť.

„Jak je to vše kruté,“ řekla pak paní tchyně, „come crudele, come spaventoso, orribile, za necelých jedenáct let po svatbě, per mezzo di undici anni, undici, a muž zemřel, na následek zranění u Milána. On o něm tehdy snad ani řádně nevěděl. Léčili ho v lazaretu jen týden…, vždyť když vjel s maršálem do města, už musil být zdráv… anebo byl zraněn až pak, v městě, kde pořád byly barikády? Ono se tam pár dní ještě střílelo, než se zas život probral. Když zemřel, to bylo tady Poldimu pět, Kláře sedm, Rudimu osm a Hanzimu deset. V roce šedesátým. To ses právě, děvenko,“ tchyně se obrátila k vévodkyni, „narodila. Když však muž zemřel, byl už dvaadevadesátiletý hrabě Radecký dva roky mrtev. To myslím už odpočíval ve Wetzdorfu vedle svých dávných kamarádů, polního zbrojmistra barona ďAspre, maršála barona Wimpffena, četla jsem to v novinách, vedle Haudegena, ten padl u Padovy a arcivévoda Albrecht ho dal přenést k ostatním do Wetzdorfu, ke starému příteli Radeckému, který tedy na pohřeb mému muži, svému nejlepšímu adjutantu… už jít nemohl. No a Hanzi…,“ paní tchyně opět pohlédla na vévodkyni a v očích měla žal, „Hanzi poverello, questo lucarino…, za pár roků po tom šestašedesátém…, před pěti léty…, prima cinque anni… in meno che si dica…, jak je to všechno kruté. Quellavita uncerta. My však nezapomínáme, nikdo nezapomíná, po pohřbu půjdu na jeho hrob.“

Chvíli bylo ticho a pak Leopold řekl:

„Nešťastné války.“

„Nešťastné války,“ kývl starý vévoda Le Guynac-Delamore, „nikdo je nechce, jak každý tvrdí, a přece je někdo musí vyvolávat, když jsou.“

„Zde však naštěstí nikoli,“ podotkl teď starší syn Charlesův Jules. „Od toho šestašedesátého Rakousko-Uhersko žije v míru, to jest jednatřicet let.“

„Možná, že je to tím,“ řekl Louis s nevinnou brunátnou tváří, „že mělo šlechetné ministerské předsedy. Belcrediho, Beusta, Auersperga, Potockiho, teď je Kasimir Badeni.“

„Jednou,“ řekl následník portugalského trůnu z Braganzy, „jednou jsem slyšel podivný výrok, který by mohl připomínat nějakého Němce, dejme tomu z Pruska, anebo též Napoleona. Ale slyšel jsem ho kdesi v divoké Asii a od generála z jižní Ameriky. ‚Kdyby nebylo válek,‘ řekl mi, ‚nebylo by hrdinů. Nezdá se vám,‘ řekl mi ten generál tenkrát, ‚oč by bylo lidstvo ochuzeno? Že by to byla škoda?‘“ A vévodkyně, která téměř nemluvila, teď přece podotkla:

„Italská válka být nemusila. Vztah mezi Rakouskem a Itálií se tenkrát zhoršil vměšováním Francie.“ A bratranec Louis pozdvihl obočí a řekl:

„To jste již, Sofie, připomněla letos v lednu. Ve skutečnosti to však bylo jinak. Rakousko vtrhlo v osmačtyřicátem do Itálie, aby potlačilo tamní revoluci, stejně jako ji potlačilo v Uhrách a v Praze. Proč škrtilo svobodu národa, který mu nic neudělal, jak napsal jeden básník, proč vůbec do Lombardie vtáhlo? Či ho snad masakrem Italů pověřil bůh?“ a Louis pohlédl na tchyni, rozenou Wastelli della Salleta z Cremony, a rychle pokračoval: „Alors. A co z toho tažení zbylo? Pravda, Karel Albert abdikoval z trůnu. Ale za rok po Radeckého smrti Rakousko už zas Lombardii ztratilo a za osm let na to, jak připomněl básník, i Benátsko. Jenže,“ francouzský bratranec se napil vína, které stálo na stole, poněkud víc zbrunátněl a s pohledem na Leopolda řekl:

„Jenže, milý hrabě Kevelsbergu. Nebýt oné války, v níž váš otec zavítal po boku starého maršála do Itálie…, řekněme tedy, nebýt oné tamní revoluce…, nebyl byste na světě,“ a v salonu se rozhostilo ticho.

„Nebýt ovšem ani,“ dodal ještě, „onoho krátkého příměří v Cremoně.“

Řekl to sice poměrně vlídně, ale vévodkyni v té chvíli bylo již jasno, že je třeba změnit námět řeči. Bratrancovu způsobu jednání, když odhodil bonton, se nedalo věřit. Měl sice vzácnou schopnost dobírat se podstat věcí a byl velmi vzdělán, obzvlášť ve společenských poměrech evropských, ale vše, co lidi spise spojuje než dělí a o čem by mnohem více býval měl mluvit, uměl dokonale opomíjet. Vypadal jak bretaňský sedlák a takové občas míval i manýry. Vévodkyně cítila, že bude líp změnit řeč, a když pohlédla na Csika, spatřila v jeho očích souhlas. Usmála se, jak nejvlídněji mohla.

„Co mám dát dále donést?“ zeptala se hostů s nejvlídnějším úsměvem, jehož byla schopna, a svého třináctiletého synovce Charlese, který tu v hodinu tak pozdní pokojně seděl, se otázala, zda nechce vinný střik. Hoch se chvíli rozmýšlel, ale pak dal se zdvořilým díkem přednost limonádě. A tak se přenesla řeč na děti, dokonce i na klavírní umění Julesovo, a hned bylo veseleji.

Louis se pak vrátil s vévodou z Braganzy, Leopoldem a Julesem do herny, a když pak tam přišla i vévodkyně, v nestřežené chvíli k ní přistoupil.

„Tak jste, Sofie, slyšela a doufám si i spočtla, i spočtla…,“ řekl tiše, „vaše paní tchyně měla prvorozeného syna, vemte to zezadu či zpředu, v šestnácti létech. Hodná, zajímavá dáma, chvílemi též vkládá do své italštiny latinu.“ Pak se usmál a zeptal se na Adalberta z Rottersteinu.

„Nevím, Louisi,“ odvětila vévodkyně, „dosud, jak vidíte, nepřijel. Ale jedno z mých dvou oznámení snad dostal. Snad přijede zítra rovnou k Millstattu. My dva jsme si přece nic neprovedli, a proč ho strýc vydědil, dodnes nevím.“ Sotva to však dořekla, dostala nápad. Nápad, zda by se svého bratrance neměla zeptat na jeho názor…

„Poslyšte, Louisi,“ řekla, jak nejvlídněji mohla, „nemůžete jít na chvilku vedle…,“ atak poodešli do salonu, v němž nikdo nebyl.

„Povězte mi vy, jehož vědomostí si hluboce vážím, povězte mi důvěrně, co o tom soudíte. Proč ho strýc tak nemiloval a vydědil, já tomu na kloub dodneška nepřišla. Zatím jediný důvod vidím v tom, že – jak jste sám připomněl v Paříži – prohýřil svůj majetek.“

Louis Le Guynac-Delamore byl příliš dobrým znalcem lidí, aby nepostřehl velikost sestřenčina zájmu, a tak jen pokrčil rameny a pravil:

„Prohýřil, což ovšem docela k vydědění stačí. Vskutku ten jediný Adalbert se z vás nikdy zchudnutí nebál. Myslíte si, že strýc mohl mít důvod ještě jiný kromě toho pití…,“ a vévodkyně odvětila: „To je právě to, co nevím a nač se vás ptám.“

„Nebojte se, Sofie,“ Louis se teď usmál, „že bych se vkládal do věcí vašeho rakouského bratrance, ale ptala jste se vy mě. Mám za to, že ho kníže musil přímo nenávidět. Pán jistě tak vlídný, moudrý, rozvážný a spravedlivý, jaký má být podle představ lidí rakouský kníže, ve svém pozdním věku tím víc milostivý a shovívavý, oddaný trůnu a církvi, a přesto… pro něho byl tento synovec šurk. To je, Sofie, v jazyku německém, chápu-li dobře, slovo dost silné. Takhle se u nás v překladu francouzském, dá-li se to srovnat, mluví leda v tak strašné pařížské čtvrti, jakou je místo mezi márnicí, blázincem a nevěstinci, Goutte ďor. To je slovo od vlídného a laskavého starce přímo nečekané.“

„To vše vím, Louisi,“ odvětila vévodkyně, „nicméně však tedy, co soudíte. Jaké jiné pohnutky…,“ ale bratranec ji přerušil.

„Nevím,“ řekl, „nevím. Změňte téma.“ A popošel k jakési bronzové sošce, která v salonu stála na štíhlém podstavečku, představujíc snad někoho z bájí, a řekl:

„Jezdíte někdy do Mnichova?“

„Málokdy,“ odvětila vévodkyně, „nikoho tam vlastně nemám. Samozřejmě mám, ale nikoho, za nímž bych tam jezdila.“

„Líbí se vám Richard Wagner?“ zeptal se Louis a vévodkyně pokrčila rameny.

„Ano, zapomněl jsem, nikdy jste se hudbou příliš netrápila. A Bavorsko je vám dost vzdálené a cizí. Pojďte, vrátíme se do herny.“

„Jistěže přijmete Adalberta vlídně, když přijde,“ řekl ještě na prahu a popošel k ruskému kulečníku, kde právě mladý Jules prohrával partii s vévodou z Braganzy.

„A propos, Sofie,“ řekl Louis hlasitě od kulečníku, „hernu máte hezkou, dobré tmavé dřevo. Včetně támhleté obrovské rulety,“ ukázal k ruletě, právě roztočené rukou Leopolda, „ale mohla byste tu mít kromě tohoto ruského ještě i kulečník americký anebo soustavy francouzské s jemnými mantinely. Máte přece smysl pro různá kurióza, dokonce i létací…, a místo tu je. Nezahrajeme si s hrabětem ruletu?“ a vévodkyně, byť její myšlenky byly teď vzdáleny všem hrám, matně kývla.

Když chvíli hráli, Louis podotkl:

„Sofie, vždyť vy to skvěle umíte. Či lépe, máte skvělé štěstí, protože ruleta spočívá ve štěstí a nikoli v kumštu.“

„Skutečně,“ přidal se Leopold, „pořád vám to padá…,“ vskutku, její kulička vždy uvízla na pravých číslech.

„Kdy jste vůbec naposled byla v Monte Carlu,“ zasmál se Louis, „byla-li jste tam vůbec…?“ A vévodkyně si v té chvíli vzpomněla na prince Tobiczika. „Telegram dostal pozdě…,“ myslila si, „může zítra přijet rovnou k Millstattu,“ a hrála dál. Zakrátko ji však štěstí začínalo opouštět. Do konce hry vyhrával Louis a hrabě Kevelsberg a jí už nevyšlo ani jedno číslo.

„Kdybyste hrála o majetek,“ podotkl Louis, „mohla jste ho právě teď ztratit.“

„S’il vous plaît,“ pokrčila vévodkyně rameny, „to je život. Nic netrvá věčně a štěstí bylo pomíjivé odjakživa. Už ve starém Římě.“

K jedné hodině noční odvezl Pummel hosty, kteří bydlili v hotelu, a ostatní se rozešli do svých pokojů.

Druhý den byl na nádraží Františka Josefa přistaven k pravidelnému rychlovlaku do Celovce salonní vůz. Jeho mahagonové stěny byly zdobeny řezbami karyatid, křesílka tmavě čalouněna a na stolcích bílé ubrousky. Na zemi červený plyšák.

Rychlík odjížděl po poledni a kromě příbuzenstva, včetně dvou neteří, dcer princezny z Rottersteinu a jejich hesenského otce jel i dr. Hartmann jako vykonavatel poslední vůle knížete a dva číšníci k obsluze hostí, které poskytla železnice.

Vlak projížděl krásnými krajinami slunným jarním dnem. Stavěl ve Vídeňském Novém Městě, v Brucku a v Loebenu.

„Je to hezké, dívat se tak oknem na tu krásnou přírodu,“ řekla jednu chvíli italská matinka, rozená Wastelli della Salleta, „a taky se mi líbí ten tvůj kočí, děvenko,“ řekla vévodkyni, „víš, když nás včera vezl s Poldim do hotelu a dnes z něho. Kočí bez biče, ale s knírem. Cocchiere senza frusta, ma con baffi,“ dodala.

Cesta trvala téměř šest hodin.

V Celovci byl vlak po osmnácté hodině, kdy ještě svítilo slunce – koncem dubna mělo podle kalendáře zapadat asi za hodinu. Před klagenfurtským nádražím čekaly davy lidí a kočáry, zčásti zapůjčené místní vznešenou společností. Když kočáry dojely na panství k Millstattskému jezeru, pozdraveny ředitelem panství, lesmistrem a správci, slunce bylo už těsně nad obzorem. Jeho rudá zář se obrážela od vzdálených vrcholků západních velehor, zbarvujíc jejich bílou sněžnou přikrývku, jako by tam byla zapálila nějaké ohně, a matně se zrcadlila i v obrovském překrásném jezeře, které ve dne bývá azurové, jako jsou italská moře.

15.

V městečku Millstattu byly dva hotely. Sice pěkné, světlé, čisté, ale malé. Větší třetí stál přímo u jezera. Byla to vila ve štýrském stylu, měla bílé zdi, tři balkónky, terasu a vysokánské dvoupatrové podkroví z tmavého dřeva. Tam byl na jednu noc ubytován host, který tu měl postavení nejvyšší, vévoda z Braganzy, pak kníže hesenský s dcerkami a dále starý otec Louisův a vévodčina tchyně. Ostatní spolu s vévodkyní přespali v malém zámečku, který patřil ke knížecímu panství. V přízemí byly kanceláře lesní správy a v patře řada skromně zařízených pokojů, celoročně prázdných. Opodál zámečku stála fara s nádvoříčkem a patronátní kostel. V něm byla vystavena kovová rakev, mezi šesti obřími svícemi, kyticemi a věnci, a před ní na poduškách medaile a řády. Čestnou stráž stáli panští myslivci. Ještě týž den večer tam přicházeli lidé z Millstattu poklonit se zesnulému. Učinili tak i hosté z Vídně, jakmile se ubytovali.

Před večeří zjistil dr. Hartmann, že přípravy k zdejšímu pohřbu proběhly řádně, a jeho úředník, který na to tady předem dohlížel, se mohl druhý den ráno vrátit do Vídně. Před večeří hovořili hosté s místním farářem a kaplanem, kteří měli zítra asistovat klagenfurtskému biskupu při obřadu. Na faře přichystali místnost pro posezení a občerstvení hostů. Po večeři v hotelové vile řekl vévodkyni pařížský bratranec:

„Víte, Sofie, že tenhle Millstatt neznám. Ale vidím, že je to hezké městečko a ještě krásnější jezero. Nedivím se, že si sem občas jezdíváte odpočinout. Ale kde je tedy ten zámeček s červenou střechou a rizality, kde přebýváte, a komu vlastně patří? A proč jste se tam dneska neubytovala?“

„Zámeček s červenou střechou a s rizality spatříte, Louisi, zítra v denním světle. Je obklopen pěstěnými trávníky, květinovými koberci a nízkými palmami. Mám dojem, že to tam teď právě všechno kvete. Ale ten zámeček není soukromým sídlem, nýbrž sanatoriem. Zavítám-li, což však nebývá tak často, jak by se zdálo, mívám tam tři pokoje s výhledem na jezero, dostávám přísnou jednoduchou stravu, piji čaj a minerální vody a dost si tam odpočinu. Jsem tam v nejlepších rukách…“ Pak řekla:

„Nepokládala jsem za vhodné, ubytovat se tam, když jsou tu ostatní hosté.“

Teprve druhý den ráno, když vyšlo slunce, bylo možno spatřit Millstatt v celé kráse, byť poněkud smuteční. Na veřejných budovách visely černé prapory, na škole, městském úřadě, četnické stanici a také na zámečku s červenou střechou a s rizality, uprostřed rozkvetlé květeny…, ale to již opět vévodkyně vnímala jen zpola a jako v mlze. Oknem fary, v níž zatím všichni seděli, zahlédla, jak k chrámu přicházejí lidé, a byli to lidé už nejen z Millstattu, ale i z okolních obcí, ze Seebodenu, Molzbichlu, z města Spittalu a také i ze vzdálenějšího Trebesingu, Gschiessu a Baldramsdorfu, ale přijížděli i hosté z Celovce. Vévodkyně mnohé z nich vítala ve farním šálku ještě s odkrytou tváří a po jejím boku stál bratranec z Braganzy. Přijela deputace z panství, které měl kníže poblíž Neukirchenu a jež z části hraničilo s panstvím vévodkyně, a přijela tříčlenná delegace i z neukirchenského panství vévodčina, ředitel, vrchní správce a jeden šafář, jehož vévodkyně znala jen velmi matně. V půl deváté ráno vystoupil před farou princ z Radkoberg-Tobicziků, který do hlavního města Korutan přijel z Monte Carla odněkud spodem přes Tarvizio a z něho pak sem dorazil v najatém kočáře.

Vévodkyně chápala, proč paní Colloredo připomněla prince. Ne nadarmo předtím hovořila o své tísni ze složitých dámských toalet, která vznikla v jejím dětství. Aniž by ji napadlo dělat z pohřbu módní přehlídku, připomínka prince byla jakási její zpětná odezva na starý zážitek, a vévodkyně to pochopila. Když přijede princ, je naděje spatřit poslední nejlepší evropskou módu pánskou, neboť pán z Monaka byl všude znám svou elegancí. Později však vévodkyni napadlo, zda se vlastně hraběnka poněkud nespletla. Princ přece jel na pohřeb a nemohl si tedy brát parádní a pestré vycházkové šaty. Protože nenosil uniforem, mohl přijet pouze v černém žaketu. Na večerní hostinu si mohl vzít smoking anebo spis frak. Tyto šaty však módě nepodléhaly, byly přesně stanoveny a tudíž na nich nemohlo být nic zvláštního vidět. Mohly prozrazovat eleganci, nikoli však módu. Princ přijel v černém převlečníku, v bílé šále a tmavém klobouku. V zavazadle se daly tušit další černá odění a cylindr. V patronátním chrámu položil k rakvi kytici velmi tmavých růží.

K desáté hodině dopolední přibyla na farní nádvoříčko z Celovce ekvipáž s biskupem a asistencí. Odebrali se do sakristie a pak se už brzy rozezněly zvony na kostelní věži.

Knížecí myslivci v krásných zelených uniformách si vložili na bedra rakev a vynesli ji na vůz. Na dva vozy před ní byly zavěšeny kytice a věnce. V ta místa se vklínil millstattský starosta s dvěma úředníky s poduškami, na nichž se třpytily řády a medaile. Vepředu zaujal místo celovecký biskup s asistencí a ještě před ním hudba. Za rakev byla dovedena vévodkyně, teď již s tváří skrytou za černou roušku, a po jejím boku vévoda z Braganzy. Ostatní příbuzenstvo v čele s knížetem hesenským se postavilo za ně, a pak další hosté, delegace z panství a davy lidí. Vepředu zdvihli do hlaholu zvonů horný a pozouny a průvod se vydal na cestu.

Cesta z kostela k rodinné hrobce Leuchtenbergů-Aulendorfů v kapli svatého Jana z Nepomuku nebyla dlouhá. Dalo se tam dojít za patnáct minut. Zčásti byla vroubena starými duby a pak měla nad sebou zelenou klenbu. Chvilku vedla z mírného kopce, chvilku zas do mírného kopečku a poblíž kaple zahýbala v dost ostrém úhlu. Zepředu doléhal za rakev ponurý smuteční pochod, ale nebe bylo jasné a vzduch – ač již končil duben – voněl prvním jarem. Vévodkyně si to uvědomovala mlhavě. Kráčela vedle svého královského bratrance pohroužena v sebe a hlavou se jí mihaly různé myšlenky a dojmy.

„Stal se malér,“ napadlo jí, „nikdo to nedomyslil, ani dr. Hartmann. Cesta ke kapli je sice krátká, ale matinka s chorýma nohama měla jet kočárem a ne jít s námi pěšky. Svézt se mohla i Berthe… Kolikrát se touto cestou ke kapli najezdil v kočáře on,“ myslila si, „jistě často, když tu dlel, a teď touto cestou jede v rakvi.“ Pak ji napadl Stockalp.

Včera po mši u svatého Michaela byl z jejího pověření představen dr. Hartmannem služebnictvu v knížecím paláci jako jeho dočasný správce… „A co já vlastně s tím vídeňským palácem udělám? Nejen s ním však, ale se vším jeho zařízením, s bohatstvím nábytku, obrazů, soch, skla, porcelánu, textilu, koberců…,“ hned tuto představu hleděla zastřít. Byla příliš těžká. Jako by jí pod ní, teď když šla, klesaly nohy. Ve Vídni u katafalku jív křesle klesaly ruce. „Klekátko dám tedy brzy převézt, kdyžto chtěl, a co ten nešťastný obraz andílků? Zatím učiním jen jedno,“ myslila si, „zajistím jeho šperky. Ty by se mohly v paláci nejspíše poztrácet…,“ a napadl ji Louis.

„Dosud mi slovem nenadhodil hotel ani chudobinec, jak tomu říká, dosud se zmínil jen o chudobě, které jsem se podle něho bála. Dosud se nezmínil o holubech, o lékárně a míchání barevných vod ani o strašení, když k nám na zámek přijeli filantropisté. Vzducholodi se již trochu dotkl a nadhodil i to, že bydlím v měšťanském domě. Ale zcela jistě se teď zeptá, zda se nepřestěhuji do strýcova paláce. Tak Adalbert nepřijel,“ řekla si, a pak si ještě vzpomněla na služebnictvo. Služebnictvo, které zatím doma na Rennwegu uklízí, nové květiny dává do váz v hostinských pokojích a připravuje pod dohledem paní Colloredo hody. „Justina a dozor,“ myslila si a na mžik se šťastně probrala z mlhy, „pod tím jejím by nanejvýš ukuchtili kaši.“

Zvony z patronátního chrámu mírně slábly, jak se průvod od nich čím dál víc vzdaloval a blížil se k rodinné hrobce, nicméně je slyšet bylo, bylo je přece slyšet jistě až do Millstattu ba ještě dál, avšak do nich čím dál víc se mísil zvonek z kaple, k níž pomalu docházeli. Byla to jako výměna stráží. Kostelní zvony předávaly slovo umíráčku. „Mě tudy nepovezou,“ myslila si, „já tu pohřbena nebudu. Kde vlastně…, ani vlastně nevím. Snad na Centrálním hřbitově jako Hanzi…“ A pak na chvilku zdvihla hlavu a skrz svůj černý závoj viděla, že se blíží k zatáčce. A tam na onom ohbí cesty, kam teď docházel předek průvodu, spatřila postavu.

Šli pomalu a napadlo ji, zda malé pohoštění, které bude po pohřbu na faře, bude dost důstojné, když je tu klagenfurtský biskup. „Je tam káva, čaj,“ myslila si, „víno, snad i nějaký koláček, a k tomu na porcelánu a ve skle, jež může vzít do ruky i on. Bude tam chléb a kousek šunky, toť vše…“ Oběd nešel uspořádat, neboť záhy po pohřbu se musili vracet do Vídně. A pak si znovu všimla postavy v ohbí cesty, k níž již docházeli. Stála tam na samém kraji u příkopu celá v černém, poněkud shrbená a v ruce svírala klobouk.

„Nějaký opožděný zástupce z Millstattu, který sem došel lesní zkratkou,“ řekla si.

Když k postavě došli, vévodkyně skrz svůj černý závoj poznala Adalberta z Rottersteinu.

Průvod došel na prostranství před kaplí, které bylo vysypané drobným bílým štěrkem. Tam se zastavil a vévodkyně se rozhlédla. Adalbert však nikde za ní nebyl. Teprve když zaměstnanci přenesli věnce z vozů do kaple a vešel tam biskup s asistencí, ho zahlédla. Stál na konci průvodu v davu místních lidí.

Podle přání zesnulého vykonal biskup v kapli jen výkrop a to, co je k tomu předepsáno.

A zatímco krátký tichý obřad probíhal, vévodkyně ulpěla na podušce, na níž spočívalo strýcovo Zlaté rouno. „Co s ním mám činit,“ myslila si, „snad se zeptat hofburského ceremoniáře, dát ho do vitríny? Snad jsem mu ho měla nechat v rakvi.“ A hlavou jí blesklo, co už jednou při strýcově recepci, když viděla u tabule generály s tolika medailemi a řády, hlavou jí blesklo muzeum. Ten záblesk nebyl nadějný, nýbrž spíš smutný… a myslila na Adalberta. „Tak přece jen přijel, zaplať pánbůh, bůhví jak se sem dostal, a nezařadil se do zástupu příbuzných, kde kráčel i jeho hesenský švagr, nýbrž šel jako člověk beze jména na konci…“ A v té chvíli si vzpomněla, co napsal Tacitus o pohřbu lunie, Cassiovy ženy a Brutovy sestry. „V čele průvodu bylo neseno dvacet obrazů předků z nejslavnějších rodin, Manliové, Quinctiové a jiná jména stejně vznešená. Nad jiné se však skvěli Cassius a Brutus právě proto, že jejich obrazy nebylo vidět…“ Když pak biskup stařecky zpěvným hlasem pronášel Requiescat a ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého pozdvihl kropenku, napadlo jí ještě něco. Petronius a jeho poslední večeře. Vzpomněla si, že tato večeře, kterou dával pro své přátele, aby si pak po ní dal otevřít žíly v teplé vodě, je zatím poslední scénka, k níž ve své hře o předzvěstech konce Říše římské došla.

„Teď musím hlavně pečlivě uvážit,“ řekla si vzápětí, „v kterou chvíli si s Adalbertem porozprávět.“

Když byla rakev snesena dolů pod mramorovou podlahu, aby navždy zmizela ve tmě, a biskup s asistencí poodstoupil, přišel k hrobním dlaždicím Adalbert a položil tam jakousi jednu květinu, kterou měl předtím zřejmě schovánu v smeknutém klobouku.

Vévodkyně, stále vnímajíc jen zpola, si na okamžik poodhrnula závoj a lépe na květinu pohlédla.

„Bože, je to možné,“ blesklo jí, „anebo snad špatně vidím? Anebo se mýlím…, vždyť přece nehledím závojem… Csiko,“ zašeptala a bratranec, který stál vedle ní, pochopil.

„Ovšem. Nemýlíš se,“ odvětil tiše, „je to tak.“

Na mramorové dlažce ležela téměř nevídaná převzácná černá orchidej.

*

Počet hostí, kteří se vraceli salonním vozem z Celovce do Vídně, byl větší než počet těch, kteří z Vídně přijeli do Celovce. Přibyl pan z Radkoberg-Tobicziků, avšak i tři další, ředitel vévodčina neukirchenského panství, vrchní správce a onen šafář, jehož vévodkyně téměř neznala. A hlavně přibyl Adalbert…

Brzy za Celovcem se vévodkyně poněkud probrala.

Odložila pokrývku hlavy i závoj a probrala se, neboť bylo po pohřbu. Strýc ve dvou rakvích již odpočíval u Millstättersee, již nezvonily zvony, nýbrž kola vlaku, jak narážela o železné koleje, a za okénky vozu ubíhal krásný korutanský kraj v popoledním slunci. Již se dalo hovořit volněji, jak to po pohřbech bývá. Dalo se vzpomínat na zesnulého, avšak i mluvit o věcech, jež se smrtí neměly souvislost a týkaly se živých. Hosté seděli u jednotlivých stolků s bílými ubrousky a dva číšníci, připomínající špačky, na stoličkách u dvířek. Vévodkyně poručila vína, limonády, kávy, pro dr. Hartmanna Campari a sobě griotku.

Zjistila, jak se cítí tchyně. Odpočívala a ujišťovala, že ji nohy nebolí. „Děvenko,“ řekla, „kudy to vlastně jedeme?“ A vévodkyně odvětila: „Toutéž cestou, matko, kterou jsme sem přijeli.“ – „Přes Štýrský Hradec?“ zeptala se a vévodkyně se usmála a řekla: „Nikoli. Přes Leoben, Brucka Wiener Neustadt. Vídeňské Nové Město…“

Princ Radkoberg z Monaka v krásném žaketu seděl zprvu u stolku s vévodou z Braganzy, Louisem a třináctiletým Charlesem, kterému vykládal o Monte Carlu, protože rychle zjistil, že tam hoch dosud nikdy nebyl, líčil mu tamní obrovské akvárium, pověstné Casino, postavené slavným Garnièrem, a hry karetní, jako jsou Chemin de Fer a baccarat. Pak se to zas trochu vyměnilo a poseděl s ženou Charlesovou, s Berthe a Marionettou. Pak chvíli hovořil se starým otcem Louise, s Clemensem a Leopoldem Kevelsbergem. A u stolku, kde právě seděla Klára, se věnoval mladému, pětadvacetiletému Julesovi.

„Bylo by šlechetné a bůh by to rád viděl,“ řekl mu posléze, „kdybyste ve Vídni u madame La Tâllière usedl ke klavíru a potěšil společnost hrou.“

Adalbert stoloval se svým hesenským švagrem a neteřkami, a mluvil velmi málo. Vévodkyně si všimla, že si dal donést bavorské pivo, vlídně na něho kývla a v duchu počítala. Jak dlouho v tom vlaku pojedou. S Adalbertem musila mluvit a dokonce nerušeně. A přisedla si k dr. Hartmannovi.

„Jasnosti,“ řekl dr. Hartmann, „račte prominout, že opět mluvím o svých právních věcech. My už jsme takoví. Chceme mít všechno přesně a včas. Je třeba, abyste přijala dědickou listinu od soudu ze Staré radnice…“

„lch bitte,“ přerušila ho vévodkyně, „je však jiná věc, kterou budete musit rozvážit, vy a dvorní rada Endlich. Co učinit s personálem ve strýcově paláci. Na zámečku EM početný nebyl, je tam jen ta zbožná komorná a pár lidí, ty si podržíme. Na panstvích se rovněž nic nezmění. Ale co lidé ve vídeňském domě? Vždyť já je vlastně nebudu potřebovat.“

„Mám skromně za to,“ odvětil dr. Hartmann a zapálil si cigaretu, „že by se tím Jasnost neměla zatěžovat. Ti lidé nepřijdou zkrátka. Komorník knížete je již dost stár a půjde do penze. Důchod má z knížecího fondu. A ostatní…,“ dr. Hartmann se usmál a napil se Campari, „ostatní mají možnost sloužit jinde. Mnohé naše panstvo se o ně rádo podělí, když mají školu tak vznešenou, jakou byl dům knížete Leuchtenberga. Ostatně někdo z nich stejně musí zůstat v paláci a já už opatření dělám.“

„Někoho bych převzala pro vilu… v Aspern,“ řekla nyní vévodkyně, „myslím, že tam personálu zapotřebí bude…,“ a dr. Hartmann vsedě zdvořile kývl.

Když vlak zastavil v Leobenu, jehož peron byl zkrášlen květinkami v závěsných truhlíčcích, vévodkyně mžikla ke stolu, kde seděl Adalbert, a přisedla si k tříčlenné delegaci svého neukirchenského panství. „Na chvilku, je ještě čas,“ myslila si v duchu a pohlédla na stolek, kde stály tři nalité sklenky, láhev vodky a také popelník.

„Co nového v Neukirchenu?“ zeptala se.

„Paní vévodkyně,“ řekl ředitel panství, „je už konec dubna a my s radostí čekáme, že k nám zavítáte. Smím-li vám tedy s vaším laskavým souhlasem navzdory dni smutku podat aspoň krátkou zprávu o jarních pracích, než pošlu výkaz…“ a vévodkyně v duchu vzdychla. Ale protože mlčela, ředitel pokračoval:

„Jak jsem referoval ve výkaze zimním, nemohli jsme letos začít práce polní v nejnižších polohách v únoru. Nebránily tomu obvyklé povodně z oblev, ale silné mrazíky, půda dlouho ztuhlá. Nicméně se vše obrátilo v dobré. Máme zasety ječmeny, oves i pšenice. Skončeno i setí luskovin a sázení předklíčených raných brambor, dokonce i v oblasti horské. Počasí nám nyní v dubnu přálo. Napadl občas i sníh, což polím výtečně prospělo. Říká se, že kvetou-li hojně koncem dubna stromy, bývá mnoho ovoce, a to by tedy letos mělo být, neboť právě všechno kvete, ač ovoce u nás je věc nejmenší. Puškvorcových kořenů v cukru má letos paní vévodkyně dvanáct velkých okurkových lahví. Pošleme je, jakmile si budete přát. Pokud jde o jarní stav hovězího skotu, o dojivost a o rybník…“

„Přijedu snad dost brzo,“ přerušila vévodkyně ředitele, „avšak nikoli sama. Přijedu se dvěma důstojníky, z nichž jeden je velícím generálem Vídně a druhý korvetní kapitán. Připravte pak ubytování na dvě tři noci, snad předem napíši. A propos, co dělají zjevy?“ zeptala se poněkud upjatě, „zjevy na Záhadné samotě? Stále tam Knefflovi straší?“

Ředitel panství, který před patnácti léty vystudoval Vysokou školu technickou ve Vídni a byl členem c. k. Zemědělské společnosti, vrchní správce, který byl jeho zástupcem a brunátností tváře připomínal Louise Le Guynac-Delamore, i onen šafář, který se účastnil pohřbu zřejmě za drobný zemědělský lid, se usmál. Šafář jen velmi, velmi ostýchavě, protože si zřejmě v přítomnosti panstva netroufal.

„Kloníme se, paní vévodkyně,“ odvětil ředitel, „k úsudku pana děkana. Má to vše, jak račte vědět, za šalbu. Někdy jemně naznačí, že běží o lehčí churavost mozku, a vtom smyslu mi nedávno nadhodil, zda by nebylo lépe dát Kneffla na zasloužený odpočinek. Hajný si však od dvou týdnů myslí, že má pro svá tvrzení bezpečný důkaz. Totiž svědky.“

„Svědky?“ zdvihla vévodkyně zrak, ale ihned ho stočila k oknu a hlas hleděla obestřít lehkou lhostejností. „Prosím vás, on někdo jiný viděl totéž?“

„Ano,“ usmál se ředitel a také vrchní správce, „jenže v tom je právě Knefflova slabina, nikoli síla. Jedním z těch svědků je totiž dojička Johanna a druhým jeden podčeledín, oba na duchu poněkud…,“ ředitel hledal výraz, „zkráceni. Hodící se jen na jednoduchou mechanickou nacvičenou práci. Paní vévodkyně je ani nezná.“

„Připravte ty pokoje,“ řekla vévodkyně, „přijedu si s pány důstojníky prohlédnout pole, stáje, rybník a také úly. Možná, že přijedu i s doktorem Hartmannem, že tu cestu spojím s návštěvou sousedního panství svého strýce.“ A pak, aby hájovnu zamluvila, převedla řeč jinam.

„Psal jste,“ řekla, „že si snad Stockalp u vás něco zapomněl…“ A ředitel kývl.

„Ano, zapomněl si triedr. Tady šafář Prager ho chtěl vzít včera s sebou a předat ho někomu z vašeho služebnictva.“

„I Stockalp pojede do Neukirchenu,“ odvětila vévodkyně, „dáte mu triedr pak. Co lidé,“ zeptala se, již zcela prosta pohřebního zamlžení, „nestěžují si, nemají nějaké svízele, pracují dobře…?“ a ředitel opět kývl.

„Smím-li sdělit, všechno je u nás v pořádku. Na vašem panství nedochází k protestům ni stížnostem, k žádným vzdorům či svéhlavostem.“

„A někde snad ano?“ nadhodila vévodkyně. „Třeba snad hned v sousedství u strýce?“ a ředitel zavrtěl hlavou.

„Tam rovněž ne, kníže jednal lidumilně. Ale někde občas k protestům… dochází. Zpravidla však na nespokojenosti zemědělských dělníků nemá vinu vrchnost, ale nádvorní a šafáři. Poklasní a úředníci statků. Leckdy o tom ani vrchní správa neví, natož pak majitel.“

„Ovšem, když Vaše Jasnost ráčí,“ poprvé se teď ozval vrchní správce. Jeho brunátné tváři odpovídala i jeho středně velká, blahobytně rozložitá postava a ruce snad jen o málo menší, než jaké měl Stockalp. Byl zřejmě milovníkem dobrého jídla, jehož jistě jako vrchní správce na panství měl dostatek. Vévodkyně ho znala jako pevného, energického a zkušeného člověka. Řekl: „Když Jasnost dovolí…,“ a vyňal z pouzdra viržinko. A pokračoval:

„Nějaké potíže a starosti má každý člověk a nemusí to být zdaleka jen zemědělský dělník a nemusí ho ani nikdo utiskovat. Starosti a potíže může mít i samotný císař.“

„Ano, to je moudré,“ odvětila vévodkyně a pohlédla na správce, který si zatím již zapálil a vypil sklenku vodky, „takový je život. Na této zemi. Na růžích ustláno nemá ani sám Svatý otec v Římě. Přesto bych si přála, aby lidé na statcích byli spokojeni aspoň v té základní míře. Teď o tom mluvit nebudeme,“ řekla rychle a mžikla k Adalbertovu stolu, „teď ne. Ale až přijedu, připravte mi, pánové, výkazy mezd. Občas leccos slyším, či spíše jen zaslechnu, co se týká různých dělníků městských, adresně vídeňských, a mám dojem, že těmto věcem nevěnuji dosti pozornosti, která by byla prospěšná. Přece jen bych ráda, aby vaši lidé, pánové…,“ pohlédla k Adalbertu, „měli starostí co nejmíň…“

Vlak projížděl právě jakýmsi malým venkovským nádražíčkem a poněkud zpomalil rychlost. Vévodkyně postřehla, že ředitel pohlédl na správce, správce na šafáře, a pak řekl:

„Například starost, paní vévodkyně, má… zrovna tady šafář. Starost,“ podotkl ředitel, „se synem.“

„To nic není,“ šafář se teď velmi pokorně odvážil namítnout a hned zas zmlkl.

„Zlobí?“ usmála se vévodkyně, ale šafář, již beztak z polí osmahlý a ošlehaný, byl teď ještě červenější, a slova se ujal ředitel.

„Nezlobí. Je to naopak hodný a spořádaný chlapec. Řekl bych, až moc hodný a dobrý, není-liž pravda,“ kývl na správce a ten přisvědčil.

„Dobrák je to,“ řekl chraptivě správce, „co se mu poručí, udělá, co se mu nařídí, odře. Já to zrovna rád nevidím. Jeho hlavní starost má být škola, a ne kydat, s odpuštěním, hnůj, jak se komu zachce. A pak, je to přece jen šafářovic synek.“

„A proč tedy s ním starost?“ zeptala se vévodkyně a pohlédla okénkem na ubíhající krajinu, vlak opět přibral rychlost a míjel zelené louky, na nichž se pásla stáda krav.

„Je to tak,“ ujal se slova ředitel, „má totiž na svůj venkovský původ a věk takovou zvláštní zálibu, s kterou si tady šafář se ženou neví rady. Má ji už velmi dlouho.“

„Jak je stár?“ zeptala se vévodkyně a hleděla na míjející louky a pokojně se pasoucí stáda, a ředitel odvětil:

„Čtrnáct. V létě vyjde školu.“

„Už v čtrnácti lze mít záliby,“ odvětila vévodkyně, „a stejně tak rovněž i dříve.“

„Tenhle Wenzrl,“ zasmál se správce a sklepl viržinko do popelníku, „tenhle Wenzrl si od dětství podle té záliby i hraje,“ a vévodkyně náhle pobaveně řekla:

„Nu což. Dětské hry mohou být velmi pestré. Mohou být třeba na pohled…,“ a v duchu se musila usmát…, „i podivné. Jaká je to tedy záliba, kterou syn má?“ zeptala se šafáře. „Na co si to hraje?“

A šafář, celý zkoprnělý, nevěděl, kam se má kouknout, a mačkal si ruku. Pak nesměle vysoukal:

„Vaši Jasnost poníženě prosím za prominutí. Netroufám si před Ní mluvit… o něm.“

„Ale jen mluvil…,“ vévodkyně zdvihla ruku, „mluvil sám…,“ viděla, že chce opět hovořit ředitel, „jen řekl, v čem má zálibu, ať se také něco z Neukirchenu dozvím.“

„Tak pověz, Prager,“ řekl zhurta správce, „vidíš, že se tě Jasnost ptá. Tak ven s tím. Jsi tázán!“ A nešťastný šafář, s očima sklopenýma, řekl:

„Má zálibu ve vaření.“

„Ve vaření?“ vévodkyně zdvihla zrak: „Ve vaření? Im Kochen?“

„Im Kochen,“ vpadl teď ředitel, „od mala si hrál na to, že vaří. Er hatte ein Näpfchen gehabt, měl starou misku, vařečku, lžíci, nožík…, já to sám snad nikdy neviděl,“ zasmál se, „ale vím to…,“ a správce dodal:

„Trhal trávu, lupení a kosmatice, co Prager nakrájel, to nezadělával vodou, Prager, bylo to tak? Hlínu sekal jako maso, písek sypal jako koření, nerozkrajoval i padanky a neroztloukal pecky? Mluv, Prager, mluv…,“ ale šafář nebyl s to otevřít ústa.

„A jak k této zálibě došel?“ zeptala se vévodkyně a ředitel k svému podivu poznal, že to jeho paní docela zajímá. A tak si zas vzal slovo.

„K zálibě došel, paní vévodkyně, asi velmi prostě. Pozoroval, jak v kuchyni na statku o žních vaří polívku a brambory se zelím a nosí to lidem na pole. To se mu líbilo.“

„Ale sám jí málo,“ odvážil se teď šafář promluvit, „on není jedlík.“

„Prager chce snad říct,“ zasmál se správce a nalil si z lahve plnou sklenku vodky, „že chlapec není zmlsaný. Co, Prager, to jsi chtěl říct, viď, že je štíhlý. Ale hlavně je,“ řekl správce vážněji a uznale, „hlavně je hodný a Prager si s ním neví rady.“

Vévodkyně opět trochu hleděla okénkem, vlak jel kolem potoka, za nímž byly louky a lesy, a řekla:

„Slyším a poslouchám, avšak i marně přemítám. Nemohu rozumět stále jedné a téže věci. Proč si s ním…,“ pohlédla na šafáře, „neví rady? Proto, že rád vaří? No tak ať vaří, když rád vaří, copak je to tak složité? Na statku může mít příležitost. Říkáte, o žních se lidem vaří. A nevaří se snad, když se zabíjí? Teď mě dokonce napadá…,“ vévodkyně se musila opravdu zasmát, „zavařujete mi přece i ten puškvorec. Ať se naučí zavařovat puškvorec a může dělat i to.“

„Paní vévodkyně,“ zasmál se ředitel, „toto jsem ještě nepodotkl. Když zavařují puškvorec, tak ten Wenzrl nespí a nejde ani do školy. Bývá u toho rok co rok. Ale on je hlavně tím, kdo na jaře ty puškvorcové kořeny v potocích chytá.“

„A můj ty bože,“ odvětila vévodkyně velmi pobaveně, „to je chvályhodné. Tak to ho musím nějak odměnit. Tak tedy, pánové, už žádnou starost. Dohlédněte,“ pohlédla na správce, „ať se dostane k vaření. Mohlo by ho být škoda…,“ a myslila si, že případ vyřídila a že je již čas promluvit si se svým zavrženým bratrancem. Vzápětí však shledala, že se zřejmě trochu mýlí. Nezdálo se, že by ředitel a správce pochopil, že udělala tečku.

„Snad ještě něco?“ pozdvihla zrak.

Ředitel jaksi přemýšlivě hleděl, správce pomalu vydechoval kouř z viržinka a zpola žertovně se tvářil, šafář měl však vlhké oči a zřejmě prožíval velice tíživé rozpaky.

„Což o to, paní vévodkyně,“ podotkl konečně ředitel, „poroučíte a vařit může. Jenže on by tenhle büršl se chtěl vyučit. Vyučit a stát se kuchařem,“ a vévodkyně… vévodkyně téměř užasla. Téměř tak trochu užasla, užasla v duchu, nedala na sobě nic znát…, a náhle jí něco blesklo hlavou. Náhle si na něco vzpomněla. Na někoho z minulých dní, kdo naznačil svůj život, své dětství a mládí. Vorarlberg, Dornbirn, vandrování…, „Nebýt hodných lidí, kteří se mě ujali…, bez nich bych nebyl ničím…,“ řekl pan Globetrotter, a vévodkyně odtrhla zrak od okénka, k němuž zatím opět hleděla, a promluvila.

„Až přijedu do Neukirchenu,“ řekla krátce, „podívám se nato. Přivede mi pak, Prager, chlapce ukázat.“

A šafář začal plakat.

Když se vlak blížil k Brucku, objevily se na nebi dosud jasném lehké bílé mráčky a vévodkyně si dala donést židličku ke stolku, kde seděl hesenský kníže s dcerkami a Adalbert…

Chvíli rozmlouvala se všemi, nejvíce s oběma dívenkami, jimž byla tetou. Byla to děvčátka milá, podobná své zemřelé matce, spíše tedy rodu Rottersteinů než hesenským. Bylo jim dvanáct a třináct let, soukromě studovala gymnázium a navíc hudbu a dějiny umění. Jejich domácí učitel byl prý výtečný pedagog a vévodkyně si pomyslila: „Jsou v nejlepších rukách.“ Každá měla před sebou sklenku grenadiny s brčkem a oříškový rohlíček. Jejich otec Sayn-Wittgenstein pil bílé moselské Graacher Himmelreich, které železnice v prvních třídách rychlovlaků ráda nabízela, protože měla s oněmi sklepy jakousi smlouvu. Před Adalbertem stál další půllitr bavorského piva. Když vlak dojel do Brucku a zastavil, když do vozu přišel přednosta stanice, aby vzácnou společnost pozdravil a pozeptal se na případná přání, a když pak zas vystoupil, vévodkyně si přesedla s bratrancem k prázdnému stolku.

„Učinil jsem to kvůli lidem,“ odvětil Adalbert a klidně na ni hleděl.

Vévodkyně předem věděla, co asi řekne, přijde-li Adalbert na pohřeb. Neměla obtíží v tom, jak s ním mluvit, setkání jí nedělalo starost. Nyní však ve voze rozpoznala, že bratranec naproti ní má jakési zvláštní oči, byť klidné, a měla dojem, že myslí na něco zcela jiného než na její přítomnost. Dopil pivo a poručil si další. Číšník mu ho přinesl obratem. Napil se a promluvil.

„Sofie,“ řekl dost suše, nikoli však nepřátelsky, „Já nepiji víno.

Leda semtam koňak. Já mám nejraději bavorské pivo. Ale to světlé, po černém se tloustne.“

„Vypadáš dobře,“ kývla vévodkyně, bratranec vskutku nevypadal zle. Když čekal u cesty na pohřební průvod, byl trochu shrben. Teď seděl vzpříma, s jedním obočím poněkud zdviženým, s ústy lehce sevřenými. Na skráních měl pár prošedlých vlasů, na čele vrásku. Na sobě normální černé šaty.

„Domnívám se, Bert, že nejsem právě, když tu teď tak sedím, v situaci nejlepší.“

„Domnívám se,“ odvětil Adalbert, „že já rovněž ne.“

Vévodkyně si všimla, že někteří od jiných stolků sem k nim nenápadně pohlédnou. Kupodivu k nim nepatřil její hesenský švagr ani nevlastní sestra Berthe. Zato zachytila pohled dr. Hartmanna, což dobře chápala, a braganzského bratrance. Csiko vždycky brával život na lehkou váhu, ale teď jeho bledý zrak vyjadřoval starostlivost. Louisův pohled k jejich stolku byl poněkud jiný, ale vévodkyni nevadil.

„Abychom předešli rozpakům,“ řekl Adalbert z Rottersteinu, když se vlak opět začal pomalu rozjíždět, „řeknu to rovnou. Nejen že mě strýc neměl rád, ale ani já nemohl milovat jeho, protože jsem s ním nikdy nemohl souhlasit. Nemá smysl o tom mluvit.“

Když se vlak octl na trati znovu uprostřed krajiny, teď již nikoli korutanské, ale burgenlandské, Adalbert podotkl:

„Slyšel jsem, že se ranil při pádu ze schůdků…“

„Ano,“ kývla vévodkyně, „vystoupil na ně, aby si něco podal.“

„Divil jsem se, že nikdo u Millstattu nepronesl pohřební řeč.“

„Nepřál si to. Chtěl mít pohřeb co nejprostší. V posledních létech žil téměř asketicky.“

„V posledních létech?“ zdvihl Adalbert zrak.

„Myslíš, že dříve ne?“ zeptala se vévodkyně a Adalbert se vyčítavě usmál.

„Sofie, prosím tě, mluvíš jako dítě. Vůbec ne jenom v posledních létech. Žil tak vždycky. Jenže v jeho případě se to nedalo nazvat askezí.“

Vévodkyně si dala donést ještě sklenku griotky a Adalbert pivo. Připomněla si znovu celý ten strýcův vztah. Měl Adalberta za zhýralce, který prohýřil majetek po rodičích, měl ho za alkoholika a dokonce za nepříčetného. Tvrdil, že se spojuje s různými temnými živly, s opilci, s podvodníky a podezíral ho, že je v jejich vleku a je všeho schopen. „Nepolepšitelný, nezodpovědný šurk“, připomněla si. Nyní, po době značně dlouhé, se s ním střetla v tomto voze jako univerzální dědička, zatímco on byl zavržen. Vycítila, že Adalbert, který se při pohřbu držel stranou, nemusí teď přijmout její pozvání na hostinu a pokračovat s ostatními do Vídně. Adalbert mohl vystoupit ve Vídeňském Novém Městě, kde měl mít nějaký byt, rychlík tam přece stavěl, a uvědomila si, že ho opět léta nemusí vidět. Teď v tomto voze, když proti sobě seděli u jednoho stolku a sami, byla vlastně jediná jistá příležitost, aby se něco dozvěděla. Všechen čas budoucí byl nejistý. „Teď je čas,“ myslila si v duchu, „vyslechnout i jeho…, druhou stranu…, pokud vůbec promluví. Nesmím ho však popouzet, ale být mírná a opatrná.“ A tak opatrně řekla:

„Bert. Snad víš, že jsem proti tobě nikdy nic neměla, avšak sotva asi víš, že jsem strýčkovy výtky vždy těžce nesla. Ledacos jsem namítala a snažila se urovnat.“

„Nemusíš to říkat,“ odvětil, „tušil jsem to. Samozřejmě, že jsi nemohla uspět.“

„Ale proč tedy jsem nemohla uspět,“ nadhodila, „proto, že byl strýc v právu?“

„Sofie,“ řekl Adalbert, „nepochopíš nic, jestliže jsi ho znala jen povrchně a málo. Já jsem o sedm let starší než ty, žil jsem od narození zde v Rakousku a se strýcem jsem se vídal. Ty jsi žila od narození ve Francii, a s ním ses nevídala. Chci tím říci, že jsem ho znal mnohem lépe. O mrtvých jen dobré,“ řekl, „ale povím ti aspoň, když se už ptáš, že základ všech těch hrůz nebyl ve mně ani v různých vnějších příhodách, ale v něm. V jeho povaze a nitru. Kdyby to byl někdo jiný, nikdy by nemohlo dojít, k čemu došlo.“ A Adalbert zmlkl.

Vévodkyně měla dobrou paměť. Kromě oněch smutných věcí pohřebních si pamatovala mnohé, co by jiní lidé dávno zapomněli, a vynikala i bystrým postřehem, přesností myšlení, pohotovou řečí a někdy i intuicí. Její fantazie byla mnohdy podivná a její záměry a plány neuvěřitelné, ale nic z toho správnost jejích postřehů a myšlenek neoslabovalo. Co teď Adalbert vyslovil, zvažovala hned. Základ strýcovy nenávisti neměl být v něm – Adalbertovi – ani ve vnějších příhodách, ale ve strýci. Copak skutečně neprohýřil majetek? Ale nesměla ho zbytečně popouzet, chtěla-li něco zvědět, a tak jemně a opatrně namítla:

„Všichni, Bert, kteří strýce znali, ho nikdy nepřestali chválit. Společnost, přátelé, služebnictvo, osobní lékař, advokát a úctu mu vyjádřil na recepci i sám následník trůnu…,“ a Adalbert sestřenku přerušil.

„I Veličenstvo. Viděl jsem věnce. A celá léta jsem slýchal mluvit o něm jako o pravém rakouském knížeti.“

„Mais voilà!“ řekla vévodkyně. „Skutečně jím byl. Byl dobrotivý, rozvážný, moudrý, lidský a nanejvýš spravedlivý.“

„Ovšem,“ vpadl bratranec, „měl styl. To je přece samozřejmé a nic hodného podivu. Ale ty se, Sofie, klameš už v jednom. Jmenuješ mnoho výtečných vlastností v jedné řadě jedním dechem a nevidíš rozdíly. Nechci se před nikým dělat lepším než jsem, halit se do masky ctnosti, dělat ze sebe trpitele, es geht mir nicht das an, já po ničem netoužím a od nikoho nic nechci. Já jen chci, abys věděla pravdu, protože jsem jist, že ji neznáš. To bys však musila vědět všechno, nejen že ho všichni chválili a ctili, že byl rytířem řádu Zlatého rouna, Železné koruny, Velkokříže maltézského a deseti dalších, či kolika, abych nezapomněl, také majitelem civilního řádu královské koruny bavorské…“ A vévodkyně si v duchu myslila: „Ano, nejen to, ale to všechno ostatní bych právě chtěla vědět, vědět, slyšet…,“ a tak vlídně kývla a Adalbert pokračoval.

„Jaké on měl mládí, nevím. Ale jako dospělý člověk, to vím, nikdy mládí nerozuměl a nikdy ho nechápal, stejně jako nikdy nerozuměl lidem. Nepřerušuj mě,“ řekl, když viděl nesouhlas v tváři sestřenice, „já ti to vysvětlím. Podle mého soudu musil celý život žít ve svěrací kazajce. Spoután nalevo napravo vším, v čem žil, etiketou, ceremoniálem, protokolem…, co budu chodit daleko, Sofie,“ řekl dost prudce, „máš to ve Vídni za rohem, víš co myslím. Takovou jednu zlatou klec, ein goldnr Käfich…, jenže ta to řešila nakonec jinak. Z klece utekla. Cestuje po světě. Nemysli si, že je v Hofburgu…,“ a vévodkyně pochopila, že míní císařovnu Alžbětu. „Na věnci ovšem její jméno bylo, když tam bylo jméno císaře, ale ona tu není. Je prý toho času někde v Středomoří. Strýc tomu neunikl, což vypadá spíš dojemně. Jenže, Sofie, tu jsme u podstaty. Jak totiž sám žil, tak chtěl, aby žili i ostatní. Jeho ideálem se snad stala klášterní cela, ale u něho to nebyla askeze. Císařovna si hleděla zachovat volnost ducha, svou přirozenost, trochu zdravých nervů, a když už nemohla dál, ujela a vrací se jen občas z nutnosti trůnu. On nikam neujel, zůstal a stal se despotou. Byť třeba výtečně zastřeným. K obrazu svému vedl jiné. K obrazu svému vedl člověka. Podle kritérií, která si sám dal, chtěl jiné řídit a soudit, a také soudil, a jak!“ bratranec se trochu usmál. No, a když se mu to nedařilo, když se někdo vzepřel, když někdo hájil svůj život podle představ svých a nedal se zotročit, byl zhýralcem a vyvrhelem. To byla uvážlivost, moudrost? To bylo znásilňování druhého, ale bylo v tom ještě něco mnohem horšího. On totiž z toho, když se mu člověk nepodřídil, když ho nedokázal zlomit, vyvozoval proti němu důsledky. Jeho odpovědí nebyla jen slova o zhýralcích a vyvrhelech, ale trest. To byla velkodušnost? To byla spravedlnost? Nevím, jaká ta kritéria musil mít. Jak vlastně zněla jeho definice nemravnosti. Vím, že ji viděl bezmála za vším, a nejen ji, ale přímo zvrhlost. Podle něho bylo nemravností dokonce i tancování, kouření a pití, ač přece sám kdysi také kouřil doutník a pil víno či koňak, podle něho bylo zvrhlostí i koupání v řece anebo když šel někdo pozdě spát, ledaže by byl předtím pracoval, a nemravností pro něho byla nakonec snad i hudba a zpěv. Neumím si představit, jak se asi tvářil, když slyšel, že Strauss napsal valčík Víno, ženy a zpěv. Byl-li důsledný, musil proklít i náš vídeňský Grinzing, protože se tam zpívá, tancuje a pije, a musil v duchu cenzurovat bezmála každou hru, která se dává v Burgtheatru nebo ve Volksoper. Porozumění pro mládí, život druhého člověka…,“ Adalbert mávl rukou, napil se piva a pohlédl oknem do krajiny. Vévodkyni bylo jasné, že Adalbert míří k sobě, a rychle přemýšlela.

„Adalbert neměl rád spoutaný život,“ řekla si, „nesnášel drezuru. Strýc ho chtěl mít takového, jakým byl sám, měl své představy a kritéria a ty mu vnucoval,“ řekla si, „ale co on sám tedy pokládal za zdravý svobodný život? Pít? Prohýřil-li celý svůj majetek, jakým životem to musil žít?“ ptala se v duchu. „Velký majetek se přece jen tak rychle neprohýří a jistě ne jen pitím.“ Hleděla si rychle vzpomenout, jak je to dlouho, co zemřeli jeho rodiče. Její teta a její muž, kníže z Rottersteinu. Teta zemřela, když bylo Adalbertu asi pětadvacet. Protože se narodil v třiapadesátém roce, zemřela asi v roce sedmdesát osm. Otec asi o pět let později, kdy bylo Adalbertu třicet. Zdědil tedy svůj podíl kolem roku třiaosmdesát, to znamená před čtrnácti léty, ale zde už něco nehrálo… Nemohl prohýřit majetek během čtrnácti let, ale byl by to musil učinit mnohem dřív, strýc přece snad o prohýření věděl už dávno předtím. A v tu chvíli si vzpomněla, co jí jednou taktně sdělil dr. Hartmann. Že když byl Adalbert mlád, projevoval před strýcem velký zájem o zámeček EM. „Zhýralec tam párkrát byl v mé přítomnosti a projevoval obdiv,“ řekl strýc dr. Hartmannovi. „Říkával, jak rozkošný je to zámeček, jaká něžná stavbička a krásná,“ tak podobně promlouval strýc k dr. Hartmannovi a dodal: „To víte, že stavbě vůbec nerozuměl, nerozumí tomu zřejmě dodnes. Chtěl získat hezký zámeček v blízkosti Vídně k nějakým orgiím…,“ a vévodkyně usilovně přemýšlela, kolik let to tehdy bratranci bylo, když tak o zámeček stál. Přišla na to, že mu tehdy bylo asi dvacet. To ještě jeho rodiče žili. To ještě po nich nedědil, a nemohl tudíž ani nic prohýřit. Strýc ho však neměl rád už tenkrát, už tehdy ho měl za zhýralce, a tudíž nikoli proto, že prohýřil majetek! Neměl ho ostatně rád od dětství, jak sám říká, ale v žádném případě tedy jen proto, že prohýřil majetek. Proč tedy? Pro způsob jeho života či jen proto, že se mu nepodřídil…?

„Na co myslíš,“ zeptal se Adalbert a vévodkyně odvětila:

„Jen jsem trochu počítala. Kolik let ti kdy bylo a kolik let do dneška uplynulo.“ A blesklo jí, že musí být opatrná a nesmí se nikterak předčasně bratrance dotknout. Pohlédla na své malé zlaté hodinky a usoudila, že do Vídeňského Nového Města zbývá ještě čas. A tak zatím začala z jiného konce.

„Strýc,“ řekla opatrně, „si nikdy nezakládal na majetku. Mluvil o embarras des richesses, o tom, že zlato je chiméra, dokonce jednou citoval Proudhona, že vlastnictví je krádež. Hromadění peněz cítil jako blamáž a omlouval to nanejvýš u buržoazie. Neviděl rád, když se prominentní rodiny stávají například fabrikanty. Nepřipouštěl ani účastenství ve správních radách a vlastnictví akciových podílů.“

„A co tím chceš říci?“ bratranec vzhlédl a vévodkyně odvětila:

„Ano, co tím chci vlastně říci. Že nelpěl na majetku a měl smysl pro otázky sociální. Byl přece štědrý…,“ podotkla velmi mírně a jakoby spíš na okraj, „podporoval chudé…“

„Ano,“ kývl Adalbert, „netvrdím, že se lidé měli u něho zle. Nemohli si naříkat. Dopřával značné deputáty. Chudáka podpořil.“

„Mais voilà,“ odvětila vévodkyně v tomto rozhovoru již podruhé, „přece tedy cit pro druhé, člověka chápal, přece jen porozumění měl…“ Ale bratranec zavrtěl hlavou.

„Neměl.“ Pak řekl.

„Vidíš to všechno velmi jednoduše. Povrchně. Takhle člověka posuzovat nemůžeš, chceš-li se o něm dobrat pravdy. To dělal právě on. Měl smysl pro sociální otázky. Byl spravedlivý a lidský. Proč tedy zavrhl člověka, který se znelíbil jeho vkusu? Proč ho tedy zavrhl, když zůstal svůj a s ním nesouhlasil? Podpořil chudáka. Ale běda, když usoudil, že chudák nežije podle jeho představ. Běda, když se chudák v hospodě opil, anebo si snad pouze jen zazpíval. Běda, když si děcko poskočilo někde na louce nebo skočilo do potoka…,“ a vévodkyně věděla, že Adalbert opět míří k sobě, ale že přehání. A odbočila ještě jednou.

„Vím,“ nadhodila, „jaké si dělal starosti s dalším vývojem monarchie. Bál se o její osud. A říkal, že nežijeme v dobré době.“

„Ovšem,“ zasmál se Adalbert, „ani nic jiného říkat nemohl. Nežijeme v době podle jeho představ. V které době by býval vlastně chtěl žít? Kterou dobu by si byl vybral? Středověk? Já mu jednou dávno řekl, že právě i takové velké osobnosti středověké jako František z Assisi nebo Kateřina Sienská… měly pochopení pro život a rozuměly mládí…, no a kdybych nevěděl, že mě nenáviděl od dětství, měl bych právě tohle za začátek jeho zloby. Nebo by si byl vybral pro svůj život dobu starého Říma? Já ti něco, Sofie, povím. Četl jsem nedávno Petroniův Satirikon… a to, co o Arbitrovi píše v Letopisech Tacitus…,“ a vévodkyně teď zpozorněla ještě více, jestliže vůbec ještě více zpozornět mohla, a v duchu se usmála. Adalbert se napil a řekl:

„Tacitus píše o Petroniovi asi to, že den prospával, v noci se však oddával povinnostem a radostem života. Jako jiní lidé přičinlivostí, tak on se proslavil zahálkou a byl pokládán ne za obyčejného hýřila a marnotratníka, nýbrž za jemného požitkáře. Čím více jeho slova a skutky stavěly na odiv jeho nevázanost a jakousi lhostejnost k vlastní osobě, tím vděčněji byly vítány jako výraz prostoty. A teď poslouchej dál, Sofie, co Tacitus píše: Přesto se osvědčil jako správce provincie a pak jako konzul. Ale což jen to,“ řekl Adalbert, „neosvědčil se tento Petronius i svou statečnou smrtí? A co tento Petronius vykonal? Pro lidstvo a vůbec? Jeho literární dílo se překládá a čte dodnes. Napsal snad náš mravně vzorný strýc nějaké literární dílo, které se bude číst i v příštím století, anebo udělal něco pro lidstvo, o čem se bude aspoň mluvit? Neštěkne pes…,“ Adalbert řekl a vévodkyně teď poznala, že se bratranec už značně rozohňuje. V duchu to vítala. Neboť rozohnění uvolňuje jazyk. Ale věděla, že je bude musit i trochu tlumit. Nebyli ve voze sami a mnozí k nim občas pohlédli. Pak si uvědomila, že jde pouze o to, aby v případě nutnosti bratrance uklidnila, a nic víc. Přece všichni hosté musili chápat, že je zcela přirozené, věnuje-li čas na tento rozhovor, musili tušit, že si mají co říci, a konečně jejich slova nemohla proniknout k sousedním stolkům, ostatně dost odděleným, jak tomu bývá i v běžných jídelních vozech. A navíc tu zněly nárazy kol.

„Já také neudělal pro lidstvo nic,“ pokračoval, „ale já, Sofie…,“ usmál se důrazně, „nejsem ani Petronius, ani on sám, mravně vzorný strýc. Petronia ctím, ale nepřirovnávám se k němu, protože jsem sám nic nenapsal, a k strýci se nepřirovnávám vůbec, protože jsem jeho opakem a zaplať pánbůh za to. A pak ještě něco, Sofie,“ řekl, „ještě něco! On vždycky soudil lidi podle skutků. Můžeš ovšem říci, že to se tedy dělat má, ale pozor! On soudil podle skutků, které si žádného soudu nezasloužily, a podle skutků, jaksi je sám vykládal. Jak mohu druhého soudit, když ho soudím jen za čin a neberu v potaz jeho motivace? Snad odjakživa platila v soudnictví zásada, že se má pátrat nejen po činech, ale i po jejich příčinách. Proč někdo něco udělal, co to způsobilo, to ho nikdy neinteresovalo. Viděl, že se sedlák opil, a co bylo zatím, mu bylo lhostejné. Musilo to tak být, protože neměl porozumění ani pro jedince, ani pro život, a proto soudil nespravedlivě, neobjektivně a zaujatě. Kdyby to byl nějaký ubohý úředníček nebo strážník, který hlídá kašnu ve Wiener Neustadtu! Ale on měl, Sofie, ve své dost velké knihovně spisy Rousseauovy, humanisty, filantropisty…, přece to snad někdy četl, když to měl, či ne? Měl klasické vzdělání a dokonce vystudoval na vídeňské univerzitě dějiny. Lidumil, že měl smysl pro chudáky! Že je podporoval a lidé se u něho měli dobře! Že jednal s lidmi laskavě a vlídně. Tohle činil proto, že byl dobře vychován, že vyrůstal v noblesním prostředí, že v tom viděl jakousi povinnost svého stavu a také proto, že si nechtěl znepřátelit pána boha.“

Vlak jel velmi rychle. Za okénkem se míhaly malé zastávky a drobná venkovská nádražíčka, kopce, louky, lesy i burgenlandské vinice, do jejichž zralosti zbývalo ještě půl roku, číšníci roznášeli občerstvení podle přání hostů, pokud je ve vlaku měli, a princi z Rottersteinu přinesli další bavorské pivo. Vše bylo v pořádku. Avšak skutečností bylo i to, že rychlovlak z Celovce do Vídně se teď již každým úderem kol blížil k Vídeňskému Novému Městu. K stanici, kde mohl bratranec vstát, vzít z věšáku plášť a klobouk a vystoupit. Vévodkyně neměla nejmenší jistotu, že bratrance přiměje k přijetí pozvání, a tak cítila, že dál musí jednat a pátrat. Zatím stále jen slyšela, co bratranec strýci vytýká, což sice zřejmě vztahoval k sobě, avšak pořád to nebylo to pravé. Byla jista, že by Adalbert měl co vyprávět. Nedělala si naději, že by se jí beze zbytku a ze všeho vyzpovídal, taková zpověď by snad bývala chtěla jiné prostředí než tento salonní vůz letící k Vídni, nicméně se vzdát nechtěla. Usoudila, že se musí dozvědět, než vlak dorazí do Wiener Neustadtu, mnohem víc. A tak se více přiblížila k bratrancovým osobním věcem.

„Bert,“ řekla, „v poslední době jsem se strýcem mluvila dvakrát. Jednou na běžné návštěvě, podruhé na jeho recepci. Poprvé mi říkal o lístku, který jsi mu zaslal s připsaným sonetem. Byla to pohlednice z římských katakomb. Byl přesvědčen, že je to provokace. Že ho snad chceš strašit blízkou smrtí nebo ukázat marnost žití, ale v případě každém si tropit žert.“ A zmlkla a čekala.

„A to druhé,“ zeptal se.

„I to byla pohlednice, jež došla dva dni před recepcí, či kdy. Potok, jez a stromy. Všichni zlí lidé pijí vodu.“

„A protože ku stáří pil jen sodovku,“ podotkl bratranec, „viděl v tom výsměch. Tak tady máš jen důkaz, že o něm říkám pravdu…,“ a vévodkyně se pokusila znovu.

„Bert, vytýkáš mu, že byl nespravedlivý, ne dost lidský, neměl pochopení. Ale já bezpečně vím, že ti odpustil. Tak mi to doslova a do písmene řekl,“ a bratranec ji přerušil.

„Sofie, to je největší nesmysl, který mohl vyřknout. Vůbec mi nic neodpustil, protože neměl co. Udělal jsem mu snad někdy něco zlého? Kromě toho, že jsem nebyl střižen podle jeho metru a nedal se lámat? Chtěl jsem ho snad okrást, nebo jsem ho okradl? Utrácel jsem jeho peníze, nebo žil na jeho účet? Vždyť mi v životě nedal ani pamětní groš k provrtání na krk, jak někdy strýčkové svým synovečkům dávají. Chtěl jsem ho obelhat, anebo jsem ho obelhával? Copak jsem k němu nebyl až bezpříkladně upřímný? Což jsem se mu nedokázal vzepřít? Nikdy jsem mu nic nenamlouval a jednal s ním příkladně zdvořile. Nikdy jsem mu neřekl dokonce ani ‚strýčku‘, ba ani ‚kníže‘, nýbrž vždy Vaše Jasnost a i prsten jsem mu políbil.“

Vévodkyně cítila, že neuspěla zas. A rozhodla se, že se zmíní o zámečku EM. Avšak tentokrát ji Adalbert předešel. Řekl:

„Sofie. Vím, že byla slůvka, kterými mě velice rád zdobil. To nebyl jen ten zhýralec a vyvrhel, jak jsem to již naznačil, to byl i výtržník, opilec a společník temných živlů. To víš, během let se ti to donese,“ řekl zcela náhle, nečekaně a vévodkyně zatajila dech. „Pane bože,“ myslila si, „tak teď snad konečně něco přijde,“ a mile se usmála a zavrtěla hlavou.

„Ne, ne, je to tak,“ řekl, „společník živlů, opilec a výtržník. Vyvrhel a zhýralec. Nazvi společníkem temných sil toho, kdo má pár dobrých, čestných přátel, nazvi opilcem někoho, kdo si s nimi připije třeba při nějaké oslavě…, třeba při korunovaci krále…, nazvi výtržníkem toho, kdo někoho brání…“ Adalbert se zasmál a řekl: „To je jen takový příklad, já to tak nemyslím. Ale vidíš, co všechno může člověk provést s několika nejprostšími slovy.“ A vévodkyně zjistila, že vlak přijíždí k Wiener Neustadtu.

„Bert,“ řekla, „věřím, že přijímáš mé pozvání do Vídně, kde dnes strojím hostinu pro úzký okruh. V domě na Rennwegu je pro tebe pokoj a uděláš radost všem. Nehledě na to, že jsme se již tak dlouho neviděli. A zároveň ti sdělím, co učinit jsem se rozhodla od chvíle, kdy jsem zjistila strýcovu poslední vůli. Připíši ti jeden či dva domy u Votivkirche, kde jsou luxusní byty, a podle toho i nájemné. Zavolám číšníky.“

„Nikoli,“ řekl Adalbert, „nikoli. Dík za pozvání a štědrý záměr. Tvou laskavou pomoc snad nepřijmu, hlady, i když nic nedělám, právě neumírám, mám takové heslo,“ zasmál se, „že kdo nepracuje, ať alespoň jí, a do Vídně nejedu, Sofie,“ řekl rozhodně, „jak bych se tam v rodinném kruhu cítil. Sotva zemře strýc, který mě vydědil, už se objevuji na scéně a dělám, jakoby nic? Doufám v nějaké peníze za jeho zády a tvářím se, že o ničem nevím? Jako kdysi proti Silanovi, tak i proti mně se nahromadilo mnohé, co by bylo nebezpečné i pro nevinného,“ zasmál se, „přečti si někdy toho Tacita… Spící krále a psy je lépe nebudit. Můžeme se sejít, ale jindy a jen my dva. Adresu do Wiener Neustadtu znáš, když jsi mi tam psala, a já teď vystoupím. Než však vlak zastaví…“ pohlédl k oknu a bylo vidět, že vlak zpomaluje, u trati se objevovaly vilčičky a domky, „na něco se zeptám. Nezanechal strýc,“ řekl suše a dopil pivo, „nějaké písemnosti? Musil si pečlivě zanášet mé zločiny a schovávat vše, co se mě týká.“ A vévodkyně zavrtěla hlavou.

Vlak zastavil na nádraží Vídeňského Nového Města. Bylo pozdní odpoledne a z peronu se ozvalo volání nosičů.

Adalbert, princ z Rottersteinu, vstal a šel k věšáku, kde visel jeho plášť a klobouk.

„Bert,“ ozvala se za ním vévodkyně, „tohle všechno říkáš, ale vždyť ty jsi dal na hrob černou orchidej. Uránii. Tak drahý a převzácný květ z Jižní Ameriky,“ a bratranec se zasmál a pokrčil rameny.

„To byla má poslední pohlednice.“

Pak se hostím v ztichlém salonním voze přátelsky a měkce omluvil, uklonil se vévodovi z Braganzy, manželu své zemřelé sestry a ostatním, a vystoupil.

V osmnáct hodin pět minut dojel vlak na nádraží Františka Josefa do Vídně a vévodkyně zatím nemohla myslit na nic jiného než na Adalberta.

16.

Myslila na Adalberta, když před nádražím nasedali hosté do kočárů, aby se nakrátko rozešli. Ti, kteří bydlili v Imperiálu, jeli do hotelu, osvěžit se a převléci do večerních šatů. Jel s nimi dr. Hartmann, aby tam doprovodil pana z Radkoberg-Tobicziků. Ti, kteří bydlili u vévodkyně, jeli na Rennweg. Vévodkyně myslila na Adalberta i při posledních přípravách hostiny, krátké koupeli a při oblékání v budoáru.

„Ano, sdělil mi mnohé,“ myslila si, „mnohé o strýci. Sdělil mi své výtky. Ale sdělil všechno? Vskutku nemá již nic, o čem by mohl vyprávět? Copak jsou výtky všechno? Což jsou výtky tím hlavním ve srovnání s tím, co za nimi musí být? Vždyť mi vlastně nesdělil nic…,“ myslila si, „nic, anebo je to snad skutečně všechno? Kdyby tu nebyly nějaké příhody a děje, k čemu by pak býval byl ten strýcův nešťastný balíček…, ano…,“ řekla si, „záznamy…, záznamy, příhody a děje… a těch se ani nedotkl. Neřekl mi vlastně vskutku nic. Může to být ovšem zcela bezvýznamné…, to tak být může, ale pravda je, že neřekl nic.“

„Pořád, dokud člověk žije, musí na něco myslit. Nikdy nemá takový klid, aby se nemusil ničím zabývat a trápit,“ řekla v budoáru, sedíc v křesílku, Justině, která jí tam pomáhala v oblékání. „Justino. Vyslovila jsem již svůj dík paní Colloredo-Mansfeld za to, jak mě tu zastoupila. Zastoupila mě v dozoru nad kuchyní opravdu vzorně.“

„Madame la Duchesse,“ řekla rychle Justina, „hraběnka spala na dnešek jen pár hodin. Vstávala v pět a vše, co šlo připravit, je hotovo. Teď, jak Madame ví, se dokončují jen pokrmy, které musí být podávány začerstva, a mně se zdá, že hraběnka ještě i teď pracuje v kuchyni. Nebude mít snad ani čas se převléknout ve večerní šat.“

„Bude ho mít,“ vévodkyně pohlédla do zrcadla před sebou, „jí trvá oblékání chvilku a nepotřebuje k tomu žádné cizí ruce. Zůstane tu na noc ještě i dnes.“

„Dnes dopoledne,“ ozvala se Justina znovu, „sem zašel Stockalp z paláce knížete s jmenovkami na dnešní stůl, o nichž jsem neměla zdání. Musím Madame též sdělit, že se ho hraběnka lekla. Nevěděla jsem, že ho vidí poprvé, ale musím též sdělit, že úlek nedala najevo.“

„Což bylo, Justino, od ní,“ kývla vévodkyně, „šlechetné. Pamatuji-li se dobře, když ho spatřila poprvé ona, div neomdlela. Sdělím-li hraběnce, že tento Stockalp…,“ vévodkyně otevřela krabici bělorůžového pařížského pudru a uchopila labutěnku, „tento Stockalp, který má tak obrovské ruce, umí ozdobným písmem psát různé adresy a karty a je to právě on, kdo stvořil ty dnešní, může se podivit. Řeknu-li jí, že tento Stockalp, který je ponurý a černý jako op, ošetřuje má bělostná poštovní holoubata a je výtečný zařizovač mnohých užitečných věcí, může žasnout. Sdělím-li jí však, že tento Stockalp sem přišel rovnou od krmení dobytka…, asi dočista zkamení.“

„Madame,“ podotkla Justina s přehnanou nesmělostí a sledovala, jak si paní lehce pudrem poprašuje tváře, „myslím, že to hraběnka už ví.“

„Ausgeschlossen,“ řekla vévodkyně rázně a německy, ač s komornou hovořila téměř jen francouzsky, „jak by to mohla vědět? Já jí to přece ještě neříkala. Přece jsem s ní vůbec o Stockalpovi nemluvila. To leda…, nedej bůh…,“ pohlédla na komornou pátravě, „že jí to tady, zatímco jsem dlela na pohřbu, vyzvonila ona.“ A Justina otevřela ústa a strašlivě se zachvěla. „Hrůza,“ zvolala, „hrůza. To snad není možné. Snad kočí, ten! Že bych já?“

„Jistě že ona,“ kývla vévodkyně a odložila pudrovátko, „ona a nikdo jiný! Podala mi ten hřeben z klu.“ Pak řekla:

„Stockalp teď bude dočasně bydlit ve strýcově paláci. Je tam příliš mnoho cenných věcí, než aby tam nebyl energický dozor. Avšak co s celým tím bohatstvím,“ myslila si opět v duchu, „udělám, a co se samotným palácem, dosud nevím.“ A opět nahlas řekla:

„Ač punčochy při róbě jsou zcela zakryty, přesto mi podala skutečně černé…“ a Justina podala své paní černé hedvábné punčochy.

„Vše pohřební proběhlo dobře,“ řekla pak vévodkyně zamyšleně a česala si vlasy, „jedno nedopatření však bylo. Paní della Salleta šla s námi pěšky k hrobce, ač měla jet v kočáře, vzhledem ku svým nohám.“

„Madame,“ ozvala se Justina s neskrývanou zvědavostí, „zdalipak přijel princ z Rottersteinu?“

„Nejen že přijel, ale měla jsem s ním ve vlaku debatu. Přijel do Millstattu na poslední chvíli, ačli se zatím někde neskrýval, a na pohřební průvod čekal u příkopu. Zvala jsem ho sem do Vídně, ale nechtěl. Vystoupil ve Wiener Neustadtu. Co ji však bude zajímat, je něco jiného. Představila si, Justino, jakou květinu položil knížeti k rakvi. Nejvzácnější, kterou známe. My, Evropané, dokonce teprve pár let. Ona ji ovšem nezná, natož aby ji někdy viděla, ale kdyby více četla řádné knihy, které jí nabízím, a ne ty její hlouposti, mohla se o ní už aspoň dočíst. Donesl černou orchideji jménem Uránia.“

„Uránia?“ vydechla Justina v úžasu, „myslila jsem, že se tak jmenuje motýl.“

„Motýl se tak jmenuje,“ kývla vévodkyně, „avšak černá orchidej též. Roste v Jižní Americe na území indiánů a téměř není k mání. Indiáni dávají za její utržení smrt.“

„Mon Dieu,“ zvolala Justina a zatřásla se, „jak k ní přišel?“ a vévodkyně pokrčila rameny.

„To je pro mě záhada. Nebyl již čas, abych se ho zeptala, už vystupoval z vlaku. Nechápu, kde ji sehnal. Ve Vídeňském Novém Městě zcela jistě ne, kde by se tam tak exkluzivní květinářství vzalo? Avšak květinářský dům, který by měl Uránii, neznám ani ve Vídni.“

„Avšak někde ji vzít musil,“ vykřikla Justina užasle a už tak trochu vzpurně, a vévodkyně kývla.

„Ovšem, že někde ji vzít musil, když ji dal. Teď to však již nezjistím, ale je naděje, že se s ním někdy sejdu. K této černé toaletě mi podala opět jen něco střídmého. Bemberské perly.“

„Mon Dieu,“ Justina se teď dala do smíchu, aniž podala perly, „aby ji tak byl vzal u toho pohřebáka. Aby tak byla…,“ vykřikla, „umělá!“

„Co jí však povím, než se jí podaří mě ustrojit, podaří-li se jí to vůbec,“ řekla vévodkyně, jako by zamlouvala řeč, když komorná hledala v klenotničce bemberské perly, „pamatuje, co říkal pan Globetrotter na onom zaskleném dvorku o žebrácích? Vzpomíná na sochu žebrácky o holi, s vlasy zpola zakrytými šátkem, v suknici široké a dlouhé, v jupce rozpárané a rozbitých střevících? Sdělil, že takové lidi lze vidět postávat i u hřbitovních bran, obzvlášť když je po pohřbech a pozůstalí odcházejí. Nuže, tak jí tedy povím, že právě takovou žebračku jsem viděla u kaple v Millstattu. A nejen ji. Stál tam ještě jeden stařec bez levé ruky…,“ a vévodkyně si v duchu připomněla, že ač byl pohřeb a vnímala okolí jen zpola, tito dva se jí vryli v paměť. „Správce strýcova panství mi sdělil,“ řekla nahlas, „že stařena pochází z Molzbichlu, což je obec u Millstättersee. Osudem byla pronásledována a jednou ji dokonce našli myslivci uštvanou v lese. Ošetřili ji a navrátili životu, tak to správce řekl. A stařec bez ruky, kterou ztratil ve válce, je přímo z Millstattu. Na ruku, Justino, mi ještě dala ten hladký platinový náramek bez zlatých ozdob.“

Večerní hostina se podávala ve „velkém“ sále, uprostřed rodinných portrétů ve zlatých rámech a velikých broušených zrcadel. Na tabuli s bílými damaškovými ubrusy stály nízké vázy s růžemi na krátkých stopkách, mezi nimi plály stříbrné svícny, ale byly tam ještě v pravidelných vzdálenostech ozdoby zcela zvláštní, které záhy po usednutí vzbudily tichou pozornost hostí. Dřevěné leštěné stojánky vysoké asi decimetr, s dvěma křišťálovými koulemi, z nichž – těch horních – se téměř neznatelně sypal jemný písek do těch dolních. Před každým křeslem na ubruse stála jmenovka, křídová kartička se jménem ručně psaným tuší, písmem přesně měřeným a ozdobným. Před odjezdem do Millstattu hovořila vévodkyně o zasedacím pořádku u stolu s bratrancem z Braganzy a hraběnkou Colloredo-Mansfeldovou. „Hostina po pohřbu, u mě,“ řekla tehdy vévodkyně, „se pořádá pro užší kruh. Pro příbuzenstvo, čestnou stráž a nepříliš mnoho přátel. Výjimkou bude snad jen francouzský vyslanec, ovšem s chotí, z čehož mám radost asi jako z vína na ubruse. Intimní domácí hostina, byť ve velkých toaletách, avšak bez zástupce dvora, připouští volnější pořádek. Ráda bych v čele stolu neseděla, a pak je pořadí lhostejné dvojnásob.“ Paní Colloredo souhlasila, hlavně však vévoda z Braganzy, který si nikdy moc na protokoly nepotrpěl. Vévodkyně tedy rozhodla, že v jednom čele tabule zaujme místo francouzský vyslanec s chotí a někteří pánové z první čestné stráže, admirál Montecuccoli, maršál Nostic a generál Auffenberg. Ostatní budou v druhém čele, generál z Bubna-Litic z ministerstva války, generál Schemua a kapitán Schwickert. „Vedle nich však nabídneme místo panu Wu-i-šengovi,“ řekla vévodkyně, „neboť ač naše společnost je velmi různorodá, zvláště ta příbuzenská, přece jen někteří mají společné šlechetné zájmy. Odmyslím-li toho českého hraběte z ministerstva, pak jmenované tři pány pojí zájem o mého hajného Kneffla. Druhá čestná stráž – ti mladí s Louisem-René de Gramont – budou rozsazeni porůznu.“ Bylo dohodnuto, že naproti vévodkyni zaujme místo kníže hesenský, italská paní tchyně, Louisův otec a tam i paní Colloredo. „A kam míníte dát pana Radkoberga z Monaka?“ zeptala se hraběnka a vévodkyně se usmála a kývla. „Ano,“ kývla, „jsem velmi zvědava, v čem přijde, ač jsme si již řekly, že zřejmě v ničem zvláštním, neboť může přijít pouze jen ve fraku. Myslím, že by měl zazářit u horního čela poblíž vyslance. Vedle něho Marionetta a její otec z Chartres. Charles s chotí, se syny, s Berthe a hesenské dívenky mohou sedět na mé straně tabule, stejně jako sourozenci mého muže, Leopold a Klára. Též dvorní rada Endlich a doktor Hartmann. A též Metternichovi.“ – „A mezi kým, drahá,“ zeptala se hraběnka, „umístíte sebe samu?“ a vévodkyně pohlédla na bratrance z Braganzy a řekla: „Mezi Csikem a Louisem. Toho aspoň budu mít trochu pod rukou. Je lépe, když si své sedlácké řeči vybije na mně než na jiných…“ A tak bylo rozhodnuto.

Co vzbudilo – kromě křišťálových koulí – pozornost stolovníků ve „velkém“ sále, byl hned aperitiv. Nikdo z nich dosud nic podobného neviděl a nepil. Aperitiv byl již předem nalit, ale lahve, z nichž pocházel, zůstaly na stole. Byl to černý likér a lahve rovněž černé, zdobené zlatými myrtovými listy v černém rámu, ale to, co bylo pod tím, bylo jemně začerněno tuší. První tři hosté, kteří po prvním doušku vyjádřili údiv, byl princ z Monte Carla, Louis a pan Wu-i-šeng.

„Je to vskutku novinka,“ usmála se vévodkyně a v duchu si myslila: „Mohla jsem ji použít. Jako aperitiv je možno podávat všechno.“

„A z čeho, prosím vás, Sofie, to je?“ zeptal se pařížský bratranec po levici, „nejsou to nějaké…,“ řekl, „žaludeční kapky?“

„Nejsou to žaludeční kapky,“ usmála se vévodkyně na stolovníky, „avšak likér žaludeční je to též.“

„Mám dojem, ma chère Duchesse,“ řekl princ Radkoberg z Monte Carla vedle choti francouzského vyslance, na něhož byl upřen pohled hostí snad už od chvíle, kdy odložil v šatně svůj převlečník a octl se ve fraku, a vévodkyně vycítila, že chce napravit výpad francouzského vévody, „mám dojem, ma chère Duchesse, že je to likér z jakýchsi převzácných bylin, který je neobvykle lahodný, snad bylin původu asijského.“ A pan Wu-i-šeng řekl:

„Tento likér je vskutku lahodný a vskutku může být z převzácných bylin, avšak bylin spíše…,“ řekl zdvořilým tónem, „neasijských. Řekl bych, že je z bylin evropských či přímo zdejších. Je z bylin vzácných, ale…,“ řekl zdvořile, „docela, prostých, dalo by se dokonce soudit, že z jakýchsi zcela jednoduchých krásných kvítků lučních. Jeho výtečná chuť nebude závislá na cennosti bylinek, nýbrž na velice zajímavém a zřejmě tajném receptu,“ a vévodkyně v duchu žasla. Pán to poznal. Neřekl pouze jen, že je z kvítí hřbitovního, avšak měl pravdu. I luční kvítí přece roste na hřbitovech, a co roste na hřbitovech, kvete i na lukách. Po aperitivu přinesli sloužící vaječné polévky s noky podle hraběnčina receptu a komorník Uhrmacher ve své parádní livreji v tmavě červeném kabátci se zlatými knoflíky, s černou páskou na paži, sám před hostem do každého šálku nalil kapku griotky.

Vévodkyně se před pohřbem rozhodla pro jistou jídelní zvláštnost. Pro kombinaci kuchyně francouzské, italské a čínské. Italské chody ku cti tchyně, rozené Wastelli della Salleta z Cremony, francouzské k uctění příbuzenstva a hostí francouzských, chod čínský ku cti pana Wu-i-šenga, ale i kvůli zpestření tabule. Avšak jeden chod byl i maďarský. Mezi hosty nyní nikdo z Uher nebyl, nicméně se maďarský chod podával, a to jako předkrm. Hortobágyi palacsinta – palačinky plněné masem a smetanovou omáčkou, jež patřily k oblíbeným jídlům vévodkyně. Dbala na to, aby každý dostal na talířek vždy jen jeden jediný kousek. Za předkrm sloužily i plátky makrel ve španělské omáčce, úhoři na šalvěji a pstruzi na másle, a vévodkyně dbala na to, aby i ty byly co nejtenčí a nejmenší. Hosté ovšem tušili proč. Hostitelka měla zřejmě uchystáno chodů mnoho. Zcela jistě to předvídal i její pařížský bratranec, nicméně jí polotiše řekl, ale tak, aby to aspoň nejbližší okolí slyšelo:

„Předrahá Sofie. Po žaludečních kapkách přicházejí na talířky rybky. Nikdy v životě jsem netušil, že vůbec v přírodě tak malí pstruzi existují. Snad jste k nim měla dát servírovat mikroskop.“

Vévodkyně se s líbezným úsměvem rozhlédla po hostech a v duchu si myslila: „Kam dojde za chvíli. Co nás asi ještě čeká. A jak daleko je slyšet, co říká?“ Vzápětí shledala, že ho bylo slyšet až k hornímu čelu stolu, kde seděl princ Radkoberg. Za chvilku totiž, jakoby bez souvislosti, monacký pán poněkud povstal a prohodil:

„Marně si vzpomínám, kde jsem naposled jedl tyto převzácné pstruhy. U knížat monackých při slavnostní hostině v roce 1871, kdy se Principauté de Monaco stalo samostatným, to být nemohlo, protože tehdy jsem byl ještě velmi, velmi malým děckem. Musilo to být na královském dvoře anglickém, protože tam vždycky měli cit pro drahé dary přírody. Och, promiňte vévodkyně,“ řekl náhle, jako by si byl právě uvědomil její přítomnost, „obdivuji se vašim japonským pstruhům z Tokušimy. Je to podruhé v životě, kdy mám čest je jíst…,“ a vévodkyně se teď nezdržela, a ač bylo po pohřbu a též proti svým běžným zvykům, zasmála se poněkud méně zdrženlivě. „Jak to Louisovi,“ myslila si v duchu, „vrátil! Jistě si vymýšlí, žádní malí japonští pstruzi z Tokušimy nejsou, a přitom ještě dokázal všem naznačit svůj mladistvý věk a že bývá hostem na anglickém dvoře.“ Společnost se smála, pokud to připouštěl popohřební čas, a vévodkyně pohlédla na bratrance z Braganzy po své levici. Tvářil se spokojeně. A pohlédla na Louise, který se rovněž smál a napil se vína, jež zatím již služebnictvo roznášelo.

Pak přicházela hlavní jídla. Ještě jednou ryby, neboť ryby jsou pokrm postní a vévodkyně usoudila, že pohřební hostina je i obřadem duchovním, byly to italské Filetti di sogliola al vino bianco, a pak už přišlo telecí, hovězí a maso beránci jako při poslední večeři Páně. Costolette dʼagnello allagriglia, arrostodi vitello, piccata di manzo alla pizzaiola…, hovězí na sýrové placičce…, a pak konečně Filet de boeuf roti Colbert, vzácný chod kuchyně francouzské. Zcela francouzské byly sýry. Nordský camembert, alsaský munster a languedocký rokfór.

Než přišly moučníky, nastala malá přestávka.

Francouzský vyslanec povstal a v krátkém projevu vzpomněl zesnulého knížete, jeho ctihodného poměru k Francii, k vévodčinu francouzskému otci a francouzské kultuře. Po něm promluvil kníže hesenský Sayn-Wittgenstein, který vyzdvihl lidské stránky zesnulého, a nakonec maršál Nostic, jenž ukázal na jeho vlastenectví. „Verše básníkovy,“ řekl maršál, „žily v jeho srdci až do poslední chvíle. O Vaterland mein schönster Stern, dir weihʼ ich Blut und Leben gern.“ Pak povstala vévodkyně.

„Vzácné dámy a pánové,“ řekla, „dovolte, abych vám mohla z celého srdce poděkovat za vaši účast v přetěžkých chvílích mého života a nás všech, kteří jsme byli se zesnulým knížetem spojeni rodinným poutem. Děkuji vám za modlitby, které jste obětovali za mého strýce, děkuji za květinové dary, kterými jste ozdobili jeho katafalk, děkuji za čestnou stráž, kterou jste poctili lože jeho posledního odpočinku, děkuji za laskavá a moudrá slova útěchy, jimiž jste pomáhali překonávat mé hoře, a děkuji vám za přijetí mého dnešního pozvání. Strýc byl vskutku velký člověk. Laskavý a vlídný ku všem lidem, spravedlivý a štědrý k podřízeným, rytířský a čestný k odpůrcům, pokud je vůbec měl, svědomitý v práci, střídmý v životě, věrný poddaný trůnu, obětavý a stále starostlivý o osud vlasti. Ať mu pán bůh dá věčný mír.“ A dala pokyn k další obsluze.

K jídlům se dával bílý a černý chléb, rohlíčky a smažené brambory. Jako zelenina jarní rajčata, malý květák, fazolky, cibulky a zvlášť na miskách mangold, upravený jako špenát. Z bílých vín burgundský Mersault a falcký Hergottsacker Vogelsang, z červených – k paměti knížete – Château Haut Brion z Bordeaux a dále sodovky a limonády. Někteří hosté však dali záhy přednost šampaňskému. Vlastně dlouhou dobu pouze jedinému: Irroy. Neboť to druhé se podalo až nakonec k moučníkům. Velmi drahé Veuve Clicquot Ponsardin.

Šampaňské vdovy Ponsardinové vyvolalo radost – bylo to zvláštní – hlavně u mladých. U synovce prince Hohenzollerna, u mladého Černína a Thurn-Taxise a u synovce knížete z Oettingenu – jeho strýc tu byl přítomen se starou kněžnou Metternichovou a její dcerou – svou ženou Sophií. Tlumený podiv vzbudilo i u vévodčina příbuzenstva francouzského, kromě Louise. Když paní Clicquot v 18. století ovdověla, stala se velmi podnikavou a založila šampaňskou značku, které se říkalo Znamenitá značka vdovy Ponsardinové. Louis vedle sestřenice zašeptal tentokrát vskutku tiše:

„V dějinách nebyla ta vdova první. V dějinách se člověk setkává s mnohými ženami, v nichž se najednou probudí podnikavost, Sofie.“

„Mais voilá,“ řekla vévodkyně, „a mně to vyčítáte,“ a Louis odvětil:

„Madame Ponsardin nebyla hoteliérka, ale pouze jen majitelka značky nejlepšího šampaňského.“ A hlasitě řekl:

„Zajímavé, dámy a pánové, jak vína, stejně jako spaghetti, chutnají všude jinak. Italská vína jinak v Itálii, francouzská jinak ve Francii. I tato Ponsardinová chutná jinak zde ve Vídni a jinak u nás…“

Nikdo nevěděl, jak to vévoda Le Guynac-Delamore myslí, ale vévodkyně tušila, že nehorázně. Slova se ujal francouzský vyslanec.

„Toto šampaňské je vskutku výjimečné,“ přisvědčil zdvořile a dodal: „Je tak výjimečné, že chutná u nás doma stejně dobře, jako zde. Zde je pro nás milým překvapením.“

„Milým překvapením tím spíše,“ dodal princ z Monaka, „že se podalo nakonec k jedinečně výtečným moučníkům,“ a pozdvihl číši šampaňského do výše klopy svého fraku. A zraky hostí byly obráceny k němu.

Byly k němu vskutku obráceny už od chvíle, kdy odložil plášť. Bylo-li zde kromě křišťálových koulí a černého likéru něco překvapivého do třetice, byla to ozdoba klopy jeho fraku. Ozdoba skoro nevídaná, v Evropě vzácná, ale přesto známá. Znal ji mladý hrabě Potocki i jeho vrstevník z Capri Louis-René de Gramont, který ji občas nosíval v neapolských salonech, znal ji i kapitán Schwickert ze svých cest po Španělsku a Jižní Americe, avšak nejvíce ze všech se s ní setkával následník portugalského trůnu vévoda z Braganzy.

Princ z Monte Carla totiž světélkoval. Klopa jeho černého fraku, horní část bílé vesty a bělostná batistová stužka u krku byly osvíceny. V malinké síťce ze zlatých nití, přišpendlené na jeho klopě, jako by byl roj svatojánských mušek. Byl v ní malý brouček druhu Pyrophorus noctilucus.

„Vidíte, drahá,“ řekla po hostině hraběnka Colloredo-Mansfeldová ráčkujícím hlasem vévodkyni, „ač předepsaný úbor, a nemohl se tedy výjimečně odít, přece! Aspoň mexický kovařík!“

Než se princ napil z pozdvižené číše, zablýsklo se světélko z klopy i v šampaňském a bylo to tak, jako by paprsek vnikl do křišťálu. Princ pozornost stolu lehce přešel, neboť hned promluvil. Řekl:

„Věhlas vaší kuchyně, chère Duchesse, je tak všeobecně znám, že bylo očividné, že více již překvapit nemůže. Ale jako je očividné, že se Slunce točí kolem Země, a přesto je to omyl, tak omylem bylo i to, co jsme očekávali. Dokonalost vaší kuchyně se předčila dokonalostí ještě další, a co se dá takto stupňovat, zaslouží si přídomek božský.“ A dodal:

„A jako konec korunuje dílo, tak toto božské je korunováno těmito moučníky.“

Byly to moučníky dva.

Italská coppa allʼarancia ve skleněných pohárech a sladkost čínská, nazvaná Pa-pao-fan.

Italský pohár se dal připravit lehce, neboť koncem dubna měla vídeňská lahůdkářství čerstvé sicilské pomeranče i citrony. Udělala se citronová zmrzlina, polila se pomerančovým likérem a šťávou, přidala se angelika a ještě pomeranče v plátcích. K poháru se ve zvláštní konvičce podávala teplá čokoláda, smíchaná s kávovou šlehačkou. Čínská sladkost – ač ne zcela neznámá – byla však náročnější, neboť nebylo čerstvých meruněk, ananasů a třešní a hraběnka Colloredo-Mansfeldová vévodkyni tento dezert před pohřbem rozmlouvala. „Kromě onoho čerstvého ovoce se sežene vše,“ odporovala jí vévodkyně, „všechny věci k pochoutce jsou. Což nekoupíme mléko, vejce, krystalový a vanilkový cukr? Nekoupíme snad rozinky, mandle, curaçao, šlehačku, rýži, želatinu, malinový sirup, škrob? Ovoce tu může být klidně kompotové.“ Hraběnka pak vznesla námitku, zda se čínský Pa-pao-fan podaří tak, aby uspokojil i pana Wu-i-šenga, který ho třeba dobře zná. „Ma chère,“ řekla hraběnka, „máte s tou Čínou zkušenost?“ – „Vůbec žádnou,“ usmála se vévodkyně, „občas se dělala v mém dětství u nás ve Francii a zde ve Vídni tak jednou za rok. Vždy se to zdaří, když na to dohlížím.“ – „Takže zkušenost máte,“ namítla hraběnka, ale vévodkyně opět zavrtěla hlavou. „Nemám. Pokaždé, když se to dělá, vyjde z toho něco jiného. Ale ač pokaždé jiné, přece vždycky dobré.“ A tak byl Pa-pao-fan přijat. „Víte, mně u toho Pa-pao dělá starost něco úplně jiného,“ řekla pak vévodkyně, „víte, to, že nikdo z nás neví, jakého je to vlastně rodu. Řekneme-li výtečný Pa-pao nebo výtečná, snad dokonce Pa-pao výtečné,“ a hraběnka se zasmála: „Nebudeme tedy používat ukazovacího zájmena a chválit budeme: Pa-pao war vorzüglich.“ – „Měl úspěch stejně jako pohár z pomerančů,“ řekla pozdě večer po hostině vévodkyně komorné, „měl úspěch zvláště u dětí. Nebýt to hostina pohřební,“ řekla vévodkyně, „měl by býval úspěch bouřlivý. Nelze se však při takové hostině nadšením rozplývat z jídla, když se před chvílí truchlilo nad rakví,“ a na rychlou otázku komorné, co říkal sladkosti pán čínský, vévodkyně odvětila: „Citoval Lao-Cʼ. Což, jak ona neví, byl básník. Kdo užívá sekyry místo tesaře, jen zřídkakdy vyvázne se zdravou rukou.“ Po chvíli však řekla: „Ale mám za to, Justino, že tento výrok pán vyslovil nikoli v souvislosti s dezertem, nýbrž když se mluvilo o něčem jiném.“

„Ano,“ řekl po chvíli bratranec Louis princi z Monte Carla nahlas přes polovinu stolu, „máte pravdu, když chválíte dokonalost zdejší kuchyně. Sofie si na kuchyň potrpěla již v dětství a skutečně jsou její silnou stránkou moučníky. Mohou se směle měřit s dortem madame Sacher, i když madame Sacher svůj dort vymyslila, kdežto Sofie své moučníky nikoli. Zato velmi zvláštním osvěžením jídla, které nezná ani paní Sacherová, jsou tu tyto – skleněné koule. Neukazují tyto hodiny snad,“ ukázal na koule, rozmístěné po tabuli, „babylonský čas?“

„Teď neukazují žádný,“ usmála se vévodkyně na všechny hosty, „za tu dobu totiž, co zde jíme, se nám všem už dávno přesypaly. Ukazují čas jen Charlesovi…,“ a vskutku, třináctiletý Charles, mladší syn vévodčina nevlastního bratra z Clermontu během jídla jedny hodiny párkrát obrátil. Louis si teď podal ty, které měl na dosah ruky, rovněž je obrátil a obrátili je se zájmem i ostatní.

„A jaký čas ukazují teď,“ řekl Louis, když se už písek opět sypal, „rakouský či uruguayský? Anebo snad,“ mrkl k panu Radkobergu Tobiczikovi, „japonský z Tokušimy?“

„Ukazují,“ s úsměvem odvětila vévodkyně, „čas rakouský i uruguayský. Avšak, nemýlím-li se, japonský z Tokušimy též.“

„Hosté zřejmě přemýšleli, proč jsem dala na stůl ty přesýpací hodiny,“ řekla pozdě večer po recepci vévodkyně komorné. „Když se totiž po hostině odebrali do salonů, dost o tom mluvili. Byli, Justino, zvědavi zvláště na názor kněžny Metternichové, neboť ta dosud, málo platné, svými večírky udává tón vídeňským salonům. A co řekla? Nemohla říci nic jiného než ostatní. Že přesýpací hodiny na stole jsou sice ozdobou zvláštní, ale hezkou. Louis si ovšem neušetřil žert. ‚Nechtěla jste naznačit,‘ zeptal se mě, ‚že čas naší návštěvy je vyměřen?‘“ a vévodkyně si vzpomněla, co odvětila: „Nikoli. Návštěva tak vzácná čas vyměřen nemá. Může končit až s východem slunce. Spíš jste se měl zeptat, Louisi, proč se zde dost hojně po pohřbu podávaly ryby, chléb a beránci maso.“ – „A ví, Justino,“ řekla nahlas komorné, „co mi Louis před hosty nakonec řekl? ‚Je pravda,‘ řekl, ‚že ani já jsem nikdy neviděl přesýpací hodiny na tabuli, ale vídám je někdy doma v kuchyni před kuchařkou, když vaří vejce.‘ Mám za to, Justino, že se společnost ještě trochu více vymanila z pohřební nálady, bohužel však za chvíli opět zvážněla, a to velmi.“

Zatím však ještě hosté seděli u stolu, dojídali moučníky a většina z nich pila vdovino šampaňské. Hesenská děvčátka a malý Charles srkali limonády. Teprve později si dal hoch říci a i on se trochu napil šampaňského. Při limonádách se však ozvala paní tchyně, rozená Wastelli della Salleta, sedící naproti vévodkyni mezi Louisovým otcem a knížetem hesenským.

„Děvenko,“ řekla, „i tyto limonády jsou jistě připraveny z čerstvých sicilských citronů z dubnové sklizně, a to je dobré. Jsou výtečným lékem, una medicina eccellente. V horké vodě nalačno na žaludek a zažívání dětí. U nás v Cremoně se tyto věci neléčily jinak než citrony na lačno. Peccato, peccato, škoda, že také nepůsobí na nohy.“

Louis se usmál a řekl:

„Nepůsobí-li na nohy sicilské citrony, pak jistě existuje prostředek jiný, který na ně působí.“

„A vy takový prostředek znáte?“ zeptala se paní tchyně a vévoda se pootočil ke své sestřenici a pak znovu k paní ze Sant Angela a kývl. „Ovšem, u nás v Bretani ho užívají s velkým úspěchem. Bretaňské dámy i selky. Recept je prostý a působí ihned…“

„Snad ho tu, bože, nebude vykládat,“ myslila si vévodkyně, ale už se nedalo nic dělat. Paní tchyně byla nanejvýš zvědava a Louis ochotně pravil:

„Med a křen.“

„Dio mio,“ zvolala paní, „miele? Rafano…, crenno? Na lžíci?“ a Louis se smíchem kývl. „Nikoli však na lžíci,“ dal dlaně na stůl a zhoupl se v loktech, „na mazání.“

„A jako se pak v salonech přemýšlelo o přesýpacích hodinách, Justino,“ svěřila vévodkyně komorné pozdě večer, „tak se hovořilo i o Louisově receptu a mnoha dalších lécích, jež skýtá příroda. Charlesova choť připomněla obklady z vařené cibule na trombózu a paní tchyně podotkla, že šťáva z cibule je velmi dobrá i proti skleróze. Klára hovořila o léčení žluče a jater jablečníkem, který je prý výtečný i proti kašli, bere-li se s vínem a medem. Hrabě z Bubna-Litic se zas zmínil o nemocech ledvin a o dně, na něž působí černý rybíz, a paní tchyně dodala, že též na sklerózu. Paní Colloredo se ukázala býti ctitelkou chrp. Ne do váz, Justino,“ řekla vévodkyně, „ale jako léku očního a představila si, v čaji je též prostředkem krášlícím. Pomyslila jsem si, že bych se o něm měla někdy zmínit baronce von Splüttenberg. Avšak nejvíce o bylinkách hovořila kněžna Pavlína. O sedmikrásce čili chudobce na oči a zuby, o bazalce na srdce a o bolhoji, to ona jistě neví, co to je a nač, je to na psotník… a paní tchyně dodala, a na sklerózu.“ A v duchu si vévodkyně připomněla, co jí pak řekl Louis, když byli chvilku sami. „Je to zajímavější než ty citrony. Co prostředků vaše hraběnka tchyně zná na sklerózu, to je k nevíře. Buď je sama zapomíná brát anebo jejich účin je šalbou.“

Po hostině měli stolovníci větší možnost prohlédnout si „velký“ sál, v němž seděli.

„Obdivuji se,“ řekl pán z Radkobergu vévodkyni, „vašim rodinným portrétům a nádherným zrcadlům, dovolíte, abych si je směl prohlédnout…,“ a tím jako by byl dán pokyn, aby povstali i ti, kteří dosud seděli u tabule.

„Všichni se, Justino,“ řekla pak v noci vévodkyně komorné, „všichni se věnovali prohlídce obrazů. Neboť prohlížet si zrcadla jaksi dobře nejde. Dívali by se v nich na sebe samé, což je na návštěvě nevkusné.“ A vévodkyně si pak připomněla mnohé z toho, co následovalo.

Galerie předků ve „velkém“ sále vlastně příliš rozsáhlá nebyla. Bývala by musila být umístěna nikoli tam, kde téměř tři čtvrtiny stěn pokrývala zrcadla. Portrétů nebylo mnoho i proto, že po smrti rodičů se vévodkyně nestala jejich jedinou dědičkou. Byli tu její nevlastní sourozenci z otcova prvního manželství, Clemens, Charles a Berthe, a o starší rodinné portréty se musili podělit. Částečnou odpomocí bylo, že se u důležitých obrazů daly pořídit kopie. Ve „velkém“ sále visel portrét vévodčina otce a matky, dědečka a babičky z otcovy strany, matčiny sestry, provdané kněžny z Rottersteinu, a také matčina bratra, tudíž zesnulého strýce z doby, kdy mu bylo šedesát let. Tento obraz nesl datum 1871 a podpis saského malíře polského původu Ferdinanda von Rayski, jehož díla se proslavila vynikajícím zachycením řádů a stužek a decentní krásou barev, a vévodkyni bylo doporučováno, aby si i ona dala od něho pořídit portrét. Jednu chvíli, před deseti léty, byla už téměř nakloněna pana von Rayski navštívit, pak to zavrhla. Podruhé se rozmýšlela před pěti léty, kdy zemřel její manžel, ale to už bylo pozdě. Pan von Rayski zemřel o dva roky dříve ve věku 83 let. Ve „velkém“ sále dále ještě visel portrét strýcovy sestřenice, provdané markýzy de Soborsin, portrét vévodčina muže Marka Joachima Kevelsberga – jeho autorem byl tentýž Anselm Feuerbach, jenž vytvořil ještě jeden stejný portrét menší, umístěný v kabinetu. A byl tu i portrét Csikova otce Dona Miguela z Braganzy a vévodčina bratra Viktora, který v mládí zahynul.

A pak ve „velkém“ salonu visely už jen obrazy předků z otcovy strany z minulých staletí. Prastaří předci vévodkyně Sophie La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg, v jejímž jménu s výjimkou posledního německého se obráží století šestnácté, dokonce však i desáté. Existovali již za panování Kapetovců. Byli ve službách krále Filipa I., což je století jedenácté, ale jméno se mihlo už za Huga Kapeta, a to je století desáté. Tehdy však pan Jakub de Tâllière, jehož podoba ovšem dochována nebyla, se zřejmě postavil na stranu papeže Jana XV., tedy proti králi, když král po 22. červnu 987 sesadil na synodě remešské tamního arcibiskupa Arnulfa a jmenoval na jeho místo vynikajícího učence opata Gerberta. Naproti tomu stál tento dávný předek na straně Hugova nástupce Roberta I., když papež Řehoř V. králi ostře vytknul, že se bez potřebné dispenze oženil se svou příbuznou. Ale Řehoř V. urovnal spor mezi stranami Arnulfa a Gerberta tím, že Gerbertovi poručil vrátit stolec remešský původnímu arcibiskupovi Arnulfovi. V tomto rozhodnutí se tedy opět pan Jakub ukázal poslušným svatého stolce, a byl tudíž opět zas odpůrcem Gerbertovým jako dříve. Nikdo však netušil, že se brzy sám Gerbert octne na stolci papežském. Po smrti Řehořově nastoupil Gerbert 2. dubna 989 jako Silvestr II., a tehdy se stala asi ona věc: nový papež se neoddal zlobě proti svému bývalému odpůrci panu Jakubovi, nýbrž naopak. Ocenil jeho oddanost svému vlastnímu předchůdci, chápaje ji jako věrnost církvi, neboť stejně tak vlídně se zachoval i vůči svému soku Arnulfovi, potvrdil ho na arcibiskupství a dal mu právo světit podřízené biskupy a dokonce napříště i korunovat francouzské krále. Zdá se však ještě, že pan Jakub byl mužem učeným a milovníkem věd a že i to bývalého opata s ním sblížilo. V jedné pozdější kronice o něm stálo: „Uměl výtečně počítat a dokázal si vše vypočíst“.

Z dob románských a gotických předků se však nezachoval jen obraz pana Jakuba, nezachoval se žádný. Za nejstarší portrét rodový, který visel ve „velkém“ sále, byl pokládán obraz pana Františka La Tâllière dʼHayguères ze začátku století čtrnáctého.

Tehdy vládl ve Francii Filip IV. a začal církevní rozkol. Papež Kliment V. se usídlil v Avignonu. Král ho zřejmě vydíral, jak mohl. Papež, zřejmě nemocen a sláb, byl v zajetí dvora a francouzských kardinálů. Král na něm vymohl i cosi v neprospěch templářského řádu, o něco později krutě pronásledovaného a zničeného. Jakou úlohu v tom hrál pan František, není bezpečně známo, ale dá se soudit podle jeho vzestupu, že se nerozhodl proti králi a papežovi, nýbrž proti templářům. Měl prý jakýsi sklon k náměsíčnictví. Obraz, datovaný rokem královy i papežovy smrti – AD 1314, ukazoval dost ponurého muže, na jehož klíční kosti a límci spočíval jakýsi žlutavý měsíční nádech. Jinak byl obraz tmavý a na plátně věky vyschlém, popraskaném a kostrbatém. Ve vévodčině „velkém“ salonu nemohl mít jiný než černý rám. Tím se nelíbezně lišil od zlatých rámů předků ostatních i od velkých třpytivých, broušených zrcadel.

Ještě jeden obraz tam visel v černém rámu, a to pana Bernarda Ludvíka La Tâllière dʼHayguères ze století šestnáctého. Tento předek měl údajně zahynout v pověstné bartolomějské noci z 23. na 24. srpna 1572 jako účastník svatby Jindřicha IV. s Markétou z Valois, ale to by znamenalo, že byl hugenot. Kdysi dávno řekl pařížský bratranec vévodkyni: „Jak je to možné, Sofie…, a je-li to možné, proč máte ten obraz ve svém domě na Rennwegu? Co víme, vždy si váš rod zakládal na tom, že byl odjakživa výhradně katolický,“ a vévodkyně mu tehdy řekla: „V našem rodě, tak katolickém, se i protestant uplatnit může, je-li ovšem pravdou, že v té noci zahynul. Avšak mohl zahynout stejně i jako katolík, cožpak ztráta nemohla být i na straně druhé? Avšak jestli byl vskutku protestant, aspoň vidíte, drahý Louisi, že je to pravidlo, že náš rod je odjakživa katolický, protože je potvrzuje výjimka.“

Pan Bernard Ludvík se prý rád zabýval různými kouzly a tajně studoval magii. Měl prý smysl i pro alchymii, často si pohrával s všelijakými mastmi, prášky a tinkturami a na zámku měl prý i svou zvláštní místnost, „plnou“, jak zní dochovaný záznam, „nejrůznějších baněk, kelímků a sklenic.“

Prudký rozkvět rodu nastal v druhé polovině 16. století, avšak největší za Bourbonů, počínaje Jindřichem IV. a Ludvíkem XII. a konče posledními léty panování Ludvíka XV. Z těchto vznešených časů měla vévodkyně ve „velkém“ sále podobizny tří předků, z nichž jeden byl v červeném loveckém, druhý v dlouhém černém zřaseném plášti s pohárem v ruce a třetí byla žena.

Předek v černém plášti s pohárem slul Filip Theofil a žil za Ludvíka XIV., který si ho, podle zápisu v kronice, vážil pro jeho jídelní vytříbenost. Přispěl prý k tomu, že se na královském stole objevila španělská omáčka, „nevídaně upravená zelenina“ a čaj, a dvorní kuchaře sám osobně naučil připravovat několik nových polévek.

Žena se jmenovala Marie Jana a dochovaný záznam ji líčil jako „mírně všetečnou paní s roztodivnými nápady“. Říká: „Dala osít část zámecké zahrady kukuřicí, vařit z ní zvláštní kaši s muškátem a předkládat ji občas k jídlu svému služebnictvu“. Měla literární sklony, psala básně a truchlohry, ale nic se z toho nezachovalo.

Ač galerie předků ve „velkém“ sále tedy moc obsáhlá nebyla už kvůli místům na stěnách, přece tam ještě viselo pár portrétů osob, které nebyly přímými předky, nýbrž členy z větví vedlejších či dokonce velmi vzdálených. Takovým byl levoboček vnuka nevlastního synovce muže, jenž se k hlavní linii přiženil, a neměl tedy ve vévodčině galerii nadvakrát co dělat. Vévodkyně ho tam měla snad proto, že obraz byl zřejmě velmi vzácný, dílo neznámého pozdně barokního malíře nejspíše francouzského. K nepřímé skupině patřil i obraz neteře kardinála Richelieu, vévodkyně d’Aiguillon, a podobizna monsignora de Sourdis, arcibiskupa z Bordeaux. Jeho portrét pocházel z roku 163 I a maloval ho ve věku dvaceti devíti let Philippe de Champaigne. Co vzbuzovalo údiv, nebyl mladistvý věk malířův, nýbrž to, že malíř byl stoupencem jansenismu, který byl v opozici k církvi, z čehož se soudilo, že své výhrady měl i samotný arcibiskup z Bordeaux, když se právě jím dal malovat. Portrét byl temný a vážný, tvář prelátova prodchnuta zbožností až asketickou. V pozadí nebyl zdoben rodinným ani církevním erbem, nýbrž náznakem prostého kříže. Jeho rám byl však už zlacený. A konečně tam byl i obraz otce Ludvíka de la Pivardière du Bouchet z druhé polovice 17. století.

„Tento Pivardière du Bouchet,“ řekl Louis hostům, kteří to neznali a pohlíželi na galerii, „měl syna Ludvíka, jemuž bůh uchystal zvláštní osud. Musil totiž soudům polovinu svého života dokazovat, že nezemřel, ale žije. Že existuje nikoli jako duch, ale jako člověk, který nebyl zavražděn. Desítky let se potýkal se soudci, kteří mu vytýkali, že je podvodník, protože zavražděn byl, neexistuje a není, a teď sám o sobě hlásá bludy, jež se protiví zákonům světským i božím, a dokonce mu hrozili, že ho zato upálí…“ To říkal vévoda Louis Le Guynac-Delamore společnosti hostí, která se před ním shromáždila, o portrétu pana de la Pivardiére na zdi „velkého“ salonu, a vévodkyně poznala, že společnost je Louisem zaujata a bylo by nevkusné bratrance rušit.

„Drahý Louisi,“ podotkla jen s líbezným úsměvem, „jsem vskutku ráda, že jste se ujal výkladu tohoto zvláštního příběhu, který vzácné hosty jistě zajímá. Vévoda zná ten příběh dobře,“ usmála s na hosty, „neboť se o něm dočetl v knize François Gayota de Pitaval.“

Zakrátko si vévodkyně všimla spanilého Louise-René de Gramont, jak v kruhu svých vrstevníků z druhé čestné stráže hledí na portrét jejího bratra Viktora, a velmi zvážněla.

„Velkolepý obraz,“ řekl mile Louis-René, „nádherný,“ a hosté pak – ač na obraz hleděli i předtím – se na něj znovu soustředili.

„Promiňte, Jasnosti,“ řekl francouzský vyslanec a nasadil si skřipec, který občas brával, „rád bych se nemýlil…, ale ten krásný portrét pana bratra mi připomíná Eugèna Carrièra.“

„Je to Eugène Carrière, Excelence,“ přisvědčila vévodkyně.

„Obdivuhodné, Excelence,“ podotkl mladý synovec knížete z Oettingenu, „myslil jsem, že je to Ribot.“

„A byl jste na stopě, příteli,“ usmál se uznale vyslanec na mladíka a též na jeho přítomného strýce a pratetu Metternichovou, „Ribot zemřel před šesti lety, Carrière před rokem a je jeho dovršitel. U tohoto malíře šero či temno, na rozdíl od Ribota, niterně žije. Jako by – jak řekl jeden skutečný znalec – naše oči, oslepeny světlem, najednou pohlédly do tmy. Ten dojem máme, pohlédneme-li i na obraz bratra Její Jasnosti. Kolik let bylo panu bratru, když ho Carrière portrétoval, madame?“ zeptal se a vévodkyně odvětila: „Devatenáct.“ A vyslanec kývl a pokračoval:

„Carrière dokázal šedivou mlhou svých obrazů geniálně zachytit duši, například dětskou. Jak mistrně zachycuje odpočinek, spánek, snění…, pohroužení v sebe, dokonce samotné podvědomí, základní struny osobnosti, všechny stavy duše, jak napsal jeden velký znalec, kterého mám na mysli. Jak sugestivně vyjádří automatický pohyb, ospalé či bezvládné svěšení končetin a hlavy. Carriérovy portréty jsou duševní dokumenty první třídy, z nichž lze vyčíst životopis zobrazené osoby lépe než z nějaké knihy.“ Vyslanec byl zřejmě malířem nesmírně zaujat a nyní i vlastním výkladem, který byl přítomnými pozorně sledován. Svěsil si skřipec a řekl:

„Ten šedivý soumrak, panstvo, do něhož Carrière zahaluje své postavy, se mu stal prostředkem. Právě jím totiž z postavy vymycuje vše nevýznamné, podružné a zbytečné a právě jím podržuje v postavě jen to, co je pro ni podstatné a hlavní, její nejvlastnější osobitost, charakter, nejvnitřnější skladbu duše. Zde…,“ vyslanec poněkud přistoupil k Viktorově portrétu a ukázal se skřipcem v ruce…

„… zde ta zvláštní pozoruhodná tvář s tmavým planoucím zrakem, ano, planoucím a přece…,“ přistoupil k obrazu ještě blíže, „přece snad nějak znaveným, mrákotným, zasněným…, tvář značně bledá, až s nádechem žluti, jakoby dotčena přísvitem měsíce…, a přece zároveň i podivně ztemnělá a obestřená ze všech stran volajícím šerem…,“ vyslanec pohlédl na vévodkyni… „nikdy jsem neměl čest setkat se osobně s vaším panem bratrem, ale soudím, že je to skutečně on, skutečný a věrný, jeho pravá tvář, pravé oči, pravá duše, nitro, podvědomí…, když ho maloval Carrière…,“ a vévodkyně strnula.

Byl to opravdu on, její bratr, naprosto skutečný a věrný, jeho pravá tvář, pravé oči, pravá duše…, ale blesklo jí, že vyslanec snad neví anebo zapomněl…, a její duše jako by se dotkla smrt.

„Ano,“ kývla, předstírajíc klidný úsměv, „Excelence má pravdu. Je to on. Vskutku jako živý, věrně vtělený do plátna a barev malířským géniem. Měl velké nadání pro klavír. Utonul v devatenácti létech a toto je portrét, vytvořený druhý den po jeho smrti.

Je však řeč o hudbě,“ probrala se rychle v hlubokém tichu, které se rozhostilo mezi hosty, a pokračovala:

„Ve vlaku snad, snad se nemýlím, byla pronesena žádost…, můj synovec Jules je rovněž nadaný klavírista. Na rozdíl od mého bratra, který zatím jen cvičil a hrál doma, je on už i veřejně znám, ač je teprv stár pětadvacet let. Můj drahý Julesi,“ řekla synovi svého nevlastního bratra, „jistě bych mluvila z duše Excelence pana vyslance a všech vzácných hostí, kdybych vás velmi poprosila, abyste nám něco zahrál.“

A tak společnost v tichu opustila „velký“ sál s galerií předků mezi broušenými zrcadly a odebrala se do hudebního salonu…

17.

V hudebním salonu komorník Uhrmacher dorozsvítil lampy, s domovním správcem, narychlo přizvaným, přinesl další křesla, navíc tři malé stolky s popelníčky, a když už hosté usedali, odstranil z nádherného křídla sošku fauna z carrarského mramoru a kavkazský přehoz. Obojí odložil na nedaleký spinet. Vévodkyně tentokráte usedla vedle kněžny Metternichové a svého notáře. Italská matinka zaujala místo hned u klavíru, mládenci z druhé stráže se sesedli hlavně kolem popelníčků, ostatní hosté porůznu. Csiko u dveří do sousedního salonu, pan Wu-i-šeng ke generálu Schemuovi a Louis si sedl stranou k oknu, na kopii renesanční severoitalské židle, pod niž nemohl skrčit nohy, protože její dolejšek tvořily vyřezávané desky. Admirál Montecuccoli, maršál Nostic a generál z Bubna-Litic si sedli až docela, docela dozadu.

Jules La Tâllière dʼHayguères, který se zjevem dost blížil Louisi-Renému de Gramont, přistoupil ke křídlu, zdvihl desku a usedl na točitou židličku. Sejmul z klávesnice dečku, přehlédl klávesy, aniž se jich dotkl, a pak znovu vstal. Zřejmě proto, aby trochu zmírnil pohnutou náladu, se žertovně uklonil. A zeptal se, co má hrát.

„Nejsem umělec,“ usmál se, aniž čekal na odpověď, „nehraji jako hosté ve vzácných salonech kněžny Metternichové…,“ skromně se jí uklonil, „ve Francii mě jako muzikanta nikdo nezná. Hraji jen tu a tam po domácku a tak prosím o laskavou omluvu. Zahrál bych, co mám v čerstvé paměti, když dovolíte.“ A usedl a dal prsty na klávesy.

Vévodkyně nevěděla přesně, co hraje. Mínila, podle svých sporých hudebních znalostí, že je to nejspíš Händel nebo Mozart…, a kradmo pohlédla na svou sousedku. Po úspěchu první skladby Jules povstal a otázal se, zda má již přestat. Přihlásil se Leopold Kevelsberg s návrhem na Schuberta, generál Auffenberg s Schumannem a mladý Potocki se Chopinem, a Jules tedy začal hrát znovu. A zatímco vévodkyně bez hnutí seděla a poněkud poslouchala, její mysl byla plna myšlenek a představ.

Myslila na všechny ty rámované tváře v galerii předků, kterou právě opustili, na celá ta dlouhá staletí, v nichž jedni po druhých žili, a byly to představy staré, jež měla už mnohokrát a dávno, byť o nich moc nemluvila, a to, co je spojovalo, byla marnost.

Ona, zatím živá potomkyně všech těchto již dávno mrtvých předků, by byla bez nich nikdy nespatřila svět. Nebýt jich, nebyl by býval ani těch devatenáctero let nebohý Viktor. Jeden každý člověk za to, že je, neděkuje jen svým rodičům, nýbrž všem, kteří předcházeli, neboť bez nich by nebyli ani rodiče. Z jejich prachu a popela, který se po věky nepřestává vršit na hřbitovech, vzniká další lidstvo a žije i to současné.

Pak myslila na to, že své životodárné předky vlastně nikdo nezná. „Znám je snad já? Jdou do desátého století a někteří z nich visí vedle…, ale znám je jen proto, že je tu rodokmen.“ A napadlo ji, na co rovněž myslila již mnohokráte, že rodokmeny mají všichni.

„Každý musí mít rodokmen, a to dokonce až k prvopočátkům člověka. Kdyby měl předky jen do desátého století, kam sahají ti mí, dnes by se nenarodil. Nenarodil by se, ani kdyby měl předky až k úsvitu středověku nebo do dob starého Říma. Každý může žít jen proto, že má předky až k samotným nejprvnějším lidem, bez rozdílu, zda je to pán či sluha, král anebo poddaný. Galerii předků by mohl mít stejně dobře i sedlák, i majitel pohřebního ústavu, komorník Uhrmacher, i žebrák bez ruky a žebračka v Millstattu. Ale nikdo je nezná…“ A myslila dále…

„Nezná…, protože jsou nejen dávno mrtví, ale i dávno, dávno zapomenutí. Předci, kterých jako by ani nikdy nebylo. Kdo o nich ví, kdo na ně myslí? S výjimkou na ty, které zachovaly dějiny. Po nichž zůstaly památky trvalejší, kteří zanechali nějaká díla. V myslích stamilionů lidí však neexistují ani ti. Ani ty každý nezná a nemyslí se na ně. Kdo si je dnes připomíná, ne-li snad, když právě o nich čte nebo hledí na jejich portrét? Viktor neměl čas, aby se stal umělcem a zanechal po sobě tuto vratkou stopu. Chci-li ho trochu zachovat aspoň pro nejbližší příští, musím se starat, aby jeho obraz visel aspoň vedle v sále s těmi, mezi nimiž můj vlastní není, neboť dát se portrétovat jsem nikdy příliš netoužila. Dávno zaniklí, dávno rozpadlí a ztrouchnivělí, dávno jako by nikdy ani nebyli…,“ a připomněla si strýce…

„Dnes nad jeho dvojí rakví zapadl u Millstättersee mramor a téměř už teď, pár hodin po pohřbu…, kdo právě teď v té chvíli na něho myslí? Posloucháme klavír nebo přemýšlíme o svých vlastních věcech…, v našich myslích je na jeho místě prázdno. Vskutku, jako by dlouho mrtev byl, kdo zemřel…, ne však před rokem, ale před několika hodinami. Natož za dvacet anebo sto let… a tak to bude i s námi.“ A náhle poznala, že Jules dohrál.

Dohrál tři skladby a vytušila, že jedna byla Schubertova, druhá Schumannova a třetí Chopinova, jak si přáli hosté…, slyšela potlesk. A pak se náhle ozval další host.

Pán z Monte Carla, ozářený nažloutlým světélkem mexického broučka, se zeptal, zda je možno slyšet Beethovenovu Appassionatu. A Jules začal Appassionatu…

Napadl ji předek z dob Ludvíka XV., který visel v galerii v červeném loveckém kabátci, jaký se nosí při štvanicích na jelena či lišku, rád totiž ve Francii prosazoval tento anglický způsob lovu. Když zazněla znělka „á la mort“ a uštvané zvíře umíralo, nastával radostný konec…

„Kde jsou ty jeho tehdejší lovecké radosti a slasti,“ myslila si, „dávno mrtvý, zapomenutý stejně jako jeho honební pes…,“ a zas jí napadl bezruký žebrák a žebračka před kaplí u Millstattu. Uštvaná a nalezená v lese téměř mrtva. Na loveckého předka si dnes nikdo nevzpomene, a vzpomene si snad někdo zítra na tu žebračku? Vždyť je to úplně stejné.

A napadlo ji: „Nebýt ubohých předků žebraččiných, nemusila být chudačka štvaná a postávat před millstattskou kaplí. Nebýt milovníka štvanice na jelena a lišku, bych dnes neseděla v tomto salonu a neslyšela klavír.“

Pak ji napadlo, že vlastně záleží na tom, z jakých předků kdo je. „Každý je má až k prvním lidem, ale vždyť záleží na tom, z kterých bezprostředních se zrodil. Neboť jimi má už vybráno místo zrodu, kolébku, společnost, svou existenci…,“ a napadlo ji, že stejně tak dobře mohla být ona – vévodkyně – z předků žebraččiných a žebračka z předků jejích a – osudy byly obrácené. Dnes by tu v salonu naslouchala hudbě žebračka a ona – vévodkyně – by byla dnes dopoledne stála s nataženou rukou u millstattské kaple…

Chvíli hleděla na Julesovu hlavu nad klavírem, která se předkláněla a zakláněla podle toho, hrál-li silně nebo slabě, chvíli naslouchala tónům Appassionaty…, chvíli bloudila nenápadně po přítomných. Chvilku setrvala na matince tchyni, která s chorýma nohama seděla u klavíru nejblíž…, chvilku na Csikovi u dveří sousedního salonu, chvíli na Louisi-Reném. Spanile seděl u stolku, caprijský hoch, kouřil ze své dlouhé kostěné špičky, v kravatě – teď si toho patřičně všimla – mu zářil briliant, jímž se na pohřeb neozdobil, a její myšlenky se vrátily zpátky.

„Co vlastně předurčuje,“ myslila si, „že se někdo rodí z předků jako žebračka z Molzbichlu a živoří u Millstättersee, a jiný ze vzácných třeba ve Francii a žije ve Vídni? Podle jakého skrytého zákona se to řídí, že někdo se rodí jako syn klempíře a druhý jako korunní princ…, je to pouhá bezděčná náhoda, hříčka nějaké přírody či boží…, ale probůh,“ myslila si, „vždyť to je strašně vážné, vždyť v tom je všechno… Nebo si to vskutku vynucuje a žádá nějaká tajemná a přesná spravedlnost, spravedlnost…, ale jak k ní vlastně člověk přijde…, může za ni? Marnost,“ myslila si, „marnost, vždyť ji vskutku cítím dávno. Necítím ji, když myslím na pozemské statky, když píši truchlohru o koncích Říše římské, když pročítám Tacita…, necítím ji, když myslím na předky? Cítím ji dávno a tak cítil i nešťastný Viktor. Anebo to snad vidím příliš zkresleně a černě? Co,“ vzpomněla si jako úderem v klávesy, „ulice Schreyvogel, hotel, muzeum…“

…A v té chvíli ztichl v salonu klavír, znovu zazněl potlesk a bylo to pro vévodkyni jako vytržení z tmy.

„Poslyšte, drahá vévodkyně,“ řekla Pavlína Metternichová v tom potlesku, „ten Jules hraje vskutku dobře. Appassionata se nezahraje snadno, je to hudba kouzelná a zvláštní a ten chlapec je od přírody takový, a proto to i tak hraje. Skutečný talent,“ a vévodkyně kývla. Měla dojem, že posluchači netleskají jen ze zdvořilosti, ale upřímně. Pak skoro strnula. Neboť zaslechla hlas ještě jednoho hosta. Louise…

„Nakonec, Julesi,“ ozval se od okna ze své severoitalské židle, „ale opravdu nakonec…“ a vévodkyni ohromila ještě nápadnější brunátnost jeho selské tváře…, „Sonátu měsíčního svitu.“

A Jules, poněkud v rozpacích, usedl ještě jednou za klavír, jemně, tiše a něžně se dotkl kláves a začal hrát Sonátu měsíčního svitu, a vévodkyně jakoby osvícena nočním světlem si teď vybavila Viktora do všech podrobností. Tak, jak se jí jevil tenkrát dávno, dávno a snad jen v oněch chvílích, kdy ho spouštěli do země a kdy – poprvé v životě – začala vnímat pohřby jako v mlze…

Ač starší o pouhé dva roky, málokdy s ní hrával na otcovském zámku hry, jež jí byly vlastní. Rád s ní hrával domino a loto, avšak nejvíce byl potěšen, když si hráli na schovávanou, při níž sestra po různých zákoutích a koutech měnila hlas.

Ano. Vévodkyně téměř od malička dokázala různě měnit hlas.

O této své podivné dovednosti mluvívala později snad jen s jediným člověkem. S komornou Justinou.

„Je to zvláštní, Justino,“ řekla jí jednou před léty, když pomýšlela zavést ve svém domě na Rennwegu domácí telefon, „zvláštní, jak se časem na toto u nás v rodině zapomnělo. Po smrti rodičů a starého služebnictva nezbyl vlastně nikdo, kdo by o tom věděl. Nebyli si toho vědomi ani Clemens, Charles a Berthe, protože po smrti jejich matky na našem zámku nebývali často, a kupodivu musil na to zapomenout i Louis, ač si jinak pamatuje kdejakou hloupost, protože za ta dlouhá léta by mi to byl určitě připomněl. Připomíná všechno, ale tohle ještě nikdy.“ Když pak zavedení domácího telefonu odložila na dobu pozdější, vrátila se k dovednosti hlasu ještě jednou.

„Justino,“ řekla v budoáru po jedné návštěvě notáře Endlicha, „pamatovala si ještě, jak jsem jako dívka poděsila třeba hraběte de Becdelièvre a jeho doprovod na chodbě, co vedla k zámecké oratoři?“ a Justina se zasmála a zvolala: „Bože, na chodbě k oratoři poděsila panstvo svou hrou na náměsíčnou, když kráčelo pozdě večer do svých komnat, ale přitom pouze jen bezduše procházela chodbou a mlčela. Hlasem však vyděsila večer v pokoji vévodkyni z Connaughtu, co říkám hlasem, hlasy…,“ a Justina se třásla smíchy a vévodkyně kývla. „Ano, má pravdu, hlasy, neboť jsem je měnila vícekrát a nebohá vévodkyně se domnívala, že v krbu v jejím pokoji se skrývá klubko divožen, nemluvila snad o tom, že jsou tam cikánky?“ a Justina horlivě přikývla. „Mluvila o cikánkách a její manžel jí řekl: „Ale madame, kde by se tu vzaly cikánky, v tomto slavném francouzském sídle a navíc ještě večer ve vašem pokoji v krbu, to jste slyšela meluzínu…,“ a šel s ní do pokoje. Mon Dieu,“ zvolala Justina, „já ho přece viděla, když vyšel ven, na vlastní oči. Byl vyděšen a bledý, komorník Jasnosti vaší paní matky to pak nějak zahladil…, zdalipak by to,“ řekla Justina, „Madame svedla ještě i dnes. Já si myslím,“ řekla záludně, „že by to Madame dnes už nesvedla,“ a vévodkyně ji tehdy se smíchem vyhnala za dveře…

… Teď, v hudebním salonu, při přednesu Beethovenovy Měsíční sonáty, si vévodkyně na to vzpomněla. Na to, jak se bavívala v mládí, když měnívala hlas. Měnívala, ale nikdy nenapodobovala. „Napodobit hlas cizí uměl kdysi můj kočí Pummel, když ještě hrál v cirkusu a stýkal se s Rubinim. A Viktor se změnami mého hlasu vždy velmi bavil, zvláště když jsme si hráli na schovávanou.“ A vzpomínala na Viktora dál.

„Na rozdíl ode mne přilnul k hudbě snad ještě dřív, než uměl číst a psát. Naslouchal varhanám v zámecké kapli při mši tak zaníceně, že páter Quirinus i rodiče ho měli za velmi zbožného a matka se trápila, že se nebude moci stát knězem, když je to její syn prvorozený a jediný. Na klavír se začal učit v šesti létech.“ A vzpomínala, jak den co den zaznívaly z jeho pokoje nekonečné klavírní etudy a zněly i v komnatách bezprostředně sousedních jakoby z dálky, protože zámecké zdi byly velmi silné, a pronikaly i do jejího pokojíku, když si tam hrávala na lékárnici nebo na vaření a rozdávání polévek chudým.

Vzpomínala, jak sedávali vedle něho u klavíru postupně tři učitelé, kteří dojížděli na zámek dvakrát týdně. Pan Cordière, Ballester a Prosper Flourens. O tom jí jednou Viktor řekl: „Představ si, Sofie, ten pan Flourens má jednu zvláštní vlastnost.“ – „Já vím,“ odvětila tehdy, „rád se opaluje. Protože chce být snědý jako lidé z Pyrenejí, kdežto on je z nejzazšího severu, z Pas-de-Calais, odněkud z Lilie,“ ale Viktor zavrtěl hlavou. „Kdepak to,“ řekl, „to by nebyla žádná zvláštní vlastnost. U něho je něco úplně jiného. On, Sofie,… pije.“ A skutečně. Pan Flourens rád pil, ale ne výtečné víno francouzské, o něž nikdy na zámku nebyla nouze, nýbrž rum. Justina mu vždy před hodinou s obzvláštní ochotou a spěchem donášela španělský pohár teplého rumu Kingston-Montego Bay, do něhož si nechal dávat buď kousek másla nebo kapku smetany. Tento pan Flourens, nejen výtečný pedagog, ale i skvělý klavírista, pak téměř u Viktora dovršil, co oba učitelé předchozí začali, dal mu základ k vyššímu chápání kumštu a předpovídal mu nesmírnou budoucnost.

Vzpomínala, že Viktor, ač v útlém věku dost veselý a hravý, byl už tenkrát i dost vážný a zamyšlený. Po otcově smrti, kterou prožil ve dvanácti létech, přilnul ke knihám. Upnul se na římské klasiky, o něž v zámecké knihovně – stejně jako o francouzská vína v zámeckém sklepě – nebyla nouze. Četl Ovidia, Vergilia, Horatia, Catulla, luvenala a také – Tacitovy Letopisy… „Je to hrůza, Sofie, co se v těch Letopisech dočteš,“ řekl jednou sestře, mladší o dva roky, „to bys žasla. Co bylo tenkrát vražd a hlavně jedem. Když to čteš, máš dojem, že žádný římský šlechtic i panovník nezemřel přirozenou smrtí, ale každý byl někým otráven…,“ a Viktor i četl…, a vévodkyně se při té vzpomínce bezděčně otřásla – Marka Aurelia. Čím více dospíval, tím méně se zajímal o domino a loto a tím více se věnoval klavíru a četl Aurelia. To bylo už v době, kdy na zámku působil pan Flourens.

Vzpomínala, že v té době začínal podnikat pěší túry s loveckým psem do zámeckého okolí, aby poznával život sedláků, vinařů a pěstitelů ovoce, i život obyčejných vesničanů a pastevců, ale moc se mu to nedařilo a brzy toho nechal. „Nic nepoznám, když tak špacíruju, chodím,“ řekl jednou sestře, když společně vyšli na zámeckou věž, z níž byl rozhled po mírně zvlněném kraji, „všichni tě tu znají, všichni tě poznají, všichni smeknou klobouky a čepce a ty nemůžeš vidět, co bys chtěla, natož něco slyšet.“ Řekla mu tehdy: „Tak nechoď se psem,“ a on odvětil: „To nepomůže. Pes ze mne vévodu nedělá. To bych se musil namaskovat, jako to dělají herci, měnit hlas, jako to dovedeš ty, a převlékávat se do nějakých úplně jiných šatů.“ A když se ho zeptala, co by vlastně chtěl poznat a vidět, řekl: „Ani sám nevím. Možná že jestli se tu někde poblíž vyskytuje bída. Neumím si ji dost představit… Sofie,“ řekl jí tehdy – a vévodkyně na to vzpomínala, jako by to bylo včera – „já si teď právě říkám jedno: co kdyby náhle… tahle věž, na které stojíme… s náma spadla…“ – „Co by padala,“ smála se, „stojí už tři sta let a ještě nespadla. Je z kamene a má zdi snad na dva metry. Nebo snad trpíš závratí?“ Ale Viktor zakroutil hlavou a řekl: „Nechápeš. Hraješ si na Kateřinu ze Sieny a rozmlouváš s chudými a asi tě to dosti baví. Ale mě jako by někdy něco pronásledovalo. Mě jako by někdy něco stíhalo… Neumím si bídu, jestli tu kolem nás je, představit a mám z ní někdy… strach.“ A pak řekl: „Představ si, Sofie, že bychom třeba někdy… o všechno přišli.“

A vzpomněla si, že čím víc bratr dospíval, tím více se stával samotářem…

Již nevycházel do okolí, aby hledal bídu. Již nevycházel vůbec. Dával si osedlávat koně, když přerušil cvičení, a sám se projížděl pouze jen zámeckou oborou anebo se v ní toulal pěšky. Rád zacházel k potoku, který protékal oborou a na mnoha místech byl vrouben starými spletenými vrbami. Tam pak vysedával sám a nerušen a přemýšlel. O čem, nemohla ona – sestra – vědět, neboť nikdo neví, o čem člověk přemýšlí, když někde sedí sám a mlčí. Snad přemýšlel o klavíru, snad o předpovědi pana Flourense, že z něho roste umělec, nebo snad myslil na to, že ho něco pronásleduje a stíhá…, o strachu z bídy? Je pravda, že se o ní mnohdy zmiňovala i matka. Bývala i námětem debat, které míval otec se svými filantropickými přáteli. Viktor však u potoka pouze jenom nevysedával a nepřemýšlel, nýbrž v létě se v potoku i koupal, ač právě potok byl málokde z břehu pohodlně přístupný. Samotaření bratrovo se jevilo čím dál zřetelněji i ve dnech, kdy na zámku pobývali hosté, snad s jedinou výjimkou: když k nim zavítal zesnulý vídeňský strýc, matčin bratr, to však bylo málokdy. Jinak se omlouval při společném stolování. Jen někdy a občas společnosti něco zahrál, ale i pak hned odcházel, a nakonec přestával navštěvovat i nedělní bohoslužby v zámecké kapli. Matku to trápilo, protože v tom viděla úpadek jeho zbožnosti a mockrát mu domlouvala.

Méně se tím trápil páter Quirinus, protože to měl za přechodný stav duše, octnuvší se v dospívajícím těle… „Je to jen malá skrytá vzpoura proti pánu Bohu,“ říkal, „proti autoritě, jaká se dostavuje v tomto věku, a až se z toho dostane, bude zas vše dobré.“ Nikdo však nevěděl, že varhany z kaple zaníceně poslouchá dál ve starém obrovském odloženém křesle, podobném nějakému trůnu, které se nacházelo v komůrce nad kruchtou a v níž kromě něho byla spousta dalších vyřazených věcí, i různé podivně zkroucené větve vrb, jež kdysi zdobívaly jeden romantický lesní altánek. „Sofie,“ řekl jednou sestře, „to nejkrásnější z naší obory je ten potok, zvláště tam, kde ho vroubí vrby. A víš, kdy je tento potok s vrbami nejkrásnější? Když svítí měsíc.“ A čím víc dospíval, čím více se upínal ke klavíru a k samotářství, tím více se kolem něho začalo tvořit jakési přítmí.

Přítmí, plné podivných nábojů a napětí, jaké zachycoval na svých plátnech slavný Eugène Carrière, a jeho duše jako by se propadala či upadala do jakéhosi pohroužení, snění, téměř spánku, stejně jako na portrétech Carrièra a stejně jako na nich i jeho ruce a hlava začínaly podivně malátnět a splývat. A přece navzdory tomu, jak to s jeho dospíváním rostlo, na klavír hrál čím dál lépe, jak potvrzoval i pan Flourens. „Jak to asi bylo možné,“ myslila si již tehdy vévodkyně a nyní, v hudebním salonu, si to znovu připomněla, „jak to bylo možné, malátnění, slábnutí, splývání, vždyť piano chce úhoz, prsty silné, pružné, hbité, jaké má třeba Jules, který tu právě sedí za křídlem a hraje? Všichni ho pozorně poslouchají, snad nejvíce Lous-René s briliantem v kravatě, kněžna Pavlína a italská matinka, která má natažené nohy, proto si asi sedla do prvního křesla, aby je tak mohla mít…,“ vévodčiny vzpomínky jako by se teď už pomalu blížily k podzimu. K podzimu, který není pouze jen předzvěstí zimy, ale i smrti, a pocit marnosti, který ji celou tu dobu neopouštěl, zaplavil ji teď další novou, drtivou a tíživou vlnou…

„Proboha,“ vzpomínala, „co mi to vlastně Viktor tenkrát na podzim k večeru…, co mi to tenkrát vlastně řekl? Vlastně mi to neříkal, ale četl…, a kde to vlastně bylo? Bylo to v naší zámecké knihovně…,“ a vévodčiny vzpomínky se vrátily k jednomu určitému podzimnímu dni a k jedné Viktorově knize, totiž k Marku Aureliovi, a na této knize jako by ustrnuly. Myšlenka na Viktora, když tenkrát na podzim k večeru v zámecké knihovně otevřel Aurelia, kterého si právě znovu pročítal, provázela vévodkyni stále. Zdaž se to, co v Aureliovi četl, netýkalo předků? Týkalo se to předků, ale to právě nebylo to nejsmutnější, nýbrž spise dobré. Viktor tehdy k večeru v knihovně jaksi bezduše a pomalu dorozsvítil pár lamp, protože tam bylo šero, řekl: „Sofie, poslouchej,“ a četl:

„Můj děd Verus mi dával příklad dobrého srdce… Slavná památka mého otce mi byla pobídkou k skromnosti… Má matka mi vštěpovala zbožnost a štědrost… Svému pradědovi jsem vděčen zato, že jsem nechodil do veřejných učilišť…“

Ale Viktorovo čtení z Marka Aurelia se týkalo i něčeho jiného, totiž pomíjejícnosti věcí, zapomnění bytostí a… marnosti. A vévodkyně si vzpomínala, co jí tehdy v zámecké knihovně z oné knihy četl, jako by to bylo dnes, když těsně předtím znovu ještě dorozsvítil pár dalších lamp, protože v tmavé knihovně bylo stále ještě šero, a ač i tyto lampy rozsvěcoval bezduše a malátně jako ony prvé, v jeho hlase nebylo stínku ospalosti, nýbrž spise zanícenost a bdělost.

„Augustův dvůr,“ četl, „jeho manželka, jeho dcera, jeho sestra, Agrippa, jeho příbuzní, jeho služebnictvo, jeho přátelé, Arius, Maecenas, lékaři, kněží, celý dvůr – vymřel. Potom postupuj dále, ale ne už k smrti jednotlivců, nýbrž k jiným zánikům, jako například k zkáze Pompejí. Také se zamysli nad mnohým zápisem na hrobech: Poslední svého rodu! Kolika starostmi se trudili předkové těch mrtvých, aby po sobě zanechali nástupce, ale koneckonců někdo musil být poslední. A tu se opět zamysli nad smrtí celého rodu!“ A pak obrátil stránku zpět a přečetl:

„Lucilla přežila Vera a potom zemřela. Secunda přežila Maxima a potom zemřela. Epitynchanos přežil Diotimu a potom zemřel. Antoninus přežil Faustinu a pak zemřel. A tak tomu bylo se všemi. Celer Hadriana a pak šel sám. A oni duchové bystří nebo předvídaví nebo pýchou zaslepení – kdepak jsou? Tak bystří jako Charax, Demetrios Platonik, Eudaimon a jiní takoví? Všichni dočasní, dávno mrtví! Někteří neutkvěli v paměti ani nakrátko, jiní se přetvořili v báje a jiní se už i z bájí vytratili. Měj tedy na paměti, že také tvoje tělesná schránka se rozpadne…“

„Tak vidíš, Sofie,“ řekl, když skončil, „a tohle nenapsal žádný chudák, který by hladověl, přespával ve stozích, chodil v roztrhaných botách. Chudák, který by žebral po domech, psi na něho štěkali, trápily ho vředy, kterým by každý pohrdal, takže se rád zabýval myšlenkou na smrt jako na svou spásu. Tohle napsal římský císař, filozof na trůně, vládce nesmírné říše, který by býval měl, co by býval chtěl, zlato, drahokamy, paláce, obdiv, úctu, slávu, tohle napsal římský císař a filozof, jehož památku dodnes hlásá sloup na Piazza Colonna v Římě a pozlacená socha na římském Kapitolu. A tento Marcus Aurelius také napsal…,“ a Viktor ještě naposled zalistoval v knize a přečetl:

„Alexandr Makedonský a jeho vozka zaujali smrtí totéž postavení: buďto totiž byli znova pojati v tytéž zárodečné vesmírné prvky, anebo se stejným způsobem rozptýlili v atomy.“ A napsal také: „Jak dušička, která se vleče s mrtvolou, jak říkal Epitet.“ A také napsal: „Jak rychle všechno zaniká: ve světě lidé, ve věčnosti povědomí o nich.“ A konečně i napsal: „Ještě chvíli, a zapomeneš na všechno. Ještě chvíli, a všichni zapomenou na tebe.“

„Sofie,“ řekl po chvíli, když odložil knihu na stojan a ona – jeho o dva roky mladší sestra – se sotva a stěží probrala z těch myšlenek a představ, „Sofie, vždyť je to všechno úplně jedno. Jestli někdo něco má či nemá, jestli něco umí či neumí, jestli je vévodou francouzským, jakým jsem já, spřízněným přes matku a Braganzy s portugalským a brazilským trůnem, anebo otrokem v Jižní Americe, a je taky úplně jedno, jestli cítí, že ho pronásleduje strach z bídy či z čehokoli jiného, což naše dnešní moderní věda nazývá, jak jsem se nedávno dočetl v Charcotovi…, už ani nevím, jak. Marnost nad marnost, vše je marnost, jak pěje Šalamoun, ale mě to neznepokojuje. Já o tom přemýšlím a já to chápu a dokonce se usmívám. Vidíš, že se usmívám,“ a Viktor se opravdu usmíval.

„Ale přece to není jedno,“ namítla tehdy sestra, „vždyť to, kdo kým je, co umí a co cítí, určuje jeho život. Nemůže být člověku lhostejné, jak žije,“ a Viktor teď opět zas jaksi ospale a malátně mávl rukou.

„Nepochopila jsi Aurelia,“ řekl, „jeto úplně jedno. Protože náš život je velmi krátký, za chvilku skončí, na těle nezáleží, ale ani na duchu, tak jako tak se ve věčnosti ztratíme. Sofie, žijeme pár let, ale mrtvi jsme celé miliardy, vlastně věčně. Člověk je vlastně věčně mrtev. Narodili jsme se na chviličku jen proto, abychom mohli být věčně mrtvi. Kdo si to myslí jinak, žije v strašném sebeklamu, žije, Sofie, ve vidinách, iluzích a bludech. Ty k tomu názoru snad také jednou dojdeš…“

Chtěla mu snad znovu něco namítnout, něco, že život přece jen cenu má, že ji mít musí, když existuje, že člověk je tu proto, aby si něco vymýšlel, zkoumal, tvořil, také se trochu těšil a radoval…, copak nemá význam třeba víno nebo krásný obraz…, nebo tvá hudba…, to mu chtěla namítnout a také s velikým podivem mu vytknout, že když takhle potemněle myslí, nemůže být věřícím člověkem, ale už se k slovu nedostala. „Sofie,“ řekl Viktor temně a ustoupil mezi dva knihovní regály, kde bylo poměrně značné šero, „Sofie, tak se mi zdá, že už je skutečný večer. Teď na podzim se dni krátí a je brzy tma…,“ a když to dořekl, někdo zaklepal na dveře.

Byla to Justina.

„Chère Mademoiselle,“ pronesla na prahu knihovny, aniž vešla dále, „mám ohlásit, až se za hodinu bude dávat večeře. Nuže za hodinu, Mademoiselle, Monsieur, se večeře podává.“

„En vérité?“ ozval se Viktor v přítmí se smíchem. „Voilà ce qui est curieux, to je zvláštní.“

„Vysvětlím ti, proč to hlášení předem,“ řekla sestra, „dnes k večeři, není-li pravda, Justino, má kuchařka flambovat palačinky s broskvemi a zmrzlinou a já chci vidět, až to bude dělat. Jak dlouho to nechá nad plamenem, aniž jí chytne rukáv, a kdy zapálí griotku, kterou to nebohá míní polít.“

„Bien,“ odvětil Viktor v přítmí a Justině řekl:

„Já dnes jíst nebudu, i kdyby se flambovaly třeba chobotnice. Justino, naznačila to už předem taktně matce…, a c’est tout.“ A Justina se zasmála, kývla a šla.

U dveří knihovny byly dva ozdobné předměty. Nebyly vlastně ozdobné a ani tam nebyly dány, aby knihovnu zkrášlovaly. Byly to předměty historicky cenné. Jednak tam stál na sloupkovém podstavci kovový přístroj, určený k měření poloh hvězd a také času, nazývaný sextantem a pocházel z Prahy z doby Tychona de Brahe, tudíž ze století šestnáctého, jednak tam viselo zrcadlo v bronzovém zlaceném rámu, který ulil zvonař na dvoře italských Borgiů, tedy v době renesance. Jednu stranu tohoto zrcadla poněkud překrývala spodní část sextantu, která se nazývá alhidáda, a Viktor, protože to neměl za dost vkusné, to chtěl odstranit tím, že by byl zrcadlo posunul trochu stranou.

Když Justina odešla, řekl sestře.

„Teď půjdu k sobě a budu hrát. Ale nebudu cvičit. Dnes nebudu hrát etudy, ale sonáty…,“ a vystoupil z přítmí, a nechávaje sestru v knihovně odcházel. Jak otvíral dveře, dotkl se italského zrcadla, a snad proto, že hřebík, na němž viselo, špatně držel, zrcadlo shodil. Dopadlo na sextant, zařinčelo, zazvonilo a na podlaze se objevily střepiny.

„Zrcadla mají tři nevýhody,“ obrátil se k sestře s ochablým úsměvem na rtech, „za prvé, že se lehko rozbijí, za druhé, že je to kumšt je čistit, a za třetí, že nás obrážejí. Aspoň budu mít štěstí. Orevuár.“

Viktor pak hrál ve svém pokoji, dlouho a vytrvale, k večeři nešel a matka se mrzela. Vzdáleně a slabě zalétaly tóny sonát, které hrál, do jídelny, a matka jednu chvíli podotkla: „Hraje Beethovena, Sonátu měsíčního svitu. Jak krásně ji hraje. Bože, kam to až dotáhl. Takový přetěžký klenot. Profesor Flourens je sice alkoholik a bojím se, že jednou špatně skončí. Ale chez nous, en France, je to největší kumštýř a učitel, jaký tu dnes žije.“ A pak dodala:

„Tak mám dojem, že venku vychází měsíc, protože za okny je světleji…,“ a pak, už dávno po večeři, když ona – vévodkyně – zpovídala kuchařku z flambování, které jí před tím v kuchyni předvedla včetně polévání griotkou, klavír z Viktorova pokoje utichl a Viktor se šel projít. Bylo snad dvaadvacet hodin.

Ve tři hodiny ráno – jak se pak ukázalo – dostali dva zámečtí zaměstnanci, Jean Cabanel, který zastával místo vrátného a klíčníka, a správce maštalí Vollard, podezření, že se mladý vévoda dosud nevrátil na zámek. Vzali lucerny – neboť venku byla ještě hluboká tma a měsíc, který v noci svítil, již dávno zapadl – a rozešli se oborou hledat ho. Za hodinu se vrátili, aniž ho našli. „Je asi doma,“ řekl Cabanel, „prostě jsem přehlédl, že se vrátil.“ Nicméně vzbudil vrchního komorníka, aby se to ověřilo, a komorník vzbudil vévodkyni-matku. Ta pak zjistila, že Viktorova ložnice je prázdná a lože nedotčeno. Oborou se teď rozjelo pět služebníků na koních a tři po okolních vesnicích. Všichni se vrátili s nepořízenou. Po mladém vévodovi se slehla země. „Je to velice divné, znepokojující,“ řekla matka, „přece nikdy přes noc nikde nepobývá, a kdyby snad býval chtěl, byl by to ohlásil. Jděte se podívat ještě po zámku, zda snad není v nějakém pokoji a nespí tam.“

V devět hodin dopoledne se rozjeli oborou potřetí a konečně ho našli.

Seděl v potoce u břehu v kořenech a větvích prastaré vrby jakoby na nějakém obrovitém trůně, kolem něho na hladině trochu větévek a vrbového listí, měl živou, byť bledou tvář, a oči zavřené, jako by snil. A byl mrtev.

Carrière, který přijel na zámek jen o málo později než lékař a policejní prefekt, ho pozdě odpoledne načrtl již v rakvi, když předtím viděl místo jeho skonu u vrby v potoce – pozdě večer pak – protože zůstal na zámku přes noc – vyhlédl i jedním zámeckým oknem na měsíc na nebi.

Pozdější pitva prokázala jen jedno: smrt udušením z utopení, a ani žádné oděrky či poranění, k nimž může dojít, vstoupí-li se do vody z nepřístupných břehů či vzniknou ve vodě dodatečně, prostě, smrt nebyla vysvětlena. Nebohý byl podroben ještě jedné pitvě, která zjistila, že smrt nastala šokem. Náhlé ochlazení těla studenou vodou způsobilo zástavu dechu. Nebohý musil uvíznout ve větvoví s hlavou pod hladinou a teprve po smrti nějaký laskavý proud spodní ji z větví pozdvihl, takže se octla nad vodou, ale ani tím nebyla smrt objasněna. Byl vznesen dotaz, zda mohl vévoda spadnout do potoka nešťastnou náhodou ve tmě, když šel kolem, anebo když si sedl na břeh, a mínění všech bylo, že nikoli, nehledě na to, že nebyla tma, ale svítil měsíc. Byl vznesen dotaz, zda i kdyby spadl do vody nešťastnou náhodou, musil nutně utonout, byť by přitom došlo k šoku, chladové alergii, a mínění všech opět bylo, že nikoli. Vzhledem k mnoha větvím a kořenům vrby by se byl mohl ještě včas zachytit a z vody se dostat. A tak byl vznesen dotaz třetí, proč to tedy neučinil…

Vévodkyně, sedící v tomto hudebním salonu mezi svým notářem a kněžnou Pavlínou von Metternich cítila, že Jules bude končit. Sonátu měsíčního svitu. A mžik předtím, než se naposledy dotkl kláves, napadlo ji ještě něco posledního. Že se vlastně nikdo z hostí nezeptal, jak mohl slavný malíř namalovat ten tmavý planoucí zrak nebohého, když měl v rakvi zavřené oči, a dělal portrét posmrtný… „Ovšem,“ řekla si, „nikdo se neodvážil.“

„Drahý Julesi,“ řekla, když její synovec vstal od klavíru a dozněl potlesk, „drahý Julesi. Hrál jste nádherně. Musím vám upřímně poděkovat za krásný zážitek, který jste nám poskytl téměř na závěr smutného dne po pohřbu našeho drahého, a musím se vám něčím odvděčit. Prosím nyní vzácné dámy a pány, aby přijali pohostinnost všech salonů v tomto i ve druhém patře, věnovali se i studenému bufetu a dali si podle chuti nalít i destiláty a kávu.“

„Sofie,“ řekl Louis ve velké hlavní knihovně, kde si v té chvíli prohlížel knihy generál Schemua a Csiko, „musím vám něco svěřit. Když jsem žádal Julese, aby zahrál Sonátu měsíčního svitu, učinil jsem to pod dojmem Viktorova portrétu. Když Jules hrál, myslil jsem na něho, což vy zřejmě také.“

„Ano,“ kývla vévodkyně a usmála se na generála a Csika.

„Napadlo mě dnes při té hudbě, Sofie,“ pokračoval Louis, „co mě napadlo už tenkrát před těmi dvaceti léty, když v té měsíční noci zemřel.“

„A to?“ kývla vévodkyně a Louis zamyšleně odvětil:

„Tenkrát naši lékaři provedli dvě pitvy a vyloučili vraždu. Ovšem, proč by byl kdo také Viktora zabíjel? Dědičného pána, z matčiny strany pak – když zesnulý strýc byl bezdětný – držitele rodu Leuchtenbergů-Aulendorfů, to by snad býval mohl udělat jen někdo, kdo by si přál, aby rod vymřel. Ale něco tenkrát ti lékaři přece jenom přehlédli.“

Vévodkyně odvrátila zrak od generála a Csika, kteří teď poněkud ustoupili k jinému regálu, a zeptala se Louise, co tím míní.

„Totiž to,“ odvětil stále zamyšleně, „že opomněli rozbor, který by býval mohl zjistit ještě něco jiného. Zda Viktor před odchodem ze zámku nepoužil nějakého prostředku, který by ho obloudil. Zda se Viktor vlastně předem… neotrávil.“

Vévodkyně na něho chvíli zírala, a pak řekla:

„Zjistili přece smrt utopením, Louisi.“

„Ovšem,“ kývl Louis, „o utopení zřejmě šlo. Ale může se utopit i člověk, který se předtím otrávil. Jedem, na který pitva nepřijde, když odhalí konečnou příčinu smrti, tím to pro ni končí, anebo se od začátku zaměří jinam než na jed…,“ a vévodkyně teď naposled pohlédla na Csika, jemuž právě z ruky vypadla knížka, kterou si prohlížel, a usmála se.

„Vy se tomu, Sofie, usmíváte, tudíž to máte za nemožné,“ řekl Louis a vévodkyně odvětila:

„Louisi, neusmívám se vašemu nápadu, ale něčemu jinému. Avšak váš nápad, že by se byl nebohý Viktor otrávil, mám skutečně za nemožný. Proč by to byl dělal? Anebo, chcete-li, kdyby býval takový úmysl měl, proč by byl pak chodil…,“ řekla, „k potoku?“

„Mohl něco pozřít, aby si dodal odvahy,“ odvětil Louis, „kvůli oblouzení, jak jsem se již zmínil.“

„Pak by byl vykonal,“ řekla vévodkyně vážně, „celé ono smutné dílo zkázy tímto způsobem až do konce a neuchyloval se k vodě.“

„Nemusil mít doma tak silný jed,“ zavrtěl Louis hlavou, „vy jste přece na zámku jedy neměli. A pak je tu ještě jedna možnost. V posledních létech samotařil, jak jsem se dozvěděl, malátněl, slábl, bývával ospalý, snil, celý Eugène Carrière…, mně to dnes došlo po výkladu našeho vyslance, nikdy jste, Sofie, neměla podezření, zda snad Viktor nebral… dlouhodobě… nějaké drogy?“

„To je vyloučeno. Mám dojem, drahý Louisi, že příliš čtete toho Pitavala a hledáte věci, které nejsou. Nikdy ani netrpěl žádnou duševní poruchou, jestli snad narážíte na nějaké stihomamy, strachy ze zchudnutí a bídy, jak jste se jich dotkl v Café de la Paix. Žádné dlouhodobé jedy,“ řekla, „vskutku, drahý Louisi, ten Pitaval vám zřejmě učaroval. Promiňte, Excelence,“ pohlédla na generála nedaleko, „promiňte, že můj bratranec začal tak tragicky přemýšlet před vámi. Jsme ovšem ještě všichni trochu rozrušeni z Julesovy Sonáty měsíčního svitu…,“ a generál se uklonil, přistoupil k Csikovi a řekl:

„A což herna? Královská Výsosti, nezahrajeme si kulečník?“

„Nevypijeme si šálek kávy?“ zeptala se vévodkyně, „anebo vy chcete, Louisi, zas hrát se mnou ruletu? Víte, že nemám štěstí.“

*

S nepříbuzenskými hosty vídeňskými se vévodkyně rozloučila v noci po koncertu v domě na Rennwegu. S pány z čestných stráží, s právními zástupci, avšak i s pánem z Hesenska a s neteřemi. Pan Wu-i-šeng jí při loučení řekl: „Paní. Mohla byste mi brzy prokázat čest a navštívit můj příbytek ve Schreyvogel, neboť právě uplynulé dni smuteční skýtají možnost k zamyšlení,“ a vévodkyně odvětila: „Vaše laskavé pozvání, pane, přijímám ráda. Použiji je i k tomu, abych vám s díkem vrátila knihu, kterou jste mi půjčil.“ Pán se zeptal, zda jí kniha pomohla, a vévodkyně řekla: „Pomohla mi, neboť mi poskytla inspiraci.“

„Nejedu přímo do Monte Carla,“ řekl jí pán Radkoberg z Monaka, „ale k Bodamskému jezeru,“ a přijmouc od něho jehlici s malým briliantem, dala mu na památku jedny přesýpací hodiny. „Jasnosti,“ řekl jí krásný Louis-René de Gramont, „kdyby bylo nešlo o smutek, poděkoval bych vám obzvlášť za krásné prožitky, které jsem zakusil ve vašem domě. Víte, že bych byl vskutku velmi poctěn, kdybyste přece jen někdy navštívila ten můj domek na Capri. Stanislav,“ řekl a mínil mladého Potockého, „by vás tam zcela jistě rád doprovodil…,“ a vévodkyně odvětila: „Drahoušku, ráda. Snad Bůh dá. – Csiko,“ řekla bratranci z Braganzy, „musíme se vídat častěji, pokud jsi ve Vídni. Dlužím ti jisté sdělení o tom, do čeho se právě pouštím. Ty to pochopíš a rozmlouvat mi to nebudeš, jako letos v lednu Louis, ale na to je čas.“ S díky za výpomoc se služebnými se rozloučila s Metternichovými a s díky za vše, hlavně za kuchyň, s paní Colloredo, která přece jen již v domě na další noc nezůstala. A rozloučila se i s francouzským vyslancem a jeho ženou, s tou s potěšením obzvláštním.

* * *

Příští den dopoledne, kdy počasí nebylo hezké, nebo bylo pošmourné a vál dost studený vítr, odjelo příbuzenstvo s kyticemi a věnci na Centrální hřbitov k hrobu hraběte Kevelsberga. Italská matinka jela ve svém velkém černém klobouku.

Když se průvod s kyticemi ubíral hřbitovem mezi skvostnými náhrobky a pomníky, když minul čestné hroby v živých zelených plotech ze stříhaných buxusů, když po vymetených cestách, které teď z jara byly již posypány drobounkým bílým štěrkem, minul světlý náhrobek generála von Hesse s bílou bustou a dole s nápisy jeho vítězných bitev na zelenavých deskách, tchyně řekla:

„Už ani nevím, santa Madre, jak ten Hanziho hrobeček vypadá. Stojí tam ještě ten rakouský voják u reliéfu koně? Nepoškodil ho snad nějaký mráz, pioggia, fulmine, tempesta?“

„Voják u reliéfu koně, ale nikoli rakouský, nýbrž italský, a nikoli na hrobě Hanziho zde, ale na hrobě otce v Sant Angelo, matko,“ řekl Poldi, „Hanziho hrob je mohylka s erbem a dvouhlavým orlem.“ Pak došli k hrobu.

„Děvenko zlatá,“ řekla tam paní tchyně, „nezdá se ti to hrozné? Mia Madre santa, proč jen ten Hanzi musil rukovat do války proti Prusům, vždyť byl tak mladičký, skoro ještě dítě, vždyť nemusil,“ a otevřela taštičku a chvíli v ní hledala. Pak vytáhla brýle.

„Nevěděla jsem, matinko, že užíváte brýlí,“ podivila se vévodkyně, „ještě jsem je na vás nikdy neviděla,“ a matinka, rozená Wastelli della Salleta z Cremony, odvětila: „Chci si přečíst ten nápis na hrobě, děvenko. Když je hezké počasí, čtu bez brýlí. Ale když je ošklivo a vítr jako teď, to bez brýlí nejde.“

Pak se vévodkyni zdálo, jako by zaslechla zvuk, jaký vydávají elektrické zvonky, a musila se usmát. Jako by z nějakého vzdáleného hrobu kdesi za stříhanými buxusy v závanech větru zalétal hlas zvonku. „Kde by se tu vzal, na Centrálním hřbitově vídeňském, zvonek,“ znovu se usmála velice, „slyším meluzínu.“

„Musím vám něco říci, Sofie,“ pravil Louis když vyšli před hřbitovní bránu, kde stály jen tři babky zahalené, prodavačky svíček, krámky zavřené, ovšem, bylo k polednímu, vítr a co chvíli možnost deště, „všimla jste si té malé kosmetické vady vašeho Pummela? Veze panstvo na hřbitov a nemá obligátní rukavičky, bílé ani hnědé, nemá vůbec žádné. Ale zato má veliký nádherný prsten. Nevěděl jsem, že u vás ve Vídni nosí kočí veliké nádherné prsteny. To ho měl už tenkrát, když jste ho vytáhla z cirkusu?“ A pak ve chvíli, kdy měli nasednout do kočárů, zazněl výkřik italské matinky tchyně. „Cappellino, cappellino,“ chytla se za hlavu, „klobouk, santa Clara,“ a její velký černý klobouk běžel ve větru kamsi do ulice. Poldi se za ním rozeběhl a chytil ho.

Po příjezdu ze hřbitova se Justina zeptala své paní, jak dlouho bude mínit nosit smutek.

„Justino,“ odvětila, „její dotaz je patřičný, avšak nepatřičný též. Správný proto, že chce vědět, jak mi má připravovat garderóbu, nesprávný proto, že jak dlouho člověk nosí smutek, nemíní, ale má to předepsáno. V rakouských zemích, nemýlím-li se, vždycky platilo, co u nás ve Francii. Smutek hluboký u příbuzných šest týdnů a poloviční tři měsíce. Na tu dobu se vyvaruji návštěv, ty mohu spise přijímat. Nicméně nějaké vykonat musím a je možné, že při některých budu nucena nebrat smuteční odění nejhlubší…,“ a měla na mysli brzkou návštěvu své kavárny na Františkánském náměstí, kam v hlubokém smutku jít nemohla, protože tam chodila inkognito.

Zavolala komorníka Uhrmachra a vybídla ho, aby dokončil přípravy k zavedení telefonu, které byly přerušeny strýcovou smrtí v samém začátku, a aby dopsal stavebnímu znalci architektu Sebestovi, že bude prosit jeho a pana architekta Marka o návštěvu příští týden v pátek.

Pak zavolala Pummela.

„Pummel,“ řekla mu v kabinetě, když kočí s předlouhým knírem vstoupil, „proč nevzal, když jel na hřbitov, rukavičky?“

Pummel pohlédl v rozpacích na své ruce.

„Ovšem, teď prsten nemá,“ kývla vévodkyně, „teď ne, protože se teď hosté na něho nedívají. Protože nemá, komu se jím chlubit. Věděla jsem, že se ještě rád ve společnosti ukáže, ale že i s prstenem, jsem netušila. Vzal na vědomí, že ho denně ukazovat nebude. Užije si ho, až se otevře hotel, ještě ažaž, a teď ať nosí rukavičky.“

Příští den se rozejelo příbuzenstvo.

Clemens, Charles, žena, Berthe, Marionetta, Louisův otec… Julesovi věnovala vévodkyně modrou kávovou soupravu, vzácný výrobek porcelánky vídeňské z roku 1751, signovaný střední částí rakouského znaku. „Abyste si, Julesi, vzpomněl aspoň při kávě, jak jste oblažil na Rennwegu tetu a její hosty krásnou hrou.“ A malému synovci Charlesovi dala na památku přívěšek na krk v podobě vzácného zlatého tolaru.

Když si Louis v pokoji pakoval svůj vak z bůvolí kůže, řekla mu:

„Ani jste se Louisi, neptal, co jsme hovořili s Adalbertem ve vlaku a jak je daleko hotel.“

„Dozvěděla jste se něco?“ zasmál se Louis a vévodkyně odvětila, že vlastně nic. „Asi není, co se dovídat,“ pokrčil rameny, „touha po zprávách má velké oči. No a na ten hotel…, hořím zvědavostí…, i když se tomu stále vzpírám věřit.“

„Buďte, Louisi, ujištěn, že až hotel bude, vás pozvu.“

Odjížděl rychlíkem na Norimberk, Frankfurt a Forbach a nebe nad městem bylo zataženo stejně, jako když sem přijel.

Nakonec se rozloučila s Poldim, Klárou a italskou matinkou, rozenou Wasteli della Salleta z Cremony, bytem v Sant Angelo. Nasedli na rychlík, který odjížděl k večeru z nádraží Františka Josefa přes Tarvisio, Udine, Benátky, Padovu a Florencii do Říma. Vévodkyně je s Pummelem doprovodila až k vlaku.

„Až přijedu domů,“ řekla matinka na peronu ve velkém černém klobouku, „hned si koupím med a křen. A nápisu ti, děvenko má zlatá, jak jsme dojeli, a taky vévodovi Le Guynac, jestli to na ty žíly zabralo. Ten tvůj kočí,“ zasmála se, „cocchiere senza frusta, ma con baffi. Kdo ví, fanciulla mia, jestli se vůbec ještě uvidíme, to víš, jsem stará zchromlá ženská, donna vecchia.“

„Ale matko,“ usmála se vévodkyně, „pročpak stará. Vždyť je vám šedesát, to není žádný věk.“

„Sessantatre,“ opravila ji, „až přestane pršet, dej Hanzimu na hrob svíčku. Já na něho musím ustavičně myslit. Málo platné,“ vyňala z taštičky kapesníček, „na mrtvé zapomenout nemůžeme, nemáš ten pocit? Jeho tělo je sice zde u vás – campo santo centrale,“ řekla italsky, „ale duše v nebi – in coelis,“ řekla latinsky. „Chissá, zda se ještě uvidíme…!“ A vévodkyně ji políbila a bylo jí smutno.

„Zas jeden den za námi,“ myslila si, když poslední vůz vlaku s červeným světélkem mizel v dálce kolejiště, „hingeht die Zeit…, čas míjí, wir gehen alle dem Tode entgegen, jdeme všichni smrti vstříc. Ale proč to všechno vidět stále jen a jenom černě… Musím více myslit na muzeum,“ usmála se a opustila peron.

18.

V půl třetí vystoupila vévodkyně z kočáru na Štěpánském náměstí poblíž chrámu. Počasí z minulých dní se uklidnilo, již žádný vítr ani déšť, a tak jela bez deštníku. Měla tmavý klobouk, černou pelerínu, zdobenou u šíje kožišinou z činčil, bylo totiž trochu chladno, a dlouhou černou sukni. I taštička a rukavičky byly černé. Blůza byla tmavá, přiléhavá, u krku upnutá, a na hrudi jen malý zlatý křížek. Na zápěstí hodinky a na rukou jen tři prsteny. Jeden s ametystem kajícné barvy fialové, druhý s neurčitým opálem a třetí pouhý žlutavý jantar.

Když vstoupila do kavárny na Františkánském náměstí, kde v tom čase bývávalo poloprázdno, zahlédla tmavou blůzku a bílou vyšívanou zástěrku, jak skočila do kuchyňských dvířek. Marcelka ji zřejmě viděla dřív než ona ji a vévodkyně se usmála. Majitel kavárník pan Wenzel Musil ve fraku přiběhl, aby jí pomohl z peleríny, a za ním ve fráčku číšník žák, celý vylekaný, s bělostným hadříkem, aby přejel mramorovou desku stolku u okna.

„Madame,“ poklonil se majitel kavárník, když vévodkyně usedla, a jeho tvář zářila, „es ist für uns…, už jsem se obával, zda madame nepotkala nemoc, něco nemilého, obtížného…, že nás tak dlouho nepoctila převzácnou návštěvou…,“ a vévodkyně se usmála.

„Žádná nemilost a obtíž mě nepotkala, pane kavárníku, a nezdá se mi ani, že jsem tu tak dlouho nebyla. Odhad času někdy klame. Nemohla jsem dříve, es muss so gewesen sein,“ a kavárník majitel zdvořile kývl a spokojeně řekl číšníku žákovi, který vykukoval za ním:

„Franci, ještě přilož do kamen,“ a hoch hned skočil k musgráfkám a sklonil se nad kyblík s uhlím. „Je sice květen,“ podotkl pan Musil, „ale přece příliš teplo není, a tak ještě trochu topíme. Womit darf ich…, čím smím…, tak co, Franci…,“ otočil se ke kamnům, u nichž teď číšník žák klečel na jednom koleni, „wozisten, proč nepřikládáš…?“ a číšník žák zoufale vzhlédl od země.

„Milostpane, lopatka. Lopatka…, dürfte verloren gegangen sein…, se snad ztratila.“

„Aba Franci,“ usmál se majitel kavárník, „proč by se ztrácela, vždyť tu byla, taks ji někam zašantročil. Běž do kuchyňky a vem si jinou, běž…,“ a chlapec vyskočil a běžel.

„Někam hoch odnesl lopatku a neví o tom,“ řekl pan Musil omluvně vévodkyni, „včera ji koupil na Taborstrasse v železářství, takovou zvláštní lopatku na uhlí, červenou, ona se mu líbila, a teď se chudák zmátl a neví, kde je. Vídeňskou kávu, madame?“ zeptal se zdvořile a vévodkyně s úsměvem kývla. „Později,“ řekla, „griotku.“

Přiběhl číšník žák s novou lopatkou a také s košťátkem, chvilku rychle chrastil u kamen, jak nabíral uhlí a sypal je do nich, pan Musil donesl kávu a minerálku na vévodčin stolek a vévodkyně vyňala z taštičky arch papíru a chopila se tužky.

„Franci,“ řekl pak pan Musil v kuchyňce, „už zase? Vždyť tohle nikdy neděláš, jsi takový rozumný, ale když přijde madame, tak se bojíš a bojíš a hlavu ztrácíš, prosím vás…,“ obrátil se i k Marcelce, která nehybně stála u kamen a chystala kávy pro hosty, jichž už brzy mohlo přijít více, „nebojte se, buďte klidní, víte, co jsem vám…,“ a chtěl ještě něco říci, ale nedokončil, protože do lokálu někdo vstoupil, a tak jen řekl: „Franci, běž k hostu.“ Ale pak hned hocha vrátil a řekl: „Počkej, já půjdu sám.“

„Vítám vás zdvořile, pane rado,“ uklonil se příchozímu a pomohl mu z kabátu, byl to starší pán, měl šedivou bradku a byl v černém. Když si sedl k jednomu stolku, kavárník přetřel mramorovou desku a řekl:

„Čím mohu sloužit, Herr von Splüttenberg?“ a pán řekl:

„Pivo.“ A vévodkyně pozdvihla zrak od svého papíru a nenápadně pohlédla na pána.

„Mon Dieu,“ řekla si v duchu, „baronku Splüttenberg zrovna nepřipomíná, vypadá dost normálně. Její otec to být nemůže,“ přemítala, „ten přece už pár let leží v hrobce v Linci, její bratr? Nikdy jsem neslyšela, že by měla bratra, má jen jednu neprovdanou sestru a ta je snad v ústavu pro duševně choré, snad tedy nějaký její strýc? Anebo pouze jen obyčejná,“ myslila si, „shoda jmen? Chodím sem tak dlouho inkognito, ví o tom jen jediný pan Wu-i-šeng a nikdo mě tu dosud neodkryl. To by tak scházelo, aby mě tu vyslídila právě baronka Splüttenberg, mon Dieu…,“ vévodkyně se musila zasmát. Starší pán si podal dnešní Neues Wiener Tagblatt a zakryl si jím hořejší část těla. A vévodkyně stiskla tužku a opět se sklonila nad archem papíru v zamyšlení. Pak začala pomaloučku načrtávat na papír různé čárky a křivky.

Načrtávala různé čárky a křivky, po paměti upíjela kávu, chvílemi zvedla hlavu a hleděla oknem na náměstíčko, na Fischerovu kašnu se sochou Mojžíše, z níž vytékal pramen jako na poušti ze skály, občas upila minerálku, odkládala arch a z taštičky vyjímala nový. Když za delší dobu opět vzhlédla k stolku staršího pána, viděla číšníka žáka, jak právě před jeho rozevřený Wiener Tagblatt staví novou sklenici piva a běží pryč. „Už asi třetí,“ zasmála se v duchu, „pije pivo a čte Tagblatt. Jen ještě kouřit viržinko.“

„Milostpane,“ vyhrkl hoch, když vběhl do kuchyňky, „milostpane! Dnes dáma nepíše. Dáma kreslí,“ řekl pln údivu a překvapení, „viděl jsem to. Kreslí! Aby tak byla malířka jako pan Diezler,“ a kavárník pan Musil se usmál a zavrtěl hlavou.

„Abagé, Franzl,“ odvětil tiše, „na malířku nevypadá. Je to prostě dáma, která píše paměti. Hlavně však…, víte, co hlavně,“ pan Musil pohlédl zas i na Marcelku, která vařila kávy, a chlapec vyhrkl: „Hlavně… arcivévodkyně rakouská, která chodí… tajně…,“ a Marcelka, celá ustrašená, řekla: „Neteř císaře pána.“

„Ale nemusí to tak být,“ uklidňoval je pan Musil, „to byl tenkrát jen takový můj názor, rozumíte, tak se nelekejte a jak vám stále říkám, dělejte jakoby nic. Vždyť ona vás má jistě ráda.“ A vyšel do lokálu.

Chvilku postál poblíž vévodčina stolku a vévodkyně zdvihla hlavu od svých náčrtků.

„Bitte ich mir erlauben zu dürfen…,“ řekl a osmělil se poněkud přistoupit blíže, „když tu madame nebyla tak dlouho…, nicht so lange…,“ opravil se ihned, „tak dlouho ne…, chtěl jsem se jen zeptat…, jak je madame spokojena s výrobkem bratrance… Zda, prosím,“ řekl, „mechanismus, jejž bratranec vložil do šperku, slouží…, zda se otevírá a zavírá stále lehce, tiše, nenápadně…,“ a vévodkyně postřehla, že pan Musil mžikl na její ruce.

„Zřejmě prsten pana bratrance na mé ruce nevidíte,“ usmála se na ametyst, opál a jantar na svých prstech, „to je v pořádku. Nosívám ho jen za zvláštních okolností, výrobek je to však krásný a mechanismus slouží. Jak se Mistr Radechowsky má?“

„Je právě,“ řekl majitel kavárník povzbuzen a šťasten, „zas zde. Přijel, neboť tu má jednání, ale přijel i proto, aby se trochu nadýchal vídeňského května.“

„Říkal jste, jestli se nemýlím,“ podotkla vévodkyně, „že tu měl pronajat jakýsi apartmán, z něhož se stěhoval,“ a pan Musil odvětil:

„Ano. Měl pronajat a stěhoval se, již se přestěhoval, protože majitel ten apartmán potřeboval. Majitel mu však poskytl náhradu velkorysou. Stejně blízko u Vídně a v prostředí nádherném. Knížecím, ani se to vypsat nedá,“ a pan Musil pohlédl ke dveřím. Dveře se totiž opět otevřely a do kavárny vstoupil nový host.

Delší hnědé vlasy, malý tmavohnědý knírek, bezvousá brada. Tmavě zelené kalhoty, drobně kostkované hnědobílé sako a u krku žlutá hedvábná šála. A pod paží destičky.

Vévodkyně postřehla, že se Daniel Diezler usmál, asi jako člověk, který je mile potěšen. Byl zřejmě rád, že ji tu zas vidí. Neušlo jí ani, že si všiml archu, který měla před sebou na stolku, a tužky v ruce. Majitel kavárník mu připravil blízký stolek u musgráfek, kde vždycky sedával. Objednal si svoji griotku a desky si opřel o klín.

„Vzácná paní zde,“ řekl vlídně k vévodkyni u okna, „dlouho nebyla.“

Viděli se tu už párkrát a teď už spolu mohli mluvit jako známí hosté. Ostatně právo k tomu skýtala i někdejší příhoda s griotkou. Malíř dělal na vévodkyni nejlepší dojem. Tento třicetiletý mladík s dobrotivým, laskavým pohledem a tichým, skromným chováním sem chodíval kreslit či studovat tváře a vévodkyni se líbil.

„Dlouho nebyla,“ usmála se vévodkyně k musgráfkám, „pan kavárník mi sdělil něco podobného. Dříve jsem nemohla, es muss so gewesen sein,“ řekla a upila kávy z šálku, který byl již téměř prázdný. K malířovu stolku přicházel číšník žák s griotkou a minerálkou a nesměle pokukoval k stolku u okna. Když obsloužil malíře, vévodkyně na něho kývla a řekla si o griotku. V té chvíli se opodál poněkud stáhl rozevřený Wiener Tagblatt a starší pán si objednal další pivo.

„Všiml jsem si, že dnes před dámou neleží kniha v kůži se zlatou ořízkou jako obvykle, ale arch papíru, a že paní kreslí,“ řekl malíř. „Promiňte, já to zahlédl, já se úmyslně nedíval,“ řekl omluvně, avšak i poněkud žertovně, a vévodkyně kývla.

„To není kreslení,“ odvětila a snažila se, aby i její hlas zněl žertovně, „sotva byste se potěšil, kdybyste to viděl, já kreslit neumím. Když zde sedím, obvykle pracuji, byť si dělám jen výpisky z knihy, zde totiž dostávám,“ žertem řekla a rukou naznačila lokál, „inspiraci.“ A v duchu si myslila: „Pozoruje bystře a má paměť. Vzpomíná si přesně i na vazbu mého Tacita.“

„Takovéto kavárničky vskutku inspirují, kdo se jim poddá,“ kývl malíř, „a já mám dnes inspirace, že jí přímo hýřím. Nenačerpal jsem ji jen zde, na Františkánském náměstí u pana Musila, nýbrž tentokráte i daleko odsud. Přenesl jsem ji sem, kde dostává,“ malíř rozpačitě koukl na svůj stolek, „… aby se tak řeklo, novou příchuť a možná že mi vydrží dost dlouho.“

„Pak buďte rád,“ kývla vévodkyně, „uchovat si inspiraci a přenášet ji s vlastním nitrem je jistě schopností výtečnou,“ a jak hleděla k malíři, příliš nevnímala, že se blíží zardělý hoch s obsluhou. „Výtvarný umělec se snad umí inspirovat vším,“ řekla, „každou drobnou věcí, každým pohledem…,“ a opět téměř nevnímala, že je číšník žák u jejího stolku a klade před ni sklenku. A malíř řekl:

„Má to tak být, jak dáma říká, umět se inspirovat každou drobnou věcí a každým pohledem, to je malířovo štěstí. Ale jsou některé velké zdroje inspirace pro malíře v jiném smyslu a jedním z nich je, co naplat, přece jen ta Paříž. Byl jsem tam pět dní…“

„Byl jste v Paříži?“ vévodkyně vzhlédla a malíř kývl.

Vtom se však ozval v lokále hlas.

Vévodkyně vzhlédla k blízkému stolku. Tagblatt byl odsunut z tváře pána von Splüttenberga a před ním stála sklenka griotky s minerální vodou. A před ní – vévodkyní – sklenice piva. Ale to již přibíhal pan Musil.

„Mein lieber Gott, mein Gott,“ zatřásl hlavou, „ich bitte höflichst um Verzeihung… za prominutí, té Franci iz ébn zó unruhich, chlapec je tak…,“ a říkal to teď v tom nářečí pánovi von Splüttenberg, hlavně však jí – vévodkyni – a hoch stál mezi stolky jako opařený sloupek. A zatímco pan von Splüttenberg kývl a opět se zahalil do novin, pan Musil vyměnil griotku a pivo. Vévodkyně se na číšníka žáka povzbudivě usmála, kavárníku řekla: „ist schon in Ordnung,“ a znovu pohlédla k malíři…

„Franci,“ řekl v kuchyňce majitel chlapci, „prosím tě, tak se prober. Myslil bys na to, co děláš, kdyby ses nebál. Tak si probůh mysli…, snad ti to neříkám poprvé, mysli…, že neobsluhuješ madame, ale nějakou normální paní, třeba paní radovou Gelbovou nebo paní Jung. Madame přece nemusí být arcivévodkyně, to je přece jen takový dohad, může to být nějaká urozená kněžna. A i ty, Marcelko,“ řekl dívence u plotny, „se za chvíli ukaž v lokále. Aby si madame nemyslila, že i ty se bojíš. Za chvíli tam přilož,“ dodal k chlapci.

„Paříž,“ kývl malíř Daniel Diezler, když ho vévodkyně vlídně vybídla, aby sdělil nějaký svůj dojem či zdroj tamní inspirace…, mohli spolu mluvit od svých stolků, neboť vzdálenost mezi nimi to připouštěla…, „Paříž. Byl jsem tam předtím už třikrát, takže jsem tentokrát aspoň moc nebloudil a mohl jít i najisto. Kromě Louvru, kam chodím vždycky, jsem se soustředil, díky jednomu svému tamnímu známému, na Montmartre. Překvapivé, jak se rok od roku vzmáhá. Je sice stále chudý, jako býval, ale…,“ malíř se zamyslil, „prostě jako by teď, koncem století – aspoň tak to tvrdí můj známý, nabíral nový dech. Čím dál víc se tam usazují básníci, hudebníci, kritici, ale hlavně malíři. A přibylo tam i pár nových hospod, kavárniček, kabaretů a také – také ta bistra. Ta pařížská bistra my tu ve Vídni vlastně neznáme,“ usmál se malíř, „vznikají hlavně na Pigalle. Překvapilo mě však,“ pohodil hlavou, jako by si vzpomněl na něco zcela jiného, „že vlastně ještě není dostavěna bazilika Sacré Coeur. Myslil jsem, že ji už dávno vysvětili.“

„Stále ještě zřejmě dostavěna není,“ kývla vévodkyně, „ale vysvětili ji už vskutku dávno. V roce 1887, jestli se nemýlím, tedy právě před deseti léty.“ A protože postřehla, že se malíř na mžik zarazil, zřejmě údivem z její znalosti, rychle podotkla:

„Máte-li tam známé a již vícekrát jste tam byl, asi jste se setkal s nějakým malířem…,“ a Daniel Diezler odpověděl:

„Dáma má pravdu. Měl jsem bohudík štěstí, dodnes nevím, čemu za to vděčím, pár přátel jsem tam získal a snad pouze jen jejich přičiněním jsem mohl navštívit i pár ateliérů, na Montmartru i jinde. Jinak však je to svět sám pro sebe. Rakouský malíř by tam asi společensky, smím-li tak říci, hned tak nezakotvil, ale bojím se, že ani umělecky. Berou nás jako vzdálené a cizí lidi. Vídeň je pro ně pojem jako město, ale naše výtvarné umění současné a dnešní…, myslím hlavně malířství…, je moc nevábí a sotva je znají. O sochařství našem ani nemluvě…,“ a vévodkyně kývla.

„Pokud jde o sochařství, ani se nedivím,“ řekla a měla na mysli svůj dávný názor. Vídeňské pomníky a sochy se jí nikdy moc nelíbily a byla si jista, že se s pařížskými nedají srovnávat. Kdysi jí její pařížský bratranec, řekl: „Jestli u vás náhodou postaví lepší pomník, pak má tu smůlu, že ho není odnikud vidět. Neštěstím však je, že všechny ty rakouské sochy další vystraší člověka i potmě…,“ a ač vždycky vše, co jí Louis řekl, brávala opačně, v tomto mu v duchu dávala za pravdu. „Nuže,“ zeptala se nenápadně, „s kým jste se tam setkal?“ a malíř upil griotku, kterou měl na stolku, a řekl:

„Viděl jsem tentokrát v ulici jménem Fromantin ateliér Julese Lefebvra. Je mu dnes už přes šedesát a já jsem… tentokrát… pochopil, smím-li tak říci, proč právě on je zde u nás ve Vídni dost znám a ctěn… Měl jsem čest pár slov vyměnit s panem Puvisem de Chavannes, který má dnes už přes sedmdesát a v Paříži je ve velké úctě. Vydobyl si ji svými freskami v Panteonu. Podřídil vnitřku Panteonu…,“ pravil a bezděčně zavadil zrakem o papír s čárkami a přímkami, který ležel před vévodkyní, „podřídil vnitřku své obrazy, linie, barvy, tu svou malířskou vizi, tak se to v Paříži chápe, a Panteon, díky jeho freskám, velice získal. Viděl jsem tam jeho Mládí svaté Jenoféfy. Pan Puvis se necítí zdráv a podotkl, že asi brzy zemře.“

„Puvis je prorok,“ usmála se vévodkyně a zjistila, že se malíř opět na mžik zarazil, a tak rychle řekla: „Osobně ho samozřejmě neznám, soudím tak jen podle jeho mystických námětů. Z těch mladších malířů,“ zeptala se, „z těch někoho znáte?“ a zároveň si pomyslila, jak vlastně sama o nich málo ví, jak dlouho tu Paříž dokonale nesleduje, a Daniel Diezler odvětil:

„Ano, ti mladší. Viděl jsem portrét jistého hudebníka Satieho, který dělala jakási paní Suzanne Valadon. A tuto madame Valadon soustřeďuje na jeho řeč, „oddal jsem se tentokrát v Paříži ani ne tak malířským jménům jako spíše jejich námětům. Totiž obrazům, které mě v současnu velmi vábí, a to jsou jednak jisté krajiny či přírodní zákoutí, a… lidské tváře. Lze nepřesně říci, portréty…“

Když to vyřkl, vévodkyně ještě více zpozorněla, a to Danieli Diezlerovi neušlo. Upil kapku minerálky, více se naklonil k vévodčinu stolku a povzbuzené pravil:

„Objevil jsem totiž svého času zde za městem jedno zcela nevídané místo, o němž asi málokterý Vídeňan ví. Pravou pastvu pro oči a srdce malíře. Je třeba si představit svěží venkovský potok v mírném úvalu a za ním, na druhém břehu…, těžko to popsat…, prostě ovocný sad. Ovocný sad však není pravý výraz. Žádný pěstěný sad, v němž se češe ovoce, aby se sváželo do vídeňských lahůdkářství, ale sad, sad…,“ malíř hledal slova, „sad plný starých, pokřivených, zohýbaných stromů na hrbolaté půdě a mezi tím křoviska, kopřivy, plevel, a tu a tam strašlivá dřevěná bouda a v pozadí toho všeho pár vyšších topolů. To vše je krajina či lépe podivné zákoutí, které mě velice vábí. Avšak stejně podivní, ba snad ještě podivnější jsou tamní lidé. Lidé, kteří v tom zmrzačeném sadě bydlí. Podle pravdy,“ řekl omluvně a rychle, „já ty lidi vlastně neznám. Viděl jsem tam pouze jednoho člověka, jistou ženu – to teprve teď, před pár dny, jsem tam spatřil ještě jednoho – to já jen sám podle té ženy soudím. Prostě lidé, které nutno vidět, a měl-li by je malíř věrně vystihnout…, o to by právě šlo, musil by vniknout do jejich duší…, duší vskutku stejně tak podivných a zvláštních, jako jsou ty staré zubožené stromy kolem nich a ty jejich chýše. Portréty jedinečných nevídaných lidí v jedinečném nevídaném prostředí, a právě o to mi jde. O tu prazvláštní ženu, kterou jsem tam spatřil, a o to prazvláštní zákoutí, v němž se tam nalézá. Toto místo kousek za Vídní se stalo mým malířským zájmem.“ A Daniel Diezler hned pokračoval:

„V Paříži jsem si prohlížel různá krajinná zákoutí a různé portréty malířů střední i mladé generace a v duchu jsem je srovnával s tím, jak vidím a maluji to své krajinné zákoutí a tu svou ženu já. Viděl jsem jednu krajinu Cézannovu, jediný obraz, je to zvláštní malíř, je téměř neznám, a přece se o něho vedou spory, a já v tom Cézannovi našel obrovský smysl pro barvy. Viděl jsem krajiny Sisleye, třeba thomerskou rovinu s několika stromy a keři, tedy opět krajinu. A pak jsem zhlédl portréty. Portréty Renoirovy, Manetovy, Monetovy, dva skupinové portréty Fantin-Latoura a pak i jejich různé postavy, které vlastními portréty nejsou, nýbrž postavami, jež něco symbolizují nebo tvoří nějaký děj. To jsem hlavně spatřil u Bastien-Lepaga. Na jeho Venkovské lásce, Johance z Areu, umístěné do zelené zahrady, a na ženských postavách na polích při senoseči a sklizni brambor. To první pole má atmosféru skutečného léta, to druhé – to je říjen. Dlouho jsem však hleděl na jeho další obraz, na němž zachytil…, snad se tak dá říci, samotu. Uprostřed chudé, opuštěné krajiny stojí jedna samotinká dívka, které kouká hlad a bída z očí. Račte rozumět,“ řekl malíř a vévodkyně…, která už od první malířovy zmínky o portrétech myslila na portrét svého bratra, stvořený Eugènem Carrièrem…, už chvíli cítila, že se malíř dostal do stavu velikého zaujetí, že vše, co říká, zřejmě hluboce prožívá, nicméně i tak zůstává – byť aspoň navenek – vlídný, klidný, račte rozumět. Jsou to zvláštní krajiny, avšak různé, jsou to portréty, avšak opět různé, ba velmi různé, anebo jsou to spíš než portréty pouhé velmi různé a odlišné postavy. Podle toho, který z těch malířů si je vybíral, volil a je maloval.“

Daniel Diezler zmlkl. Chvíli hleděl na své černé destičky, které již delší dobu neměl na klíně, ale na stolku, a zatímco mlčel, vévodkyně přemýšlela. Malíř se jí vskutku líbil. Potvrzovala si dojem, který z něho měla, když ho zde v kavárně viděla poprvé. Byl skutečně tichý, klidný, skromný – klidný, byť nyní i zanícený – a měl laskavé oči. Nebyl domýšlivý ani pyšný, neměl rozmáchlá gesta a hlavu nahoře, nýbrž spíše skloněnou, a byl přirozený, skromný, i když mluvil o poznatcích z Paříže. A takovým byl i jeho oděv, i to jeho kostkované sako a žlutá hedvábná šála, dokonce i ty jeho delší vlasy a knírek, a vévodkyně teď navíc nabývala dojmu, že tento malíř skutečně umění rozumí a bude zřejmě dobrý. Neboť jakkoli v hudbě byla chabá, výtvarnictví milovala, malířství pak znala a obrazy ovládala. Upila griotky a řekla:

„Smím-li se zeptat, když jste takto hledíval na obrazy malířů, které jste jmenoval, nehrozí vám z toho jakožto malíři jisté nebezpečí?“ a když malíř zřejmě hned nepochopil, řekla:

„Nebezpečí podlehnutí jejich vlivům. Nebezpečí nápodoby. Ovlivnění nějakou tou tamní módní vlnou, jestli tam právě taková je. Slýcháváme, že toto je pro malíře spíše zlé než dobré, protože prý ztrácí sebe sama,“ a malíř řekl:

„Rád bych věřil, že obstojím. Nehleděl jsem na jejich obrazy, abych si z nich bral vzor, ale abych pouze jen v duchu porovnával, jak co vidí a malují oni a jak co vidím a malovat chci já. Víte, vzácná paní,“ řekl, „já ty obrazy studoval. Ale tak si tajně myslím,“ zavrtěl nejisté hlavou, „že by nám tady u nás trochu toho…, snad se dá říci, poučení současným malířstvím francouzským neškodilo. To jsem také myslil, když jsem řekl, proč právě asi zde u nás je tak znám a ctěn pan Lefebvre a ne raději někdo jiný…“ Vévodkyně pootočila na chvilku hlavu k oknu a pohlédla na Mojžíšovu kašnu, z níž vytékal pramen, a pak zas pohlédla k malíři a řekla:

„Zmínil jste se, že máte ten půvabný, avšak i velmi zvláštní kout u Vídně, o němž snad málokdo ví a kde tvoříte…,“ a malíř řekl:

„Zatím vlastně moc netvořím, nýbrž se spíš chystám. Zatím si tam dělám jen takové skici…, skici onoho prostředí a oné tamní ženy…“ a malíř si teď názorně představil, jak to umí snad právě jen malíř anebo básník a spisovatel, tedy tito lidé bohumilí a vzácní, svou poslední návštěvu toho zvláštního místa nedaleko Vídně…

* * *

Daniel Diezler zajel totiž k Lobau hned druhý den po návratu z Paříže. Nenesl si tentokrát v tašce jen blok a tužky. Vypravil se k Lobau s barvami. Nikoli však s oleji, plátnem a štětci, k tomu se dosud neodhodlal, ale s pastelkami. Chtěl si načrtnout pár pastelů. Jako posledně, i tentokrát šel z Aspern k lobauskému potoku polní cestou, takže se vyhnul lesíku a vile, kolem níž se chtěl vracet. Když došel k potoku, zastavil se. Teď – v květnu – tam na druhém břehu některé z úděsných stromů kvetly a již nikde mezi nimi nebylo jediného suchého křoviska. Všechna se už změnila v zelené keře a v zeleních se ztrácely i suché větve na zemi a chrastí. Sad vypadal teď v květnu trochu jinak než v březnu na začátku jara, když tu byl naposled – dostal prostě jiné barvy a jiné měl i potok před ním. Podivné však bylo, že když tu dlel v březnu na začátku jara, obloha byla jasná a plná slunce, kdežto právě teď slunce moc nesvítilo, později odpoledne se dokonce začlo ztrácet za mraky, jako by měl přijít druhý den déšť, což vskutku přišel, a přesto malíř viděl toho slunce na potoce, v sadě i na vzdálených topolech mnohem více než tehdy. „Slunce na nebi právě moc nesvítí,“ myslil si, „a já ho přesto vidím, musí tedy svítit v zemi. Země je sluncem snad již za ten březen, duben prosáklá a já to cítím snad i skrze barvy.“ Na polní cestě, kterou se sem dostal, nepotkal živé duše, ale člověka nebylo ani u potoka a člověka neviděl ani v sadě na druhém břehu, bylo to stejné jako vždy. Slezl z meze po drnitém svahu k potoku a podél něho popošel k nedaleké lávce. Přešel ji a octl se na kraji sadu. A ptal se sám sebe jako posledně: zda žena z chýše bude doma.

Dřevěná bouda, zkřivená, jako by měla co chvíli spadnout, bouda se stříškou, sbitou z rezavých plechů, bouda s několika prkny zavěšenými na horním pantu jako natržené křídlo, jež měly být dveřmi, a s jedním okénkem bez skla, i ona dnes vypadala trochu jinak než posledně. Na střeše teď neseděly sýkorky, ale za to na ní malíř viděl více světlejší červeně. Vypadala jinak snad i proto, že na udusané zemi před ní nebyla stébla slámy, že nízký špalek před ní byl posunut o kus dál a že to, co se válelo za ní v hromadě větví – všechny ty různé a záhadné odpadky a slupky – mizelo v travinách, malíř tam nezahlédl ani hnědavou šeď kostí. Zkrátka i chatrč dnes vypadala jinak, protože jinak vypadal celý sad, který ji obklopoval…, a malíř se před ní zastavil a myslil si: „Zdalipak jinak bude vypadat i – ona… Neměla by mít i ona v sobě více slunce?“

Chvíli postál před chýší u špalku a pak zavolal. Zjevila se teprve, když zavolal potřetí.

Středně velká, bledá. Vyhublá s vysedlou bradou, obočím a lícními kostmi, prostovlasá. S delšími vlasy snad barvy popela. A oblečena v hadry.

„Barbaro, tak jsem zase přišel,“ řekl jí přátelsky a povzbudivě.

Stála strnule jako socha, s rukama podle těla svěšenýma a hleděla na něho neurčitým zrakem. Stejně jako dvakrát předtím.

„Barbaro,“ řekl znovu a vlídně se usmál, „to jsem já. Vždyť si vzpomínáte, když jsem tu byl naposled. Vždyť si vzpomínáte, slíbil jsem, že zas někdy přijdu a teď jsem zde…“

Pořád stála jako socha a hleděla na něho tím svým neurčitým zrakem.

„Bože,“ myslil si zas, „ten zrak. Ten kdybych zachytil, slovem se nepopíše…,“ skutečně. Ten zrak, ten pohled stejně jako posledně, ani pronikavý a ostrý, ani unavený a kalný, ani smutný či zasněný, zkoumavý, pátravý. Nebyl v něm strach ani úzkost, ani radost a vlídnost. Neměl v sobě jedinou jiskřičku, jediný záchvěv ducha, zvědavosti, zájmu, a přece nebyl mdlý či dokonce mrtvý, a malíř si opět uvědomil, že stejně neurčitá a záhadná je i barva jejích samotných očí. Oči a pohled jsou téměř jedno, protože druhé hledí z prvého a první vyjadřuje druhé, ale rozdíl je v tom, že pohled náleží k duši, kdežto oči patří k tělu…, její oči ani světlé ani tmavé, ani černé, hnědé, šedé ani modré nebo žluté, snad v nich byla kapka té zeleně, kterou objevil, když tu byl naposled, jen jediná barva v očích byla jistá, a to barva jejich bělma. Ten pohled, oči nešly popsat. Když dlel Daniel Diezlervesvém vídeňském ateliérku a myslil na to, byl pln naděje a víry, že je zachytí, snad jako Leonardo nepopsatelný úsměv Mony Lisy. Ale když stál před chatrčí proti ní tváří v tvář, živé a hledící, tu naději a jistotu ztrácel. Nyní, pln dojmů z Paříže, se v duchu ptal, jak by ten pohled, ty oči, ten zrak vyjádřil – Renoir. Vlastně se v duchu neptal, pouze jen ho to tak napadlo – není přece otázka a pouhý záblesk mysli totéž – a ptát se, jak by to dělal Renoir, by nebylo jen trochu prostoduché, ale hlavně zbytečné. Ženské tváře Renoira byly tváře dam v lóžích pařížské Opery, tváře dam u klavírů, tváře dam v jemných bílých jarních šatech, tváře městských žen a dívek, to přece nebyla Barbara. A Manet? Dáma ve člunu na vyjížďce z kratochvíle, dámy na balkoně před otevřenými žaluziemi, za nimiž je vnitřek vznešeného salonu, to přece nebyla Barbara, za níž je prkno dveří na jednom pantu a vnitřek boudy, Barbara nebyla ani Manetova Olympia na loži v bělostných poduškách s negerským sluhou, ani ženou v jeho Snídani v trávě, ba ani číšnicí v překrásném krajkoví a přiléhavé jupce za pultem baru ve Folies Bergères, té se snad Barbara podobala nejméně. Barbara byl pravý opak dámy na portrétu Jamese Tissota v nadýchaných bílých šatech, v nádherném účesu a se slunečníčkem, v zahradě s nádhernými urostlými stromy, kterou viděl v pařížském Luxembourgu, tohle byla Barbara v hadrech, s pozadím zkroucených a zmrzačených stromů, podivná chudačka, chudičká ubožačka. Spíše se blížila ženám na některých plátnech Bastien-Lepaga, ale to snad jen proto, že na těch plátnech byly zemědělské dělnice. Nejspíše se podobala té osamělé dívce v chudé opuštěné krajině, které koukal hlad a bída z očí, ale ani té ne. Daniel Diezler si vzpomněl na podobiznu jakési ženy, která visela v kabaretu Lapin Agile na Montmartru v ulici des Saules, kam ho přivedl jeho pařížský známý. Maloval ji malíř jménem André Gill prý před sedmi léty. Brzy nato zešílel a zemřel v nemocnici pro duševně choré v Charentonu. Snad jediná tato podobizna se poněkud víc blížila Barbaře, alespoň zrakem, očima, byť nikoli šatem. „Už tehdy, když ji Gill maloval,“ řekl mu v Lapin Agile jeho přítel, „byl duševně chorý.“

„Barbaro,“ řekl znovu vlídně a mírně, aby ji v nejmenším nepoplašil, „vzpomeňte si. Když jsem tu byl naposled, pustila jste mě dokonce i do svého… příbytku. Víte, že vám neublížím, že se mě nemusíte bát. A zase jsem vám něco přinesl.“

Malíř sáhl do tašky a vyňal, co jí už jednou donesl. Co se jí nemohlo zkazit a co mohla i kousat, jestliže by neměla zuby, což sice nikdy nezjistil, protože se nikdy neusmála, ale podle jediného slova, které kdysi vyřkla, věřil, že zuby má. A podal jí chléb a čokoládu.

K svému potěšení zjistil, že tentokrát ji nemusil tolik přemlouvat a vyzývat, tentokrát se pohnula dříve než posledně, a malíř si myslil: „Přece jen aspoň malá změna k dobru. Přece je v ní aspoň trochu jara, toho května…,“ dal jí chléb a čokoládu do ruky. Ale pak se z ní jaro opět vytratilo a zas stála nehnuté a hleděla na něho. „Ano,“ říkal si, „rozhodně pohled živý, ale nehybný a na mne upřený. Stejně jako posledně. Je na mne upřený, ale to je spis směr než jeho jakost…,“ a malíř si připomněl ještě něco. Něco, co se ještě týkalo toho ženina pohledu… a znovu hrábl do tašky, vyňal čtvrtku a pastelové barvy a sedl si na špalek.

„Barbaro,“ řekl, jak nejvlídněji mohl, když zachycoval modrou tužkou obrys její hlavy, „povězte mi, jak se tu tak pořád máte. Jak tu tak pořád žijete, jak se vám daří, třeba… není vám… uvnitř… zima? Je sice už květen, ale příliš teplo není. Topíte si tam?“

A pozoroval její pohled.

Věděl, že v boudě má kamínka, avšak bez komínu. Když tam topila, kouř musil vycházet nezaskleným oknem, dveřmi a škvírami, takže se mohlo zdát, že uvnitř hoří, zas ji chtěl přimět k řeči, ale mlčela zas. Nehybně stála s čokoládou a s chlebem, hleděla na něho a mlčela, a on kreslil pastelkami její tvář a sledoval její pohled.

Ten pohled měl vskutku ještě jednu zcela nevídanou zvláštnost.

„Ano,“ řekl si znovu, co věděl už z minula, „je to snad i pohled náměsíčný. Náměsíčná je celá. Ale přece jen ten pohled náměsíčný není, stejně jako není mrtvý. Kdyby byl náměsíčný, musil by být nepřítomný, zamlžený, zasněný, kalný, mdlý, možná že i vytřeštěný…, takový její pohled určitě není.“ Vzal si několik pastelek a na okraji čtvrtky zkoušel nastínit tu barvu. Věděl zcela jistě, že se strefit nemůže. Mohl se strefit spíše akvarelem, nejvíce však spoléhal na olejovou lazuru. Teď to byly jen samé pokusy a zkoušky. Její pohled měl však ještě tu jednu další nevídanou zvláštnost a Daniel Diezler se teď ptal sám sebe, s čím tato poslední zvláštnost jejího pohledu souvisí. Zda s jejíma očima, či spíše s jejím nitrem.

Vstal ze špalku a jako posledně si stoupl na trochu jiné místo. A pak znovu pár kroků stranou a ještě jednou, a bylo to opět jako posledně. Nehnula se, stála jako zkamenělá a přitom hleděla na něho. Ať ji kreslil z jakéhokoliv úhlu, hleděla na něho.

A malíř se začínal klonit k myšlence, že ten pohled se mu jen zdá. Že tohle ve skutečnosti není, že tohle ani sám nevidí svým vlastním malířským zrakem, že je to prostě mýlka. „Je to můj vlastní zrakový klam,“ říkal si. „Že to tak je, já pouze v sobě cítím, ale ve skutečnosti to tak není a já to nevidím. Ale proč to tedy tak cítím,“ myslil si, „proč, že na mne upírá zrak, svůj neurčitý pohled, ať stojím, kde stojím, aniž se sama pohne, proč?“ A blesklo mu: „Pane bože, kdyby se mi ji povedlo portrétovat, neměl bych snad pak ten obraz nazvat… Svědomí?“

Sedl si znovu na špalek a znovu kreslil. Věnoval se teď i pozadí, totiž boudě a pohledům v sad. Ten podivný pitvorný sad, jiný než posledně, měl dnes v sobě i něco mystického. Posledně, když tu byl, ano…, to se teprve začínal zelenat, kdežto teď byl už celý zelený a některé jeho stromy kvetly. „Spíš než sad mystický,“ napadlo ho, „sad mytický,“ a napadl mu úchvatný protiklad. Na portrétech, které viděl v Paříži, byly vznešené a krásné dámy v nádherných zahradách, zde byla v kvetoucích stromech ubožačka v cárech… Chvílemi nechával Barbaru Barbarou a upíral zrak do sadu. Tu jeho mytičnost – pociťoval – nevytvářely bíle kvetoucí stromy, nýbrž bezpočet nejrůznějších zelení až do jeho nejzazších viditelných hloubek. Vzpomněl si na Renoirův obraz Milenců v zeleném listoví a trávě, v níž bylo i dosti modři, běloby a tmavé hnědi, i v zeleních tohoto sadu byly jemné hnědě a modře. Vzpomněl si na Bastienovu Johanku z Arku, tuto upálenou světici v zahradě či háji…, hleděl do hlubin sadu, kam mu až keře a větvoví dovolilo, zatímco před ním stála nehybná socha s chlebem a čokoládou…, a náhle slyšel kroky. Kroky, ale nikoho neviděl. Člověk se objevil u chaty z druhé strany.

Malíř byl nakloněn víře, že kdyby se tu někdo další zjevil, bude to ubožák v hadrech jako Barbara. Zestárlý, poničený, vyhublý chudák. Člověk, který se tu objevil, byl poněkud jiný. Středně starý rozložitý chlap, hrubší tmavší zarostlé tváře, ve starých plátěných kalhotách a rezavém, potrhaném svetru. V ruce držel řeznický nůž. Stoupl si kousek od špalku, nůž si dal pod paži a ruce do kapes. Jako to dělají lidé zpod mostů anebo Apači.

„Ale ale, heleďme se, vy tu snad kreslíte,“ řekl vídeňským dialektem a v jeho hlase byl výsměch a v pohledu drsnost. „Vy tu snad kreslíte ji. A co to máš…,“ vrhl zrak k ženě, „snads nedostala chleba…, vy jste jí dal chleba a teď ji kreslíte,“ řekl a v jeho očích byla téměř zloba.

„Pokouším se,“ vzpamatoval se malíř Diezler a blesklo mu: „Tak tenhle pohled bych vyjádřil hned… Pokouším se,“ opakoval, jak nejklidněji uměl a napadlo ho, že tohoto člověka by si znepřátelit neměl. A pomyslil si: „Je to vskutku někdo zdejší? Někdo z nějaké zdejší chatrče? Snad to však není chudák, ale spíše jen někdo, kdo právě nemá práci,“ a řekl do třetice: „Pokouším se ji kreslit. Ale moc mi to nejde.“

„Bodejť by šlo,“ utrhl se člověk pohrdavě, „to nejde vůbec, a kdyby to šlo, k ničemu vám to nebude. Vy si asi myslíte, že to někde střelíte? Copak vám to dneska někdo koupí? Pověsit si na zeď takovouhle bídu? Žebrácky,“ zasmál se drsně, „se nekupujou.“

„Žebrácky,“ rychle si pomyslil malíř, „ano. Nevím sice, z čeho žije, co jí, vím jen, že má aspoň kde bydlit. A také vím, že jako žebrácká vypadá, ale není.“ A Daniel Diezler si připomněl, co ho posledně napadlo. Že tato Barbara žebráckou být nemůže, ať je sebeubožejší a v sebehorších hadrech. Protože by nedokázala obcházet lidi nebo někde stát s nastavenou dlaní.

„Nechci ji prodávat,“ odvětil klidně, ale vlídně, „nekreslím ji proto, abych ji prodal.“

„To vás šlechtí,“ zasmál se chlap, stále s rukama v kapsách a s nožem pod paží, „jestli chcete něco prodat, malujte hokynáře z Grinzingu nebo lidi tady z Aspern. Anebo víte co,“ ušklíbl se, „lidi tady z vily, no tady z vily, támhle…, až sem budou jezdit do hotelu. A ne ji,“ hodil hlavou k Barbaře, která stále nehybně a mlčky stála, „Anežku. To už radši jděte do chudobince. Tam nebudete sedět na špalku. Tam vám aspoň dají,“ zasmál se, „židli.“

„Anežku?“ chytil se malíř, zcela přeslechnuv zmínku o vile, „myslil jsem, že se jmenuje Barbara.“

„Barbara,“ zasmál se chlap, „to taky. Ale taky Anežka a Josefa. Vy nevíte, že každá urozená osoba má víc křestních jmen? Třeba Maria Anna Karolína Pia nebo jako císařovna Alžběta, Amálie Eugenie? Proč by se vona neměla jmenovat Barbara Anežka Josefa?“ A pak řekl:

„Jeden císař se jmenoval Ferdinand Karl Leopold Josef Franz Marcelin. To jen dnešní se jmenuje Franz Josef Karl.“

Když si asi za půl hodiny Daniel Diezler zabalil své věci a rozloučil se, aniž slyšel Barbařino slůvko, a po lávce přecházel potok zpět na druhý břeh, věděl toho přece jen poněkud více, než když sem přišel. Z člověka s řeznickým nožem se vskutku vyklubal nezaměstnaný, který bydlil v sadě v jedné chatrči s ženou a dětmi. Malíři nic nevykládal, malíř to mohl pouze vyrozumět z jeho narážek anebo vedlejších vět. Člověk nebyl sdílný a rozhodně netoužil se svěřovat. Z jeho řeči malíř také vyrozuměl, že Barbara kdysi sloužila v Grinzingu u nějakého vinárníka, starala se mu o prasata a krávy a měla syna, a vzpomněl si na zašlou fotografii, kterou spatřil posledně v její chýši. Člověk však řekl ještě jednu větu, která se malíři vryla v mysl, snad proto, že něčím vybočovala z jeho narážek. „Když sloužila u vinárníka,“ řekl chlap, „zmlsala se, protože tam mohla vyjídat zbytky večeří.“

Došel na druhý břeh potoka a podél něho po mezi, jež běžela nad ním, se teď pustil nikoli k polní cestě, kterou sem přišel, ale k listnatému lesíku, za nímž stála vila.

„Zřejmě ji těžce stíhal osud,“ pomyslil si, „zřejmě může být pomatená. Pomatená z nějakých ran osudu a měla syna. Měla, řekl ten člověk,“ myslil si, „tedy zřejmě ho už nemá. Pomatená být může,“ myslil si, „ale ne mrtvá. Nesmírně zbídačená chudačka,“ myslil si, „ale ne žebračka. Rozhodně ne žebračka. A náměsíčná…, skoro jako náměsíčná, a přece nikoli. Rozhodně ne náměsíčná,“ a pak si pomyslil:

„Pane bože, kdyby se mi ji skutečně podařilo zvěčnit. Nazval bych ji Bídou nebo Svědomím a kdo ví… Snad by ten obraz měl úspěch. Snad by doopravdy někým pohnul, kdo ví. Byl by to symbol…,“ a došel k lesíku.

Zjistil, že je proměněn i on. Uschlé listí na zemi a všelijaké větvičkovité klůcky, které tu byly na začátku jara jako poslední stopa loňského podzimu, teď jako by pohltila země. Nebyly tu už ani fialky, jejich čas byl tentam, zmizel i nach dymnivek a modř jaterníků. Lesík byl v zeleních, z nichž se některé podobaly zelením pitvorného sadu, ale převládaly jiné, spíše tmavší odstíny a v temnějších místech různé modře. Došel na travnatý palouček, kde vše bylo jasné, byť slunce bylo za mraky, a připomněl si, že právě zde posledně potkal hajného. Hajného, který mu vyprávěl o zdejších divokých králících, zajících, křepelkách, koroptvích a bažantech, a vzpomněl si, že když se s ním rozloučil, litoval, že se mu nezmínil o Barbaře. Jistě by byl o ní něco věděl, ale nechtěl se ptát, aby se zbytečně nerozneslo, že ji kreslí. A vzpomněl si, že mu tady na tom paloučku hajný vyprávěl i o škodné, jakou je lasička a tchoř. „Avšak bezhlavě se hubit nesmí,“ řekl tehdy hajný, „protože dělají-li škodu v lese, na polích jsou užiteční, stejně jako vydry v rybnících. V přírodě je všechno v rovnováze a pro jedno se nesmí zatracovat druhé. Člověk pořád musí vidět obě strany a ve zvířeti nesmí vidět jen škůdce, ale i dobroděje.“ To tu tehdy na paloučku řekl hajný, ale teď tu nebyl. Přesto ho však za chvíli zahlédl i tentokrát.

Zahlédl ho v místě, kde se listnatý lesík začal proměňovat v háj, kde pak nedaleko stála vila. Zahlédl ho mezi habry, javory, buky a akáty a zavolal na něho. Hajný si ho však stejně již všiml a šel k němu. Byl opět bez klobouku, s flintou na zádech a bez psa.

„Byl jsem na tom svém starém místě,“ sdělil mu malíř srdečně, „u potoka, a pár náčrtů jsem si udělal.“

„A došel jste tentokrát až k rybníku v Lobau?“ zeptal se hajný a malíř zavrtěl hlavou.

„Jistě tam někdy půjdu. Ale…, víte, našel jsem místo… velmi podivné… a to mě strašně vábí, snad víc než voda, rybníky a tůně…,“ a rozhodl se, že hajnému ukáže pár svých náčrtků. Dříve, než vyňal z tašky pár čtvrtek, hajný se podrbal za uchem a zasmál se.

„Že bych uhod,“ řekl, „jakéže to místo máte na mysli?“ A řekl:

„Nemyslíte tu ovocnou džungli?“

Malíř s potěšením kývl a rozhodl se, že se tentokrát hajného tak trochu vyptá. Podal mu pár čtvrtek s barevnými náčrtky ženské tváře, hajný si je prohlédl, obdivně zamručel a řekl:

„To je Josefa.“

* * *

„Víte, vzácná paní,“ řekl Daniel Diezler k stolku u okna, když opět upil griotku a minerální vodu a na mžik – přes uličku, která oba stolky dělila – pohlédl na list papíru, který měla vévodkyně před sebou…, „víte, posledně jsem se o té ženě, kterou bych rád namaloval, něco dozvěděl od tamního hajného. Je to vskutku chudačka, osudem velmi postižená. Neznala rodiče, v osmi létech ji dali do služby k vinárníku v Grinzingu. Starala se mu o malé hospodářství a zůstala u něho, i když se vdala a měla syna. Chodívala se psem v okolních listnatých lesích sbírat černé lanýže, které zdobívaly vinárníkův jídelní lístek. Našetřila si nějaké peníze. Muž pak od ní odešel do Tyrol a víckrát se neukázal. Barbara pak přešla se synem k jednomu sedlákovi do Nussdorfu, odtamtud do Florisdorfu a tam se k ní nastěhoval nějaký dělník z železných dolů. Když bylo synovi deset let, dělník mu doporučil, aby se dal najmout na těžbu železa k Erzbergu do Štýrska, a chlapce tam snad sám dopravil. Pár let tam posluhoval, ale pak se dal zlákat na výpomoc k těžbě mramoru kamsi do Tyrol a matce občas psával pohlednice a něco jí i posílal. Brzy tam však v jednom lomu zahynul, bylo mu šestnáct. Železář pak Barbaru jednoho krásného dne opustil, stejně jako její někdejší muž, ale navíc odnesl všechny její úspory. A žena bez syna a bez peněz se pak záhy octla tam, kde je. V boudě, v tom strašlivém sadě.“

„Strašlivý osud,“ řekla vévodkyně, „strašný. Je tedy žebračka?“ řekla matně.

„Právě že ne,“ odvětil malíř, „není. V létě a na podzim se živí ovocem, které si utrhne z nějakého toho zkřiveného stromu či posbírá v trávě, ten sad patří obci, ale nikdo o něj nedbá, lidé mají své dobré stromy u svých chalup, sad má ovoce podřadné, ale tamní lidé z bud ho přesto češou a někde jinde za pár grošů prodávají snad jako krmivo a švestky snad i na pálení. Stromy jsou staré, plody chorobou znetvořené, úrodnost a hloubka půdy vyčerpána. V létě a na podzim se tedy živí ovocem a také jetelí, která tam porůznu divoce roste, a jinak tím, co kde najde. Tak to přesně hajný řekl, živí se tím, co kde najde, bohužel však nedořekl, protože na něho někdo volal a on musil jít. Ale zase se s ním sejdu. Předtím mi jeden člověk v sadě sdělil, že Barbara se v dětství zmlsala. Když prý sloužila u vinárníka, dojídávala zbytky večeří po hostech… Ale hlavní je, že nežebrá. Stará se vlastně sama o sebe, bez pomoci jiných.“

„Pracovat nemůže?“ zeptala se vévodkyně, aniž hnula brvou, a malíř pokrčil rameny.

„Asi ne,“ řekl, „asi proto, že by práci nezastala. Vidím její neštěstí v tom, že od dětství dřela, našetřila si pár grošů, které jí někdo ukradl, a teď už znovu začínat nemůže, protože je příliš vysláblá a vyčerpaná. Takže nepřišla jen o syna a peníze, ale i o zdraví. Zřejmě však nemůže pracovat i proto, že přece jen je trochu pomatená, což není div. Chvílemi mi připadá jako náměsíčná, ale není. Je postižena osudem.“

„Jistě se vám podaří vytvořit zajímavý portrét,“ řekla vévodkyně zamyšleně, aniž hnula brvou, a pak rychle pravila:

„Zmínil jste se, že Francouze dnešní naše malířství nevábí a že je sotva znají. Zdali však tomu není i naopak, že my neznáme malířství jejich, ostatně jste se toho již dotkl. Slýchám…,“ a vévodkyni bleskla rozmluva s Louisem v Paříži, „že rakouské země již dávno postrádají přílivu nového svěžího západního ducha, že jsme tu ustrnuli v nezdravém nehybném konzervatismu a snad i proto, že oproti Francii jsme neprošli skutečnou revolucí. Co o tom soudíte vy, jako malíř, který se právě vrátil z Paříže a viděl, co se tam děje?“ a malířův vlídný zrak se usmál.

„Na tom, co dáma slýchá, je beze sporu mnoho pravdy. Neodvažoval bych se soudit, já se mohu pouze jen domnívat. Totiž, že naše malířství, to současné, dnešní, na konci našeho století, je stále příliš v zajetí tradicionalismu a akademismu. Máme to dlouho v krvi a těžko to v sobě přemáháme. Je to naše nemoc. Máme přílišnou nedůvěru ke všemu novému, jakou jsme měli odjakživa, něco je v nás příliš zkostnatělé a na místo odumírajícího nemáme co dosadit. Výjimky, které u nás jsou, například v hudbě, potvrzují pravidlo. Zmínil jsem se o Lefebvrovi, který je u nás ctěn a znám, proč…, protože je tak neuvěřitelně akademický, že je to až otřesné. V jeho ateliéru stojí modelky jako sochy a sochy jsou pak místo živých lidí i na jeho plátnech.“

„Avšak sám říkáte,“ namítla vévodkyně, „že váš model, ta ubohá v tom starém sadě, se vám rovněž ani nehne a stojí jako socha,“ a malíř odvětil:

„Ano. Stojí jako socha, což je pro malíře portrétistu dobré, stejně jako pro sochaře. Ale k té mé ženě ta strnulost patří. Je projevem jejího zvláštního života. Není to póza, nařízená Lefebvrem v ateliéru. U mého modelu je to jeho přirozenost.“ Pak řekl:

„Mám za to, že by se Vídeň měla seznámit aspoň více s těmi Francouzi, kteří dnes tvoří střední generaci. Více s Degasem, Puvisem, Renoirem, Manetem, Monetem, ale také s Toulouse-Lautrecem. Myslím si též, že bychom tu měli uspořádat výstavu francouzských impresionistů.“

V kavárničce bylo teď už dosti hostů. Někteří se již i vyměnili, ale jeden tu seděl stále. U blízkého stolku, zahalen stále ještě do půli těla vídeňským Tagblattem, pan von Splüttenberg. „Kriste pane,“ vévodkyně se musila v duchu zasmát, „co asi může v těch novinách tak dlouho číst, snad čte řádek po řádku, všechno, co tam stojí, nebo snad čte inzeráty? A že by byl vskutku nějakým příbuzným baronky?“ Pak si pomyslila: „Možná, že čte fejeton přítele Hermanna Bahra. Ano, měla bych se podívat do Schattendorfu. Kolik piv tu už vlastně vypil,“ myslila si, „vlastně ani tak mnoho ne, pije pomalu. Zvláštní, tak trochu sysel. Jen ještě mít viržinko…“ Pak přišel číšník žák a rovnou k musgráfkám. Chvilku chrastil, jak přikládal do kamen lopatkou z kuchyně, a objevil se v kuchyňských dvířkách majitel kavárník a vévodkyně měla dojem, že hocha starostlivě sleduje a hlídá. Už chtěl – když přiložil a košťátkem zametl – utéci, avšak vévodkyně na něho mávla a objednala si ještě griotku. Totéž učinil i malíř. Pak vévodkyně řekla: „O kresby architektur jako malíř zájem nemáte?“

„Můj zájem se vskutku upíná k podobiznám ve zvláštním přírodním prostředí, ale jedna architektura, smím-li tak říci, mě poutá. Když se totiž vracím z toho ovocného sadu, procházím lesíkem, který přechází v háj – tam jsem právě potkal hajného – a za tím hájkem, vlastně ještě v něm, stojí jedna zajímavá stavba. Tu bych rád někdy namaloval.“

Přišla Marcelka s podnosem – teď skutečně ona – plaše postavila griotku s minerálkou před vévodkyni a malíře a odeběhla. Zmizela v kuchyňce jako bázlivá laňka a vévodkyně a malíř se musili usmát. Vzpomněli si na někdejší nešťastnou příhodu s griotkou.

„A čím je pro vás ta stavba zajímavá, o níž hovoříte?“ zeptala se vévodkyně a malíř řekl:

„Ta stavba, kolem níž se vracívám z ovocného sadu, je větší dvoupatrová vila, okrová a zelená ve tvaru písmene L s dvěma rizalitovými věžičkami, s terasou a jednou zasklenou verandou…,“ a malíř předčasně zmlkl. Všiml si totiž náhle, že se tvář dámy, s níž mluvil, poněkud změnila, a nevěděl, čemu má tuto změnu přičíst.

„Jen pokračujte,“ usmála se vévodkyně a upila griotky a malíř tedy pokračoval:

„Ta vila však není zajímavá jen jako stavba, ale i lidmi, kteří v ní – nevím to jistě, ale asi – bydlí. Když jsem tam šel předposledně, právě se z ní někdo stěhoval. Nakládali svršky a jakýsi muž a žena snad správcovi té vily – přihlíželi. Starší muž s viržinkem…, na tom by nebylo nic zvláštního, ale ta žena! Ta žena, zřejmě jeho manželka. Pozoruhodná bytost.“

„Pozoruhodná?“ řekla vévodkyně, „Pozoruhodná bytost? A čím, mohu-li se zeptat…?“ a malíř měl pocit, jako by dáma přemáhala jakousi záhadnou zvědavost. Kývl a řekl:

„Pozoruhodná svou… hlavou. Má totiž hlavu,“ řekl, a jako by si rozmýšlel slova, zabloudil zrakem tak trochu po lokále, „má hlavu… mimořádně velikou. Ale tu velikost…,“ podotkl rychle, „tu velikost zřejmě způsobují její přebujné černé zvlněné vlasy…,“ a vévodkyně zatajila dech.

Byla si téměř jista, že dále se již ptát nemusí. Přece se však zeptala, jakoby nazdařbůh, a její hlas zněl dokonale klidně. Zeptala se: „Má snad ta vila ještě nějakou zvláštnost?“ a malíř řekl: „Snad tu, že je před ní socha. Stará pamětní socha vojáka, a i ta mě vábí…,“ a vévodkyně se odvrátila k oknu. „Quelle surprise,“ myslila si, „tak je to tu. Omyl vyloučen. To snad není možné,“ myslila si, „Desdemona Kabysová, správce Kabys, socha pěšáka rakouského z bitvy u Aspern…,“ a už nikoli pro jistotu, ale pouze k dovršení rozmluvy prohodila:

„Říkáte lesík, háj, vila se sochou nedaleko Vídně. Říkáte kousek za městem. Nun, dann entschuldigen Sie meine Neugierde…, kdeže to tedy je?“ a malíř odpověděl: „U Aspern směrem k Lobau.“

Vévodkyně hleděla okénkem na náměstíčko, na kašnu se sochou praotce Mojžíše, hleděla na kašnu, z níž vytékal pramen jako ze skály v poušti, pak – po paměti – upila griotky a pak opět spočinula zrakem na tom svém náčrtku na stolní desce. „Mon Dieu,“ myslila si, „jaké prapodivnosti nám život skýtá. Jaké neuvěřitelné věci může přinést pouhé jedno odpoledne i v této kavárničce. Již třetí překvapení během chvíle, které bych tu ani ve snu nečekala. Nejdřív pan von Splüttenberg,“ myslila si, „který tu sedí s novinami, pije pivo, jen ještě mít viržinko, snad příbuzný baronky. Pak pokojská od Metternichů z Rennwegu, vypůjčená na pohřeb“ myslila si, „která sem přijde pro tabák. A teď tento mladý malíř – má vila u Aspern, kterou proměňuji v hotel. Tři příhody během odpoledne a všechny jako orli krouží kolem mého inkognita, jen se na ně vrhnout.“ A myslila si s mírným úsměvem na rtech: „Jak dlouho si tu to své inkognito zachovávám, jak dlouho je držím. Z kočáru vystupuji na Štěpánském náměstí…, a neztratila jsem je dokonce, ani když mi pan Musil zprostředkoval vytvoření prstenu svým bratrancem. Neví, kdo jsem, ani pan Radechowsky a neví to ani pan kavárník Musil…,“ a rozhodla se rychle. Bylo to nezbytné. Nezbytné, nechtěla-li ztratit kavárničku, kde ji nikdo nezná. A tak prostě zlehka řekla:

„Aspern, Aspern říkáte, to je hezké místo, ale příliš je neznám. Takže onu vilu, která tam kdesi je, byste rád namaloval též?“ a malíř kývl.

„Rád bych,“ kývl, „souhlasí to s tím mým malířským zájmem, jak jsem si jej již dovolil nastínit. Protože i tato vila, stejně jako nedaleký ovocný sad, vytváří osobité prostředí. Ale když jsem tam šel teď, teď po návratu z Paříže, vládl tam čilý ruch. Kus toho háječku, v němž vila stojí, je rozkopán, kladou tam nějaká potrubí, snad návodu, snad na plyn, u jednoho křídla vily je dřevěné lešení a stojí tam i hromady cihel a prken. Zdá se, jako by tu vilu opravovali či přestavovali…,“ a vévodkyně si myslila: „Skutečně. Přestavují. Zřejmě si architekt Sebesta od naší poslední rozmluvy pospíšil. Do toho podivného sadu, o němž jsem dosud neměla potuchy, bych měla někdy zajít… Komu to tam patří,“ řekla nahlas, „nevíte snad, kdo je té vily majitelem?“ ale to malíř naštěstí nevěděl.

„Ptala jsem se na váš zájem o architekturu,“ změnila hovor, „protože právě o něčem přemýšlím, co s tím souvisí. Napadla mě totiž taková představa, napadla mě jen tak, pro nic za nic…, ohne allen Grund…, z pouhé zábavy či zvědavosti. Představa o jakési jedné místnosti či lépe menším sále, a těch pár náčrtků, které si tu neuměle dělám, a jichž jste si všiml, jsou právě náčrtky toho sálu. Ovšem vskutku neumělé, bunt durcheinander, nejsem ani architektkou ani malířkou a není toho ani třeba.“ A Daniel Diezler se vlídně usmál a řekl:

„Kdybych směl vědět, co má vzácná paní na mysli, snad bych to mohl načrtnout já. Snad bych mohl dámě trochu posloužit,“ řekl vlídně a tak trochu žertovně, „napomoci, kdyby dovolila…,“ a vévodkyně po krátké úvaze kývla.

Podala malíři přes uličku svůj poslední náčrt a pokusila se vysvětlit, jaký sál má na mysli. „Ještě nikomu jsem to nelíčila,“ řekla s úsměvem a byla to pravda, „vy jste první, komu tu pošetilost říkám…,“ a mluvila několik minut. A čím více mluvila, tím víc se malíř divil a žasl. „Nádherný nápad,“ řekl, když skončila, „přenáramný. Něco podobného mi nikdy nenapadlo, ač třeba v Prátru máme i jakési bludiště, irgendeinen Irrsaal…, to je však něco jiného, toto mě nikdy nenapadlo.“

„Ani mne by to asi nebylo napadlo,“ řekla vévodkyně s úmyslnou skromností, „kdysi se však totiž něco podobného objevilo na světové výstavě v Paříži…,“ a malíř řekl:

„A vy jste, paní, to tam viděla…“

„Ne ne, nikoli,“ řekla opět rychle vévodkyně, „prostě, tak mě to napadlo…,“ a malíř vyňal ze svých desek blok, vytrhl z něho arch a začal kreslit. Jak kreslil, vysvětloval přes uličku zároveň i různé věci týkající se šálku a vévodkyně poznala, že ji dokonale pochopil. „Myslím,“ řekl, jak kreslil, „myslím, že by byl pro sál šestiúhelník vskutku lepší než pětiúhelník. V šestiúhelníku by byly odrazy celistvé a symetrické, kdežto v pětiúhelníku by se nutně lámaly vždy ve vertikále. Ačkoli…,“ přemítal dál, jak kreslil, „ačkoli i to by mohl být – ač necelistvý a jaksi tak poněkud zmatený – velmi zajímavý prostor. Vzácná paní,“ řekl nadšeně, „snad by bylo nejlépe vyzkoušet si to někdy na malém modelu. Stačilo by dát pět zrcátek proti sobě.“

Přijala malířův list s díkem a uznáním. „Toto je ovšem,“ řekla „skutečný plánek odborný. Takto bych jej nikdy nesvedla. Asi by se podivili velmi,“ usmála se a myslila na svého architekta Sebestu a výtvarníka Marka, „kdybych ten plánek udělala já. Mou fantazii však vyjadřuje přesně.“

„Jediná obtíž by však byla,“ řekl malíř přemýšlivě a pohlédl kamsi za kamna, u nichž seděl, „by byla ta zrcadla. Dveře se maskovat dají, část jednoho zrcadla to unese. Ale jinak by byla zrcadla velice náročná. Musila by se dát speciálně dělat v některé výtečné sklárně, protože jsou neobvykle velká a na žádné stěně by se snad nesměla nastavovat. Snad by měla být na každé stěně vždy z jednoho kusu.“

Vévodkyně znovu malíři poděkovala, ještě jednou podotkla, že vlastně o nic nejde, jen o pouhou zábavnou představu…, a schovala plánek do své černé kabelky.

„Poprvé tu nepíši své předzvěsti konce Říše římské,“ myslila si, „nýbrž myslím nasál a… ejhle…,“ napadlo ji, „ejhle, jak by asi řekl pan Globetrotter z pohřebního ústavu, nejen ten pan von Splüttenberg, služebná kněžny Metternichové a má vila u Aspern, ale navíc takováto pomoc se mi tu dnes naskytla. V této mé kavárně, kde mě dosud, díky bohu, nikdo nezná. Pomoci sice třeba nebylo, nicméně…,“ a vévodkyně si všimla, že malíř opět hledí kamsi za kamna.

„Hledím támhle za kamna,“ podotkl a vévodkyně tam teď rovněž pohlédla, ale nic zvláštního tam neviděla.

„Vy to asi ze své židle nevidíte,“ usmál se malíř, „stojí tam opřena o zeď jakási lopatka. Asi na uhlí, ale jiná než ta, kterou Franzi přikládá. Má zvláštní rumělkovou barvu, kterou lze někdy spatřit na plechových střechách chýší anebo na Lautrecových obrazech. Ještě nikdy jsem červenou lopatku na uhlí neviděl…,“ a vévodkyně se zasmála.

„Nebohý hoch,“ řekla. „Než jste přišel, hoch tu lopatku hledal. Včera si ji prý koupil na Taborstrasse v železářství, protože se mu líbila, a dnes ji nenašel…,“ a chtěla ještě něco říci, když se náhle rozlétly dveře kavárničky a dovnitř vpadl jakýsi mladík. Byl prostovlasý, rozcuchaný, pod paží držel štos novin a udýchaně zvolal na celý lokál:

„Zvláštní vydání, zvláštní vydání! Strašné neštěstí v Paříži. Požár v bazaru. Sto padesát mrtvých. Vévodkyně z Alenqonu uhořela…“

Hosté zdvihli hlavy, i pan von Splüttenberg strhl z půlky svého těla Tagblatt a z kuchyňky vyběhl i pan Musil a za ním číšník žák a Marcelka. Kavárník koupil dva výtisky, koupili i hosté, i pan von Splüttenberg a také malíř a vévodkyně.

„Včera k večeru,“ – četla vévodkyně v listě – „vypukl v dobročinném bazaru v Paříži požár právě ve chvíli, kdy zde prodávalo mnoho ctihodných dam z Paříže i ze zahraničí ve stáncích. Podle dnešní ranní zprávy uhořelo 150 lidí, mezi nimi i Žofie Charlotta Augusta, vévodkyně z Alenqonu a Nemourtu, princezna bavorská. V troskách bazaru se našel pouze její snubní prsten.“

Než vévodkyně stačila zaplatit, dát si podat pelerínu zdobenou činčilami a rozloučit se s mladým milým malířem, trvalo to několik minut. A v těchto několika minutách došlo v malé kavárničce pana Wenzela Musila k další nepředstavitelné věci. K věci, která se vymykala veškerému pomyšlení, a z níž vévodkyně usoudila, že ten přítomný pan von Splüttenberg příbuzným baronky určitě nemůže nebýt, nýbrž naopak určitě být musí.

Pan Splüttenberg totiž zaměnil svůj Wiener Tagblatt, který dosud tak předlouho pečlivě četl, za zvláštní vydání, takže byl nyní z půlky těla zakryt jím, avšak navíc vyňal z kapsy viržinko, skutečné viržinko, a zapálil si. Za několik vteřin – dříve než se vévodkyně mohla v duchu zasmát – začal hořet. Viržinko z jeho úst propálilo díru ve zvláštním vydání, které měl před sebou, a noviny se rozdoutnaly. To už znovu přibíhal pan Musil, ale zavčas nedoběhl. Pan von Splüttenberg strhl noviny z tváře, a aby je uhasil, učinil pohyb rukou. A na svůj kabát převrhl sklenici s pivem, která stála před ním na stolku.

„Ještě se tu uvidíme,“ řekla vévodkyně Danieli Diezlerovi, zpola udušena smíchem, který obdivuhodně přemáhala, „určitě se tu uvidíme, zatím vám znovu moc děkuji,“ a vyšla dveřmi, které jí pan Musil galantně a rychle otevřel.

„Pane bože,“ řekla si, když spěchala ke svému kočáru na Štěpánské náměstí, „to se mi opravdu snad musilo zdát.“ A ač otřesena hroznou smrtí vévodkyně Žofie z Alençon-Nemourtu, nezbavila se myšlenky na baronku von Splüttenberg. „Určitě to musil být nějaký její příbuzný,“ myslila si, „určitě. Takového příbuzného nemůže mít na celém světě nikdo jiný než jediná baronka von Splüttenberg a jedině ona, nikdo jiný na světě nemůže mít v příbuzenstvu takového pana radu, jako byl tento host.“

„Pummel,“ řekla kočímu s knírem od ucha k uchu, když vstupovala u katedrály do kočáru, „jel domů rychle. Jel zkratkou přes Wollzeile a kolem Městského parku a jel co nejrychleji může.“

19.

Příští týden v pátek odpoledne přijala vévodkyně v černých šatech stavebního znalce architekta Sebestu a architekta vnitřního Ignáce Marka, kterého dosud neviděla. Přijala je v salonu k podobným návštěvám dost neobvyklém, totiž v menší jídelně v druhém patře, kde visela zátiší a stály vitríny se vzácným porcelánem. Opodál na zmenšeném jídelním stole stál zvonek a ležel jakýsi složený list. Než se ujala slova, pozvala komorníka a nabídla pánům nejen nápoje, ale i jídlo.

„Nuže,“ řekla s úsměvem Uhrmachrovi, „pánové se asi těžko rozhodnou. Přineste sem popelníčky, cigarety, doutníky, dále červené Château Leonville, jaké se bere ke koroptvím v aspiku, a Vosné Romanée, jaké patří ke studeným srnčím řízkům. Nemýlím-li se, chci tím říci, abyste donesl i kousky koroptví v aspiku a ony srnčí řízky, nejprve však to Leonville a koroptve,“ a k pánům, mile udiveným, dodala:

„Obojí se dá jíst odpoledne mezi obědem a večeří a hlavně však i při rozhovoru. Mně,“ řekla ještě Uhrmachrovi, „falcké Hofstück Spätlese a kousek… punčového dortu.“

Když komorník odešel, pravila:

„Nuže. Je mi, pánové, hluboce líto, že jsem nucena tak záhy po strýcově pohřbu myslit na přestavbu vily, ale račte vědět, jak to spěchá. Brzy potom, co jsem s notářem a s vámi,“ pohlédla na znalce Sebestu, „navštívila Aspern, poslala jsem vám všechny své návrhy a plány, doplněné ještě dalšími, a též plnou moc k jednání s dodavateli a řemeslníky. Nyní jsem se dozvěděla, že v Aspern již vládne čilý ruch, a to mě těší. Jste již samozřejmě,“ zasmála se na znalce Sebestu, „zproštěn mlčení o majitelce nejen zde před panem Markem, ale i správcovými. Avšak to hlavní. Až skončíme poradu, komorník vám dá příslušné šeky, abyste si je dal proplatit a měl na materiál a mzdy. S vaším doprovodem, pánové,“ řekla potěšené, „chci zajet do Aspern co nejdřív. A teď ještě dřív, než začneme jednat, chci vám sdělit, že tu byl včera doktor Hartmann a proč,“ povzdychla, „přišel…“

Vévodkyně byla málokdy nemocná. Nebyla háklivá na chřipky, žaludek a ani ty různé migrény, jež tak často provázejí vznešené dámy, její domácí lékárnička byla na rozdíl od její kosmetiky přechudá, nebyly v ní ani prášky na spaní. Ten čtvrtek však, kdy měl přijít dr. Hartmann, se jí zcela výjimečně rozbolela hlava. Měl přijít proto, aby s konečnou právní platností vyřídil odkaz… Když proti ní usedl, zapálil si cigaretu a poprvé upil Campari, začal hovořit a vévodkyně předstírala, že ho sleduje.

Slyšela, že její dědické právo bylo dostatečně prokázáno, a měla dojem, že to už slyšela dvakrát. Slyšela, že měla dostat vyrozumění o dědictví přímo od soudu z Wipplingerovy ulice, a myslila si: „I to jsem už slyšela a opravdu se to již stalo.“ Pak slyšela, že nejsou žádní spoludědicové, a myslila si: „Bože, vždyť tohle přece dávno vím, proč se to znovu říká, asi se to musí…,“ a slyšela též, že žádné závazky, které měl plnit zůstavitel a ona je jako dědička převzít, neexistují, kromě obligátních. Neexistují věřitelé, na dědictví nevážnou žádná břemena. Dr. Hartmann promluvil o převodu nemovitých statků a o zápisu do pozemkových knih, který se týká panství dvou, z nichž jedno – jak pravil – je u Millstattu a druhé se nachází v sousedství s panstvím jejím u Neukirchenu, a teď se vévodkyně již – navzdory bolesti hlavy – neovládla a chtíc nechtíc se musila usmát.

„Obecný zákoník občanský,“ řekl dr. Hartmann s cigaretou, sklenkou Campari a s nohou přes nohu, jako by se sám vlastní řečí bavil, „zákoník, platný pro země Rakouského císařství mimo Uhry a jejich vedlejší země, neklade časový termín, do kdy je třeba dědictví převzít. Hovoří však o tom, že se dědictví odevzdá, jakmile soud uzná, kdo je po právu dědicem…, což se tedy stalo, a jakmile budou splněny příslušné povinnosti…, vše se stalo,“ a ještě připojil tři zvláštní věty o slůvku „sobald“, „jakmile“, a vévodkyně pochopila, že dr. Hartmann vlastně na ni spěchá. „Chce mít to převzetí zřejmě již z krku,“ myslila si. Pak položil na stůl desky, které vyňal z aktovky, otevřel je a jal se jí ukazovat deset listin s pečetěmi, razítky a podpisy. „Tyto listiny jsou vaše, Jasnosti,“ pronesl a vévodkyně pochopila, že od této chvíle je už skutečnou majitelkou strýcova paláce, zámečku EM, aspernské vily, jeho panství, celého majetku movitého… a hlava ji rozbolela ještě víc. Nicméně se mýlila. Dr Hartmann jí předložil listinu jedenáctou a poprosil ji o podpis. Když podepsala, oznámil jí, že teď je to teprve hotovo.

„Bože,“ myslila si, „ten doktor Hartmann je jistě slušný, svědomitý člověk a třeba i dobrý společník. Ale jakmile začne vykládat ty své právní věci, je to tak zdlouhavé a nudné, že se to vydržet nedá. Je to ještě horší, než když ředitel panství vykládá o rané setbě brambor… Kdyby to poslal písemně, bylo by to k nečtení.“ Trochu více poslouchala, když mluvil o obligátních závazcích zůstavitele, které na ni přecházejí s dědictvím, a jmenoval vyplácení rent a důchodů zaměstnancům knížecích statků, zabezpečování patronátního chrámu, čtení zádušních mší, a vévodkyně, kterou bolela hlava čím dál víc, mu už chtěla namítnout, že to přece nemusí vědět, od toho je dvorní rada Endlich, konečně i on sám, a chtěla pronést názor, že studium práv musí být vlastně hrůza. „Snad jen pro otrlé,“ chtěla říci, ale přemohla se. Pak však přišla chvíle, kdy přece jen zpozorněla, i navzdor bolesti hlavy. Dr. Hartmann se totiž dotkl hotelu.

„Nedávno jsem,“ pokýval hlavou a upil Campari, „přemýšlel o vile. Je vskutku krásná a zvláště vyniká okolní flórou. Ano,“ kývl, vida větší vévodčin zájem, „jsou tam kolem přenádherné staré vzácné stromy. Například platany v lesíku, na druhém konci parčíku skupiny dubů a přímo před vilou vzácné habry, javory, buky a snad i akáty. Měly by se chránit, neboť málokde, kromě zámeckých parků, se něco takového pohromadě vidí. Kdysi kvetly u zdí vily i rododendrony a magnolie, též oleandr. Je tam příznivá půda,“ řekl, „trochu se v tom vyznám, botanika je jakýmsi mým koníčkem. Stavební úpravy vily by to neměly poškodit.“

„Máte pravdu,“ kývla vévodkyně a měla dojem, že jí bolest hlavy jaksi slábne, „ještě to připomenu architektům, ač oni to jistě ví. Na hotelu mi záleží…,“ a myslila si, že tím návštěva dr. Hartmanna končí. Ale jako už vícekrát v životě se podobný dojem ukázal mylným, tak i nyní. Dr. Hartmann sklepl cigaretu, přejel zrakem příruční knihovnu, neboť seděli v kabinetu, a pak si znovu vzal slovo.

„Musím Vaši Jasnost ještě na cosi upozornit. Bude totiž třeba vyřídit pro ten hotel jistou věc. Udělení takzvané koncese. To spadá do práva obchodního, týká se živnostenského řádu a udílí to živnostenský úřad. Úřad se může o vhodnosti podniku dotázat i obce, v níž se má živnost uskutečnit, to jest zde okresu Aspern, případně – kde existuje – i úřadu policejního. Vás, jako majitelky hotelu se to bude týkat potud, že budete potřebovat k provozu náměstka, tj. zaměstnance s průkazem způsobilosti, čímž bývá výuční list nebo vysvědčení o řádně ukončeném poměru učebném a vysvědčení o služební době alespoň dvouleté v příslušné živnosti, přitom však musí celé zaměstnání trvat aspoň pět roků.“

„Pane bože,“ povzdychla vévodkyně a hlava jí zas začala bolet, „vskutku, na co všechno třeba myslit, co když to člověku nenapadne? Obyčejnému člověku určitě ne.“

„Obyčejný člověk však nebuduje hotel,“ usmál se dr. Hartmann, „obyčejný člověk také nemá právního poradce. Vysvětlím vám to blíže.“

Vysvětlil to blíže a vévodkyně poznala, že musí učinit jen jedno: vybrat si onoho náměstka, který buď už koncesi má, anebo mu bude udělena. „Zde jmenovitě pro restauraci,“ pravil ještě advokát, „živnost hostinská či výčepní.“ – „Je to něco podobného, jako když chce někdo vlastnit lékárnu a není magister? Že potřebuje lékárníka?“ zeptala se vévodkyně a bolest hlavy jí už zase slábla a dr. Hartmann kývl.

„Zkrátka, pánové,“ řekla vévodkyně architektu Sebestovi a Markovi v menší jídelně u stolu a zasmála se, „musím mít náměstka. V životě jsem to slovo neslyšela. Personálu bude však stejně zapotřebí dost, hlavně pro tu restauraci. Budu potřebovat i číšníky. Ale teď budeme hovořit o věcech vašich.“

Komorník zaklepal a vjel do jídelny s vozíkem. Přivážel popelníčky, kuřivo, minerálky, pečivo, červené Leonville a mísu koroptvího masa v aspiku a též bílé falcké Deidesheimer Hofstück Spätlese a též kousek punčového dortu. Též příbory, sklenice, kořenky, ocet a ubrousky ze žlutého hedvábí s čínským vyšíváním. Když prostřel a odešel, vévodkyně vlídně řekla:

„Pánové, dovolte, abych vám nalila vína a přála dobrou chuť. Budu vskutku potěšena, budete-li nejen hovořit, ale zároveň přitom i jíst, což je nejen přípustné, ale i moudré. Snad mohou poněkud udivit ty koroptve, teď v měsíci květnu.“ A zatímco nalévala víno pánům i sobě, s úsměvem dodala:

„Mám pocit, že bych dříve neměla začít mluvit, než pánové začnou jíst.“ Pánové začali jíst a vévodkyně začala mluvit.

„Ano, ponechám část mramorových a parketových podlah a také pár tamních zrcadel, která však z haly přemístím. Hotelová hala, restaurace, vinárna, kuchyně, zahrada zimní jsou vážné body jednání. Avšak napřed něco jiného. Snad poněkud udiví ještě jedno mé dodatečné přání. K restauraci či k vinárně bych ráda připojila větší prostornější místnost, totiž orientální salon. Vybavím ho asijským nábytkem, koberci, porcelánem, obrazy, sochami, lampami i lampiony, závěsy a vším, co vzešlo z Orientu. Tento salon nebude přístupen veřejnosti, veřejnost bude moci do něho nahlížet jen širokými skleněnými dveřmi, s nimiž tedy nechť se laskavě v plánu počítá. Tento salon bude k dispozici jen mým přátelům, společnostem uzavřeným. V oknech musí mít neprostupné stahovací žaluzie. To je salon jeden.“

Vévodkyně upila trochu svého Spätlese, trochu pohlédla na pány a pokračovala:

„A pak ještě salon druhý. Jakýsi velký, snad čtvercový sál, nikoli však obdélný, který by byl propojen na rozdíl od předchozího s hotelovou halou. Tento sál veřejnosti přístupen bude, a to podle přesně určeného návštěvního řádu, který napsán krásným zdobným písmem…, což je starost má…, v rámečku zaskleném bude viset v hale. Ano,“ vévodkyně s úsměvem kývla, neboť se stalo, co čekala, že totiž pánové na chvíli přestanou jíst, „ano. Avšak o tomto druhém sále musíme promluvit obšírněji. Zatím musím něco podotknout k oběma sálům společně.“ Pohlédla na kořenky, byla v nich sůl, pepř, paprika a anýz, a řekla:

„Pokud si pamatuji, nelze ani jeden z těchto sálů zařídit ve stávajících přízemních prostorách vily. Šlo by to na úkor sálů restauračních, kuchyní, skladiště a bytu správce.“

„Jsou tam ještě pokojíky pro služebné a prádelna,“ podotkl stavitel.

„To zůstat musí,“ odvětila vévodkyně. „Tyto dva sály, které mám na mysli, je prostě třeba přistavět. Ano, přistavět,“ kývla, „a to k zadní straně vily, aby nerušily průčelí a vzácné stromy v parku, ovšem s propojením, které jsem uvedla. Prosím, páni, abyste se k tomu laskavě vyjádřili.“

„Není třeba k požadavku Jasnosti nic dodávat,“ odvětil s klidným úsměvem znalec Sebesta, „požadavek bude samozřejmě splněn podle přání. V přízemí jsou vedle haly i dvě široké chodby, z nichž sice jedna vede do sklepa, avšak druhá prochází od haly za budovu a ta bude onou spojovací.“

„Je tu však jeden háček,“ usmála se vévodkyně, „když jsme se tehdy vraceli kočárem z prohlídky vily, říkal jste, že věříte, že by mohl být hotel dokončen do jednoho roku, řekněme tedy do konce srpna roku příštího. Řekl jste sice tehdy též, že váš odhad je zatím jen přibližný, nicméně jste věřil, že hotel může být hotov za rok. Co tomu říkáte teď, když chci přistavovat? Je to totiž tak,“ prohlásila, aniž hnula tváří, „bez těchto přístaveb otevřít hotel nemohu. A otevřít jej koncem srpna příštího roku či začátkem září,“ řekla a opět nehnula tváří, „potřebuji.“

Stavební znalec Sebesta se krátce zamyslil – vévodkyně si vzpomněla, že stejně tak krátce se zamyslil, když mluvila o čase po prohlídce vily v kočáře – a pak upil vína a pravil:

„Jasnosti, když dovolíte, vskutku žádný háček. Ihned vyhotovím plán, jak mi ho určíte, a začnu s přístavbou. Za rok to musí být hotovo. Kromě rododendronů a magnolií u zdí, ty se musí vysadit znovu. Budu však ještě potřebovat pár lidí navíc, pár zedníků a pokrývače…,“ a vévodkyně jen kývla.

„Seky vám budou od nynějška chodit týdně a to na obnos, jehož vám bude třeba. Co je možno či třeba platit hned, proplácejte hned.“

První bod jednání skončil a vévodkyně byla spokojena. Pánové to zřejmě poznali, ač to najevo dala jen velmi střídmě. Znovu je vybídla, aby jedli a pili… „Mein lieber Gott,“ řekla a uchopila lžičku, „musím pojíst tento punčový dort, který včera připravily dívky v kuchyni, ač zpravidla moučníky dělávám sama,“ a kousek si ukrojila a spolkla. „Punčové dorty nechávám řádně zatížené uležet v chladnu den a noc, tento není, a není ani patřičně prosáklý…,“ a znovu pobídla pány a spolkla kousek. Architekt Marek využil času a více se teď rozhlédl jídelnou.

„Krásná jídelna,“ upřímně řekl.

„Tato jídelna je jen pro málo hostí. Já sama zde nejím. Jím zpravidla dole, o patro níž, ve svém kabinetu, na tomtéž stole, kde pracuji. Někdy mi dokonce kuchařka prostře přímo v kuchyni.“

„A to je snad škoda,“ podotkl pan Marek, „tak krásnou jídelnu s tolika vzácnými obrazy a porcelánem nevyužívat,“ a vévodkyně se jen lehce usmála.

„Snad máte pravdu,“ odvětila, „ale víte, jíst dole mi připadá pohodlnější. Hledíte snad na tento zvonek?“ pohlédla na architekta Sebestu, který se na chvilku zahleděl na zvonek, jenž stál na stole u složeného papíru, a znalec přisvědčil.

„Pochází ještě z našeho francouzského zámku. Otec jím zvoníval na Štědrý večer, když jsme jako děti čekali, až přijde do jednoho pokoje Ježíšek a složí tam pod stromek dárky. Když se zvonek ozval, dával Ježíšek znamení a my jsme tam mohli běžet a vždycky se nás bolestně dotklo, že jsme ho tam už ani jednou nezastihli. Vždycky tam byl sám už jen otec a matka. Já ho teď používám málo…,“ a v duchu si myslila: „Ale za chvíli na něj zazvoním.“ A pak přešli k dalšímu bodu.

„Ano,“ kývla vévodkyně, „ten druhý sál, veřejnosti přístupný, o němž třeba hovořit obšírně. Pánové, co teď sdělím, musí zůstat pouze mezi námi. Mezi mými přáteli není nikdo, kdy by byl o tom zpraven a nebude do dne otevření hotelu. Má to být zcela zvláštní překvapení. Abych byl přesná,“ řekla, „přece jen jeden člověk o tomto sále ví, ale skutečně jediný,“ a myslila na malíře Diezlera, „ten však nikomu nic prozradit nemůže, a to ze dvou příčin: za prvé proto, že je zcela spolehlivý, a za druhé proto, že mě nezná.“ Na chvilku zmlkla, aby dala pánům čas k výdechu, a pak pokračovala: „Vysvětlím tento sál pomocí náčrtku, který mám zde po ruce. Okamžik.“ A podala si onen list, u něhož stál zvonek. A pak řekla opatrně a neosobně:

„Snad se mi povedlo, aby byla na plánku věrně zachycena má představa…,“ a podala plánek pánům.

Pohlédli na něj, pohlédli a podivili se. Ignác Marek řekl: „Aniž ještě chápu význam, je to náčrt velmi pěkný. Malíř by to nedokázal podat výrazněji…,“ a architekt Sebesta řekl: „Vskutku jste to načrtla velmi dokonale. Ruka skvělého malíře by to nesvedla lépe…,“ a vévodkyně se jen usmála a mlčela.

„Abych to tedy vyložila,“ řekla. „Sál má mít pouze jedny dveře, co možná úzké, a má být bez oken. Jen na stropě by byl zasklený kruhový otvor krytý stříškou, aby tam šlo trochu světla, když se tam nebude svítit, ale tento otvor na tomto plánku není. Sál je vysloveně určen k osvětlení umělému. Je ve tvaru šestiúhelníku a všechny jeho stěny tvoří obrovská zrcadla. Takže…“

A pak vévodkyně hovořila. Hovořila snad čtvrt hodiny a dvakrát přitom upila vína a jednou spolkla kousek punčového dortu. A čím víc hovořila, tím víc byli architekti udiveni a zaujati, zcela tak stejně, jako byl udiven a zaujat v kavárničce pana Musila malíř Diezler, a čím více vysvětlovala – neboť páni ji často zdvořile přerušovali a kladli otázky jako lidé, kteří chtějí vědět co nejvíc, ba všechno – tím více poznávala, že ji dokonale chápou, stejně jako ji dokonale chápal malíř Diezler. „Mají zájem, žasnou a vše dokonale chápou,“ uvažovala teď v této chvíli vévodkyně, „žasnou a chápou, ale jednu otázku mi z nich ještě nepoložil žádný. V pocitu údivu a zaujetí jim zřejmě ta otázka zcela zaniká,“ myslila si, „zaniká, jako by vůbec nebylo, na co se ptát. Proč to vlastně dělám.“ A vzpomněla si, že otázku naznačit zcela opomenul i pan Daniel Diezler. „Není to tak zcela z mé hlavy,“ podotkla tak trochu skromně, „kdysi jsem něco podobného zhlédla na světové výstavě v Paříži, ale tam to bylo trochu jiné, téměř nepodobné.“ Pak pravila:

„Nemusil by to být šestiúhelník. Mohl by to být i pětiúhelník. V něm by se však odrazy lámaly ve vertikále, ač i to by mohl být prostor zajímavý, totiž nesymetričností a zmateností. Vyzkoušela jsem si to dole v kabinetu. Koupila jsem šest kapesních zrcátek a ta jsem postavila na stůl proti sobě do šestiúhelníku. Pak jsem jedno odstranila a postavila jsem jich proti sobě pět a tak jsem to srovnávala. Doprostřed nich jsem dala náprstek a sirku.“

„Prostě,“ zvolal zas architekt Sebesta, „nádherný nápad!“ a vnitřní architekt Marek řekl: „Jasnosti, výtečný. Na pohled to připomíná jakési bludiště, irgendeinen Irrsaal…, ale bludiště to vůbec není. Zde se nebloudí. Zde se stojí nebo sedí. Něco podobného se nevidí ani v Prátru, ale co v Prátru…, jistě ne ani v Paříži.“

„Tím si nejsem jista,“ podotkla vévodkyně. „Po oné světové výstavě začalo snad něco podobného vznikat v jednom domě poblíž Opery, na bulváru Des Capucines, snad. V každém případě vám děkuji za zájem.“

Pak požádala architekty, aby řekli svůj názor na osvětlení sálu a na nastavení zrcadel.

„Než mi to, pánové, vyložíte, dovolte chvilku.“ A vzala zvonek a zazvonila. Požádala komorníka, aby přinesl Vosné Romanée a studené srnčí řízky a rovněž koňak a whisky.

Komorník se uklonil, ze stolu před pány sklidil, co sklidit bylo třeba, a odešel.

„Díky tomu,“ ujal se slova Ignác Marek, „že máme už i vylepšené světlo elektrické, vše se zdaří. Dnes už nemusíme čerpat elektrický proud z nákladných galvanických zdrojů, ale mnohem laciněji pomocí elektromagnetů, to jest silných magnetů ocelových. Z jediného stroje lze elektřinou napájet řadu lamp, najednou je rozsvítit buď všechny, nebo jen některé, a to otočením jediného knoflíku, prostě libovolně je rozsvěcovat v mžiku, ale stejně tak je i rychle a libovolně zhasínat, a hlavně: je zcela snadné dát jim svítit světlem plným či tlumeným a měnit je do barev barevnými skly. Co vím zde od pana architekta, v Aspern je vedení.“

„Ano,“ kývl architekt Sebesta, „zbývá jen určit počet žárovek a umístit je patřičně pravidelně a skrytě. Objednám ty nejlepší žárovky, které se u nás vyrábějí v pověsti evropské. Z Prahy z Křižíkovy továrny.“

Komorník Uhrmacher přivezl červené Vosné Romanée a srnčí řízky, rovněž koňak a whisky a další příbory a vévodkyně se přitom v duchu usmívala. „Jsme před koncem století,“ myslila si s pohledem na jídla, „a co už lidé všechno vynalezli. To je k nevíře. Co teprv to století dvacáté…,“ a vzpomněla na slova majitele pohřebního ústavu o století, jež má být ve znamení elektřiny…, vybídla pány, aby pokračovali v jídle a sama jim nalila nové víno.

„Musím ještě znovu zkusit ten punčový dort,“ znovu se chopila lžičky a myslila si: „Jen zda ten pokrok bude šťastný…, vskutku zdaleka být nemusí…,“ a nahlas pravila: „Vskutku se nějak ten dort dívkám nepovedl, je suchý. Měly dát víc šťávy…,“ a mluvili o nastavovanosti zrcadel.

„Zrcadla náročná budou,“ kývl pan Marek, „je samozřejmé, že by bylo ideální, aby byla jednolitá. Avšak tak nesmírně velká…, obávám se dokonce, že je to při dnešní technice neproveditelné. A i kdyby je některá továrna svedla, je otázka, jak je bezpečně dopravit do Aspern. Budou musit být složená, avšak to nebude v nejmenším vadit. Jasnost má starost, aby se netříštil odraz, avšak přesností se získá, že se odrazy neposunou. Zapadnou do sebe, splynou a nikdo nic nepozná. Vyrobit tak velká zrcadla, jak Jasnost žádá, je pro nás dnes stále ještě těžší než vyrábět elektromagnety.“ Při whisce, kterou pili páni, vévodkyně ještě podotkla: „Vskutku třeba dbát na to, aby se stavební úpravou nepoškodily stromy, a pak bych prosila přece jen ještě něco. Měla jsem to říci už dřív, než se vůbec s přestavbou začalo. Ale není to tak velká tragédie, protože, jak jsem zjistila, existuje původní vily fotografický obrázek. Dejte vilu v průběhu prací párkrát vyfotografovat. Ráda bych měla jakési obrázkové dokumenty,“ a pánové slíbili, že to zařídí. Nakonec architekt Marek pravil:

„Jasnosti. Všechno, co jest a veřejnost vidí, se nějak jmenuje. Jak chce Jasnost tento famózní sál nazvat?“

„Otázka se týká i názvu hotelu,“ usmála se vévodkyně, „vskutku máte pravdu, zatímco jméno hotelu teprve určím…, vile se říká U pamětní desky a tak se hotel ovšem jmenovat nemůže…, jedno jméno pro sál již mám. Zatím pouze jedno, však to nejprostší a obecné. Spectaculum.“

Pak se rozloučili.

Dnes vévodkyni hlava nebolela jako včera, když dr. Hartmann vykládal svá práva o odkazu a dědictví. Dnes byla čilá a nadmíru spokojená. Ale v jednom se mýlila. Architekti byli lidé zvídaví a bystří a jejich nadšení a zájem o Spectaculum přece jen tak zcela nezastřel otázku, proč to vlastně vévodkyně dělá, co tím sleduje. Po odchodu z domu řekl na ulici architekt Sebesta:

„Fantazie, ale hodna pozoru. Je v tom romantismus vzácné paní. Paní je romantik.“

„Chce mít v hotelu nějakou atrakci,“ poznamenal Ignác Marek.

„Myslíte? Nevím, atrakce jí netřeba. Je to její zábava. Taková její hra. Dámy mají záliby různé. Ale vypadá to velkolepě…“A vévodkyně si vlastně myslila něco snad téměř podobného… „Ale přece jen svůj smysl to mít bude,“ usmála se už v kabinetu a zavolala Justinu.

„Konečně se, Justino, dnes v ložnici dostanu k dlouho odkládané četbě,“ řekla jí potěšené a komorná zmerčila, že paní je ve výtečné náladě, „konečně dnes otevřu tu skvělou knihu koupenou na Mariahilferstrasse, o níž jsem se jí již párkrát zmínila… Je to zřejmě kniha velmi užitečná, kterou nelze číst jako nějaký románek, který tak ráda čte ona, musí se… studovat. Zařídila, ať v ložnici dobře svítí lampa.“

Večer pak v měkkém lůžku, zpola opřena o bílé hedvábné polštáře, přikryta žlutou péřovou přikrývkou pod blankytnými nebesy, která držely sloupky s vyřezávanými andílky, a s hodinkami, zavěšenými na ruce nejbližšího z nich – večer pak v deset hodin vévodkyně tuto knihu otevřela.

Blankytně modrá knížka nebyla příliš silná. Její autor, nějaký pan Facius, v jakémsi úvodu nejprve vysvětloval, že se vlastně jmenuje Bonifacius, což značí činovníka dobra, ale on že ze skromnosti užívá jen druhé části jména, totiž „činovník“, a „dobro“ vynechává. „Mnozí lidé,“ psal, „se vydávají za dobromilce, ale přihlédneme-li blíže, shledáváme, že nejsou.“ Dále psal, že pochází ze Štýrska, ze starobylého městečka Ratten, nad nímž se pnou ze tří stran k nebi jak obří hráze Fischbacherské Alpy. Jeho otec tam byl podučitelem na jednotřídce a on se narodil v téže třídě za skříní, kde byl učitelský příbytek za panování císaře Ferdinanda I., který v království českém a uherském se nazývá Ferdinandem V., a to 9. dubna v roce 1840 na den svatého Demetria, kterýžto den tenkrát toho roku připadl na čtvrtek a událost nastala v deset dopoledne, právě když jeho otec na stupínku třídy vykládal žáčkům o čivstvu. Když otec zjistil, co se stalo, přerušil výklad, seběhl ze stupínku a běžel za skříň. „Nerad bych popisoval, co následovalo,“ psal autor dál, „abych snad nebyl podezříván z neskromnosti. Děti v lavicích se postavily a zapěly Gloria na výsostech Bohu a na zemi pokoj lidem dobré vůle, jak se zpívá o dni Narození Páně, ač byl duben.“ Pak autor popisoval, jak cestoval z Rattenu se skývou chleba v kapse za vyšším vzděláním do městečka Mürzzuschlagu, kde u mistra sklenářského jménem Hermann Sachs nabyl základních znalostí, o nichž bude pojednávat v knížce a z Mürzzuschlagu se pak dostal dokonce až do samotné Vídně a tam své znalosti dovršil vědomostmi nejvyššími, které teď ochotně předá čtenářům k jejich dobru časnému i věčnému. „Rděl bych se studem, že jsem neskromný,“ psal, „kdybych blíže popisoval, jak jsem k onomu vzdělání nejvyššímu v císařském městě přišel: že můj učitel byl sám vznešený Mistr Rafael Hirschfeld, odborník nejlepší pověsti, veliký znalec jazyka latinského, který rád říkával similia similibus curantur, což značí, že stejné se stejným léčí, nebo si duo faciunt idem, non est idem, což znamená, že když dva dělají totéž, není to totéž, a tyto dva poznatky mi nesmírně prospěly k vlastnímu umění. Pokorně prosím své urozené čtenáře a čtenářky,“ psal, „aby i tato dvě přísloví si zapsali v myslích, protože tím nejsprávněji pochopí, co dále skromně píši.“

Vévodkyni připadal tento úvod dost zvláštní, dokonce poněkud výstřední, ale ráda četla dál, neboť knížka jednala o věci, která ji velmi zajímala. Autor totiž pak po tomto úvodu a krátké modlitbě k archanděli Michaelovi, knížeti nebeských vojsk, k svatému Demetriovi a k andělům strážným, kteří provázejí člověka na jeho pozemské pouti, v šesti hlavách popisoval, líčil a radil v tom, co bylo obsaženo už v samotném názvu spisku: O životě zrcadel a péči, kterou jest jim věnovat, aby se leskla a věrně obrážela, co jest před nimi, ať lidi, ať věci.

Nejprve četla:

„Dle starých osvědčených způsobů, jak někoho něco naučiti, podle zářných knížek školních a katechismů, budu i já, nehodný jich, leckdes užívati otázek a odpovědí, aby urozený čtenář a čtenářka lehko pochopili principy. Někdo by si myslil, že o tak delikátní věci, jako jest čištění zrcadel, budu psáti mlhavě. Že nebudu odpovídati na otázky přímo, nýbrž všelijak se vymlouvati a vykrucovati, jako to činí lichváři, a budu spise zatemňovati než vysvětlovati. Bůh nebeský mě však od toho chrání. Co to znamená odpovídati přímo a jasně? Poučil mě příběh, který mi vyložil můj vznešený Mistr Hirschfeld ve Vídni, když jednou venku pršelo a já jsem řezal diamantem zrcadlo na zrcátka menší. Mistr Hirschfeld mi řekl: ‚Teď poslouchej, Demetrie. V 17. století žil velký učenec, který tvrdil, že židé se nesmí modlit s nepokrytou hlavou, protože tak se modlí křesťané a Tóra zakazuje napodobovat zvyky jinověrců. Ale stejně, Demetrie, velmi se ještě i pak rokovalo v synagogách o tom, kdy a kde mít přikrytou hlavu, doma, venku, v chrámě, při jídle, při kratochvíli. David Halevy – neboť tak se onen učenec jmenoval – jednou prosil svého dědečka, aby mu vysvětlil, proč musí mít židé přikrytou hlavu. – Tóra říká – odvětil dědeček –, že Jakob odešel z Beršeby. Vajetsai Jaakov mí Beer Ševa. – Ale jak to souvisí s tím, že máme něco nosit na hlavě? – zeptal se znovu vnuk a dědeček řekl: – Copak ty myslíš, Davide, že praotec Jakob by byl odešel z Beršeby jen tak prostovlasý? –“ Pak vévodkyně četla, co ihned následovalo:

„Zrcadla mají život, neboť život mají i věci na oko neživé. Země, talíř, železo, chochol, vše, co jest ze dřeva, ať je to židle, dřeváky anebo rakev. Neživé jsou jen kameny, ale proč tomu tak jest, nikdo zatím neví. Podle astrologů jsou však živé i ty, neboť hvězdáři pokládají za živé bytosti i planety, neboť jsou hromadou kamenů. Při veškeré skromnosti se však osměluji myslit, že je to jen jakási nerozumná pověra. Mladé zdravé zrcadlo odráží vše, co jest před ním, přesně, věrně, jasně a svěže. Jak stárne? Záleží na tom, jak dobrý materiál se na jeho výrobu dal, kterýžto spočívá hlavně ve skle, manganu a ohni. Čím lepší materiál, tím déle je zrcadlo mladé.“ Pak autor vypočetl, jak rychle které zrcadlo stárne, a napsal: „Záleží to i na jeho rámu a na zdi, na které visí, a na vzduchu, který jej obklopuje. To jest významný poznatek, který jsem seznal ještě u Mistra Sachse v Mürzzuschlagu, ba i jako dítě v rodné obci Ratten. Kde mrzne anebo je moc horko, zrcadlo stárne rychleji. A také kde se velmi kouří tabák anebo pára z hrnců kuchyňských vychází. V hospodě rattenské, kde bylo stále zakouřeno, zrcadlo zmíralo záhy, také ve školní jizbě, kde učil můj otec. Ale největší příčina stárnutí zrcadla je jeho práce.“

„Zajímavé,“ myslila si vévodkyně, „co všechno se asi ještě dozvím, bože,“ a četla dál:

„Práce je příčina stárnutí zrcadla, jako u člověka. Čím více a déle člověk pracuje, tím více stárne. Či snad není pravda, že kdo pracuje dvacet let, je mladší, než kdo pracuje čtyřicet? A jak pracují zrcadla? Tak, že obrážejí tvory a věci, které jsou před nimi. Čím více tvorů a věcí jest před nimi, tím rychleji stárnou, protože pracují. Zrcadla, která stále obrážejí nové lidi a věci čili změny, stárnou nejrychleji. Ale aby zrcadlo vůbec nestárlo, nelze, stejně jako to nelze člověku. Proč? Protože každé zrcadlo, byť se před ním neobjevovaly nové věci a tvoři – jako například zrcadlo v kostele tak vysoko pověšené, že obráží jen protější okno – přece stále něco obráží, to jest třeba jen protější okno – přece stále něco obráží, to jest třeba jen prázdnou místnost. Údělem zrcadla jest stále něco obrážeti, byť třeba jen sirku, a to jest práce, jeho poslání. Nesmírně se zpomalí jeho stárnutí, když ho zakryjeme černou látkou nebo uložíme ve tmě jako třeba v kvelbu, ale pozor, aby tam nebylo vlhko a chladno. Chceme-li mít zrcadlo téměř věčné, hned po jeho koupi, hned po jeho narození, je zahalme. A proč říkám ‚téměř‘ věčné, a nikoli ‚věčné‘? Protože věčné nikoli. Jako není věčný pozemský život člověka, tak nemůže být věčný ani život zrcadla, byť stokrát zakrytého bedněním, protože kdyby tomu tak nebylo, převyšovalo by člověka a člověk by nebyl pánem tvorstva, ale zrcadlo. A to se nezdá. A proč není věčné, i když je zakryté? Protože i když je zakryté, něco obráží. Obráží bednění či černou látku, kterou je zakryté, anebo tmu kvelbu. Jest tedy smrtelnost zrcadla v jeho podstatě, to jest v obrážení čili v práci. Věčné zrcadlo by bylo jen jedno. To, které vůbec nevzniklo, to jest nebylo vyrobeno, ale tato myšlenka,“ četla vévodkyně, „mi připadá poněkud – smím-li prosit o odpuštění toho slova – poněkud přihlouplá.“

„Bože,“ myslila si vévodkyně a musila se usmát, „i mně… Toto, co je tu psáno, přece snad vůbec nelze nečíst. Je to tak zvláštní, že je to geniální. Čeho se ještě dočtu, mon Dieu,“ myslila si a rychle četla dál.

„Jak se jeví pozdní stáří zrcadla, mohou se otázati ctihodní čtenáři a přemilé čtenářky, jak? Čím více zrcadlo stárne, tím méně přesně, věrně, jasně a svěže obráží (pracuje), až nakonec obráží (pracuje) už pramálo. Říká se lidově, že zrcadlo hluchne, a co je lidové, může být leckdy moudré. Neříká se, že zrcadlo nedoslýchá, ale mluví se o hluchnutí. Hluchnutí a stárnutí zrcadla je totéž a zdá se, že i u člověka. Lidé ku stáří hluchnou, totiž špatně slyší. Místo toho, aby zrcadlo obráželo přesně, věrně, jasně a svěže, dostává neodstranitelné šmouhy v podobě pásů, jaké mají ohony komet anebo teček, sdružených pohromadě, jaké tvoří takzvané hvězdokupy, a tyto pásy či tečky jsou vždy nahnědlé, rezavé. Což tato barva nedoprovází i stáří železa a také člověka i opic, kromě šedi? Šlechetná čtenářka a čtenář už vyrozuměl, že stále přirovnáváme zrcadlo k člověku, ale nyní shledává, že jsme je připodobnili i k něčemu, co jest ve vesmíru nad námi, totiž ke kometám a hvězdokupám. Jak velké podobnosti s tímto ještě další stránky knihy odhalí! A nyní se dostáváme ke smrti,“

„Mon Dieu,“ pomyslila si vévodkyně, „co to asi bude? Nic naplat, musím číst dál,“ a četla:

„Smrt zrcadla nastává způsobem dvojím. Buď cestou přirozenou, totiž že zcela ohluchne a již nic neobráží, neboť je celé pokrývají ony narezlé šmouhy či tečková skupenství, to jest mrtvá místa, anebo cestou nepřirozenou, násilnou – to jest vraždou, když ho někdo schválně rozbije – anebo neštěstím, to jest tím, že zrcadlo spadne ze zdi, buď že povolí hřebík, vykotlá se omítka, anebo ho někdo nechtě shodí. Jsou z něho střepiny, to jest, zrcadlo se stává rozbitcem. Ale zde musíme být, slovutná čtenářko a čtenáři, velice opatrní v rozumu. Abychom se neunáhlili a nepohřbívali nebožtíka zaživa, jako se to občas stane u lidí.“

„Kriste pane,“ řekla si vévodkyně a četla: „Proč máme být opatrní a držeti se rozumu? Proto, že i část rozbitce, každá jedna pouhá střepina, obráží, pokud nezemřela. Zrcadlo rozbité už původní není, v tom jest jeho smrt, ale není nebožtíkem, nýbrž jen rozbitcem asi jako dešťovka, která zpřetrhána na mnohé kousky, žije v oněch kouscích dál, každá část pro sebe. Ano, ctihodní, připadá to přepodivné, ale u dešťovek jest tomu tak a že jest tomu tak, o tom právě svědčí zrcadla rozbitci, takže zrcadla poučují živočichozpytce. Jsou-li jeho střepy velké, pak kdyby urozený čtenář či čtenářka měli diamant, mohli by takovému střepu odříznout špičky, zarovnat jej a měli by nové zrcadlo, ovšem přirozeně menší. Rozřezáváním lze dělat přece z jednoho zrcadla i nerozbitého více zrcadélek menších, což jsem se vyučil u mého zmíněného Mistra Hirschfelda – což mi jednou, když jsem takto rozřezával, nevyprávěl o pokrývkách hlavy? Žil kdysi za panování císaře Josefa II. u Spielfeldu na břehu Muru nedaleko Marburgu sedlák, který rozbil zrcadlo, a selka ho přiměla k tomu, aby zakoupil klíh a zrcadlo slepil. Sedlák se jí bál a učinil to. Slepil střepy na kusu dřeva a výsledek byl strašný. Selka do něho dychtivě koukla a zjistila místo sebe zrůdu. Kus nosu měla nahoře, kus dole, kus úst na bradě, kus pod nosem, jedno oko nad obočím, druhé na líci a přes čelo dřevěnou brázdu. Vyhnala muže, že ji zostudil, a nebožák pak skočil do řeky. Rozbitce nelze slepovati. Lze z něho nařezati více kusů, ale slepovati nejde, jako nejde slepiti dešťovku. Co jednou rozbité jest, rozbité jest, a nelze mu býti nerozbité, ledaže zdánlivě, jak jest to u talířů a džbánů. Anebo u bot, ale to vše nejsou zrcadla.“

Dále autor psal:

„Dostalo se mi velké milosti, že jsem uzřel zrcadla prastará věkem, který jiným už dávno přinesl ohluchnutí a smrt, avšak tato vyhlížela zachovale a mladě, asi jako čtyřicetiletý dobře živený sedlák. Jak jsem k nim přišel? V pokoře a vděčnosti vzpomínám, jak mě jednou vzal můj úctyhodný Mistr Hirschfeld, když bylo lehce pod mrakem, na prohlídku jednoho zámku u Vídně, což bylo povoleno pouze výjimečným, když tam pán nedlel, a tam mi představil jedno zrcadlo. Což jen kdyby z dob naší přešlechetné Matky Marie Terezie, ale z doby dávnější. Viselo tam ve stříbrném rámu s vyřezávanými tvářemi dvanácti bohyň či jiných, a to tak, že vždy po třech byly na čtyřech stranách, a řekl mi: ‚Toto zrcadlo, Demetrie, vzniklo v šestnáctém století za života protestanta Kalvína, když v Ženevě upaloval lidi pro katolickou víru, zatímco u nás panoval císař Ferdinand.‘ A vězte, milosrdná čtenářko a čtenáři, že toto zrcadlo stále ještě žilo. Přesně, jasně, věrně a svěže obráželo, když jsme před ním stáli, mého Mistra slovutného i moji maličkost učednickou, plnou úžasu a údivu, že jsem se z toho skoro rozstonal.

A to ještě v tom pokoji bylo zamračeno zvenčí, protože když pán nebyl doma, šetřil tam na svíčkách. Mistr mi pak sdělil, že v muzeích existují zrcadla ještě starší, například jest prý někde jedno poněkud oválné, které v ruce měla samotná královna Kleopatra, když umírala sebevraždou hadem.“

A pak vévodkyně obrátila stránku a tam se dočetla:

„V dalších hlavách, než sdělíme pilným čtenářkám a čtenářům rady k opatrování a čištění zrcadel, promluvím ve veškeré skromnosti a úctě o přepodivných zvláštnostech zrcadel.“ A na novém řádku stálo:

„O jejich Bohem dané barvě, prostoru, vesmíru a obrácenostech, dále o některých jejich zrůdnostech a pak o jistém zcela neuvěřitelném případu, který jest však napsán jen pro silné nervy, neboť zplodí smrtelnou hrůzu.“ A na dalším novém řádku stálo:

„Teprve po těchto hrůzných strašnostech pojednám o plození zrcadel, jež se děje mimo manželské lože, a to bude traktát nad jiné vážný. Zatímco neuvěřitelný případ bude jen pro silné nervy a bude strašlivý, tento traktát o plození bude jen pro filozofy a bude hluboký.“

Vévodkyně pohlédla vzhůru na nebesa a usmála se. „Vskutku,“ myslila si, opřena o bělostné polštáře svého lože, „co se všechno ještě dozvím.“ Ale chtělo se jí náhle trochu spát. Pohlédla na své náramkové hodinky zavěšené u hlavy na ruce andílka a řekla si, že radši bude v četbě pokračovat zítra, protože je teď již dost unavena a hrozilo by, že by knížku vnímala poněkud ospale. „Proboha, jen to ne,“ myslila si, a tak pro jistotu knížku odložila na stolek vedle narůžovělé míšeňské lampy, lampu zhasla a s úsměvem se pohroužila v blahodárný spánek.

Druhý den ráno po snídani se vévodkyni zdálo, že Justina kolem ní jaksi nápadně krouží. Byla jí nablízku, i když ona sama ničeho nežádala. Odešla na chvíli, jen když přišel Stockalp, aby podal hlášení o knížecím paláci a přehlédl holubník na zahradě.

„Jak to tam jde?“ zeptala se vévodkyně v kabinetu a mínila palác a Stockalp svraštil husté obočí, ale jeho obrovská ústa vycenila chrup.

Řekl, že to tam jde zatím dobře, uklízečky utírají prach, zametají, myjou okna a čistí zrcadla…

„Ostatní personál…?“ zeptala se vévodkyně a op odvětil:

„Ostatní personál nic nedělá. Nemá co na práci. Zahálí.“

Vévodkyně se zeptala, jak s personálem vychází, a op odvětil, že dobře. Že nemá, proč se zlobit. „Krejsinka se pořád fintí a ostatní čekají, co jim přikážu.“

Vévodkyně nevěděla, kdo je Krejsinka, zřejmě nějaká služtička, a ještě se otázala:

„A co starý komorník?“ a Stockalp řekl, že pospává v jedné staré dřevěné židli v jednom salonu, a když nepospává, že spolu mluví. Zmíní se, jak našli knížecí Jasnost mrtvou u schůdků a ukáže kde, neboť ty schůdky jsou právě v tom salonu, kde on sedí a pospává.

„Ano,“ kývla vévodkyně, „vím, co má na mysli. To byl totiž přijímací salon a v té židli kníže sedal. Chudák starý komorník. Ale nenašli knížete mrtvého, nýbrž ještě naživu. Zemřel až za chvíli. Stockalp,“ řekla náhle vévodkyně a pohlédla na jeho ponurý zrak pod obočím a šikmým zploštělým čelem, „prohlédl holuby a pak se hned vrátil do paláce. Mám pro něho zvláštní úkol.“

Byly to vlastně úkoly dva a napadly vévodkyni právě až v této chvíli. Až v této chvíli, kdy Stockalp promluvil o skonu knížete v salonu. „Že mě to nenapadlo už o pár dní dřív,“ myslila si vévodkyně a řekla:

„Stockalp. Když občas mluvívá, jak řekl, s komorníkem, zeptal se ho nenápadně, jestli něco neví o takovém jednom jakémsi balíčku, který byl zavázaný a měl nějakou pečeť. Když mu komorník řekne, že neví…, na oko se zamyslí a zavrtí hlavou. Uvidí, co na to komorník. Kdyby se ho ptal, proč to chce vědět, řekne, že pro nic.

Že slyšel, že paní postrádá nějaký balíček z odkazu. Uvidí, zda mu něco na to řekne komorník teď. A ještě něco, Stockalp. Ať se hledí po několik dní, pokud mu to dozor dovolí, zdržovat v tom salonu se starou židlí, kde kníže skonal. Přikáže personálu, ať neopomíjí natahovat hodiny, které tam jsou na klekátku, a tam ať pár dní prodlévá. Prostě jen tak… Pak mi poví, že to činil, toť vše.“

Stockalp se zeptal, jestli tam přitom může komorník nadále pospávat, vévodkyně kývla a propustila ho.

„To s balíčkem je plácnutí do vody,“ myslila si, když osaměla, „shořel, ručí za to i doktor Hartmann. To druhé však, s tím dlením v salonu, by však marné být nemusilo.“

Když pak vyšla z kabinetu, v čekací předsíni za sloupem se opět zjevila Justina.

„Nechtěla se mě snad na něco zeptat, že tak od rána obchází?“ řekla vévodkyně a Justina se nevinně usmála.

„Chtěla,“ řekla, „chtěla. Na tu knížku, kterou Madame včera začala číst.“

„Zajímavé,“ odvětila vévodkyně na oko chladně, „už párkrát jsem se jí o ní zmínila a ani nehlesla. A teď se najednou zajímá.“ A řekla.

„Těžko ji přinucuji, aby četla mé knihy, klasiky a jiné výtečné autory, čte jen samé nesmysly, ale teď najednou má zájem. O něco, co sama čtu.“ A řekla do třetice:

„To, co čtu, Justino, je něco, co jsem ještě nikdy v životě nečetla. Z té knížky se mi dělají před očima mžitky. Ale nic jí o ní nepovím, než až sama ještě kousek přečtu, jinak by mi ji byla schopna vzít a někde se s ní zavřít. Teď však šla, stojí za tím sloupem jako Kleopatra. Musím psát dopis o vzducholodi.“ A rychle se vrátila do kabinetu, neboť nemohla potlačit smích, a vzala péro a jala se psát do Holandska dr. Leydenovi, že asi za rok přemístí vzducholoď do Rakouska k Neukirchenu, aby ji mohla ukázat svým známým.

20.

Ten den odpoledne Uhrmacher sdělil, že přišli kvůli telefonu.

„Pán a řemeslník, kteří tu již jednou byli,“ sdělil v kabinetu v rukavičkách a podal na stříbrném tácku dopisy, „pošta se dnes opozdila.“

„Což není poprvé,“ vévodkyně kývla, „dohlédněte na ně. Ať dají pozor na tapety. Jak dlouho to tu budou dělat?“

„Pán ještě neví, musí prý napřed zjistit délku drátů. Dnes si prý připraví přípoj před domem a v přízemí. Pak prý zhlédnou místnosti, v nichž má být telefonní přístroj. Budou prý musit kopat trochu i zde v kabinetě, jinak by se sem telefon nedal zavést,“ a vévodkyně vzdychla.

„Kopání v bytě je neštěstí vždycky, ale co se dá dělat. Až sem budou mět jít, dejte mi vědět, zavčas odsud půjdu. A děvčata ať po nich hned uklidí.“

Asi za hodinu slyšela vévodkyně kopání dole v domě. Tam, kde byl byt domovního správce a Stockalpa, ten den se do kabinetu v prvním patře nedostali. Večeřela v příruční kuchyni talířek francouzských brambor s kousky pomeranče se strouhaným sýrem a sklenici chladné smetany. Brambory jí připadaly poněkud slanější, neřekla však nic, ani starší kuchařce. Po večeři se opláchla pod sprchou v koupelně a zjistila, že kohoutek se nějak obtížně zavírá. Jaksi stále kapal. Pak našla v rokokovém salonu Justinu, jak si prohlíží módní časopis pařížský.

„Zaplať pánbůh, že čte aspoň tohle,“ kývla a Justina řekla:

„Madame neviděla ještě tuto poslední módu.“

„Ovšemže ne, Justino,“ odvětila vévodkyně, aniž hnula brvou, „jak bych ji také mohla vidět, čtu přece knihu od Demetria Facia. Kdo čte knihu od Demetria Facia, Justino, nemá smysl už pro žádnou jinou, natož pro módu. Odtrhnout se od ní je prostě nad lidské síly.“ A mžikla na svou komornou a lehce řekla: „Bonne nuit.“

V ložnici rozsvítila míšeňskou lampu, ulehla pod blankytná nebesa a zavěsila na ručku andílkovu hodinky.

Otevřela knížku a měla pocit, jako by otvírala korán.

Demetrius Facius sděloval na dalších stránkách, co byl na předchozích slíbil.

„Schopností zrcadel je tolik,“ psal, „že by na ně nestačila ani kniha jako bible. Obrážení jest poslání, úděl a práce zrcadel, avšak takto to říci jest polovičatost, a jako nebezpečná jest polopravda, tak i tato. Jedna selka z Flachau za panování císaře Leopolda o posvícení nedopekla kachnu a dala ji na stůl zpola syrovou. Sotva muž kousl, hnal ji s křikem na náves a málem by tam byla nešťastná skočila do rybníka, kdyby ji nebyl spasil jeden šafář. Musíme polopravdu doříci čili polovičatosti předejiti. Zrcadla totiž nejen obrážejí, ale zároveň i rozmnožují. Dokáží všechno na zemi a nebi, ať jest to čepec nebo králík, kometa nebo povříslo, sud anebo řemen – rozmnožiti.“ A vévodkyně četla dále:

„Zrcadla rozmnožují počet věcí a co nad údiv jest, i počet lidí. Ale ne do nekonečna, nýbrž běžně jen dvakrát, to jest jednou. Má-li přírodymilovná čtenářka klec na ryby, nazývanou akváriem, a dá-li za ni zrcadlo stejně tak velké, místo ryb pěti jich má deset a místo sedmi litrů vody čtrnáct. Dá-li však zrcadlo jen poloviční, má ryb sedm a půl a vody deset a půl litru. Má-li hladný skývu chleba a vezme si zrcadlo, má skývy dvě. Má-li kdo rád hodně vdolků, ale má jich málo, ať si postaví zrcadlo. To jest rozmnožování a Bůh ať je mi milostiv, není-li to zázrak. Můj kmotr v Ratten, blahé paměti na nebe vzatý v přepozdním věku, mi jednou vyprávěl o jedné chudačce u obce Feldbach na řece Raabu, která osmdesát let žila v chlívku s kozou, neboť neměla dřevo na chýš, a kromě bedny, lžíce a misky tam neměla nic, jen slámu a trávu pro kozu. Řízením božím v přepozdním věku, kdy právě chtěla skočiti s kozou do řeky, se jí dostalo od tamního mecenáše zrcadla, jaké se u nás ve Štýrsku nazývá domácím či stájním, a k němu hřebík. Kamenem ho chudačka přitloukla nad kozu a nevěřila očím. Najednou bydlila ve velké chýši a měla všechno dvakrát. Zrcadlo jí vlastně zachránilo život. Jeví se lhostejným říkati o zrcadle, že rozmnožuje nebo zvětšuje, neboť v zrcadle jest i zvětšování rozmnožováním a rozmnožování jest zvětšováním, což nebyl chlívek u Feldbachu zvětšen a nebyla koza, bedna, lžíce a miska rozmnožena? Ovšem, zas dvakrát, to jest jednou, chudačce to však stačilo. Ale co zrcadlo navíc zmůže,“ četla vévodkyně a jak tak hlavu podpírala o bělostné podušky, občas jí zakroutila, „zmůže, divy ještě větší.“ A četla:

„Člověk je sám, neboť ho opustí žena, buď že mu zemře, nebo mu uteče anebo ji vyžene sám, žel i takový případ z dopuštění božího se děje, a opuštěnec potřebuje druha, kterému by se svěřil, si stěžoval, s ním porozprávěl v míru. Avšak co má nebohý dělati, když jest sám? Svede to, když vezme zrcadlo a hledí do něho. Když mluví on, mluví. Ale když má odvětiti či něco říkati druh, zakryje si před zrcadlem ústa. Dále v hlavě o plodnosti k tomu ještě přidám případ s rozvztekleným psem.“

„Hrozné,“ myslila si vévodkyně a hned četla dále: „Všechna zrcadla, co jich na světě jest, mají jednu stejnou barvu. Mají ji od věků, co existují, a budou ji míti věčně, nikdy jinou. Ledaže by se přikryla barevnými sklíčky, jak jsem to jednou jako učeň u Mistra Hirschfelda viděl v zábavné herně v Lainzu. Ale to pak není jejich barva, nýbrž oněch přifařených sklíček, jako není barvou člověkovy tváře, ale přifařeným nalíčením, když hraje divadlo. Barva všech zrcadel jest pouze jedna, a to ta, která odpovídá jejich podstatě, jest jim vlastní do nejzazších hloubek duše či morku kostí. A jakáže jest tato jejich nejvlastnější barva? Při vší pokoře a skromnosti před tváří Boží odpovím. Zelená. Zelená, jako veškerá příroda kromě nezelené, zelená jako svět rostlin, avšak i jako barva vesmíru. Tento objev jsem učinil, když jsem se vyučil u svého Mistra Hirschfelda a seděl jsem jednoho dne v září s klasem kukuřice na mezi u Vídně v obci Aspern.“ – „Pane bože,“ myslila si vévodkyně, „snad ne…,“ a četla rychle dál:

„Ptal jsem se sám sebe, kde se to jen vzalo, že právě zelená přísluší zrcadlu, a kde se tu vzal vesmír, a když jsem se pak po tom sháněl, seznal jsem, že to nikdo neví. Bůh to chtěl. Ale jak zjišťujeme, že barva zrcadel, která odpovídá jejich podstatě či duši, jest zeleň? Jestliže nastavíme dvě zrcadla proti sobě, aby se vzájemně obrážela, to jest jedno v druhém a druhé v prvním, a opatrně nahlédneme mezi ně, zjistíme, že jest tam zeleň. V zrcadlech jest zeleno. A jak to, že jest tato zeleň jako barva vesmíru? Proto, že jest vesmír nekonečný.“

„Úžasné,“ musila se vévodkyně usmát a obrátila stránku, kde autor hned pokračoval:

„O tom, že je vesmír zelený, poučují lidstvo zrcadla, ledaže by nebyl nekonečný. Když totiž nastavíme dvě zrcadla proti sobě, aby se vzájemně obrážela, jak jsme to učinili při zjišťování barvy, ale obezřetně, aby obě stála proti sobě přesně, nikoli se jedno v druhém obráželo do zatáčky jako cesty ku hřbitovům, pak v úžasu vidíme, když mezi ně nahlédneme, co nikde v přírodě ani v různých novodobých strojích, že v jednom i v druhém zrcadle jest závratně daleký, hluboký prostor, jehož konce naše oko nespatří, ani kdyby si vzalo dalekohled, skrz který zírají hvězdáři na Mars. Zrcadla se v sobě vzájemně obrážejí do nekonečna. Dá-li si zvídavá čtenářka či čtenář takto zrcadla třeba na stůl, může mít nekonečno doma na stole. Mít nekonečno v kuchyni na židli nebo na veškosnu, jest nad lidský rozum, a přece možné. Sklepní kvelb, kam sotva myš se vejde, pojme nekonečno!“

„Strašlivé a fantastické,“ zasmála se vévodkyně, „snad čtu dobře?“ a rychle četla dál:

„A protože je nekonečno zelené,“ četla dál, „a vesmír nekonečný, je zelený i vesmír. Poučuje tedy zrcadlo hvězdáře. Chválybystrá čtenářka či čtenář se teď může vzepřít, jako bychom hlásali blud. Zvolají, že vesmír jest modrý, což takové nevidíme nebe, když se díváme nahoru? Jistěže ano, ale to vidíme nebe, a nikoli vesmír. To se nedíváme do nekonečna. Jako se nedíváme na zlomenou hůl, která napůl vězí ve vodě, ale na rovnou, ač se zdá zlomená, tak se nedíváme na nekonečno, když hledíme na modrou oblohu. Zdaž bychom pak stejným právem nemohli říkati, že jest vesmír bílý, když jest nebe plno bílých mraků, anebo zatažený a deštivý, když nahoře jsou mračna a prší? Nekonečný vesmír bohumilý jest zelený a zrcadla, smím-li v pokoře a skromnosti podotknouti, jak jsem objevil v září na mezi s klasem, poučují o tom lidstvo.“ A dále stálo:

„Zvláštností zrcadla jest, že obráží vše obráceně. Totiž, aby tomu bylo rozuměno. Stojí-li vzácný čtenář a převzácná čtenářka před zrcadlem, vidí svou pravou ruku na té straně, kde ji skutečně má. Ale z pohledu zrcadla jest to na straně druhé, kde ji nemá. Jak si to dokážeme? Přeneseme-li sami sebe do zrcadla, to jest, že si myslíme, že se na sebe nedíváme do zrcadla, nýbrž ze zrcadla. Zrcadlo obráží opačný směr, i pokud jde o ‚nahoru‘ a ‚dolů‘. O tom se přesvědčují střihači sebe samých, kteří si stoupnou před zrcadlo, za sebou drží druhé a kromě toho v ruce i nůžky. Chtějí si ostříhat dlouhé vlasy za krkem. Protože cítí podle sebe a nikoli dle zrcadla, zvednou nůžky za krkem, když je chtějí sklopit, sklopí je, když je chtějí zvednout, v dobré víře, že se ostříhají rovně. Toto omylnictví může vésti i k neštěstí, a to stejně jako hůl, napůl jsoucí ve vodě. Vyprávěla mi kmotra Tereza u nás, když jsem chodil do jednotřídky, jak ovčák z jakéhosi Oberndorfu zapomněl na pastvě v potoce hůl, když se na něho řítil vlk. Ovčák zaplakal, neboť si řekl: ‚K čemu mi bude hůl. Když je zlomená‘ a z vody ji už ani nevytáhl. A jak kmotra řekla, vlk ovčáka sežral a s ním i ovce. A k jakým neštěstím vede omylnictví s obráceností zrcadel při stříhání? Je znám případ sedláka u Gross Heinrichschlagu, který se takto pomocí dvou zrcadel vzadu na krku nůžkama stříhal, chtěje jít na jarmark lacino koupiti koně, a místo, aby si ustřihl vlas, ustřihl si ucho. Koně koupil draho, neboť ho podvedli. Protože si řekli, že kdo nemá ucho, nemá ani rozum. Když pak přišel s koněm domů a řekl ženě, kolik za něj dal, nestačil – byv velmi žízniv z cesty – vypít ani korbel vody. Žena chytla metlu a ubožáka hnala k splavu. Nejjistější jest, dáti se stříhati druhým, buď svou ženou anebo holičem.“

„Neuvěřitelné,“ pomyslila si vévodkyně, „neuvěřitelné,“ a náhle měla pocit, že má trochu žízeň. A bylo psáno dále:

„O obrážení obráceně se přesvědčíme zvlášť známým pokusem, který jednou i můj blažený otec ve škole učinil dítkám, že totiž dáme před zrcadlo písemnost. Co jest na papíru zleva doprava, jest v zrcadle zprava doleva, a to jak řádky a slova písemnosti, tak všechna písmena, ať samohlásky či souhlásky, takže ‚d‘ se čte jako ‚b‘, ‚S‘ jako ‚Z‘ a naopak. Tuto obrácenost znali už Židé a Arabové, proto písmo hebrejské a moslimské se nepíše jako naše, ale zprava doleva, čímž vlastně co pravicí napíší, pravicí hned smažou. Čisti písmo v zrcadle je těžké a jest dovedností v cirkusech.“ A pak si vévodkyně přečetla název: „Patvary či zrůdy.“

Sáhla po kapesníčku, který měla na stolku u lampy, a trochu si otřela čelo. A četla:

„Jako u člověka, i u zrcadel existují patvary či zrůdy. Rozdíl je v tom, že u člověka je dopouští Bůh, u zrcadel úmyslně člověk. Jsou to zrcadla, která obrážejí věci nebo tvory sice jasně, svěže, ale nepřesně a nevěrně. Buď jako velice zmenšené, sražené a bachraté, nebo všelijak zprohýbané příčně, jako jsou plechy, anebo velice prodloužené, protáhlé a tenké jako tyčky. Tato zrcadla se zovou ‚proti přírodě jsoucí‘, protože jsou znetvořena, a jak sama jsou znetvořena, tak znetvořují všechno, co jest v nich. Zde neplatí přísloví, známé obráceně: Jaký krám, takový pán. Nikoli, že pán jest takový, ale zrcadlo ho takovým dělá. Přesto se taková zrcadla vyrábějí, ale nepřisuzuje se jim, aby lhala, nýbrž aby sloužila k veselosti těch, kdož si před ně stoupnou. Nevisí v příbytcích, nehledíme do nich, když se strojíme a krášlíme, ale visí v cirkusech a různých rozmarných hernách. Jednou jsem slyšel, ještě v Mürzzuschlagu, že jakémusi zahradníku v Tyrolích, když vyšel v noci z hospody, nějací šprýmaři nastavili takové zprohýbané zrcadlo před tvář a zmatený ubožák se tak vyděsil svým znetvořeným tělem, že se v hrůze dal do běhu a skočil do studny. Jeden hajný v Korutanech jménem Melz, který byl pyšný na svůj vzhled a lakoval si kníry, dostal k svátku od ženy takovéto zrcadlo. Zálibně do něho pohlédl a viděl obludu. Mně tyto patvary zrcadel připadají jako znesvěcení. Zrcadla jsou příliš hluboká a vážná, než aby se směla takto poskvrňovati, a nehodní lidé, kteří vyhledávají takovéto kratochvíle. Ještě více to pobouří, když zvážíme rozumem zdravým a v pokoře důsledky. Zove-li se onen prostor mezi dvěma zrcadly sebe obrážejícími nekonečným prostorem přirozeným, jakým jest i vesmír, pak prostor mezi dvěma paskřivými zrcadly jest prostor zkroucený aneb zakřivený a tu jest skutek strašlivého rouhání, jakého dějiny nepoznaly ani na Golgotě. Proč? Protože i tento zakřivený prostor jest nekonečný. A protože nekonečný jest vesmír, přisoudili bychom vesmíru zakřivenost.

Nízkost, k níž není slov.

A nyní o onom případu zrcadla, který jsem nucen vypsati pro úplnost pojednání, byv vždycky člověkem poctivým a nikoli pokoutným, který ví a nepoví a leda pošeptá jen strýci. Ale vyznávám se, že se musím velice přemáhati, protože má zpráva zplodí smrtelnou hrůzu, a proto prosím nervově slabší útlocitné čtenářky a čtenáře na kolenou, aby ji nečetli.“

„To jistě,“ zasmála se v duchu vévodkyně a rychle obrátila list, další bylo totiž na druhé straně, a četla:

„Svatý Michaeli archanděli, braň nás v boji proti zlobě a úkladům ďáblovým, budiž nám záštitou, neuvěřitelnou vlastnost zrcadel, která jest strašlivá a nikdo z nás proti ní nic nezmůže, dopustil Bůh. Mnozí lidé, kteří ji seznali, se pomátli na rozumu, obzvlášť křehké služebné a panské…,“ a v té chvíli, kdy to četla a znovu se v duchu zasmála, se vévodkyni zdálo, že slyší v koupelně kapat vodu. Slyšet ji mohla, neboť její ložnice byla propojena malou, téměř tajnou chodbičkou s koupelnou, stejně jako koupelna pak ještě s kabinetem, budoárem a dokonce i šatnou. „Nic,“ myslila si, „nic,“ a četla dále:

„Co jest tato neuvěřitelná vlastnost zrcadel, jež vyvolá na čelech smrtelný pot? Svatý Michaeli archanděli, stůj při nás, je to neobrážení.

U zrcadel se totiž také vyskytuje neobrážení.

Jak jest to možné? Což jsme dostatečně nevypsali, že v přirozenosti zrcadel jest obrážeti, a to stále, byť třeba jen zabednění a tmu? Což zrcadla stále nepracují? Ano, pracují a obrážejí stále, pokud nejsou schvácena stářím. Neobrážení jest výjimečný a zvláštní případ. A v čem jest ta jeho strašlivost? Hned to s pomocí boží a s modlitbou na rtech povím.“

A v dalším odstavci Demetrius Facius psal:

„Zrcadlo náhle neobráží, jako by vypovědělo službu. Jako by náhle zmrtvělo. Jako by je náhle čísi ruka zadusila a nebylo schopno ničeho, jako člověk náhle stižený mrtvicí. A kdy se mu to stává? Když před ním stane upír.“

„Otřesné,“ zavrtěla vévodkyně hlavou a sáhla po kapesníčku, „atroce, mon Dieu, na co všechno myslí, na co všechno nepřijde,“ a četla:

„Jest totiž jedním znakem upíra, že ho žádné zrcadlo na světě neobrazí. Jako by se stal před zrcadlem neviditelný. Neviditelný však není, jak o tom svědčí, že ho lidé v té místnosti běžně vidí. Lidé ho nevidí pouze jen v zrcadle. Tento ukrutný jev lze vysvětliti tím, že zrcadlo ve chvíli, kdy si před ně stoupne upír, či ho náhodně v části dostane do svého úhlu, zemře. Avšak ve skutečnosti nezemře, a to ani celé, ani ve své části. Což neobráží vše ostatní, lidi, nábytek, celou místnost přesně, věrně, jasně a svěže? Což se v něm lidé nerušeně nevidí? Neobráží pouze jen jednoho z nich, upíra. Přišli jsme s pomocí boží léta Páně osmdesát v květnu na svátek svatého Urbana na to, že jest mnohem pravdivější říkati, že zrcadlo tváří v tvář upírovi nikoli jest mrtvé, nýbrž jen umrtvené, a to jen na té dotyčné ploše, a jinak žije. Jest jako tvor, který má jen část těla. Zrcadlo v té chvíli není vlastně ani neživé, ani nemrtvé, neboli není ani živé, ani mrtvé, což totéž jest. Proč? Protože kdyby bylo mrtvé na upíří ploše – když kromě ní, jak již víme, jest živé jak by pak mohlo na té ploše opět obživnouti, když z ní upír zmizí? Mrtvá část zrcadla by pak musila vstát z mrtvých! Ještě nikdy se zrcadlo, postižené smrtí, nevzkřísilo ani sebelepším čistidlem a mytím, natož samo. Zrcadlo je na upíří ploše jen umrtvené, a když upír zmizí, oživne. A jaká jest to shoda mezi tímto neživým – nemrtvým zrcadlem a upírem, který jest před ním! Což není známo, že upír jest neživý – nemrtvý? Že upír jest tvor ani živý, ani mrtvý, neboli tvor neživý – nemrtvý, což stejné jest? Kdesi na rozmezí života a smrti? Kdesi pořád mezi tím obojím a ani ne úplně tady a ani ne úplně tam? Ve dne leží v rakvi jako umrlec bledý, studený a chladný. Večer či v noci pak obživuje, vstává z hrobu, vychází, chodí, mluví a jedná jako živý. A tu přicházím na nové potvrzení staré ověřené vědomosti, totiž té, že podstatou zrcadel jest obrážení. Že zrcadlo obráží to, co jest před ním. Ano, slovutná čtenářko a čtenáři, potvrzení této pravdy, jak se říká, z jiného konce provazu. Což neobráží zrcadlo vlastně i v případě neobrážení upíra? Neobráží neživého – nemrtvého, protože jest samo neživé – nemrtvé? Čili obráží tak, jaké samo jest a toho, který jest právě takový. Takže v úctě a upřímnosti říkám, že obráží bez výjimky i v případě upíra, to jest zároveň, že neobráží. V hlavě o plození, kde je zmínka o psu, uslyšíme, že zrcadla plodí tvory pomocí člověka, který v ně hledí, totiž rozmnožuje, a tomu, aby se rozmnožovali upíři – když už se dopuštěním božím stejně rozmnožují kousnutím, nákazou – brání Bůh tím, že jim nedopřává, aby se obráželi v zrcadlech.“

Vévodkyně na chvíli ustala v četbě. Opět měla pocit, že má žízeň. „Snad bych si měla dojít pro kapku limonády,“ myslila si, „ale snad bych měla jít trochu se osvěžit i kolínskou. Trochu si v budoáru přetřít čelo…,“ a na chvíli se zahleděla na nebesa nad sebou. A v té chvíli opět měla dojem, že slyší z koupelny kapat vodu. A už byla nakloněna vstát a jít do koupelny zatáhnout kohoutek, zároveň do kuchyně pro limonádu a zároveň do budoáru pro kolínskou, ale pak pohlédla do knihy a znovu rychle četla:

„Jak krásný důkaz další skýtá soudnému čtenáři tento děsivý příklad, důkaz o životě zrcadla. Zrcadlo před upírem jako by umíralo hrůzou, i když, jak jsme viděli, nezemře. I o člověku se říká, že umírá hrůzou, stojí-li před něčím strašným. To však značí, že zrcadlo cítí, to jest, že jest živé. A cítí-li hrůzu, pak musí cítiti i radost, například když jsou před ním svatebníci anebo komici z cirkusů. Když jest před ním pohřeb, cítí smutek, ale nezmrtvuje, protože neobráží upíra, leda by v průvodu nějaký šel například za rakví. A dovede býti i zamyšlené, zahloubané a jaksi nehybné, jestliže před ním píše učenec knihu a hluboce a soustředěně myslí, jak jsem shledal sám.“ A Demetrius Facius psal dále:

„Snad se mnohému čtenáři zazdají poslední odstavce mé knihy poněkud rozvláčné a dlouhé a též ne zcela jasné, ale to je pouhé zdání. Musil jsem je tak napsat pro podrobnost výkladu, nelze vždy vše složité nevypsat zdlouhavě. Tuto zkušenost udělal již jistý spisovatel v říši babylonské při zmatení jazyků. Takže nechť mi čtenářka odpustí délku.“ A dále stálo:

„Držme se však ještě s pomocí Boží strašlivců. Svatý archanděli Michaeli, pros za nás. Jsou hrůzné případy s neobrážením strašlivců v zrcadlech v příbytcích lidí, kdy tito právě doma klidně pracují jakoby nic. Představ si, spanilá čtenářko, před zrcadlem ženu, neboť ty zpravidla více před zrcadlem sedávají než muži, a tato jest sama. Zrcadlo ji obráží a s ní i vše, co jest za ní, nábytek, sud, zeď. Vkročí-li teď do té místnosti upír, žena, hledící na sebe do zrcadla, ho neuzří. Hrůzák stojí již u sudu či kamen krok za ní, že stačí, aby zvedl ruku, ale žena hledící do zrcadla ho nevidí. Kdyby se otočila, viděla by ho za sebou a vykřikla by, snad omdlela. Ale proč by se otáčela? K čemu, když má za sebou zeď, nábytek, sud a nikdo za ní není, copak to nevidí v zrcadle? Otočila by se leda, že by si chtěla podat hřeben. Ale hřeben nemá přece za zády, ale před sebou, před zrcadlem. A tak si ta ubohá myslí, že jest v kvelbu sama, a přitom má za šíjí upíra. Jest možno si z toho vzíti jisté poučení. Úplně opačné než z nebohého ovčáka. Ovčák nesáhl pro hůl, protože se spoléhal, že něco jest, totiž zlomená hůl, jak viděl. Žena by se naopak měla občas od zrcadla otáčeti a nespoléhati se, že nic není, jak nevidí. Šlechetná převzácná zrcadla, boží dar, sloužící lidem, mohou přivoditi i zkázu, hledíme-li déle a stále jen do nich a jsme-li sami, aniž se obracíme. Zrcadla by ovšem za tu zkázu nemohla. Jsou v té chvíli na té ploše umrtvělá a upíra obrazit nemohou. Hrozit jim za to by bylo stejné jako vyčítat rybníku, že se v něm někdo utopil.“

„Bože,“ myslila si vévodkyně, „za chvíli skutečně vstanu. Já mám žízeň čím dál větší a ta voda v koupelně kape. A trochu se osvěžit kolínskou…,“ a musila se usmát. „V budoáru před zrcadlem mám přece kolínských dost, vesměs francouzských, snad jediná je tam zdejší, ta Gruss aus Schönbrunn. Ještě si kousek přečtu,“ pomyslila si pak, „abych snad, proboha, neztratila souvislost…,“ a četla:

„Proto jednu radu kromě otáčení bych ještě já, nehodný, šlechetným čtenářkám a čtenářům dal. Prosil bych je, aby v kvelbu, v němž delší dobu míní seděti před zrcadlem, byl ještě někdo.

Může státi vzadu u zdi anebo seděti u skříně. Může to býti jeho žena, když jest to čtenář, a může třeba vyšívati polštář, anebo muž, když jest to čtenářka, a může třeba čisti báseň. Ti uvidí, kdyby do pokoje někdo vstoupil, a ten, kdo hledí do zrcadla, se nemusí otáčeti a seděti v ustavičné nejistotě, co má za zády.“

Vévodkyně položila knížku na svou péřovou přikrývku a znovu se chvilku tiše smála. „Toto by vystrašilo i otrlce,“ myslila si, „bože, z toho by se člověk docela pomátl. Takové hrůzy, hrůzy…,“ a pak jí blesklo, že by knížku měla půjčit baronce von Splüttenberg. S úsměvem na rtech a s novou velkou chutí se znovu dala do čtení, aniž tušila, že skutečné strašlivé hrůzy teprve přijdou.

„Přejemná čtenářko a čtenáři ctnostný,“ psal Demetrius Facius, „neobrážení upírů dotvrzují celé dějiny. Neobrážejí je jen laciná zrcadla z podřadných látek, jaká se prodávají na poutích. Neobrážejí je a nikdy neobrážela ani zrcadla veliká a nádherná v palácích a zámcích, a právě této prazvláštní vlastnosti zrcadel můžeme my všichni děkovati za své záchrany a spásy, jak nakonec ještě podotknu. Přehrůzných strašlivců bývalo odjakživa nejvíce v Ilýrii čili Albánii, v Dalmácii, v Černé Hoře čili Monte Negru, na ostrově sicilském, též v Haliči a jinde. Nejvíce upírů nejtemnějších však vždycky bylo u vysočin, jež se zovou Transylvánské, v knížectví, později v království rumunském, to jest ve východních a jižních Karpatech, a tak jest tomu dodnes. Tyto Karpaty na vše strany, kam oko dohlédne, pokrývají nekonečné, přehluboké a přehusté lesy s roklinami, pahrbky a skálami, a v nich, v těchto nejtemnějších lesích, mají upíři své hrady a zámky. Jsou to prastaré kamenné zámky s vikýři a věžičkami a také, jak se říká, s rizality a s podzemními kryptami. Jsou obehnané vysokými zdmi a uzavřené železnými branami, by i padacími mosty. Tak dokonale je zakrývají neprostupná roští, houští a obrovité stromy, že i kdyby člověk nad nimi letěl jako pták, což ovšem nemožno, ani z výšky by nespatřil jejich věž nejvyšší. Kromě upířích zasvěcenců a jejich obětí a sluhů nikdo o nich neví a tamních cest k nim horami a lesy nenajde. Vyprávěl mi jeden člověk z Brašova, což tam pod Karpaty jest město, o případu, který se tam stal nepříliš dávno, kdy v zemi ještě vládli Turci.

Jakási proutkařka od mládí toužila viděti nějaký takový zámek a snad i pána. Čemu se lidé vyhýbají na sto honů, ona chtěla poznati, a nebyla tedy jistě zcela při smyslech. Vzala do koše jídlo, spoléhala se též, že v lesích bude dosti jahod, neboť bylo léto, a hub bedel, které se dají jisti syrové, a šla. Někdo jí poradil, aby se držela vyježděné cesty povozové a šla po ní vzhůru co nejdále, protože upír, který vyjíždí kočárem ze zámku do kraje, rovněž musí jeti po nějaké cestě, avšak pak že se jí cesta jistě ztratí a nezbude nic, než že bude musit hledat a bloudit. A taky jí poradil, aby si v lesích neprozpěvovala, ale držela se tiše, a kdyby nějaký zámek objevila, aby se schovala, aby ji někdo nespatřil oknem, a ať se radši vrátí a pána Boha nepokouší. Vyšla prý v červnu v úterý, neboť ten den jest zasvěcen Marsu a mají se jím počínati všechny válečné výpravy, což jako by tato byla. Minulo léto a minul podzim a pak zima a jaro a po proutkařce ani slechu. Nerozvážní lidé říkali, že došla k nějakému zámku, a buď ji objevili a vtáhli dovnitř, anebo ona sama dychtivě vběhla dovnitř a už si ji tam nechali navěky. Ale lidé při lepším rozumu jsoucí usoudili, že tomu mohlo býti i tak, že prostě chudačka v lesích zabloudila a umřela hlady.“ A dále stálo:

„I vypravil se za ní za rok zčásti ji hledati, zčásti též ze zvědavosti hříšné jakýsi brašovský Krajec, který dělal koňská sedla a uzdy, ale koval koně jakožto kovář, a vyšel tentokrát ve středu, zasvěcenou Merkurovi, což značí obchod a křidélka na nohách. I on si zvolil do začátku vyježděnou cestu, vedoucí vzhůru do lesů, roklí a skal, a sice tu, kterou se začala před rokem ubírati nešťastnice, a vydal se s holí a s velkým rancem jídla, neboť kromě řemesla sedlářského a kovářského rád jedl, ba i jídlům rozuměl a podle chuti je i rozpoznával. A tento Krajec se vrátil. Vrátil se k podzimu, když už všechno bylo v mlhách. Bloudil lesy dva měsíce, ale proutkařku nenašel. Zato však něco viděl a zažil a až do své smrti o tom vyprávěl.

Když se mu prý po třech dnech chůze cesta do kopců ztratila, šel přibližně tím směrem dál, což prý učinil dobře. Neboť zatímco všude byly i děsivé houštiny, ba tu a tam i rokle, v tom směru jako by byl les řidší, takže by se tam kočárem projelo. Velmi se potěšil, když po dalších dnech chůze zjistil, že tu a tam v tom směru sice leží padlý strom od bouře, ale ten mohl kočár přejeti, a že tu a tam jest lesní mech a tráva jaksi slehlá, jako by tam doopravdy někdy projížděl kočár s koňmi. Začínal si však dělati starosti s jídlem. Aby mu vydrželo. Ranec se totiž povážlivě prázdnil. Za další týden cesty se mu zdálo, že cítí nějaký kouř, jako když se někde něco peče, a začal být opatrný. Říkal, že celé dni šel lesy, v nichž bylo ponuro a šero a nikde ani nezazpíval pták, a teď začal pátrati, jestli někde nezmerčí nějaký oheň. Jednou už unaven i dost hladov si ustlal na noc v obzvlášť hustém houští, v němž byla strašlivá tma, prý proto, aby ho nepřepadli v spánku. Když se ráno probudil, byla všude neproniknutelná mlha. Vzal ranec a hůl, ale moc daleko nešel, neboť shledal, že by si mohl v té mlze splésti směr a nešel by dopředu dál, kam přece jen ještě jíti chtěl, ani by nešel dozadu zpátky, to jest tam, odkud přišel, a tak se pro jistotu zastavil a usedl, aby vyčkal opadnutí mlhy. A když mlha, jak slunce stoupalo, slábla, zdálo se mu, že za stromy a křovisky vidí nějakou skálu. Ale když mlha opadla docela, ku své hrůze zjistil, že je to hrad.“

„Takže tedy došel,“ myslila si vévodkyně, „teď by tedy mohlo něco přijít,“ a opět se rychle pohroužila v knihu.

„Zámek byl ze všech stran obklopen převelkými mohutnými stromy, takže by prý nebylo viděti ani jeho střech a věží z výšky, a křoviska byla podél zdí, ale před bránou bylo trochu místa, aby kočár s koňmi mohl vyjeti, a odtamtud kousek dolů vedla vyježděná cesta, které si byl Krajec včera večer a pak v mlze nevšiml. Byl na místě a do smrti nezapomněl, co se mu pak stalo.“

„Už je to tu,“ kývla vévodkyně v poduškách a četla:

„Jak tak z úkrytu vykukoval k zámku a přemýšlel, co má dělati, brána se s ukrutným rachotem starého železa otevřela a vyjel černý kočár s dvouspřežím černých vraníků. Pak zastavil a kočí, prý celý v černém, jen v rukavičkách bílých, křikl směrem k houští: ‚Což ty si myslíš, že všemocný pán o tobě neví?‘ a v té chvíli Krajec prý hrůzou omdlel. Probudil se na nádvoří toho zámku. Stál nad ním ten kočí s obrovským prstenem na ruce, takže nebohý si v první chvíli myslil, že pán jest on sám. Ještě jiný sluha v černém stál nad ním a nějaká mladší ženština, také v černém, a ta na něho kapala vodu ze džbánu, kterou nabírala z jakési kašny. Na nádvoří prý totiž stála kašna. Všichni byli smrtelně bledí a hleděli na něho narudlýma očima…,“ a vévodkyně zas na chvíli ustala v četbě.

„Bože,“ myslila si, „žízeň mám a ta voda v té koupelně pořád a pořád kape, abych se tu ještě vytopila,“ a hned se zas chopila knížky.

„‚Když jsi se sem dostal,‘ řekl mu prý sluha,.,všemocný pán poroučí, abys mu okoval koně. Ve stáji máš oheň a všechno, co k dílu jest třeba, uděláš to anebo ne…,‘ a Krajec prý odvětil: ‚Udělám to, velkomožný pane,‘ a sluha ho prý zavedl do stáje, kde bylo asi dvanáct vraníků. Ukázal mu toho pravého a nešťastník se dal do práce. Když byl hotov, objevil se sluha s děvečkou a zasmáli se tak hrůzně, že chudák by byl omdlel podruhé. Vycenili totiž dva horní tesáky. Upíři byli i oni. ‚Ať ti ani ve snu nenapadne, že bys mohl vstoupit do zámku,‘ řekl mu sluha, ‚něčím páchneš, ale kdo tě bude mýt. Protože velkomožný chce být k tobě milostiv a neztrestat tě, dostaneš odměnu. Pojď vedle.‘ A zavedli ho do jakéhosi přízemního kvelbu, který se podobal vrátnici, na kamenných zdech visely řetězy a nože a uprostřed stál dubový stůl a židle. A tam mu služka přinesla jídlo. Nikdy nic takového v životě prý neviděl, ač měl jídlo rád a rozuměl mu, a bál se jisti a piti, aby se snad neotrávil. Ale hlad a žízeň prý měl a tak nakonec neodolal. A co to jedl a pil?“

„Mon Dieu,“ myslila si vévodkyně pod nebesy na svém lůžku v bělostných polštářích, „mon Dieu, co se snad ještě nedozvím. Mein Gott, der du bist in dem Himmel,“ myslila si najednou německy, „to snad není možné. To se mi snad zdá, snad se nevytopím…,“ a rychle četla:

„Služka mu přinesla kus pečeně, ale co to bylo, ač jídlu rozuměl, nepoznal. Prý ani kuře ani kachna ani husa ani krůta, hovězí, vepřové, telecí, napadlo ho prý v hrůze, zda nejí nějakou kočku. Náhodou v tu chvíli pohlédl z okna toho kvelbu, které vedlo na nádvoří, a tam spatřil pobíhat kol kašny asi třicet vlků. ‚Kristepane,‘ myslil si, ‚aby to tak byl vlk.‘ Pak si však vzpomněl, že kolem dokola v těch přehlubokých lesích musí býti dosti zvěře, a měl dojem, že jí jelena. Byl polit mastnou šťávou s chutí po šalvěji.“ – „To by bylo možné,“ řekla si vévodkyně a hned četla dál.

„Nebyl k tomu ani krajíc chleba, jen prý něco jako špenát nebo šťovík, ale ten šťovík se mohl jen zdáti, protože v tom byly kousky pomerančů.“ – „Což je rovněž možné,“ řekla si vévodkyně, „šťovík lze vařit jako špenát a do špenátu lze dávat trochu pomeranče. Uvařený šťovík se může smíchat s kapkou pepře a zázvoru, ušlehanými vejci a posypat skořicovým cukrem, kdo to má rád.“ A rychle četla dál.

„Pak mu služka donesla skopové, to sedlář poznal, byl to beran a ten byl politý jakoby šlehanými vejci, v nichž byl jakoby ocet, kopr, hořčice a máslo a vše bylo dost husté.“ – „Pane bože,“ zasmála se vévodkyně, „běžná majonéza,“ a četla dál:

„K tomu byla však ještě omáčka. Jako slaná hovězí polévka, kdyby se k ní dalo máslo, citronová šťáva, žloutky,“ a vévodkyně si pomyslila: „Bože, normální citronová omáčka z hovězího vývaru, ale ta se dává ponejvíce na vařené ryby.“ A četla:

„Pak přišla ještě jedna pečeně, tentokrát snad vepřová, a byla polita jakoby octem a tymiánem.“ – „To rovněž není nic neznámého,“ – usmála se vévodkyně, „ocet, tymián, ještě bobkový list, cibule, pepř, zázvor a nové koření, což se promíchá a vaří, ale s drobně nakrájenou slaninou a po vychlazení se v té šťávě nechá ležet maso, které se často obrací. Pak se peče, prostrkané slaninou. Část šťávy se vaříš kyselou smetanou. Takže i tohle se u upírů dělá?“ v duchu se zasmála, „naposledy jsem to jedla u baronky Walterskirchenové, ale ta upírkou není. Chybí jív chrupu dva zuby.“ A pak četla:

„Nakonec donesli sedláři brambory, které byly pečené, na plátky nakrájené a na misce vedle vejce a omastek, i prý kousky jakési šunky a snad i sýr…,“ a vévodkyně se dala do smíchu. „Mon Dieu, francouzské brambory, které jsem dnes večeřela a byly přesolené, proto mám asi tu žízeň. Jenže to ten chudák nemohl vědět, že jsou to francouzské brambory,“ a řekla si: „Je v tom stejně zmatek. Nazýváme to francouzskými bramborami, ač se jimi mohou myslit pomfrity, což je ovšem rozdíl.“

Pak ještě četla, že k pití mu donesla služka bílé víno, a řekla si: „Ovšem, k tomu vepřovému a skopovému se to hodí. K tomu jelenovi se však dává červené, ale k tomu vlku či kočce…,“ zasmála se, „to snad nevím. Jistě kviku červené a ke kočce bílé. Takže úplná hostina…, a ta voda v koupelně kape čím dál víc,“ a četla, že strýc pak dostal pytlík dukátů a musil jít. Skoro jako by ho vyháněli. Pána neviděl, ani zámek uvnitř, ač by byl rád, protože mu velmi otrnulo, ani nikoho jiného ze sloužících, jen ty dva a kočího s prstenem, ty koně v maštali a ty vlky na dvoře, musil jít, jako by ho byli vyháněli, a tak vzal hůl a ranec a vydal se na zpáteční cestu. Zhruba tak, jak přišel, ale přece i jinak, protože šest dní bloudil v tom směru. Za devět dní cesty dala se tušit cesta vozová a za další dny se po ní dostal z lesů. Šlo se mu totiž lehčeji, protože to teď bylo spíše z kopce. Častěji se cestou díval do pytlíku na zlaté dukáty a jen se ptal sám sebe, proč se ho při všité traktaci posléze chtěli tak rychle zbavit. Když vyšel z lesa na boží slunce a znovu nahlédl do pytlíku, zjistil, že dukáty jsou pryč a místo nich jen obyčejné kamínky.

A v té chvíli mu blesklo hlavou, proč ho asi nakonec tak rychle vyháněli. Což mu neřekli, že nějak páchne? Krajec si vzpomněl, že asi páchl česnekem, protože si do rance nandal i maso na česneku a topinku. „Doma však v Brašově,“ četla vévodkyně, „vyprávěl o dukátech a jeden z nich ukazoval. Anežka, která u něho posluhovala, však lidem tvrdila, že je to dukát, který kdysi dostal na krk od své kmotry a měl ho už čtyřicet let.“

A Demetrius Facius na konci této hlavy připojil ještě odstavec. Vévodkyně četla:

„Z takových strašlivých zámků, ukrytých v nekonečných přehlubokých lesích v Karpatech, vyjíždějí upíři v kočárech ne pouze jen do kraje, do království rumunského, ale i velmi daleko do zemí cizích, Bulharska, Itálie, Německa, Anglie, Španělska, ano i do našeho blaženého mocnářství rakousko-uherského, ba ano i do samotné Vídně, neboť všude mají své majetky a sídla. Pohybují se obvykle i s baronskými, hraběcími, ba i s knížecími tituly, v krásných smokinzích a fracích či v nejnádhernějších toaletách a zdobí je převzácné šperky egyptské, indické a jiné, jichž mají nazbyt. Zdržují se v nejlepších salonech od Athén po Paříž a na francouzských zámcích v bílých šálách, s brilianty v kravatách, ba i v klopách. Mají svá tajemství, která sdělí jen nemnohým, a pořádají tajné sněmy a plesy. Na těch tančí s ženami, svými někdejšími oběťmi, z nichž se stali upíři. Mohou to býti dámy původem velmi vznešené, také třeba i operní pěvkyně anebo někdejší prosté služtičky, toť lhostejno. Tu a onde budují různé nové vily a v palácích strojí hostiny a recepce, kde se množství nejlepších chodů podává pod křišťálovými lustry na stříbře a zlatě. Mají rádi dobrá jídla, i když nepohrdnou mouchou, a sami příliš nejí, ve společnosti, že jí, spíše předstírají, jídla jim téměř netřeba, bezmála jak světcům. Též jim netřeba ani moc vody, kořalek a vína, a když to, pak zpravidla červené, mají lepší nápoj svůj, krev. V žádném jídle, byť třeba ve skopovém, nesmí býti ani vlákénko česneku, neboť česnek je nesmírně odpuzuje, před ním prchají asi jako před svěcenou vodou. Proto si mnozí vesničané v Dalmácii a Haliči, ale i v městech věší česnek nade dveře. Ne všichni, v jejichž společnosti se upír nalézá, v něm upíra poznají! Málokomu vzejde, že je to upír, podle bledosti tváře či zarudlosti rtů a očí, neboť oči nemusí býti vždy zarudlé a bledí jsou i mnozí obvyklí lidé. Podle zubů to nenapadne nikomu, protože nikdy se nesmějí tak, aby obnažili své dva horní špičáky. Dá-li si občas některý z nich poříditi portrét, pak malíř může jen malovati bledost tváře, neb ostatní nevidí, a leckdy ani tu, neb umělci vrozeným sklonem ku kráse sami o své vůli ji vylepší rumělkou.“

A Facius tuto část končil:

„Jest třeba bližním věděti, že se chovají umně. Jsou mistry v předstírání. Jsou milí, přívětiví, vybroušení, duchaplní, znalí rozmanitých rozmluv, umění a cizích řečí. Jsou sečtělí a mnozí z nich dokonce i píší básně. Přesvědčivě předstírají soucit s ubohými, obdarovávají žebráky, konají lidumilné skutky, tak dokonale klamou, aby si mohli vyhledávati oběti, z nichž se pak stávají jejich souputníci. Hrají hru, která se prohlédne leda až pod delší době, kdy jest už pozdě, ledaže je zavčas prozradí zrcadlo. To jediné, ta jeho vlastnost neobrazitelná, které musíme býti vděčni, jak jsem na začátku podotkl a s pomocí Boží se jí snad ještě dále dotknu. Ty pak, svatý Michaeli archanděli, satana a jiné duchy zlé, kteří ku zkáze duší světem obcházejí, božskou mocí do pekla svrhni, Amen.“

Vévodkyně odložila knížku na stolek k lampě a vstala. Vzala si župan a malými postranními dvířky, která vedla z ložnice do chodbičky, vyšla. Koupelna byla nejblíže. „Snad jsem vskutku vytopena,“ myslila si, „to by tak ještě scházelo,“ a otevřela dveře. Voda kapala ze sprchy do vany, bylo jí tak na dvě lžíce, a vévodkyně se usmála. Pokusila se více kohoutek utáhnout a myslila si: „Budu musit někoho zavolat, kdo to spraví. Snad firma Hanz Klesal, ta je ve Vídni nejlepší.“ Pak šla do budoáru. Rozsvítila tam jen malé světélko a uchopila flakon s Pozdravem ze Schönbrunnu a přetřela si čelo a tváře. „Francouzským se nevyrovná,“ myslila si, „je příliš tvrdá a silná.“ Pak šla do kuchyně, menší příruční, která byla v patře. Zatímco vařila kávu, prohlédla, jak je umyto nádobí od večeře, což málokdy dělala, a napila se limonády. „Mám žízeň vskutku po těch příliš slaných bramborách.“ Kávu nalila do konvičky, osladila, zamíchala, se šálkem dala na podnos a šla do kabinetu. Její zrak padl na Tacita a Marka Aurelia, který stál v příruční knihovně, a pak se zahleděla na mužův portrét. „Vskutku,“ myslila si, „ztrácí barvu, bledne, musím ho dát restaurovat,“ a vzpomněla si na malíře Diezlera. „Snad by mi poradil,“ myslila si, „možná, že by se nabídl sám. Ale hrozilo by asi prozrazení mého inkognita.“ A napila se kávy.

Když se vrátila do ložnice, už nečetla.

„Pro dnešek je toho dost, ale zítra musím pokračovat. Vskutku, toto by měla číst baronka von Splüttenberg. Ty její vlasy by zešedly nanovo.“

Když se ráno probudila, vzpomněla si na sen, který se jí této noci zdál. Málokdy se jí co zdálo, spávala dobře a bezesně, tentokrát však sen měla.

Viděla se na krásné zelené louce plné lučního kvítí, opodál jako za plentou stála jakási muzika a vesele, převesele vyhrávala skočnou. Kousek odsud se zelenal lesík na malé hony a slunce na modrém nebi vesele svítilo a hřálo.

21.

V příštích dnech – vzdor svému předsevzetí – musila vévodkyně ustat v četbě Demetria Facia. Donutil ji k tomu pohled do diáře. Blížilo se léto a čas letěl.

„Půjčím jí tu knížku,“ řekla Justině zrána toho dne, kdy měl být dohotoven telefon a od té doby sloužit, a byl spraven i kohoutek v koupelně, „tu knížku jí půjčím, ale ať ví, že sama jsem ji ještě nedočetla, a jakmile řeknu, hned mi ji vrátí. Dnes však ji číst nezačne, leda večer. Dnes mě čeká cesta a ona mě doprovodí.“

„Přece jen za hajným do Neukirchenu,“ Justina spráskla ruce a vévodkyně suše řekla:

„Ano, aby se pomátla. Jedeme jinam. Do Aspern, kde aspoň spatří, jak vzniká hotel. Odtamtud na skok k jednomu ovocnému sadu a pak na zámeček EM. Což vše dohromady není cesta právě krátká.“ Justina se nadchla zvláště zámečkem.

Vyjely – tentokrát, v kočáře odkrytém – hned po obědě, aby všechno stihly, v šatech černých, jak přikazoval popohřební mrav. Vévodkyně měla na klíně jakési kožené pouzdro.

„Chce asi vědět, co v pouzdru je,“ řekla komorné, když Pummel míjel zelenající se Městské sady, „to pouzdro u mě ještě nikdy nespatřila. Pozná, až dojedeme k sadu.“

Dojely k aspernské vile. Zastavili už na kraji hájku pod skupinou vysokých dubů, parčík byl zčásti rozkopán. Pummel zůstal v kočáře a vévodkyně s Justinou šly těch pár kroků k vile pěšky. Přišel jim v ústrety architekt Sebesta s polírem a hned za nimi správce Kabys a kdosi s obrovskou černou vlasatou hlavou, jeho žena Desdemona.

„Je to tu vskutku jiné, než když jsem tu byla poprvé a podruhé,“ podotkla vévodkyně před vilou, a vskutku. Bylo to tu jiné. Lešení teď přikrývalo téměř celou stavbu, obě její křídla lomená, na něm stáli lidé, pod ním u zdi haldy cihel, prken a různého nářadí a dva lidé klečeli i na střeše. „Nevím, pane architekte,“ řekla vévodkyně, „zda jsem vám při naší schůzce připomněla tuto sochu,“ ukázala na rakouského pěšáka z bitvy u Aspern z roku 1809, který tu stál opodál pod stromy, „ta zde zůstane.“

„Ano,“ odvětil stavební znalec, „zůstane. Byla by jí škoda. Zjistili jsme, že vznikla už rok po bitvě, je tedy stará téměř devadesát let a byla by škoda, aby památku tak slavnou neměli návštěvníci hotelu spatřit. Ostatně, dobře se sem hodí, pod ty javory a habry,“ a vévodkyně se usmála. Připomněla si muzeum.

Stavitel pak vysvětlil, jak se kladou potrubí, zřizuje se příjezdní cesta a kde bude místo pro parkování.

„Dostanou se sem i s automobily,“ podotkl polír.

„Předevčírem tu byl fotograf,“ podotkl architekt, „starý Vídeňan ze Schottenringu jménem Nowak, ale nemohl cvakat, bylo pod mrakem. Takže přijel včera znovu a udělal šest obrázků. Budou za pár dní,“ a vévodkyně opět kývla. Vybavilo se jí muzeum. A Kabysová se začala smát…

„S prominutím, Jasnosti,“ řekla velmi omluvně a vévodkyně si všimla, že když se směje, třese se jí celá její přeobrovská hlava, a rovněž jí neušlo, že Justina na ní může nechat oči, zřejmě tohle nikdy neviděla, „s prominutím, že se směju. Já se směju proto, že ten fotograf vyobrazil i mě.“

„Prosím tě,“ okřikl ji muž, „to Její Jasnost nemůže zajímat,“ ale vévodkyně se usmála velmi potěšené a v duchu si myslila: „Kdyby tušil, že i to mě velmi zajímá,“ a do třetice za tu chvilku si vybavila muzeum. A pohlédla na střechu.

„Ano,“ kývl znalec Sebesta, „to jsou pokrývači, ale jen něco zlepšují, střecha je dobrá. Ten jeden je klempíř, který zhotovuje žlaby. Smí je dělat z bílého a z černého plechu a zároveň i natírat.

Ten druhý je zámečník, který totéž smí dělat jen z plechu černého.“

„A proč to?“ podivila se vévodkyně a znalec pravil:

„To je předpis. Živnostenský řád.“

Pak chvíli hovořili o fasádě vily. Vynikala krásnou barevností, těmi dvěma zeleněmi a okrovou hnědí, hodily se i ku stromům parčíku a měly být zachovány. Pak vešli do vily.

V přízemí vévodkyně nejprve pohlédla na zrcadla. Stála v místech dost nevhodných, což rovněž zjistila, když tu byla poprvé. Měla se zčásti přemístit do budoucí restaurace. Mramor z haly se měl použít do průchodní chodby a sem přijít nová podlaha.

„K hale se, Jasnosti, ještě vrátím,“ podotkl stavební znalec, „je to důležité. Ale teď snad račte chtít vidět kuchyně,“ a skutečně, vévodkyně s polírem, Justinou a správcovými zamířila tam. Byly prostorné a spojené se skladištěm. Kromě nových potrubí se tam zřizovala trojí velká kamna a police na nádobí všeho druhu, na kotlíky, hrnce a kastroly i nádobí menší.

„Aby se sem uhlí ze sklepa nemusilo nosit po těchže schodech, které vedou do vinárny,“ sdělil znalec, „dám postavit za vilou nenápadnou kůlnu.“ Pak chtěla vidět vévodkyně budoucí restauraci a vinárnu.

Restaurace se zřizovala ze dvou větších sálů, které byly dosud zcela nevyužity. Jejich okna vedla do háje.

„Oba sály se spojí v jeden, avšak zčásti bude mezi nimi nízká zídka, na níž budou ozdobné truhlíčky s rostlinami,“ vyložil architekt, „tak to navrhuje pan Marek,“ a vévodkyně se zeptala, s kolika místy u stolů se počítá. Tato otázka nebyla dosud vyjasněna.

„Stoly,“ vyložil architekt, „budou jednak pro šest, případně osm lidí, jednak pro osoby čtyři a dvě. V případě potřeby se budou moci spojovat. Míst bude celkem padesát čtyři, případně šedesát. Jasnost si přála využít pro provoz při krásném počasí i terasy v prvním patře. Tam se dá umístit asi šestadvacet křesel. Pan Marek nabízí raději míst méně, aby nebyla stísněna a bylo mezi nimi dost volna k obsluze a pojízdným vozíkům. Kdyby šlo o větší, předem ohlášený počet hostí, pár stolů by se vždycky přistavělo.“

„Prostor musí být,“ kývla vévodkyně, „některá jídla se musí připravovat na stolcích před zraky hostů. A vinárna…?“ a architekt ukázal na sklep. Musili sestoupit po schodech dost úzkých, které vedly z jedné ze dvou chodeb u haly. I dolů šel polír, Justina a správcovi. Octli se ve větší prostoře bez okének, v jakési předsíni. Bylo tam chladno a plíseň. Nalevo vedla předsíň k uhelnému sklepu, napravo se rozšiřovala v šálek s třemi přízemními okénky, v tom měla být vlastní vinárna.

„Zde bude třeba,“ sdělil architekt Sebesta, „oddělit prostor pro uhlí od této předsíně a vlastního vinárního sálu. Ovšem prostor pro uhlí, když postavíme kůlnu, vezme za své a o to tu bude více místa. Bude ho třeba, neboť i zde dole musí být místnosti k potřebám hostí… Dále je nutno zavést sem topení a spojit s komínem, zbudovat větrání, udělat podlahy, obložit stěny, upravit schody z hořejška a hlavně – propojit to tu vše s hořejší kuchyní. A pak s místností k uskladnění vína, mytí nádobí a všeho, co je hostům třeba. Tato místnost by tu byla.“ A stavitel poodešel k jedněm dost zchátralým dvířkám, jež se nacházela v předsíni, a otevřel je. Objevil se tmavý zděný kvelb bez okénka. Když dvířka zavřel, vévodkyně se zeptala, s kolika místy u stolů se počítá zde, v tomto sklepě.

„S třiceti,“ sdělil znalec, „pan Marek by více nerad připouštěl.“

Vévodkyně hleděla do vinárního šálku a snažila se odhadnout jeho velikost. Zatímco počet míst nahoře v restauraci se jí zdál úměrný, zde měla dojem, že by míst mohlo být více.

„Támhle je nějaký výklenek,“ ukázala, „s ním pan Marek nepočítá? Mám za to, že by se sem vešlo víc než třicet míst,“ a architekt Sebesta pravil:

„Jasnost nechť laskavě promine. Dosud ještě nikdy se nedotkla… hudby.“

„Ach ano,“ kývla s pohledem na Justinu, políra a správcovy, kteří mlčky naslouchali, „myslíte orchestr?“ a znalec kývl.

„Ve vinárně,“ řekl, „musí být orchestr. Tři, čtyři lidé, jak je tomu ve vinárnách v Grinzingu a jinde, ba i v hotelu Sacher. Výklenku je třeba právě pro ten orchestr.“

Vrátili se nahoru do haly a stavitel ukázal vévodkyni plánek přístavby orientálního salonu a sálu šestibokého, k němuž měl být vstup z haly. Pak požádal políra, aby donesl velký plán, a Desdemona Kabysová podotkla, zda by panstvu neměla donést občerstvení.

Vévodkyně pohlédla na své malé zlaté hodinky a řekla: „Myslím, paní Kabysová, že s díky nikoli. Máme málo času. Chceme ještě kamsi do zdejšího okolí a pak na zámeček EM. A chci ještě nahlédnout do pater.“

Polír se vrátil s větším plánem a stavitel se ujal slova. „Největší potíží zde v přízemí se ukázalo propojení restaurace s kuchyní. Nemá-li se jídlo z kuchyně nosit přes halu…,“ a znalec se podrobně rozhovořil o průchodní chodbě, jež vede z haly do lučin, o spojení šestibokého sálu s halou a o pokojích, jež jsou mezi halou a bytem správců, a co říkal, podrobně i ukazoval na plánu. Vévodkyně posléze řekla:

„Pane architekte. Váš odborný výklad připomíná podrobné výklady právní pana doktora Hartmanna. Nemusíte mi to takto pečlivě vysvětlovat. Řekněte prostě jen, co chcete navrhnout,“ a architekt odvětil:

„Jeden pokojík se bude musit zrušit, tato chodba se bude musit lomit a tento pokojíček přidat k bytu správců a učinit z něho jakousi kancelář Kabysových. Jen tak je to možné propojit, byť to bude poněkud bludištní.“

„Budeš mít kancelář,“ usmál se teď správce na ženu a Desdemona Kabysová potřásla svou obří hlavou.

„Velice se divím, pane správce,“ řekla vévodkyně, „že u vás nevidím viržinko,“ a správce se uklonil a vyňal viržinko a zapálil si.

„Máme vskutku málo času,“ řekla vévodkyně, „pojďme do těch pater a verandy ve vedlejším křídle, která mi připomíná zimní zahradu.“ A tak se všichni začali ubírat po schodišti do prvního patra. Ale minuli je a vystoupili napřed do druhého. Vévodkyně tu prošla pokoji, ale do rizalitových věžiček jen zběžně nahlédla. Tušila, jak to tam vypadá podle plánu.

„Není mnoho času,“ opakovala do třetice u dveří do věžičky, „chceme ještě k jednomu zdejšímu sadu u Lobau a pak na ten zámek EM.“

„Míní Vaše Jasnost,“ zeptala se Desdemona Kabysová, „ten takzvaný sad u potoka, co jsou tam ty boudy,“ a vévodkyně kývla a pravila: „Snad tam vede cesta pro kočár?“

„Vede,“ kývl správce s viržinkem, „musí se přes lesík, pak na polní cestu a odtamtud k potoku. Ale přímo do sadu to odsud kočárem nejde, přes potok vede jen malá lávka. To by se musilo objet směrem k Lobau…“

„Tak to není třeba,“ zavrtěla vévodkyně hlavou, „nechci dnes vstoupit do sadu. Dnes mi postačí jen pohled přes potok,“ a správce pravil:

„Kdyby si Jasnost přála, dělal bych doprovod,“ a vévodkyně souhlasila a zeptala se ještě, jak dlouho se odsud jede na EM.

„Kdybyste tam jeli přímo z Lobau,“ odvětila Desdemona Kabysová, „něco přes hodinu. Ovšem odtamtud k vám na Rennweg je to mnohem kratší.“ A správce potvrdil:

„Z Lobau se dáte k Dunaji a objedete Práter směrem na Wienerberg. Ale pojedete dál pod Altmannsdorf a pak dolů směrem jako na Semmering. Jsou tam u silnice tabulky. To je už kousek.“

Když se vraceli do prvního patra, špitla Justina vévodkyni:

„Jsem strašně zvědavá na ten EM, Madame. Ale co je to za ten sad, kam pojedeme nejdřív, nějaká podivnost?“ a vévodkyně odvětila:

„Justino. Nejenom podivnost, ale přímo přepodivnost, jak mě jednou informoval jeden malíř…,“ a Justina nadšeně řekla:

„Ale abychom to opravdu stihly,“ a vévodkyně se jen usmála. „Máme času dost. Je teprve odpoledne a dni jsou již dost dlouhé. Máme času jako do Opery.“

V prvním patře – dříve než vešla do pokojů – se vévodkyně zastavila na chodbě, kde pracovali dva dělníci, a ukázala na zeď.

„Vidím tu dva vysekané otvory. Podobných jsem si povšimla už i v hale a v kuchyních a také v druhém patře. Slouží snad pro elektrické světlo či počítáte s telefonem, který se sem zavést musí?“ a architekt Sebesta odvětil:

„Nikoli, Jasnosti. Tyto otvory budou sloužit k zavěšení hasicích přístrojů.“ A po chvilce ticha řekl:

„Požáry jsou pořád naším nejhorším nepřítelem. Právě před dvaceti lety usmrtil požár v kanadském městě Johnu mnoho set lidí a způsobil škodu za třináct milionů dolarů. Právě před deseti léty, roku 1887, vyhořelo při představení Royal Theatre a zahynuly stovky lidí. Ve stejné době uhořelo při požáru v pařížské opeře dvě stě lidí a sto devadesát v divadle Exeteru, nemluvě ani o požárech jiných. Letos v květnu, ví-li Jasnost, vznikl požár v dobročinném pařížském bazaru, kde uhynulo sto padesát lidí, mezi nimi i…,“ a vévodkyně kývla.

„Bohužel vím. I vévodkyně z Alengonu…,“ a polír poznamenal:

„Pan stavitel dává též opravovat bleskosvod.“

„Bleskosvod a hasicí přístroje,“ kývl znalec, „jsou nezbytné nejen v divadlech, ale všude v hotelích, restauracích a vinárnách, kde se kouří a vaří. Hasicích přístrojů netřeba leda snad v ledárnách a muzeích…“

Z chodby vedly dveře na terasu. Když tam vévodkyně vkročila, obestřel ji jakýsi velmi dobrý pocit. Z terasy byl překrásný pohled na hájek. Odpolední slunce prosvítalo zeleným listovím habrů, javorů, buků a akátů a dopadalo i na trávníky. Rušilo tu jen částečné rozkopání parčíku. A slunce dopadalo i na pískovcového rakouského pěšáka. „Máme vskutku dost času,“ myslila si vévodkyně, „na EM klidně dojedeme. Musím tam pohovořit s tou starou zbožnou Reinovou.“

„Nuže, parčík je odsud snad ještě krásnější než z přízemí,“ pravila na terase, „byl by hřích nevyužít to tu pro hosty. Ein wunderschöner Platz.“ A napadlo jí, že by tu někdy mohly hořet různé barevné lampiony a svíčky. „Projdu teď pokoje tohoto patra,“ řekla, „kolik že jich je?“ a stavitel odvětil:

„Tři třípokojové apartmány s příslušenstvím.“

Vévodkyně prošla prvním. Byl téměř nezařízen, stejně jako když tu byla poprvé, ovšem celá dlouhá léta v něm nikdo nebydlil. Druhý a třetí apartmán dělal dojem, že donedávna zařízený byl. „Ovšem,“ myslila si, „zde bydlil nájemce.“ V jednom z pokojů stál jídelní stůl, nad okny byly konzole a na zdi obraz. Bylo na něm jakési městečko se zámkem, pod nímž tekla řeka:

„To zde ještě nechal bývalý nájemce,“ řekla Desdemona Kabysová, „tady v tomto pokoji jedl, já jsem mu totiž, když tu pobýval, vařila.“

„Myslila jsem si to,“ přisvědčila vévodkyně „co ten obraz znamená?“

„Je to jedno české město,“ odvětil správce, „Krumlov.“

„A ví pan nájemce, že to zde má?“

„Ví,“ kývla Desdemona Kabysová, „příležitostně si pro obraz pošle. Toho času je právě na zámečku EM. Když tam Vaše Jasnost pojede, dozajista se tam s ním setká.“

„My mu ten obraz můžeme i poslat,“ podotkl správce, „teď ho však svěsím, aby se na něj neprášilo. Co nevidět tu začnou malovat zdi a vyměňovat okenní rámy.“

„A prosím vás,“ zeptala se teď vévodkyně, neboť si uvědomovala, že bývalého nájemce vůbec nezná, vlastně se nikdy na něho neptala, „říkáte, pan nájemce je právě teď na EM. A jaký je to vlastně pán? Zřejmě zámožnější, slušný…,“ a správcová Desdemona řekla:

„Velmi slušný. I ty jeho dvě staré dámy, které sem s ním občas zajížděly. Měl rád přírodu a sochu toho našeho vojáka, on se totiž zajímal o muzea.“

„O muzea?“ vévodkyně vzhlédla a správcová řekla:

„O muzea. Nějaké snad někde docela založil.“

Vévodkyně ještě jednou pohlédla na obraz, podotkla: „Hezké město…,“ a popošla ke dveřím.

„On ten Krumlov byl snad jeho rodiště,“ podotkla ještě správcová a správce dodal:

„Ano. Pan Radechowsky se tam snad narodil.“

Vévodkyně vyšla na chodbu, kde stály kyblíky s vápnem a ještě s něčím a polír tam teď hovořil s dělníkem. Pak se náhle obrátila za sebe na správce.

„Rodiště, řekl jste, a koho, prosím?“

„Pana Radechowského,“ odvětil zdvořile správce, „bývalého nájemce vily, který se přestěhoval na zámeček EM.“ A vévodkyně strnula.

Strnula, aniž co dala na sobě znát.

„Ani dodnes nevím, kdo byl nájemcem vily,“ prohodila lehce, „čím onen pan Radechowsky je? Nezabývá se snad nějakým obchodem?“ nadhodila, prohlížejíc si holou zeď a správce řekl:

„Zabývá. Ale ne snad přímo.“

„Nezabývá,“ řekla správcová, „je to přece věhlasný mistr zlatnický.“

„A ten se obchodem nezabývá?“ podotkl správce, „když dělá šperky, tak je přece snad i prodává, ne? Nehledě k tomu, že má v Praze vlastní obchod…,“ a vévodkyně shledala, že je omyl vyloučen.

„Kriste pane, to se mi snad zdá,“ myslila si, aniž hnula brvou, když matně šla za ostatními do verandy v bočním křídle, jež připomínala zimní zahradu, „pro pána krále, Mistr Radechowsky, nájemce. Mistr zlatník, nájemce vily, zda by mi to bylo ve snu napadlo. Je to holt tím, že jsem se nikdy na něho neptala. Ani strýce, ani doktora Hartmanna, a teď tohle…“ Veranda byla prostorná a jak stvořena pro vzrostlou listnatou zeleň. Dalo se tam umístit pár křesílek a stolků. „Proutěných,“ myslila si vévodkyně, „a snad i sem nějaké zrcadlo…, velké překvapení se zlatníkem, větší mě nemohlo potkat. Jak je ten svět malý,“ a všimla si, že se Justina nějak vrtí. Prázdná veranda ji moc nebavila. Byla netrpělivá. Dychtila po tom přepodivném sadě a hlavně po zámečku.

„Jak dlouho na EM pobude ten pan…, jak jste ho jmenoval… Radechowsky?“ zeptala se vévodkyně a nehnula brvou, když opouštěli verandu, a správce pravil:

„Celé léto rozhodně ne. Musí být i v tom Krumlově a v srpnu pojede ještě někam. Aspoň tak tomu bývalo, když bydlíval u nás. Ale rozhodně část léta stráví i na EM.“

„Vskutku neuvěřitelné náhody,“ přemítala vévodkyně, když se s architektem, polírem, Justinou a správcovými ubírala ke kočáru, „už jednou hrozilo prozrazení mého inkognita v kavárně pana Musila, ale toto je snad ze všech nejvážnější.“ Než došli ke kočáru, vévodkyně se ještě zastavila, pohlédla na vilu, jako by přehlížela klenot, a pravila architektu Sebestovi:

„Pane architekte. Myslíte, že tato stavba trochu vydrží? Vydrží aspoň tak dlouho, jako ta socha vojáka…, skoro devadesát let?“ a znalec se pousmál.

„Jasnosti. Ta stavba vydrží věčně.“

„Věčně nevydrží nic,“ potřásla vévodkyně hlavou, „vše je dočasné a pomíjivé, jednou tu po ní nebude ani stopy. Jednou po ní nikdo ani nevzdychne…“

„Ano,“ usmál se stavitel, „ale kdy… Vydrží celá staletí, stejně jako ten voják, i když je vystaven nepřízním počasí. Hotel, Jasnosti, který ponese vaše jméno…,“ a vévodkyně odvětila:

„Mé jméno neponese, k čemu také…, nebude tam viset ani můj obrázek.“

Když došli ke kočáru, před nímž stál Pummel v bílých rukavičkách, vévodkyně se zastavila znovu, pohlédla na hodinky a na nebe, kde mile svítilo slunce a řekla:

„Mám dojem, že je pozdě.“

A za chvilku řekla:

„Tak se mi zdá, že dnes na EM nepojedeme. Máme málo času…“

A pak řekla kočímu:

„Zavezte nás kousek k Lobau. Zde pan správce pojede s námi a ukáže mu cestu.“

Rozloučili se s architektem, polírem a správcovou Desdemonou a usedli. Když se kočár pomalu rozjel směrem k lesíku, vévodkyně řekla Justině, která jako opařená seděla vedle ní:

„Ano, Justino, na zámek EM nemůžeme. Já se mýlila, že máme moc času. Máme času málo, jak jsem tvrdila předtím.“

Kočár vjel do listnatého lesíka, v němž bylo hodně platanů.

„Zde někde brzy končí náš pozemek,“ podotkla po chvíli vévodkyně, rozhlížejíc se na obě strany.

„Ano,“ kývl správce, který seděl naproti ní a komorné s viržinkem v ruce, „končí v polovici lesa. Jinak snad Jasnost ví, že se tu pořádají malé hony, takové aspernské, které nám obec proplácí v naturáliích. V zajících, koroptvích a bažantech, také v divokých králících, tohle by hotel jistě uvítal,“ a vévodkyně podotkla, že to ví. Pak správce řekl:

„Lesík spravuje správa aspernská a zdejší hajný se jmenuje Hatvani András, pochází z uherského města Várpalota a za ženu má Češku z Plzně. Žena se s ní dobře zná. Bydlí na kraji Aspernu. Možná, že tu hajného někde zahlédneme.“

Hajný tu však tentokrát nebyl.

„Na co vše ten architekt Sebesta myslí,“ řekla vévodkyně a rozhlížela se lesíkem, „na požární přístroje, na bleskosvod, na orchestr…, je to zajímavé,“ otočila se k Justině, která – ač stále nesvá – se rovněž ustavičně rozhlížela, „i já myslím na všechno, ale orchestr mi zrovna na mysl nepřišel…,“ a v duchu si myslila: „Asi proto, že k hudbě tak netíhnu.“ A nahlas řekla: „Čím dál víc vidím, jak je taková přestavba vily složitá, když se musí myslit na propojení s kuchyní, se skladišti, s přístavbou, a čím dál víc vidím, co bude zapotřebí personálu, hlavně číšníků. Při plném obsazení restaurace, vinárny a terasy…, to je spousta míst a obsluha musí být rychlá. Ostatně není takového podniku u nás ani jinde v civilizovaném světě, kde by host musil volat číšníka a domáhat se, aby přišel. Také bude zapotřebí… kuchařek.“

„Na úklid a topení by mohla Jasnost vzít někoho z místních,“ podotkl správce.

„Ano, vezmu. Toho, koho mi doporučíte. Vezmu však též lidi z bývalého personálu knížete Leuchtenberga. Musím tu mít také vedoucího hotelu, který má výuční list, takzvaného náměstka. Vám, ani vaší ženě,“ řekla správci, „překážet nebude. Vy budete správcem včetně parku a vaše paní povede personál. Kromě číšníků a… kuchařek. Co, Justino, co je…?“ otočila se ke komorné, která ač téměř nemluvila, v posledních chvílích párkrát vypískla a div nevypadla z kočáru… Bylo to tehdy, když spatřila houbu.

„Hub je tu dost,“ usmál se správce, „lesík má dost vláhy i tepla, ale málokdo ty houby tady sbírá. Z Lobau sem lidé nechodí, je to pro ně trochu do kopečka a připadá jim to daleko. Sbírám je tu ponejvíce já, žena a hajný.“

„Houby jsou dobré, zvláště bedly. Poslyšte,“ řekla vévodkyně, „a co vlastně ten sad. Má prý podivné obyvatele…,“ a správce kývl a zavolal ze svého místa na Pummela na kozlíku, neboť kočár byl odkrytý: „Nyní zahněte tou cestou doleva kolem támhletoho paloučku a pak se brzy dostanete na cestu polní…,“ a Pummel zahnul doleva kolem paloučku, který dýchal sluncem, a dostal se na cestu polní.

„Ten sad, Jasnosti, to je odepsaná záležitost. On vlastně nikdy nebyl dobrý, ani když se zakládal. Obec Lobau to tam vysadila kdysi za Marie Terezie, v padesátých létech minulého století, když císařovna začínala vybízet venkovský lid k hojnějšímu pěstování ovoce a zeleniny a také k zakládání nových včelstev. Ale obci se to příliš nepovedlo.“ Pak vysvětlil:

„Ten sad postihla nemoc snad už v první chvíli. Nějaká nákaza. Jestliže třeba jabloně a hrušky dávají užitek čtyřicet, padesát let a pak jejich úrody ubývá, dá se snadno spočítat, kolik asi nesou dnes, skoro po sto padesáti létech. Původně v tom sadu nebydlil ani hlídač. Užitek z něho byl malý, lidé to tam trhali, jak chtěli, pak o to ztratili zájem, mají ovoce na svém, akorát na trávu tam ženské chodily, to i trochu dodnes. Co se tam ještě jakžtakž rodí, jsou švestky, ale jablka a hrušky…“

„Ze švestek se dá pálit,“ nadhodila vévodkyně, „ani ty nikdo nesbírá?“ a správce odpověděl:

„Sbírají je. Ale vesměs jen ti, co tam žijou, a hlavně na krmení, vozí je na kárách za pár grošů sedlákům. Ale dost toho tam shnije. Prostě, obec nemá zájem, je to nešťastné místo.“

„Vy jste někdy viděl nějaký šperk z dílny pana Radechowského?“ zeptala se náhle vévodkyně.

„Viděl. Na jeho tetách. On sám vlastně ani žádný šperk nenosil. Aspoň co vím, když byl tady u nás.“

„A ti lidé v sadu…,“ připomněla vévodkyně a správce kývl.

„Ano, lidé v sadu. Dříve tedy v sadu nikdo nebydlil. Teprve asi od padesátých let tam občas v létě přespávali pod stromy různí vandráci.“

„Chudáci tedy,“ nadhodila vévodkyně a správce kývl.

„Nezaměstnaní, ale i pár lumpů, co se práce štítí. Jednou tam zatkli žháře. Jestli si však Jasnost vzpomíná na tu krizi tak asi před pětadvaceti léty, v sedmdesátých létech, tehdy lidi z venkova táhli v houfech do měst, protože věřili, že tam nejspíš najdou práci.

Tehdy však továrny naopak propouštěly, vyráběly z poloviny, některé i zbankrotěly, nevedlo se líp ani živnostníkům, to bylo opravdu zlé. Tak asi v roce třiasedmdesátém a ještě v pár létech dalších. Já si pamatuju…,“ a správce se na chvíli rozpovídal o zástupech bosých žebráků a otrhaných matkách s dětmi na vídeňských ulicích, policie je chytala a zavírala pro potulku a obtěžování chodců a postrkem je posílala zpět domovským obcím. „Tehdy,“ řekl správce a zapálil si nové viržinko, „se pár těchhle lidí zachytilo tady kolem Lobau, holt proto, že to bylo blízko města, a postavili si v sadě boudy. Obec to zprvu trpěla, pak to zakázala, ale to, co tam už stálo, se nechalo. Ještě jedna bouda navíc, říkal starosta Lobau, a zbouráme i to, co tam už je, a tak ti usedlíci sami si hlídali, aby tam nepřišel další chudák. Přísně však měli nakázáno, že nesmí porazit ani jeden strom…, to je zajímavé, když ty stromy stejně za nic nestály, už tehdy, už tehdy byly přes sto let staré a rodily pramálo, ale bylo to tak. Lidi chodili odsud do Vídně zametat ulice a k Prátru do obecní vývařovny, ta byla nejblíž. No, nakonec někdo z nich práci přece jen dostal, ale to hlavně ženy a děti, protože ženám se platila poloviční mzda a dětem čtvrtina. Těch bud tam vlastně moc není, Jasnost je z břehu ani neuvidí. Jsou roztroušeny mezi stromy a křovisky. Jasnost uvidí pořádně jen jednu, která je poblíž břehu.“

„Ano,“ kývla vévodkyně, „a tam prý bydlí nějaká podivná žena…“

„Bydlí tam,“ kývl správce, „Barbara Trotzkopfová, říká se jí také Anežka Josefa a opravdu je Trotzkopf, svéhlavá. Ale ona spíš než Trotzkopf je blázen. So eine Närrin. Ein wenig irrsinnig, ale… nemůže za to. Zkusila si své. Jeden muž od ní utekl, druhý ji okradl, syn se jí zabil, odmalička dřela jak kůň.“

„A z čeho dnes žije,“ nadhodila vévodkyně, „slyšela jsem, že nežebrá,“ a správce přisvědčil.

„Nedá se říct, že žebrá, živí se jak polní zvěř. Tím málem, co sad dá, a pak i různými odpadky…“

„Odpadky?“ vévodkyně překvapeně vzhlédla, náhle si nemohla vybavit, zda jí malíř Diezler říkal o odpadcích či nikoli. Pak si vzpomněla. Malíř Diezler říkal, že se živí i tím, co kde najde. „Odpadky?“ řekla znovu. „A kde je bere?“ a správce trochu sehnul hlavu, vyfoukl kouř z viržinka a řekl:

„Totiž, za Lobau je takové veřejné smetiště a tam někdy místní vyvážejí smetí, někdy i zbytky jídla, pokud je nevyhodí na hnůj, protože dobytek a drůbež by to nežraly… Tam si pro to Trotzkopfová chodí a nosí si to domů. Skladuje to pak za tou svou boudou. Kosti ohryzává v neděli, protože jsou na nich zbytky masa…“

„Hrozné,“ řekla vévodkyně a všimla si, že Justina vedle ní má oči navrchu hlavy, „neuvěřitelné. Vždyť se může otrávit. Za tou chýší jí to musí hnít. Musí to tam být samá moucha,“ a správce podotkl:

„Nebude Jasnost věřit, ale není to doslova tak. Ubožačka je vlastně na to své živoření dost čistotná. Poloshnilé odpadky jí, ale na něco dbá. Ty své hadry si třeba občas pere v potoku.

Před boudou zamete a ty zbytky jídel za boudou zřejmě dlouho neskladuje, má totiž strach, aby jí to neuzmuly myši. Přikrývá je větvemi a chrastím, aby na ně nepršelo. Doposavad za celou dobu, co tu je, se ještě neotrávila.“

Kočár se octl u břehu potoka na drnovitém svážku, kde opodál dole byla lávka, a zastavil.

„Jak se tomu panu zlatníkovi na EM líbí,“ zeptala se vévodkyně, „nevíte to snad?“ a správce řekl:

„Nevím, nemluvili jsme s ním od té doby, ale myslíme si, že si nic lepšího ani nemohl přát.“

„Mám ještě kousek popojet?“ otočil se Pummel na kozlíku a správce řekl:

„Zůstaňte. Jsme na nejlepším místě. Odsud je vidět i chatrč.“

Vévodkyně chvíli hleděla na sad a pak si podala ono pouzdro, jež si vezla z Vídně. Otevřela je a vyňala – triedr.

„Tak už ví, Justino, co bylo v pouzdře. Dalekohled. Abychom lépe viděly.“ A dala si triedr k očím.

Sad hýřil zelení a slunce se ho lehce dotýkalo. Stromy zakrslé, zkroucené, nahnuté, mezi nimi tráva, plevel a křoviska, země hrbolatá a docela až v pozadí pár topolů. A vepředu chatrč.

„To je ta, kde bydlí Trotzkopfová,“ řekl správce.

Zrezivělá střecha z plechů, dveře na horním pantu, před tím udusaná země a špalek. Za tím pár větví a chrastí.

„Tam je ta jáma, ta její spíž. To, co na ní bují, je vlaštovičník,“ řekl správce.

„Dost velká bída kousek za městem,“ vévodkyně podala triedr komorné, „ostatní boudy jsou stejné?“

„Spořádanější,“ odvětil správce. „Mají aspoň dveře, na střeše dehtový papír a nejsou u nich odpadky.“

Justina zatím hleděla triedrem, kroužila jím u očí, aby jí nic neuteklo, a byla celá pryč. Kočí Pummel spořádaně seděl na kozlíku a v bílých rukavičkách držel opratě.

„Jestlipak tam ta žena je…?“ řekla vévodkyně a správce se pozorněji zahleděl přes potok k chýši a pravil:

„Snad tam bude. Ale asi sotva vyjde. Může nás zevnitřku vidět, že tu stojíme s kočárem…“

„Slyšela jsem, že z ní těžko dostat slovo.“

„Je to tak,“ kývl správce, „já mám trochu výjimku. Párkrát ji nohy zanesly až k nám k vile, žena jí vždycky něco podstrčila k jídlu, trochu si na nás zvykla. Ale teď k nám už dlouho nechodí. Asi proto, že v tom viděla… žebrotu, a žebrat snad ona opravdu nechce.“ Pak pravil:

„Skoro nemluví, to je pravda. Ale občas se ke slovu pohne. Když se jí připomene… Grinzing. Sloužila tam u vinárníka, když byla ještě docela malá, a zůstala u něho i jako dospělá. Chodívala tam na lanýže. A právě tohle ji trochu přiměje k větě, proč, ví Bůh.“

Po chvíli mlčení se vévodkyně otázala:

„Dostávají dnes ti lidé nějakou podporu od obce či Vídně?“ a správce pravil:

„Něco ano. Co vím, uhlí na zimu a staré šatstvo. Ale mnozí z nich si dnes přivydělají v Lobau, zvláště o žních. No a něco mají z těch švestek.“

„Zmínil jste se o dětech,“ podotkla vévodkyně, „mají tu ti lidé děti?“

„Pár jich tu je, malých i větších, ale některé umírají na tuberkulózu. Některé občas navštíví i školu, ale na nějakou pravidelnou docházku není ani pomyšlení. Je na to zákon, ale tady se s tím nehne. Nikdo rodiče nedonutí, aby děti posílali do školy, to by je tam musili vodit četníci. Ale abych nezapomněl,“ řekl správce, „občas sem zajížděl z Vídně jeden sociálně demokratický poslanec. Provázel jsem ho. Jmenuje se Obermeier a ledacos tu zjišťoval… Například co?“ kývl správce, „například právě tu tuberkulózu a zdejší úmrtnost. Taky ty podpory, zda dostávají, a vyptával se jich, co si myslí, že by se mělo proti téhle bídě dělat. Zapisoval si to na list, který si pak zastrčil do boty.“ A dodal:

„Možná, že je i trochu poštvával.“

„A proti komu?“ zdvihla vévodkyně zrak a správce řekl:

„Proti továrníkům, dvanáctihodinové práci, nízkým mzdám. Ale též si ověřoval, když tu někdo spáchal sebevraždu nebo zemřel vysílením, hladem.

No,“ řekl za chvíli a hleděl přes potok k chýši, „podle pravdy, dnes je to už mnohem, mnohem lepší, zlé to bylo jen v době té krize. Dnes tu hladomorem nikdo neumírá. Prosím, Jasnosti,“ řekl náhle a hlavou ukázal za břeh…, a vévodkyně viděla.

Z chýše vyšla žena.

Bledá, vyhublá, v hadrech si stoupla k špalku. S rukama svěšenýma podle těla, nehybná jak socha hleděla ke kočáru.

Vévodkyně hleděla na ni a mlčela.

„Přesně taková, jak ji malíř líčil,“ myslila si a žasla.

„Je to jako v podivném snu,“ pravila nahlas.

„Kdo ví, zda není šťastnější než my všichni,“ řekl správce Gotthard Kabys.

Jak vál velmi slabý větřík, mírně se hýbaly lístky strašných stromů. Jinak byl klid a mrtvo. Klid a mrtvo a vévodkyně si náhle uvědomila, že neslyší zpívat ani jediného ptáčka.

„Otočil se a jel zpět,“ řekla Pummelovi a kočí zdvihl opratě.

Byl ještě den, když dojeli na Rennweg.

„Ano,“ řekla vévodkyně komorné, když před domem vystoupily, „není pozdě. Ale na EM musíme jindy. Teď se podívám na ten telefon, který má být hotov, a budu trochu přemýšlet. K večeři ať mi v kuchyni uvaří jen plátek hovězího s křenem a nějakou hrušku. Ona si může vzít smažené telecí na houbách a tu knížku, tu toho Facia, a večer si ji číst.“

V osm večer, když už snědla kousek hovězího s křenem a jednu hrušku, usedla vévodkyně ke svému stolu v kabinetě. Opodál na zdi visel telefonní přístroj, který se dal stavět i na stůl a měl dneškem sloužit. Úhledná skříňka s kličkou, mluvítkem a naslouchátkem, nahoře zvonek a vévodkyně si pomyslila: „Jako záchranný přístroj pana Globetrottra.“ Chvíli ten přístroj pozorovala, občas pohlédla na zdejší rodinné portréty, občas se dotkla i hřbetu Hovorů k sobě Marka Aurelia v příruční knihovně a pak jí náhle opět bleskl zlatník.

„Vlastně,“ přemítala, „k čemu to své inkognito v té mé kavárničce stále ještě držet? Divadelní hru snad brzy dopíši, jistě ji tam už dlouho psát nebudu. Nebudu se musit utajovat před vlídným kavárníkem, a proč se tedy tajit před jeho bratrancem zlatníkem? Proč by neměl vědět, že jsem to já, v jejíž vile bydlil a nyní je v mém zámečku EM? Zda to nebude mít za rozkošnou náhodu, za jakou to mám teď já? A proč by mě nemohl znát malíř tak výtečný a skromný, který mi načrtl plánek Spectacula a jemuž se vila líbí i socha vojáka, že si to chce snad načrtnout?“ A přemítala:

„Na EM někdy musím tak jako tak a nebudu přece pátrat, kdy tam právě nájemce je a kdy není. Na schovávanou jsem si hrávala v dětství na francouzském zámku s nebohým Viktorem. Do Aspern musím teď často jezdit, a co když tam potkám malíře? Inkognito vezme brzy za své,“ řekla si s úsměvem, „jen co se naskytne patřičná chvíle. Co kdysi mělo smysl, smysl pozbylo, a přece věci nesmyslné nebudu dělat… Tak tedy telefon. Tak tedy vyzkouším, jak funguje…“

Vstala, přistoupila ke zdi, sejmula sluchátko…, a pak zaváhala.

„Vyzkouším…,“ usmála se v duchu, „ale to znamená – někoho volat.“

Opět zavěsila a vrátila se do křesílka ke stolu.

„Inkognito,“ řekla si zas, „ovšem…,“ a náhle slyšela výkřik…

Slyšela jakýsi vzdálený, tlumený výkřik jakoby z horního patra. Jakoby z míst, kde byla ložnice komorné Justiny. Výkřik, ač vzdálený, přece dost jasný. Výkřik podobný výbuchu smíchu, jímž se směje člověk na komedii nebo v cirkuse…, a vévodkyně dostala nápad.

Znovu vstala, přistoupila ke zdi, sejmula sluchátko a učinila, co podle návodu učinit měla. Ozvala se pošta.

„Funguje to,“ řekla si, „funguje…“

Mohla volat generála Schemuu, generála rytíře von Auffenberg, mohla volat čínského pána v ulici Schreyvogel, mohla volat dokonce i Csiku, který právě zas dlel ve Vídni, mohla volat další. Ale řekla jméno jiné. Řekla: „Hraběnka Colloredo-Mansfeld,“ a číslo sdělila.

Za chvilku slyšela v naslouchátku hraběnčino ráčkování.

„Ich bitte den Baron Münchhausen,“ řekla změněným hlasem, hlasem vůbec poprvé změněným od dob svého mládí na rodném zámku, a slyšela ráčkující hlas hraběnčin:

„Baron Münchhausen? Münchhausen? Ale to bude vážená dámo, asi nějaký omyl. Kde, prosím, má bydlit baron Münchhausen…, baron Prášil…, v knížce…, im Buch?“ a slyšela, že se hraběnka zasmála.

„Na Ringstrasse deset,“ odvětila vévodkyně a trochu se kousla do rtů a slyšela ráčkot:

„Tak to je, dámo, skutečný omyl. Zde není Ringstrasse.“

Vévodkyně se omluvila, ovšem zřejmě se pošta spletla, řekla „rukulíbám“ a zavěsila.

„Vůbec mě nepoznala,“ zasmála se téměř nahlas, „já ji však ano. Z čeho plyne, že ten telefon příliš hlas nemění, ale že já jej ještě měnit dokáži. Nu což,“ myslila si, „zítra jí zavolám, ale o tomhle musím mlčet. O dovednosti hlasu vědět nesmí.“ A vrátila se ke stolu.

„Ovšem, inkognito,“ myslila si ještě jednou, „chtěla jsem, aby nikdo nevěděl o kavárničce, nikdo mě tam nehledal, chtěla jsem být při psaní sama. Nuže, teď tomu bude doopravdy konec. Už žádné inkognito více.“ Než to domyslila, rychle zvedla hlavu.

Opět zazněl výkřik.

Vzdálený, tlumený výkřik opět seshora z podobných míst, opět podobný smíchu, jímž vybuchne člověk, který něco velmi komického vidí nebo slyší…, slyší nebo vidí…, a musil to být ve skutečnu výkřik silný, když tak pronikl stropem, protože dům na Rennwegu nebyl domeček z karet…, a vévodkyně… vévodkyně znovu a tentokrát chvatně přistoupila k telefonu.

Ano. Mohou být pramalé podněty, které u člověka vyvolají velké činy. Jsou drobné popudy, které v člověku probudí neovladatelné stavy. Co by člověk jinak sotva učinil anebo jen s velkými rozpaky, provede z pokušení, které je nepatrné jako hlásek ptáčka nebo šplíchnutí vlnky v jezírku. Vévodkyně znovu vytočila poštu.

Měla štěstí, že než se ozvalo „halo, pošta,“ mohla si v rychlosti podat kapesníček, aby tlumila smích. Pak ohlásila s kým chce mluvit.

Opět se ozval ženský hlas.

„Prosím pana radu… von Splüttenberg,“ řekla vévodkyně a její hlas byl tentokrát hluboký jako hlas cikánky či staré služky anebo též výtečné altistky Dvorní opery vídeňské.

„Pan rada je na večerní… procházce,“ řekl ženský hlas.

„Tady je redakce zvláštního vydání Wolfova Ostdeutsche Rundschau,“ řekla vévodkyně, „chystáme čtenářskou anketu na léto, kdy naši vzácní odběratelé budou chodit do lesů, luk a strání. Chceme se obrátit na čtenáře nejlepší a dát jim otázku. Snad by pan rada laskavě uvítal, kdybychom ho požádali o napsání pár řádků.“

„Už dlouho nepsal,“ odvětil ženský hlas, „ale jistě by to uvítal. Chcete se ho zeptat na nějaké louky a stráně?“

„Nikoli, prosím,“ řekla vévodkyně a silně tiskla kapesníček k ústům, „naše otázka je jiná: Zda mám v zimě či na jaře nějakou svou oblíbenou kavárnu a jestliže ano, proč ji navštěvuji rád. Pan rada snad nějakou oblíbenou kavárnu má…“

„Má hned tři,“ odvětil ženský hlas, „a o všech by mohl napsat. Jedna je na Opernringu vedle domu, kde bydlí notář doktor Alexander Jörg, druhá je na Freyung vedle Jiřské studny a třetí je rovněž u studny, ale na Náměstí františkánském a tam chodí málo. Napíše o všech, on Ostdeutsche Rundschau čte nejradši. Já jsem jeho neteř a ten list čtu v neděli, protože mě fascinuje. Navštěvuji kavárnu U prince Evžena Savojského a jednou jsem složila báseň.“

„Neuvěřitelné,“ vévodkyně se téměř dusila smíchy, když položila sluchátko, „incroyable. A jednou složila báseň. Něco takového může dodat snad jen ona. A také baronka Gomezzi a její švagrová von Mattencloit, bohužel, ty telefon nemají… A nepoznala mě a pan rada s viržinkem a novinami v plameni je skutečně on…“

„Ejhle, pokrok,“ myslila si, když už byla v ložnici, „k čemu všemu je takový telefonní přístroj dobrý. Člověk, sám nepoznán, může na druhém vyzvědět, co libo. Pokrok před koncem století, za necelé tři roky máme století nové. Pokrok…,“ a napadlo ji muzeum. „Ale nesmí se to zneužívat,“ myslila si, „dávno jsou ty tam hry mého dětství. Už abych tu měla…,“ rozhlédla se ložnicí, „to strýcovo klekátko, abych myslila na věci vznešenější.“ Než usnula, ještě chvíli přemýšlela o svém inkognitu, které vezme za své…, pak ještě o pokroku, ulici Schreyvogel a muzeu, a nakonec – dost dlouho – o bídě, kterou spatřila v sadě u Lobau. A pak slyšela výkřik třetí…

Tento výkřik se však předchozím vůbec nepodobal.

To nebyl výbuch smíchu. To byl výkřik hrůzy.

„Voilà,“ myslila si vévodkyně a s úsměvem na rtech se pohroužila v spánek.

Druhý den ráno shledala, že po Justině není vidu ani slechu.

Nebyla v žádném saloně prvního patra, nebyla ani v příruční kuchyni ani v hlavní kuchyni dolní.

„Je zřejmě stále nahoře v ložnici,“ myslila si vévodkyně…, a pak ji viděla přicházet.

Měla oči vytřeštěné a dělala dojem, že se chvěje.

„Neonemocněla snad?“ řekla vévodkyně.

„S prominutím, Madame, zaspala jsem. Protože jsem…,“ řekla a bázlivě se otočila za sebe, „celou noc četla…“ A vydechla:

„Hrůza! Incroyable. Ještě nikdy jsem nic strašnějšího nečetla.“

„Ach ano,“ zasmála se vévodkyně, „zřejmě to stačila dočíst až k těm Karpatům,“ a Justina blaženě zdvihla oči k stropu a řekla, že ano.

„No a vidí,“ podotkla vévodkyně, „a to pouze četla. Co by pak dělala, kdyby…, ale co. Někteří lidé, Justino, dokáží říci v jedné větě šest nesmyslů. Avšak baronka von Splüttenberg, Justino, jich dokáže říci sedm. Zařídila, ať mi dají snídani do kabinetu…“

22.

Jednou, brzy po mužově smrti, řekl jí-vévodkyni – pan Wu-i-šeng ve Schreyvogelgasse:

„Paní. Žijete pomalu a žijete rychle. Pomalu, protože každou jednotlivost vnímáte v podrobnostech a každou drobnost berete jako věc větší, a to je, jako byste psala zdlouhavou knihu. Žijete rychle, protože jednotlivostí a drobností se ve vašich dnech a týdnech vyskytuje jako zrn v klase a světel v Mléčné dráze, a to je tak, jako byste psala knihu ve zkratkách.“ A řekl:

„Žití pomalé a žití rychlé, to obojí, ač má rozličná jména, je totéž. Vyvěrá z žití bohatého.“

Vévodkyně si to připomněla, když za dva týdny po návštěvě aspernské vily seděla ve svém kabinetu opět nad diářem, kam si poznamenávala různé nezbytnosti…, ano. Téměř vše, co si v poslední době zamanula sledovat, zjistit, zařídit, téměř vše v těchto dvou týdnech po návštěvě Aspernu učinila a mimoto věděla, že co zbývá, snad až na jedinou výjimku, vykoná ve dvou týdnech příštích. Bylo toho dost. Začalo to rozmluvou se Stockalpem.

„Držel jsem se ‚příkazů,ʻ“ vycenil op svůj bílý chrup, „pátral jsem v paláci po tom svázaném balíčku a vysedával jsem v salonu pána, kde je ta stará židle a klekátko s hodinami. Komorník mi řekl, že v paláci je pánova korespondence a ta je zde…,“ a ukázal na dva balíky, které ležely na stole.

„Myslí, že je to všechno? Že nic nechybí?“ a gorila řekla: „Myslím, že je to všechno. Že nic nechybí. Prohlížel jsem všechny šuplíky, skříně i knihovnu a koukal jsem i do váz. A v tom salonu se starou židlí a s klekátkem, ty hodiny personál řádně natahoval.“

„Nu a co…,“ nadhodila vévodkyně opatrně, „co když tam vysedával…,“ a protože Stockalp pohlédl nechápavě, vévodkyně řekla: „Měl dojem, že se snižuje strop nebo se podlaha propadá?“ a Stockalp pootevřel rty, temným zrakem přehlédl kabinet a mlčel. Vévodkyně ho mlčet nechala, nechtěla mu nic vsugerovat. Pak lehce nadhodila:

„Řekl, že tam personál natahoval hodiny. Tedy tam tikaly. Slyšel je?“ a Stockalp kývl. Pak konečně řekl:

„Někdy se mi zdálo, že tam netikají jen hodiny.“

„A co by tam ještě tikalo, Stockalp?“ zdvihla vévodkyně zrak a op vycenil chrup a pravil:

„Nevím. Někdy se mi zdálo, že tam něco ťuká. Já bych si toho nebyl všímal, kdyby to netrvalo dýl. Chodil jsem po pokoji a nastavoval uši, ale na nic jsem nepřišel. Tlouklo to všude a nikde. Dvakrát jsem vzbudil komorníka, když tam právě pospával v tom ušáckém křesle, ale on jen vrtěl hlavou. Je už asi nahluchlý.“

Ještě týž den se vévodkyně jala zkoumat oba balíky. Byla v nich strýcova korespondence z doby dávnější i nedávné, pohlednice i dopisy různých velikostí a barev, ale nebyl v nich jediný dopis od Adalberta. Ani onen lístek s římskými katakombami, ani lístek druhý s říčkou, jezem a stromy, avšak v balících nebylo vůbec nic, co by se týkalo Rottersteinů. Nebylo tam ani parte Adalbertových rodičů, ani parte Adalbertovy sestry, provdané za knížete hesenského, a tím se balíky staly podezřelými. „Přece si musil s Rottersteinovými psát,“ myslila si vévodkyně, „aspoň s vlastní sestrou. Buď existují v paláci ještě další dopisy, které Stockalp zatím neobjevil, anebo všechno to strýc hned po přečtení pálil. Ale proč si tedy schovával balíček?“ Avšak vzápětí si řekla:

„Mohu se velmi mýlit. Vždyť je to pouze má domněnka, že v balíčku bylo něco, co se týkalo Berta.“ Ale pak jí hned blesklo, že se přece jen nemýlí. „Vždyť se přece sám Bert ve vlaku ptal, zda strýc nezanechal nějaké písemnosti, které se ho týkaly. Zda nepodezříval strýce,“ řekla si, „že si schovával vše, co se týkalo těch jeho údajných zločinů?“ A znovu prohlížela korespondenci. Prohlížela, něco i četla, našla tam i různá blahopřání, svatební karty i pár výstřižků z novin, našla tam dokonce i pozdrav s obrázkem mostu, hradu a katedrály s datem „říjen 1888“, k němuž pisatel připsal, že se mu dostalo obrovské cti – nových bot a povýšení na majora a nastoupil k 102. pražskému pěšímu pluku, a druhý pozdrav z Merana s týmž podpisem, který, co do jména a rukopisu, prozrazoval následníka trůnu, a to bylo vše. Nakonec si řekla, že tyto dva balíky nemohou být veškerou strýcovou korespondencí za osmdesát let, a usoudila, že snad časem přece jenom ještě něco Stockalp najde, a nechala to být.

Druhý čin, který vévodkyně v posledních dvou týdnech vykonala, byla návštěva u pana Wu-i-šenga. S díky mu vrátila knížku o jedech v deskách podobných hřbitovnímu brouku.

„Stěžujete si, paní, co vše máte vykonat a zařídit, jak vám velí vaše záznamy v diáři,“ řekl jí čínský pán v červenožluté peleríně zdobené zlatem a stříbrem a čepičce pošité korály a perlami v pokoji se zelenými tapetami, když byla usedla do křesla, vykládaného perletí, ebenem a mosazí, s arabským nápisem na opěradle…, „nemusíte se proto trudit. Postupným oprošťováním,“ řekl v citronové vůni orchidejí, „dospíváme nakonec k nejednání. Nejednáme-li, nezůstává nic, co by nebylo vykonáno. Kdo nezasahuje, nic neničí. My říkáme: Wej-če paj-č, č-če š-č…,“ a vévodkyně si s úsměvem na rtech připomněla význam jeho čínského jména: „ten, kdo nic nedělá kvůli životu“. Otevřel stříbrobílou skříňku a vyňal křišťálovou láhev, dvě stopky a nalil. Usedl pod měděný reliéf Večeře pod stromem života a pravil:

„Třicet loukotí spojených v jedno dává kolo. Leč ‚nic‘ mezi nimi tvoří kola použitelnost. Hlína se hněte a tvoří nádoby. Leč ‚nic‘ jejich vnitřku tvoří použitelnost nádob. Staví se dům a vysekávají se okna a dveře. Leč ‚nic‘ jeho otvorů tvoří použitelnost domu.

Paní může být klidná, jestliže vše nezařídí, co v diáři má. Nejednala by tím a tím by vykonala vše. Kniha…,“ ukázal na černorudou knihu, kterou byl zatím odložil na jeden z pěti taburetů u divanu a stolku s vodní dýmkou, „kniha, řekla jste, vám poskytla inspiraci. Byla vám tedy k prospěchu,“ a vévodkyně přisvědčila a znovu vyslovila dík. Když pak upila z nabídnuté stopky, zjistila, že je to týž kouzelný nápoj, kterým ji pán pohostil, když si sem knížku přišla vypůjčit.

„Ráda bych brzy do Neukirchenu, monsieur. Nejenom, že bych se tam měla porozhlédnout, jak vypadají pole a celé ono hospodářství, ale též jaké mzdy tam mají lidé a tak podobně…,“ a pán se uklonil a usmál.

„Dokud jsme lidmi,“ pronesl, „nemůžeme býti živi jako nebeské ptactvo. Jistě tak činíte právem,“ a vévodkyně bezděčně pohlédla na obrovský obraz Sta ptáků, zdravících krále ptactva Fenga, jichž bylo opravdu sto, a s úsměvem pravila:

„Ráda bych tam jela i proto, abych si konečně prohlédla tu Knefflovu hájovnu a zjistila na vlastní oči, jak se to má s těmi podivnými zjevy. A zjistila nejenom já, ale i generál Schemua a kapitán Schwickert, kteří se na vás těší.“

„Velmi rád bych přijal vaše laskavé pozvání,“ odvětil pán zdvořile, „případ vašeho hajného je zajímavý, ať jde o skutečnost, anebo mámení smyslů. Zel budu musit být tentokrát ochuzen o poznání, neboť celé léto nebudu ve Vídni. Záhy odjedu.“

„Kam, prosím?“ zeptala se vévodkyně se zájmem, „navštívíte vlast,“ ale pán zavrtěl hlavou.

„K návštěvě vlasti by bylo třeba více času. Je daleko a cesta dlouhá. Vlast je postižena Angličany od opiové války, před třinácti léty ztratila v jejich prospěch a také…,“ usmál se jemně, „Francouzů…, Annan a Tonkin, před jedenácti Barmu, kterou Angličané připojili k Indii, a před dvěma léty jí vzalo Japonsko ostrov jménem Tchaj-wan. Nyní ji zle obtěžuje císař Vilém. Němci si chtějí přivlastnit Ťiao-čou, jestliže to již neprovedli, v novinách se zatím o tom nic nepraví. Vlast je soužena stále a já ji navštívím snad napřesrok…“

A pán zmlkl a vévodkyně si uvědomila, že její otázka, kam pojede, zůstala bez odpovědi.

„Jedinou útěchou,“ řekl pak pán, „že do Neukirchenu nemohu, jest, že lze poznávat svět, aniž vykročíme z domu, a nazírat nebesa, aniž vyhlédneme z okna. Kdo nemůže cestovat, může činit toto…, ale musí věřit v bohy. Jistě bude Madame tak hodná, a až se opět po létu uzříme, poví mi, zda něco v hájovně spatřila.“

„Paní,“ ještě řekl nakonec, „činíte dobře, když o hajného zjevech pochybujete. Pochybnost vede k opatrnosti a úkazy na Záhadné samotě mohou být skutečně jen chimérami hajného anebo pocházet z jeho nemocné mysli, jak snad onen tamní pan děkan připouští rovněž. Hajný může být nemocen, avšak nepovažuje svoji nemoc za nemoc, a proto je opravdu nemocen. Jen jsme-li nemocni z nemoci, můžeme být bez nemoci, a nejsme nemocni jen tehdy, když nemoc máme za nemoc, což obzvlášť platí o nemocech duševních. U hájovny, paní, co račte chápat a je neznámé, to je moudré. Jakmile vše bude známé a vy budete vědět, oč tam jde, teprve pak byste se mýlila, kdybyste nechápala. Pravil jsem vám něco podobného u katafalku vašeho strýce. Znát, ale být, jako bychom neznali, je dobré, neznát a být, jako bychom znali, je zlé. Nepokládat vědění za vědění je vrchol. Pokládat nevědění za vědění je mor. Ne pas considérer le savoir comme le savoir est le comble,“ řekl pán čistou francouzštinou, „considérer le non savoir comme le savoir est la peste.“

Třetím předsevzetým činem vévodkyně byla návštěva zámečku EM a setkání s panem Radechowským.

„Co to vezeme v těch krabicích a míse a v té černé taštici?“ zeptala se Justina, když toho dne kolem třetí odpolední usedla před domem na Rennwegu do kočáru po boku své paní a Pummel pozdvihl opratě. „Nevezeme triedr? Na té misce, pane bože,“ vyhrkla, „jsou snad obkládané chlebíčky,“ a vévodkyně se usmála a kývla. „Ovšem,“ kývla, „chlebíčky a v krabicích nádobí a vína a v taštici též,“ a Justina nadšena, že konečně dnes spatří zámeček, jen zírala. „Justino,“ řekla vévodkyně, „ne aby snad, až tam dojedeme, se nějak neblaze divila. Radši jí to povím předem. S panem Radechowským se znám. No ovšem, že znám, vždyť je to přece ten pán, co mi dělal prsten. Háček je v tom, že on…, kdo jsem, neví…, a dneska se to dozví. Ovšem, že to patřičně nechápe,“ řekla, když Justina jaksi lapala po dechu, „ale co kdy ona vlastně chápe? Jen samé nesmysly a hrůzy, ještě štěstí, že chápe aspoň maléry paní von Splüttenberg a snad, doufám, i baronky Gomezzi a její švagrové. Na zámku EM může mluvit, nemusí mlčet jako v pohřebním ústavu, ba může se i smát. I před panem Radechowským, ale ne jemu, až bude žasnout, to by bylo nezdvořilé.“ A pak, když už Pummel jel směrem k Arsenalu a Favoritenstrasse, aby se dostal do Wienerbergu, Altmannsdorfu a na silnici na Semmering, vévodkyně dodala:

„Kdyby, Justino, uměla, jakožto že ne, rozeznávat slohy, poznala by, až tam dojedeme, že je tam téměř vše gotické, ale že je to nepravé. Je to nápodoba z tohoto století. Pamatovala si též, že dnes už pravý gotický nábytek málokde uzří, a když, tak leda jen nějakou lavici či truhlu v muzeu… Tak ať se tam tomu nábytku nediví. Ale ona, mám za to, by se asi nábytku nedivila stejně. Bože…,“ vévodkyně se rozhlédla, „jak je dnes zas krásně.“ Jeli zas v odkrytém kočáře a právě míjeli Švýcarskou zahradu.

Protože se vévodkyně předem na zámečku neohlásila, tři služebníci, kteří tam byli, ji nečekali a vévodkyně musila vícekrát zatáhnout za zvonec u brány. Přišla otevřít starší bledá žena v prostém šedém šatě s lehce sevřenými rty a téměř nepřítomným pohledem. Spatřila dvě dámy v letních černých šatech, v povzdáli za nimi kočár s kočím v bílých rukavičkách a pochopila. Hluboce se poklonila, řekla: „Nejjasnější paní kněžno,“ a vévodkyni v té chvíli připadala, až zcela nesmyslně, jako jasnovidná. Pak přetiše vyslovila své jméno, což bylo zbytečné, neboť nikdo jiný než ona to nemohl být, a vévodkyni připadala příliš pokornou. Octly se ve velké vstupní chladné klenuté předsíni, z níž vedlo schodiště s vyřezávaným zábradlím, a vévodkyně se otázala:

„Je přítomen pan Radechowsky?“

Alžběta Reinová zašeptala, že přítomen je, avšak právě dlí na procházce a brzy se vrátí.

„In Ordnung,“ kývla vévodkyně, „aspoň se zatím připraví, co připravit se má. Přivezla jsem studenou mísu a nápoje. Také pár nádobí, poháry a ubrus, protože nevím, jak jste tu vybaveni. Uspořádám takovou menší svačinu.“ Pak se objevili sluhové. Dva starší sluhové v tmavých, trochu zašlých oblecích, a zdvořile se představili. Mluvili téměř tak tiše jako komorná.

„Doveďte mě do nějaké jídelny,“ řekla vévodkyně komorné.

„Do růžového sálu, paní kněžno,“ šeptla Alžběta Reinová a vedla ji a Justinu ke schodišti. Cupitala před nimi drobnými krůčky s hlavou sehnutou, jak chodívají v klášteřích řádové sestry, a ten její šedý šat přitom šustil. „Je jako duch,“ řekla si vévodkyně. Octly se na chodbě v patře. Na zdech visely tmavé rytiny a spousta paroží až ke stropu, od malých srnčích až po obrovské jelení, takže to dělalo dojem, že je chodba obrostlá klestím. „To strýc snad nemohl ulovit,“ přemítala vévodkyně, „to asi dostal nebo prostě koupil.“ Cihlová podlaha byla zčásti pokryta běhounem a Alžběta Reinová zacupitala k jedněm dveřím.

„Růžová jídelna zde,“ řekla si vévodkyně, „růžová, to vůbec s tímhle nejde dohromady, ba se to nehodí ani k samotnému strýci.“ A vešly.

V sálu byl ponurý krb, tmavý hřmotný stůl s židlemi a křesla s nohama ve tvaru nůžek, potažená temnou kůží. Byla tam též tmavohnědá lavice se sklápěcím víkem a opěradly, černá skříň a na ní různé cínové konvice a výklenek ve zdi se svícnem, džbánem a umývadlem. Podlaha byla prkenná, strop trámový a tři okna štíhlá a lomená, avšak vidět jimi nebylo nic, neboť je vyplňovaly pestře malované tabulky spojené olovem. Komorná se dotkla rukou hrudi a s hlubokou úklonou poprosila, aby dámy usedly. Vévodkyni připadala jako z jiného světa.

„To je ta růžová jídelna?“ zeptala se vévodkyně, a stará komorná s rukou na hrudi kývla.

„Dost zvláštní,“ řekla vévodkyně, „ať se dívám kam se dívám, nacházím tu všechny možné barvy, jen ne růžovou. Proč se říká růžový sál, když je to tu tak temné…?“ a stará komorná zašeptala: „Říká se tak…, už celé čtvrtstoletí, když zde jednou byl princ Adalbert z Rottersteinu.“ Vévodkyně zdvihla hlavu a pohlédla na komornou.

„A jak to…?“ zeptala se a komorná pravila: „Knížecí Jasnost vešla tenkrát s princem do tohoto sálu a princ řekl: ‚Strýčku, tento sál je skvělý. Jak je ponurý, připomíná mi staré rytířské sály na řádových hradech.‘ A Jasnost odvětila: ‚Nevidíte dobře. Tento sál nemá s rytířskými nic společného a je z celého zámku nejsvětlejší. Je přece růžový.‘“

„To snad není možné,“ řekla vévodkyně, když se trochu probrala a znovu se rozhlédla…, octla se náhle ve velkých rozpacích. „Nezmýlila jste se?“ zeptala se komorné a Alžběta Reinová zašeptla: „Byla jsem u toho s pohárem a konvicí vody. Tak to Jeho Jasnost děla a ukázala ještě rukou kolem sebe.“ Pak komorná přistoupila k jednomu z oken a ukázala na jednu malovanou tabulku.

„Jasnost asi mínila tyto drobné růžičky,“ ukázala na pár světlejších teček v tmavozelených, hnědých a černých barvách.

„A co na to řekl princ?“ zeptala se vévodkyně a komorná odvětila: „Nic.“

„Zavolejte sluhy,“ řekla vévodkyně, aniž hnula brvou, „ať sem donesou z kočáru, co v něm je.“ A komorná s úklonou odešla.

„Bude asi pomatená,“ zasmála se Justina a vévodkyně viděla, že nadšením jen plane.

„Kdyby byla pomatená,“ odvětila, „pak bych si…, aniž bych jí to přála…, oddychla.“

Komorná se vrátila s mísou a přišli i dva sluhové s krabicemi a tašticí.

„Prostřete na tomto stole,“ nařídila vévodkyně, „pro čtyři osoby. Dvě lahve vína vraťte dolů a postarejte se o kočího. Ať je s vámi vypije. Paní Reinová pojíš námi u tohoto stolu.“

Komorná se hluboce uklonila a vévodkyně měla dojem, že není schopna slova. „Stará dobrá žena,“ myslila si.

Když byl na stole ubrus, mísa s pestrými chlebíčky a sýry, malé talířky, poháry, pár lahví vína a ubrousky, vévodkyně to přehlédla a kývla.

„Neprohlédne si paní kněžna zámek?“ zeptala se komorná a vévodkyně kývla. Ale napřed přistoupila k jednomu z oken a otevřela je. A pak s Justinou hleděly do kraje. Pohled byl krásný.

Pod zámečkem sice netekla řeka, nýbrž pouhý potok, ale půvabný. Vévodkyně si všimla, že je vrouben starými vrbami… a obráží se v něm slunce…, trochu ji zamrazilo… Přes potok sice nevedl most, ale malá lávka, ale i ta byla roztomilá. Připadala jako cestička pro panenky. Na druhém břehu naproti zámku byl kopeček s jakousi ruinou. Sotva byla pozůstatkem hradu, byl to vlastně jen kousek zdi a nějaký ten kámen, ale i to bylo hezké. Na severním svahu kopce byl již dost vzrostlý les, na jižním vinice. A pak vévodkyně viděla, že k zámku někdo přichází, a rychle ustoupila. Poznala ho. Byl to pan Radechowsky. Přivřela okno a dívala se mezerou. Zastavil se u kočáru, u Pummela, a něco se ho ptal. Ovšem. Ptal se zřejmě, kdo přijel. Chvíli spolu hovořili jako by se domlouvali, a pak se stala dost zvláštní věc. Pan Radechowsky nastoupil do kočáru, Pummel vylezl na kozlík a odejeli.

„Kriste pane,“ vyhrkla Justina, „co to udělal? Co si to ten kočí dovoluje?“ Ale vévodkyně se jen klidně usmála a řekla: „Je to sice trochu nezvyklé, ale Pummel ví, co dělá. Uvidíme za chvíli.“ A Alžbětě Reinové, která stála v pozadí s oběma sluhy, řekla:

„Pan Radechowsky přijde, a tudíž si zámek prohlédnu pak. Jak daleko je odsud do nějaké vesničky, kterou jsme my zřejmě nejeli?“ a komorná šeptla:

„Půl hodinky pěšky.“

Vévodkyně pak vyzvala lokaje, aby se odebrali dolů s lahvemi, které patřily jim a kočímu, a aby, až se Mistr vrátí, ho dovedli sem. A komorné řekla:

„Vy tu už zůstaňte.“

„Bývával tu princ Adalbert často?“ zeptala se, když sluhové odešli, a komorná, pokorně stojíc u krbu, odvětila:

„Jen jednou.“

„A proč to, jen jednou?“ nadhodila vévodkyně opatrně a komorná řekla:

„Paní kněžno, toto mi není známo.“

Za chvíli vévodkyně podotkla:

„Řekla jste, paní Reinová, že když tu tenkrát byl, nesla jste sem pohár a konvici vody. To aby si tu…,“ ukázala k umývadlu ve výklenku, „umyl ruce?“ a komorná odvětila:

„Abych mu ji nalila… do poháru.“

Vévodkyně mlčela. Cítila jakýsi pohled Justiny na své tváři, ale bez hnutí hleděla jinam.

„Proč ho strýc nepozval víckrát…,“ zeptala se pak, „cožpak ho neměl rád…?“ a komorná v úkloně jen mlčky pokrčila rameny.

Pak se mezerou v okně ozval přijíždějící kočár a vévodkyně zaujala místo v čele stolu.

„Nuže, Justino, teď něco spatří.“

Na chodbě se ozvaly kroky, zaklepání, dveře se otevřely a pan Štěpán Radechowsky ve světlých vycházkových šatech s pečlivě střiženými vousky a prostovlasý překročil práh s úsměvem a s kyticí v ruce. Avšak sotva učinil krok, zarazil se a vévodkyni se zdálo, že strnul. Vlídně kývla rukou, vstala a šla mu vstříc.

Když se za pár hodin vracely domů, vévodkyně měla dojem, že je Justina opilá.

„Nejde mi na rozum moc věcí, Madame la Duchesse,“ říkala vedle ní v kočáře, „za prvé, ty chlebíčky…, ty šunkové a lososové…“

„A kaviárové…,“ doplnila vévodkyně.

„A ta vína…, to Deidesheimer Hofstück Spätlese…, a to Vosné romanée…, že se tak usmíval, jako by Madame tušila, že to rád pije…“

„Nic jsem netušila,“ řekla vévodkyně, „to bylo proto, že jsme to již jednou jedli a pili v té kavárně.“

„A ta kavárna…,“ říkala Justina, „Madame la Duchesse tam chodívala, ale…“

„Chodívala a psala hru,“ odvětila vévodkyně, „a ještě tam občas chodit budu, ono jí to nejde na rozum?“ a Justina říkala:

„A Madame la Duchesse má ráda flašinet…, to ani nevím…,“ a vévodkyně, si pomyslila: „Je vskutku opilá,“ a řekla:

„Prostě jednou před tou kavárnou hrál flašinetář, nějaký Bonifác, a neměl na ruce prsty. Kočár mu je přejel u Römer Badu,“ a Justina vyhrkla:

„Ale bože, to se pak musil válet na dlažbě. To pak musil být namol. A že se jmenoval Bonifác, jako ten, co napsal…, ten román o zrcadlech…,“ a vévodkyně podotkla:

„Ne román, ale spis,“ a myslila si: „Bože, koho by napadlo to společné křestní jméno,“ a Justina dotírala dál:

„On je kuchař?“

„Ale zlatník přece,“ řekla vévodkyně.

„Ale že dělal v kavárně husí drůbky!“

„Játra, a dělal je pan Musil, jeho bratranec, někdy oba pozvu,“ a Justina byla nadšena.

„Takový šlechetný pán,“ říkala, „kolik mu asi je, asi padesát, kypí zdravím, skoro světlovlasý…, vousky, ten řetízek od hodinek, ale prsten žádný…, a co ty jeho tety? Anežka a Klára, jak je pojmenoval, přijedou na EM, budou asi staré a asi hrajou karty a možná že i kouří, aby to proboha nebyly nějaké…“

„Je dočista opilá,“ řekla si vévodkyně, „jak se tak mohla opít? Vždyť celkem nic nepozřela, vždyť tohle ona nedělá…,“ ale dlouho nemohla přemýšlet. Justina řekla:

„Madame, a co ta muzea? Že tomu tak rozumí? Že snad jedno i zakládal? Aid že se i madame o to zajímá…, já to vycítila, já to poznala…, já to však nikdy nevěděla, já vždycky věděla jen o lékárně a vzducholodi… Já si pořád myslím, že nedospělí školáci muzea navštěvovat musí. Nebýt jich, nevkročila by tam živá noha, já jsem snad ještě v žádném muzeu v životě, zaplať pánbůh, nebyla,“ a než vévodkyně stačila říci: „To se má čím chlubit,“ Justina vykřikla: „Kriste pane, nenechaly jsme tam to nádobí? To bych se tam pro to musila vrátit…, ta Reinová by to ještě odnesla do nějaké kaple… Jak nás prováděla tím zámkem, byla jak ze záhrobí…,“ a od té chvíle nemluvila už téměř o ničem, než o zámečku.

Zámeček měl opravdu hodně romantických chodeb, šálků a zákoutí a v jednom sále s dřevěným táflováním stěn a s tyrolskou skříní stáli na podstavcích dva rytíři. Vévodkyně si uvědomila, že Justina musila mít v hlavě, už když tam došli, protože jim nadzdvihovala přílby a koukala dolů do jejich brnění, zda tam není někdo schován, a pana Radechowského vybízela, aby nahlédl rovněž, což galantně učinil, ba učinila tak i Alžběta Reinová… Pak se octli na dvou zkřížených chodbách se schůdky, které vedly kamsi dolů, a zde nečekaně ještě jednou vzpomněla stará komorná prince Adalberta. „Princi se to líbilo,“ zašeptala, „zeptal se Jasnosti, kam ty schůdky vedou. Jasnost odvětila, že jestli chce, ať se přesvědčí.“ – „A přesvědčil se?“ zeptala se vévodkyně, ale Alžběta Reinová zavrtěla hlavou. „Nepřesvědčil,“ zašeptala, „jako by dostal strach. Jasnost pak řekla, že vedou skrz přízemí do sklepa do vězení. Do hladomorny zločinců.“ Když se pak vévodkyně otázala, co na to řekl princ, komorná odvětila, že se snad žertu usmál. „A kam tedy schůdky vedou?“ zeptala se vévodkyně ještě a komorná pravila: „Sice do sklepa, ale ne do vězení, to na zámku nikdy nebylo. Vedou do sklípku, kde se skladovalo víno.“ Justina byla z toho celá pryč a náhle začala tvrdit, že dole hladomorna být může. „Tenhle zámek je jak stvořen,“ vypískla, „pro zasedání duchů, dole hladomorna je!“ Měla prostě v hlavě…

Když dojížděli do Vídně a blížili se opět k Arsenalu, Justina náhle hodila rukou ke kozlíku k Pummelovi a řekla: „Není opilý?“

Druhý den po návštěvě zámečku přikázala vévodkyně Stockalpovi, aby zařídil přestěhování klekátka z paláce na Rennweg. „Nesmím to už dále odkládat,“ říkala si, „je to již hezkých pár týdnů, co strýc zemřel, převzala jsem dědictví, ale toto přání strýce, byť třeba i žertovné, jsem nesplnila,“ a říkala si to zvláště po tom, co poznala Alžbětu Reinovou, tu nanejvýš pokornou a zbožnou duši. Kromě lože s nebesy na čtyřech sloupcích, nočního stolku, na němž v době poslední stávala lampa velká, míšeňská, s růžovým stínidlem, a kromě komody byl v ložnici ještě stolek, křesílko, věšák, ovšem i zrcadlo, ale menší, a pak ještě skříňka na ložní prádlo, na zdi obrázky, to bylo vše, vévodkyně chtěla mít ložnici co nejprostší… Na její přání postavil Stockalp s domovním správcem klekátko vedle malých postranních dvířek, jež vedla na tu chodbičku, propojující ložnici s koupelnou, kabinetem, budoárem a šatnou, což značilo, že stálo téměř v rohu.

Zatímco u knížete zdobily klekátko sloupkové hodiny, zde je vévodkyně nechala prázdné. Teprve k večeru toho dne, než šla spát, postavila na něj jednu nymphenburskou vázu, kterou vyjmula z vitríny z menší jídelny v druhém patře. S dobrým pocitem, že vyhověla žertovnému přání strýce, usnula. Druhý den ráno volala hraběnku Colloredo-Mansfeldovou, aby splnila svůj další slib, a ohlásila svoji návštěvu.

„Ma chère,“ slyšela v telefonu hraběnčino ráčkování, „velmi se těším. Jakmile spatříte ty mé stojací hodiny, jsem vám k dispozici třeba celé odpoledne.“

Vévodkyně poděkovala a napadlo ji, že musí hraběnce ty hodiny velmi pochválit. A řekla:

„Drahá hraběnko. Není vám snad poněkud nápadné, že vás volám telefonem, ač předtím vždy jsem posílala posla? Představte si, volám telefonem, z vlastního domu. Nedávno mi ho sem zavedli.“

„Ovšem,“ řekla na druhém konci hraběnka, „to vám blahopřeji. Měla jste ho mít již dávno. Začíná doba, kdy se pomalu člověk bez tohohle přístroje neobejde. Jo, představte si…,“ vybuchla náhle smíchem, „představte si, to vám musím ihned říct, nebo na to zapomenu…, co všechno vás může potkat, když ten aparát máte…,“ a vévodkyně stiskla rty, neboť tušila, co se dozví. Bylo to ono. Hraběnka řekla:

„Už nevím, jak je to dlouho, ale jednou večer se mě někdo ptal…, vlastně neptal…, chtěl barona Münchhausena.“

„Münchhausena?“ zasmála se vévodkyně, „Münchhausena? Co to bylo za hloupost?“ a hraběnka ráčkovala:

„Prostě chtěl ho. Samozřejmě, že jsem řekla, že je to omyl, a ptala jsem se, kde jako má bydlit. Prý na Ringstrasse. Tak si považte. Máme ve Vídni barona Münchhausena a bydlí na Ringstrasse…,“ a vévodkyně se hlasitě smála a řekla:

„Neuvěřitelné. Incroyable. Já myslila, že se vyskytuje jen v knížkách…,“ a hraběnka propukla ve smích. „To samé jsem odvětila i já.“ Vévodkyně jela k hraběnce v obzvlášť veselé náladě s bonboniérkou, zdobenou obrázkem opentlených drozdů, a když dojela, hostitelka ji vedla rovnou do salonku k hodinám.

Vévodkyně chvíli chválila hodiny i salon a měla pocit, že je upřímná. Obojí bylo krásné. Hraběnka pak dala přinést kávu se smetanou, linecký koláč a griotku, a při tomto jemném pohoštění jí vévodkyně sdělila vše, co měla v úmyslu. Poprvé se paní Colloredo divila, když se dozvěděla o hotelu, podruhé, když slyšela o budoucí restauraci, a potřetí, když se doslechla o vinárně a orchestru, který by tam měl vyhrávat.

„Samozřejmě, že o kuchyni bych se s vámi ráda poradila, jakožto s velkou znalkyní.“

Mluvily o tom téměř půldruhé hodiny a nezapomněly snad ani na jediný kastrol. Pak paní Colloredo řekla:

„Ale stejně, drahá vévodkyně, krom vznešených hostí, kteří budou vaši restauraci a vinárnu navštěvovat, a nejobdivnějších jídel, která tam budete podávat, byste neměla zapomínat, že o sobotách, nedělích a svátcích chodí do Aspern normální vídeňští výletníci, stejně jako do Grinzingu nebo na Kahlenberg, a měla byste pamatovat i na ně. Vždyť by to byla škoda. Mějte i domácí vídeňskou kuchyň a rychlé občerstvení, vždyť na to může být zvláštní karta. Pečené uzeniny, tyrolské knedlíky, Bauerschmaus, ostatně to máme rádi všichni. Ten bych podávala nikoli se třemi, ale čtyřmi druhy masa, a zelí bych zlepšovala…,“ a o tom mluvily další hodinu.

„Hlavní dozor nad kuchyní si podržím sama,“ řekla vévodkyně, „budu však musit, kromě náměstka, najít i nějakou výtečnou hlavní kuchařku…,“ a zde paní Colloredo-Mansfeld zaváhala.

„Víte, drahá vévodkyně,“ ráčkovala přemýšlivě, „a právě o žádné takové nevím. Samozřejmě, že víme. Výtečnou kuchařku mají u markýzy de Clermont, u Windischgrätzů, Liechtensteinů, u paní von Grüne, marná není ani ta Lannerka u Černínů, ale co naplat, ty jsou zadané. No nic,“ hraběnka se otočila k oknu a ukázala svůj kostnatý profil s větším nosem, „máte ještě čas a já to ještě uvážím. Budu o tom spekulovat. Strýc takovou neměl?“ a vévodkyně zavrtěla hlavou. „Bývalá umřela a strýc už další neměl. Byl živ střídmě jako ptactvo nebeské.“ Bylo už hodně pozdě, když se vévodkyně dostala k závěru.

„Tak teď víte, hraběnko, vše, co ví jen pár lidí, ale ani z nich to každý neví všechno, Csiko neví zatím dokonce nic. Ale nyní mě ještě jednou vyslechněte, nyní něco povím, co by vám snad, jak bych ráda, mělo vzít dech. Ale k tomu musíte přijet ke mně na Rennweg. Uzříte věc, kterou jste snad nikdy v životě neviděla, něco přímo k nevíře. Já sama jsem to spatřila jen jednou, asi před šestnácti léty v jednom francouzském cirkuse. Teď to spatříte u mě na Rennwegu dost brzy…“

„Snad ne krocené Ivy,“ zasmála se paní Colloredo, „či snad opice?“ a vévodkyně se smíchem odvětila:

„Ani Ivy ba ani opice…, ledaže bych pozvala i jednu jistou dámu… Uvidíte představení jiné. Ptáte se asi, proč je pořádám. Bude to taková produkce na zkoušku. Prostě generálka, ač premiéra bude až za rok, jestliže už bude hotel hotov, jak slibuje architekt Sebesta…“

„Takže ono to souvisí s hotelem?“ podivila se hraběnka a vévodkyně kývla. „Souvisí velice,“ kývla, „říká vám něco jméno Rubini?“

„Pouze Cherubíni,“ řekla hraběnka a zavrtěla hlavou.

„Nuže, znáte mého kočího Pummela. Asi před šestnácti léty jsem ho objevila v jednom cirkuse v Paříži na Martově poli. On totiž dělal v tom cirkuse klauna…“

Když se hraběnka dost vynadivila, vévodkyně pokračovala:

„Alors. Tento Pummel, jehož jsem si vzala za kočího…, on totiž jako klaun pracoval i s koňmi a už tenkrát měl ten svůj knír, který spojuje jeho oba ušní boltce…, byl právě žákem onoho Rubiniho…“

„Ach bože,“ rozesmála se paní Colloredo „a vy ho teď chcete použít jako koňského klauna? Snad aby obveseloval hosty vašeho hotelu? No, bylo by to vrcholně originální,“ ráčkovala ve smíchu, „neumí snad balancovat i s talíři? Že by obsluhoval jako číšník ekvilibrista?“ a vévodkyně tajemně zavrtěla hlavou.

„Něco zcela jiného. Uvidíte to u mě na té zkoušce. Ale jednu podmínku tu musím mít a vy ji, ma chère, jistě ráda přijmete.

Představení na zkoušku bude přísně tajné, neboť má být překvapením při slavnostním otevření hotelu. Bude mu přihlížet jen pár nejbližších a spolehlivých lidí. V podstatě jen domácí personál. Děvčata z kuchyně, domovní správce, Uhrmacher, ten černý Stockalp…, nějaká uklízečka, no a pak snad už nikdo, jen vy a já, sama ještě nevím. Někdo totiž zkoušce přihlížet musí, protože chci vidět, jak to bude na lidi působit.“

„Probůh,“ zvolala hraběnka, „a co Justina…, tu nepřizvete?“ a vévodkyně se jen usmála a snažila se, aby to byl úsměv bolestný a smutný.

„Jak bych si mohla dovolit,“ odvětila, „nepozvat Justinu! Už takhle s ní sotva vydržím, natož kdybych ji nepozvala na produkci. Bude sedět v první řadě, ale strach…,“ vévodkyně se usmála, „z toho mám. Už jednou jsem jí naznačila, že Pummel bude v hotelu zastávat významné místo, a div se z toho nevztekla. Teď to uvidí, ale mám strach, zda se z toho nepomine…“

Hraběnka chvíli vytrvale vyzvídala, co vlastně Pummel předvede, ale vévodkyně tajemně mlčela.

„Ani ve snu o kočce,“ zaráčkovala paní Colloredo-Mansfeld na schodišti, „by mě nenapadlo, co za Lustspiel pro Aspern chystáte,“ a vévodkyně potěšené dodala:

„Počítám, ma chère comtesse, že v Aspern bude Pummelovi asistovat také jedna žena, která vyniká obrovskou kudrnatou hlavou. Vedle jeho kníru se bude vyjímat jako na obrázcích Hieronyma Bosche.“

Ještě ten večer nařídila Stockalpovi, aby zítra sedl na vlak, jel do Neukirchenu a ohlásil, že tam přijde 22. června podvečerním vlakem s dvěma důstojníky a zůstanou tam tři dni. „On,“ řekla Stockalpovi, „se vrátí pak společně s námi anebo o den později.“

23.

Přijeli v podvečer.

U nádražíčka čekal Stockalp s kočárem a s ředitelem panství.

„Jsme šťastni, že jste, paní vévodkyně a pánové, přijeli,“ řekl ředitel v kočáře, „vše je k vašemu vzácnému pobytu přichystáno. Totiž až na dnešní večeři. Vrchní správce se přimlouval, abychom vyčkali vašeho příjezdu a připravili ji až pak. Podle toho, co si poručíte. Kuchyně pro panstvo se ujala sama správcova žena. Přichystala zatím jen malé neutrální občerstvení, pečené kuře.“

Cesta z nádraží do Neukirchenu trvala půl hodiny a pak ještě pár minut na hlavní dvůr panství. Byla to krásná cesta v podvečerním slunci v teplém jasném dni. Ze tří stran ji obklopovaly kopce zčásti zalesněné s pozadím hor, svažovala se a přibývalo polí. Neukirchen sám ležel na rozhraní. Za ním byly ty hory a kopce, před ním široširá nížina hýřící zelení luk a listnatých stromů a kupodivu už jakoby i zlatožlutí pšenic, ječmenů a ovsů, ale to byl klam, způsobený pozdním sluncem, protože obilí ještě nedozrávalo. Slunce, velmi pomalu se schylující k západu, zaplavovalo vše jako na kvaších romantických krajinářů, a v říčce, několika potůčcích a rybníčcích nížiny, které bylo možno z vyšší cesty spatřit, se obráželo jako v načervenalých, lehce zamlžených zrcadlech. Na prostorném nádvoří statku očekával vzácné hosty neukirchenský starosta se zástupci obecní rady, četnický velitel a personál, v čele s vrchním správcem v parádní uniformě, blahobytně rozložitým, s brunátnou tváří, ne nepodobným vévodovi Le Guynac, a s rukama téměř tak velkýma, jaké měl Stockalp. Vedle něho stála dáma s bezvadným účesem, s něžným šperkem v tmavé blůze nad hrudí, správcova žena, na rozdíl od muže vznešeně štíhlá, a za nimi šafáři. Stál tam i osmahlý, větrem ošlehaný Prager a vedle něho žena a hoch. Vévodkyně je postřehla okamžitě. Stáli pokorně a ostýchavě, dost v pozadí, a hoch v tmavých šatech, v jakých se chodí do kostela, byl celý pryč a oči navrchu hlavy.

Po krátkém proslovu vrchního správce vystoupily z davu tři dívenky v bílých šatečkách, v nichž se chodí za družičky, a s kyticemi v rukách. První řekla básničku a podala vévodkyni kytici. Druhé dvě odevzdaly květiny generálu Schemuovi a kapitánu Schwickertovi. „Jaké přivítání uchystali,“ myslila si s úsměvem vévodkyně, „tito lidé tady vskutku nemohou být rebelanty. Těmto se tu musí dařit dobře.“

Vrchní správce pak dal pokyn, aby se personál rozešel, a s ředitelem a s chotí vedli hosty do domu v těsném sousedství dvora, který se poněkud podobal malému zámečku. Stockalp s jedním mužem je následoval se zavazadly. Po ubytování v pokojích patra je ředitel pozval do svého bytu, který byl vedle. Měl tři pokoje městsky zařízené, dřevěné podlahy zčásti pokryté koberci, na zdech několik obrazů, v největším pokoji prostřený stůl. Kousky studeného kuřete a pivo. Pak se zeptal, co si panstvo bude přát k večeři. Dohodli se hned. Večeře měla být, po té cestě z Vídně, střídmá a prostá a měla se ponechat na úvaze choti vrchního správce. Měla se podávat ve správcově bytě, který sousedil s bytem ředitele.

Pak zaznělo klekání z kostelní věže, ředitel v jídelně rozsvítil a pak se jal vévodkyni informovat o polních pracích. Navrhl, aby se zítra vyjelo do polí, k rybníku a včelínu a šlo se na prohlídku stodol, chlévů a staveb obytných. Velký zájem o ty zemědělské věci projevil generál Schemua a vévodkyni zajímaly příbytky. Chtěla vidět, jak lidé na statku bydlí, a připomněla řediteli výkazy mezd, o něž ho žádala ve vlaku z Millstattu. Ředitel je měl připraveny.

„Prohlédnu si je podrobně před spaním,“ řekla vévodkyně, „dejte je laskavě donést do mé ložnice.“

Zatím nepadlo jediné slůvko o Záhadné samotě – hájovně Franze Karla Kneffla. Vévodkyně měla dojem, že se tomu ředitel i správce vyhýbají nebo to odsouvají, anebo o tom chtějí mluvit snad až po večeři. Podle úmluvy se toho nedotkl ani generál a kapitán. Pak nastal čas a odebrali se k večeři do bytu vrchního správce.

Správcův byt měl čtyři pokoje, rovněž městsky zařízené, a vévodkyně v duchu uznala, že s vkusem. Stejně jako byt ředitelův se i byt tento dost nezvykle odrážel od prostředí zemědělského velkostatku, od jeho dvora, stodol a maštalí – v oknech bělostné záclony, nábytek leštěný, židle čalouněné. Tvořily jakýsi protiklad i k samotnému správci. Brunátný správce byl muž spíše hrubší, i jeho hlas byl poněkud chraptivý a rozhodně měl spíše smysl pro pole, stáje a dobré jídlo, než pro jemnost, s jakou byl zařízen jeho byt. Vévodkyně věděla, že je to pevný, energický, zkušený člověk a stejně jako ředitel zcela poctivý a neúnavný, který dovede v každém nečase i pěšky prochodit pšenice a ovsy, a živě si ho představila v mokrém plášti a vysokých zablácených botách z brambořiště a chlévů před koberci a čalouny na prahu jeho bytu…, usoudila, že byt je spíše dílem jeho ženy, která byla dámou.

U večeře seděla u stolu vedle vévodkyně, obsluhovala služka.

Hovězí vývar se syrovým vejcem, vídeňské řízky se smaženými brambory a brusinkový kompot. Vše na míšeňském porcelánu.

Hovor při večeři pokračoval tam, kde v bytu ředitele skončil. O věcech zemědělských. Přešel pak na Vídeň, koncerty a divadla. Po večeři se podávala káva, pokračovalo se o divadle, o Grillparzerovi, který zemřel v pozdním věku před čtvrt stoletím, a o hrách současných. „Napsat dobrou divadelní hru je asi dost těžké,“ podotkla správcova choť, „těm autorům se obdivuji. Spíše než komedie mám radši tragédie, nevím však o žádné velmi úspěšné z posledních let. Jistě se však záhy některá objeví,“ a vévodkyně se v duchu usmála. Pak se přešlo na výstavy obrazů, o něž projevila správcova choť veliký zájem. „Do Vídně se žel dostanu málokdy,“ podotkla, „jezdívám spíše do Salcburku…,“ o hajném ani pak nepadlo slovo.

Pak se všichni vrátili do jídelny ředitele ke sklizenému stolu. Správcova choť tam donesla mísu slaného pečiva, služka přinesla víno a poháry a ředitel dal na stůl popelníčky. Pak se zvedl správce, omluvil se a odešel. Za chvilku se vrátil s jídelním vozíkem. Byly na něm lahve vodky, ovčí sýr a nakládaný puškvorec… A teď se už vévodkyně ujala slova.

„Přejdu k věci,“ řekla, když pozdvihla pohár a upila. „Nezvolila jsem k příjezdu do Neukirchenu právě den 22. června a tyto dni, že jsou nejdelší a noce nejkrásnější. Ani proto, že pozítří slunce kulminuje a na své dráze na nebi pak klesá k zimnímu slunovratu. Ani proto, že opouští znamení Blíženců a vstupuje do znamení Raka a začíná léto. A dokonce ani proto, že – jak se říká,“ pohlédla na ředitele a správce, který kouřil viržinko, „že v těchto dnech země vyráží svou nejcennější sílu a příroda triumfuje. Rozhodla jsem se pro tyto dny kvůli,“ usmála se vlídně, „zlatému kapradí, kouzlům a sabatům. Protože pozítří je svátek svatého Jana Křtitele a zítra je předvečer svatojánské noci.“ A řekla:

„Zítra večer se vypravíme k hájovně.“

Tak byl dotčen hlavní důvod cesty a teprve teď se rozpředl hovor. Hovor při víně a vodce.

Hovor při ovčím sýru a nakládaném puškvorci.

„Jsou dvě důležité věci, které tu mám v Neukirchenu na srdci,“ řekla vévodkyně. „Sociální poměry zaměstnanců a vidiny hajného Kneffla.“

V jídelně ředitele stál mezi okny stolek a na něm starožitné kyvadlové hodiny. Jejich tikot v tomto pokoji bylo lze poprvé patřičně vnímat, když vévodkyně ohlásila, že se zítra večer půjde k hájovně. Podruhé teď.

V tom tichu ředitel i správce mlčky zdvořile kývli. Správcova choť se zdvořile usmála.

Pak ředitel a správce promluvili.

Vévodkyně měla pocit, že ředitel i vrchní správce se hledí vyjadřovat o záležitostech Záhadné samoty jaksi opatrně či shovívavě. Avšak spise než o údajných zjeveních se tak vyjadřovali o hajném. Ostatně dost podobným tónem mluvili už ve vlaku. Pár všedních otázek, které zatím vznesl generál Schemua a kapitán Schwickert, zodpověděli, aniž řekli něco podstatného. Vévodkyně měla dojem, že každou odpovědí míří k tomu, že hajný Kneffl by měl být dán na odpočinek. Byl to především – jak věděla – názor děkanův a oba páni jej jasně přejímali. Správcova žena zůstávala stranou. Občas si vzala kousek pečiva, občas upila vína a mlčela.

„Kneffl,“ podotkl správce, když spolkl kousek puškvorce a zapil jej vodkou, „byl mladík, když sloužil na vojně v Budě Oers, ale to bylo ve čtyřicátých létech.“

„Přece mu není přes sedmdesát,“ vlídně zdvihla vévodkyně zrak a správce řekl: „Šestašedesát.“

„Asi vás, paní vévodkyně, udivuje jeho zjev,“ dodal ředitel, „nevypadá na to. Kdyby neměl prošedlé vousy, vypadal by na padesát. Avšak křestní list a léta jeho vojny neklamou.“

„Jasnost ráčí vědět,“ řekl správce za druhé, „že letos na jaře uvedl dokonce dva svědky, kteří mu potvrdili, že u hájovny viděli, co on, avšak ti mluví, jak již známo, vlastně proti němu. Podčeledín a dojička Johanna jsou matného ducha. Jasnost je sama může vidět. Je tomu však týden,“ zasmál se správce, „a Kneffl vyrukoval s argumentem novým. A tenhle jeho nový argument by skoro vzal člověku dech… Náš milý hajný se nás nečekaně zeptal na toto: Té mé hájovně se odjakživa říká Záhadná samota. Kde se to jméno vzalo? To spadlo z nebe?“

„Neřekl to ovšem takto doslova,“ podotkl ředitel, „ale smysl byl týž. Tomu místu se tak říká od dob císaře Josefa. Teď mu došlo, aby toho použil.“

„Není-li argumentem svědectví těch dvou dělníků,“ řekl teď Schwickert, „pak tenhle starý název je přinejmenším zajímavý.“

„Zajímavý,“ kývl generál Schemua, „ale ani on nedosvědčuje, že se tam něco opravdu vzácného dělo či děje. Různé známé lidové zkazky leckdy vznikly z malých, drobných nepatrných šaleb, anebo prostě z výmyslů. Kdybychom věřili všemu, co nám historie nabízí v pověstech, musili bychom mít za to, že dříve lidstvo obklopoval zcela jiný svět než dnes. Je vidět však jedno. Že ten váš hajný nemyslí tak zcela nesmyslně.“

„Kneffl,“ podotkl správce do třetice, „může být případně vskutku nebezpečný svému okolí. Jasnost ví z dopisů, jak se domáhá, aby směl použít zbraň, a učinila moudře, že mu to zakázala.“

„Zakázala,“ kývla vévodkyně, „avšak tak, že se sama přesvědčím a rozhodnu. Samozřejmě si nemyslím, že by mohl puškou zabít duchy, kdyby tam nějací byli. Puška by mu nepomohla, ani kdyby byl posedlý, či jak by řekl lékař, nemocný. Mně a pánům,“ ukázala na generála a kapitána, „samozřejmě jde o bezpečnost Knefflova okolí. Jde nám o to, aby snad nestřelil po někom, kdo sbírá v lese chrastí, protože by ho měl za ducha. Ale napřed chceme všechno poznat na vlastní oči.“

„Měl bych k tomu ještě připomínku,“ dodal lehce ředitel. „Já mám někdy dojem, že ho ani tak nesouží ty jeho údajné vidiny, jako spíše to, že mu, jak je přesvědčen, rozrývají zahrádku…, pěstuje si na ní různou méně známou zeleninu. Ovšem, pěstuje zeleninu uprostřed lesa, to je přece nesmysl.“

„Ovšem,“ usmála se vévodkyně, „tu mu může ničit lesní zvěř.“

„Divocí králíci,“ mávl správce rukou a dopil vodku, „je jich tu habaděj.“

Za chvilku vévodkyně pomalu a přemýšlivě řekla:

„Žádal mě, jestli se nemýlím, o spravení ohrádky. Ale o takovou drobnost mě přece nemusí žádat. Proč mu plot někdo nespraví? Možná, že by bylo po zjevech.“

„S dovolením, Jasnosti,“ podotkl správce, „proč si plot nespraví třeba i sám? Všechno má k dispozici. Kladiva, hřebíky, pilky,“ správce si nalil novou vodku, „nespočet dřeva a dokonce i drátěné pletivo. Stačí říci a my mu to tam dáme dovézt.“

„Žádal mě také snad o spravení střechy a komínů,“ podotkla vévodkyně, „to by sám dělat nemohl.“

„Paní vévodkyně,“ poznamenal ředitel, „třikrát jsme to chtěli učinit. Na statku je pokrývač i zedník. Hájovna je naturální byt, je to váš inventář a my jej musíme udržovat. Jenže kdykoli mělo k opravě dojít, odmítl to.“

„Smím-li pana ředitele doplnit,“ vpadl správce, „nepřipustil to!“

„Ale proč mě pak tedy o to žádá,“ usmála se vévodkyně a ředitel i správce mlčeli.

„Ví vůbec, že jsme přijeli?“ zeptala se pak vévodkyně, „že nepřišel k uvítání…,“ a ředitel odvětil:

„Posel mu to tam oznámil až teď večer.“

Vévodkyně pohlédla na nakládaný puškvorec a mlčela. Správce si zapálil nové viržinko a vložil sirku do popelníku. Ozval se generál Schemua.

„Že se vracím zpátky. Jak tedy vlastně, pánové, ten název Záhadná samota vznikl…?“

„Nic zvláštního,“ odvětil ředitel. „Odjakživa se tam říkalo Na samotě na rozdíl od hájovny na Lučním kopci. Když císař Josef se jal zavírat kláštery, ukryli tam prý solnohradští jezuité nějaké monstrance a kalichy.“

„Ale proč samota ‚záhadná‘?“ zeptal se kapitán.

„Nic zvláštního,“ opakoval ředitel, „žil tam tenkrát nějaký hajný, o kterém se rozneslo, že je… astrolog.“

„Že mu horoskopy diktují duchové Marsu,“ zasmál se svým poněkud drsnějším smíchem správce a viržinko sklepl do popelníku, „solnohradští jezuité tam nemohli nic schovat. V Salcburku žádný jezuitský klášter nebyl…“

„Divné,“ myslila si vévodkyně, „především pochybuji, že tam nebyl…,“ a myslila si: „To se lehko zjistí. A zda s tím údajným pokladem souvisí, že byl hajný astrolog?“ myslila si, ale mlčela.

„Je to holt tak, jak si myslíme,“ řekl ředitel. „Kneffl by měl jít na zasloužený odpočinek.“

Nakonec se dohodla zítřejší návštěva u děkana. Vévodkyně měla za šťastnější, aby se sama se svým doprovodem obtěžovala na faru, než aby děkana přijala ve dvorském domě. Dozvěděla se, že pan děkan by prosil, směl-li by ji s doprovodem pozvat na oběd, teď se však poznalo, že by nevyšli s časem, a tak určili návštěvu na faře na půl třetí odpolední. K hajnému do lesa se mělo vyjet v šest večer, aby ještě za světla zhlédli údajný lesní hrob rytíře u Hadí skály a pohodlně si prohlédli i vnitřek samotné hájovny. Dopoledne se mělo vyjet do těch luk a polí a na prohlídku chlévů, stodol a příbytků. V plánu byla i návštěva rodiny šafáře Pragra. Snídaně měla být v osm hodin a správcova choť se zeptala, co má k ní připravit. Pánové se přiklonili k šunce s vejci a vévodkyně požádala o misku špenátu s vajíčkem, kousek chleba s máslem a o sklenici chladné smetany.

„Chladné?“ zeptal se dost udiveně ředitel, „s prominutím, paní vévodkyně, na lačno? Nikoli teplý čaj či kávu?“ a vévodkyně řekla:

„Ano, promiňte, zmýlila jsem se. Ne sklenici chladné, ale co nejchladnější. Ledové. A proč na lačno? Cožpak na lačno,“ usmála se velice vlídně, „nesním špenát a chléb?“

„Zjevování duchů a výkazy mezd,“ pomyslila si, když v noci ve své ložnici začala prohlížet výkazy zaměstnanců, a té práci se věnovala téměř hodinu.

Druhý den ráno se generál a kapitán oděli v kamaše a zelené lovecké klopené klobouky se šňůrou, i vévodkyně vyměnila svůj oděv za jiný tmavý a nastoupili cestu poli ve dvou bryčkách. Jel s nimi i porybný. Spíše než růstem obilí se vévodkyně kochala krajinou. Den byl opět krásný, slunný, 23. červen, vzduch plný svěžesti a polního kvítí a krajina překrásná. Dýchal z ní klid a mír.

Slunce, zeleň, klid a mír, úchvatná idyla. Vskutku, jak na kvaších romantických malířů. „Mohou být vlastně šťastní, ti zdejší lidé,“ myslila si vévodkyně, jak se tak v bryčce rozhlížela na všechny strany, „šťastnější než my, ve vídeňských salonech…,“ a napadla ji ubožačka Barbara ze sadu u Lobau, „jejich neštěstím je jen to,“ myslila si, „že se na statku nadřou. Ale jistě se tu mají dobře.“ Poprvé z bryčky vystoupila kousek za dvorem na louce a sdělila, že se tu skácí pár stromů, neboť tu bude stát hangár.

„Garáž pro automobil?“ zeptal se ředitel, „für einen Selbster?“ A vévodkyně odvětila:

„Nikoli garáž pro automobil, selbster, který nemám, ale hangár pro vzducholoď, kterou – jak víte – mám. Je lépe vlastnit vzducholoď než automobil, nemám k těmto selbstrům…, moderním dopravním prostředkům, důvěru. Není nad pořádný kočár s koňmi.“ A popošla k potůčku s několika olšemi, který před pěti léty, hned po mužově smrti, přelétla. Když pak opět nasedla do bryčky, vzpomněla si na rozruch, který to tu tenkrát způsobilo. Něco takového ještě nikdy Neukirchen neviděl, ba ani Solná komora, ba ani všechny rakouské země. Lidé se sem scházeli ze všech okolních dědin a vesnic. Dala pak vzducholoď dopravit do Holandska a měla dojem, že se zas brzy na to zapomnělo. Snad i proto, že málokdo věděl, že letěla právě ona, lidé to směli vidět jen zpovzdáli a myslili, že vzdušné plavidlo je prázdné, tak si to přála a tak se to říkalo. Podruhé z bryčky vystoupila u jiného potoka, vroubeného vrbami, v němž se obzvlášť silně obráželo nebe se sluncem, a při pohledu na ten potok a vrby poněkud zvážněla. Její doprovod to na ní poznal.

„To je tak,“ řekla s předstíraným úsměvem, „tu vzducholoď, jak se říká, ač to ve skutečnosti pravá vzducholoď není, převezu z ciziny sem proto, že řada pánů by ji ráda zhlédla…,“ a myslila na mladého Potockého, vévodu de Gramont, ale i na Csika a na poznámku samotného následníka trůnu, „zde bude aspoň po ruce.

Tento potok s vrbami a sluncem na hladině,“ řekla, „se zdá dost hluboký, snad i nebezpečný. Doufám, že se v něm nikdo nikdy neutopil…“ – „Před čtvrt stoletím, Jasnosti,“ řekl porybný, „jeden hoch z obce, Albert Manna, jeho bratr s rodinou jsou zaměstnanci statku. Spadl tam, když lovil puškvorec…“ A upozornil vévodkyni na to, že se v potoce výtečně daří rakům. „Snad by se měla jejich chovu věnovat záměrná péče.“ Pak opět nastoupili do bryčky a popojeli kus dál k rybníku, v němž se chovali kapři a štiky. Na vévodčin vánoční stůl nikdy tyto ryby z Neukirchenu nepřišly. Před zdlouhavou dopravou dávala přednost nákupu ve Vídni. Porybný sdělil, aniž vystoupili z povozů, že jsou v rybníčku i okouni a candáti a navrhl věnovat se jim více, neboť se jejich maso vysoko cení. Pak ukázal k jednomu blízkému jezírku, i v něm se třpytilo ranní slunce, a krátce pohovořil o alpském sivenovi. „V jezeru jsou však i pstruzi a lipani,“ řekl, „nejen v potocích horských, protože tohle jezírko má proudící vodu.“ Generál se ptal na vydry, volavky a říční orly. Ač se právě žádný z těchto tvorů neukázal, byli tu. „Naši kapři,“ řekl vrchní správce, „by byli na tom zle, kdybychom je před těmito dravci nechránili. Naproti tomu divoké kachny, kterých je tu rovněž dost, rybám nebezpečné nejsou.“ Potřetí pak z bryček vystoupili u včelínů.

Dva obrovské včelíny s padesáti různobarevnými úly stály uprostřed svěžích luk, chráněny před větrem vzrostlými keři a čtyřmi lipami.

„Ač jsou jen dva,“ podotkl ředitel, „jak račte vědět, vyplácí se. Dbáme na to, aby měly včely dobrou pastvu,“ a upozornil na brutnák, jasně modré květy na vysoké lodyze, a na pískavici, jakousi bílou jetel v trávě, zatím ještě ne zcela rozkvetlou, a pak na chrpy, z nichž je med velmi kvalitní a necukernatí. „V okolí je také černý rybíz, i támhle výš,“ ukázal na nedaleké kopce, „udrží se i ve vysokých polohách. Ptáme se sami sebe, zda bychom neměli chov pilných včel rozšířit.“

„Když mluvíte o pilných včelách,“ podotkla vévodkyně, „probrala jsem včera ty mzdové výkazy. Jsou tam mnozí se mzdami, nemýlím-li se, značně nízkými.“

„Pomocní zemědělští dělníci jsou to,“ s důrazem řekl správce, „u nich to nikdy nebylo valné nikde. Avšak na statcích našich jsou na tom stále ještě dobře. Nehledě k tomu, že si Jasnost prohlížela mzdy za květen a první polovici června. To už bylo po hlavních jarních pracech. Až přijdou žně, opět jim to stoupne.“

„Překvapily mě však i poměrně nízké mzdy vašich šafářů a jiných,“ podotkla vévodkyně.

„Paní vévodkyně,“ řekl zdvořile ředitel, „račte prominout věc, o níž jsem vás zapomněl informovat. Výkazy mezd, které jste probírala, zaznamenávají pouze mzdy v korunách. Existuje však ještě deputát, který v nich zachycen není.“

„Udivil mě však i velmi nízký plat… Knefflův.“

„Jasnosti,“ ozval se teď vrchní správce hlasem téměř jemným, jímž zpravidla nemluvil, příčil se jeho postavě a tváři, „Jasnosti, Kneffl má deputát. Takový, že by uživil rodinu, kdyby ji měl. Co dostává v korunách, ani neutratí, nemá za co. Nemusí si koupit ani boty.“

„Promiňte, paní vévodkyně,“ opakoval ředitel, „předložím ještě ten výkaz deputátů. Jakmile se vrátíme domů.“

„Nuže tedy,“ řekla vévodkyně, „opět na noc. Ať mi ho donesou do ložnice. Výkazy mezd si tam ještě nechám. Poslyšte, pánové,“ řekla pak ještě, „měla bych se podívat i na dvory přidružené. Snad se to zítra stihne.“

Vrátili se z polí a luk opět do dvora a prohlédli si nějaký ten zemědělský stroj, stodoly a chlévy. Vévodkyně to vše přehlížela velmi zběžně a nebýt generála Schemuy, který se o to zajímal, byla by ta prohlídka skončila záhy. Jen v jednom kravíně postála vévodkyně trochu déle. Tam, kde pracoval podčeledín a dojička Johanna.

„Račte si jich, panstvo, všimnout,“ řekl správce, „to jsou tedy ti Knefflovi svědci.“

Byli to vskutku ubozí lidé. Muž právě shraboval močůvku zpod krav a dojička čistila žlaby.

„Samozřejmě, neumí číst ani psát,“ podotkl ředitel, „i špatně mluví.“

„Kde bydlí?“ zeptala se vévodkyně a ředitel odvětil:

„Půjdeme se podívat na příbytky.“

„Ano,“ kývla vévodkyně, „ráda bych viděla, kde bydlí i tito dva.“ A ředitel řekl:

„Tito dva zůstávají… zde.“

Příbytky zaměstnanců byly přímo ve dvoře anebo hned za ním. Měly jednu nebo dvě místnosti, opodál kousek půdy s chlívkem, králíkárnou a záhonem zeleniny. Od poslední vévodčiny návštěvy se tu nic nezměnilo. Pak se odebrali do bytu šafáře Pragra, který vévodkyně neznala.

Bydlil v patře, měl kus chodby, kuchyň a pokoj. Byt vzorně čistý, vybílený a uklizený, a velice světlý. Na kuchyňském stole stála mísa s bábovkou, dlouhý nůž a talířky, a také pár lahví piva a skleničky s barvitými obrázky. Opodál světlá postel s kupou peřin s vyšívanou dekou, nad ní Madona. Bílá kamna, kredenc a pár dalších věcí. Rodina čekala zřejmě v obrovském napětí. Žena měla květovanou zástěru a šátek. Šafář stál v pokorném pozoru u dveří. Synek v tmavých svátečních šatech stál v koutě a opět celý pryč a oči navrch hlavy.

Vévodkyně usedla ke stolu, usedl i generál a kapitán, i ředitel a správce.

„Nuže, slyšela jsem,“ řekla vévodkyně k chlapci v koutě, „že jsi letos vyšel školu. Slyšela jsem, že ses dobře učil.“

Hoch stál jako zkamenělý a netroufal si ani pípnout. Vévodkyni trošičku připomněl číšníka žáka Franciho z kavárničky pana Musila. Mlčel i otec a matka.

„Tak jaké jsi měl vysvědčení?“ zeptala se vévodkyně, jak nejmírněji mohla, a všichni mlčeli.

„No tak, Prager,“ zvolal vrchní správce zhurta, „jaké měl tvůj Wenzrl vysvědčení! Jasnost se ptá, tak odpověz. Nebo to přece vis ty sám?“ zaláteřil k chlapci v koutě, a tu si hoch dodal odvahy a řekl:

„Prosím, pěkné.“

Pak se ozvala matka. Dodala si odvahy dřív než muž. Řekla hlasem, jímž se venkovské ženy modlí:

„Kdyby Vaše Jasnost ráčila dovolit, ukázali bychom to vysvědčení.“ Řekla, ale nikdo z nich se ani nehnul. Vévodkyně měla dojem, že čekají, až jim to dovolí.

„Jistě,“ kývla tedy, „ukažte je.“ A šafářova žena otevřela kredenc a vyňala list.

Vévodkyně, generál a kapitán si list prohlédli. Byly na něm samé nejlepší známky. Dole pak podpis řídícího učitele a pana děkana. A štempl s dvouhlavým orlem.

„Vskutku ses vzorně učil,“ usmála se vévodkyně do kouta, vrátila vysvědčení matce a vyzvala rodinu, aby přisedla. Vzápětí se opět ozval správce.

„Tak Pragrová, rozkroj tu bábovku, probůh, k čemu ji tu máš, když nepobídneš hosty,“… a žena se jala krájet tím velkým nožem bábovku.

„Tak dej na talířky,“ křikl opět správce, „zde Její Jasnosti a zde panu generálu a panu kapitánu. A taky panu řediteli…,“ a žena pomocí nože položila kousky na talířky.

„A ty, Prager,“ obrátil se na šafáře, který stále pokorně stál a nevěděl, kam se kouknout, „tak nalej pivo, když ho tu máš, chtěls ho přece nalít, tak na co čekáš!“ a šafář se jal nalévat pivo.

Vévodkyni, generálu, kapitánu, řediteli a správci.

„Snad také sobě a ženě,“ podotkla vévodkyně s úsměvem, na stole byly ještě dvě volné sklenky a šafář v nesmírných rozpacích nalil i sobě a ženě.

„Pojď si taky sednout,“ usmála se pak vévodkyně na chlapce v koutě a hoch tedy šel. Usedl na okraj židle s dlaněmi na kolenou jako ve škole.

Bábovka byla dobrá, ale na vévodčin vkus příliš suchá. „Více žloutků, másla, cukru,“ myslila si, „těsto jemnější. A pivo,“ myslila si, když poněkud upila, „trochu teplé. Měli ho mít ve vědru s vodou.“ A obrátila se k chlapci a vlídně řekla:

„Slyšela jsem, že jsi po školní dobu různě vypomáhal ve dvoře. A že jsi to ty, kdo sbírá puškvorce v potoku a bývá u toho, když se vaří o žních lidem. A prý sis od mala hrál na kuchaře a chtěl by ses jím stát. Vyučit se.“

Vévodkyni se hoch líbil. Ředitel a správce měli pravdu. Byl zřejmě velice hodný, uctivý a pokorný a značně nesmělý a ostýchavý, to měl asi po otci, ale bylo též zřejmé, že je i učenlivý a chytrý. Dobráckost mu hleděla z očí, ale i jakási zvídavost a bystrost, a vévodkyně na odchodu řekla:

„Než odsud odjedeme, ještě si promluvíme. A za to vysvědčení, výpomoc a ten puškvorec…, tumáš…,“ a vyňala z kapsičky minci.

„Tak si ji vem, když ti ji Jasnost dává,“ zasáhl opět správce, „co koukáš a třeseš se jak osika, to chceš být kuchař, co…?“ A chlapec konečně minci vzal. Nestačil však skoro ani poděkovat, jak mu hlas vázl. Matka měla ruce na hrudi a ani nedýchala. A šafář… plakal.

Byl to stříbrný tereziánský tolar…

*

Odpolední návštěva u neukirchenského pána začala pro vévodkyni a její vojenské průvodce ne zrovna obvykle.

Po uvítání v chodbě fary uvedl děkan hosty do většího světlého sálu, v němž kromě kříže, obrazu Lva XIII., Panny Marie a klekátka byl starý solidní nábytek, který napovídal, že je tu zároveň i jídelna. Kuchařka přišla ještě dřív, než usedli. Když dala na stůl dvě mísy koláčů kropených smetanou, děkan ji představil. Byla to stará paní, šedivá a mírná, vévodkyně ji vlastně dosud neznala. Děkan – konzistorní rada – byl statný osmahlý šedesátník s prošedlými vlasy a byl v klerice. Hospodyně měla čepec a bělostnou zástěru. Když přišla do místnosti podruhé, nesla na tácu talířky a sklenice. Vévodkyně měla dojem, že je to starý vzácný porcelán a staré vzácné sklo. Hospodyně se pak poroučela, děkan dal na stůl cigarety a doutníky, také popelníčky, z nichž jeden postavil přímo před správce s krabicí viržinek, a pak zdvihl zpod okna velký demižon, odzátkoval a rukou velmi pevnou naléval přímo z něho. Co však bylo poněkud zvláštní, byla hudba, která se ozývala z vedlejšího pokoje. Pocházela zřejmě z gramofonu. Nějaká píseň, a vévodkyně matně odhadla, že snad při harfě…

„To je Franz Schubert,“ řekl děkan, „Písně zpívané při kytaře.“

A pak se rozhovořil o tom, pro jaký doprovodný nástroj skládal Mistr písně, písně se zpívají jinak při kytaře a jinak při klavíru, je to rozdílná dynamika a barvitost, klavír, imitující kytaru a obráceně…, a vévodkyně měla dojem, že se tu sešli, aby mluvili o hudbě. Okusila koláček a pochválila jej. Byl vláčný a křehký, sladký a s příchutí dobrého koření, na faře se zřejmě materiálem nešetřilo a děkan se rozhovořil o salcburských studentech, kteří se o prázdninách vydávají na toulky krajem a živí se tím, jak je kdo pohostí, bezpečné přijetí nacházejí na venkovských farách, je příjemné s nimi porozprávět…, a vévodkyně měla dojem, že se tu sešli, aby mluvili o mládeži. Pochválila víno a děkan se rozhovořil o výběru vín mešních, o ošetřování vinic a kvalitách sklepů… a vévodkyně měla dojem, že se tu sešli na besedě o vinařství. „Velice podobné,“ myslila si v duchu, „jako včera večer u ředitele a správce. Pořád řeč o všem jiném…,“ a už se chystala přejít k věci, když ji předešel generál Schemua.

„Požehnaný kraj, ten váš zdejší,“ podotkl „pole, louky, ty překrásné lesy…“ A teď se konečně děkan usmál, pohlédl na ředitele a správce a obrátil se ke generálu.

„Snad, Excelence,“ řekl, „čekáte ode mne pár slov k hajnému Knefflovi.“

Co se pak dozvěděli o hajném, bylo jednak vévodkyni známo z Knefflových dopisů a z včerejších výpovědí ředitele a správce, jednak bylo i poněkud nové, ale toto nové vzešlo téměř vždy jen z přímých otázek. Teprve až k samotnému konci se to poněkud změnilo…

Dozvěděli se, že s hajným to začalo asi před pěti léty. „Asi v době,“ řekl děkan, „kdy zde Jasnost učinila pokus se vzdušným plavidlem… Tehdy hajný začal tvrdit, že se u hájovny zjevují jakési tři příšery. Vidí je za šera či v polotmě, když se vrací večer k hájovně z pochůzky, račte si všimnout, za jasného dne nikdy… Nevidí je přicházet, oni tam prostě, když přijde, už jsou. Vidí je odcházet někdy krokem, někdy v úprku…,“ tato věta byla pro vévodkyni novinkou. „Kromě přízraků postav,“ pokračoval děkan, „vidí světélka v tmavých oknech hájovny, která krouží jakoby za sklem. Když vejde dovnitř a rozsvítí lampu, světélka mizí. V poslední době nestvůry vnikají i do hájovny a schovávají se pod stolem.“ Toto vše bylo vévodkyni známo.

Na dotaz generálův, jak zjevy vypadají a co dělají, odvětil děkan opět, co bylo vévodkyni známo. „Popisuje je,“ řekl, „jako čerty a opět si račte všimnout: jako čerty z lidových pohádek a zkazek. Mluví o nich jako o tmavých chlupatcích s rohy, jako o rohatcích, někdy užije slova pekelníci, chrastí řetězy…,“ zde měla vévodkyně dojem, že toto je pro ni novinkou, „výskají, sípají, hudrují, vztekají se, perou, tlučou do hájovny, no a hlavně se hajnému vysmívají. Vysmívají se mu a mají různé necudné poznámky, když si ho údajně všimnou za stromem, anebo dělají, že ho nevidí, a mluví o něm, jako by tam nebyl. Co je ovšem vrchol, udá se ve světnici. Tam ho dočista chytí a strkají mu do úst různá koření…, pepř, skořici, kmín… a i jehličí a mech.“ A děkan teď dodal:

„Všechno je to samozřejmě hloupost. Kneffl má halucinace zrakové a sluchové, v poslední době bohužel i hmatové a chuťové, a to je už opravdu vážné. Je chorý.“

Na dotaz kapitána Schwickerta, jak často tohle všechno hajný má, děkan odpověděl:

„Bohužel se to stupňuje. Dříve to tak často nemíval. Teď asi třikrát týdně.“ A pak řekl větu, která vévodkyni obzvlášť upoutala a zřejmě také generála a kapitána. Řekl:

„Jinak je ovšem při smyslech. Vidím to, když si sem ke mně přijde stěžovat. Orientuje se v místě i v čase, zná svůj revír, ví, kde se porážely stromy, kde se bude kácet, vede v patrnosti dřevo, zná stav zvěře… Aleje, žel, chorý…“

Pak zasáhl do debaty ředitel. Připomenul Knefflovu zahrádku, v níž mu zjevy maří zeleninu, připomenul střechu hájovny, komín, plot…, a děkan kývl. „Ano,“ řekl, „opravě se zpěčuje, a pokud jde o zahrádku…, běžná lesní zvěř, divocí králíci…“

„On však na zahrádce vidí přízraky vztyčených postav,“ podotkla vévodkyně, „nikoli přízraky králíků,“ a děkan řekl: „Ano. To jsou právě ty jeho halucinace.“

„V dopise mi o tom všem psal. Avšak psal ještě něco. Že si ty jeho zjevy vyprávějí…, že chtějí zničit včelín a rybník s rybami, vyhubit krávy a prasata, podpálit neukirchenský dvůr…,“ a na tomto místě pánové na chvilku zmlkli. Zmlknutí bylo zcela nenápadné a vlastně ani zmlknutím nebylo. Pánové přece mlčeli i předtím. Mluvila vévodkyně. Avšak vévodkyně to tak cítila a všimla si toho. Pohlédla na generála a kapitána a měla dojem, že i oni velmi pozorně sledují debatu.

„Also, wenn Sie erlauben, Hochwürden,“ řekla, „ty Knefflovy zjevy chtějí tedy vlastně zničit statek.“

Řekla to s líbezným úsměvem na rtech.

I páni odpověděli úsměvem.

Ale zatímco její úsměv byl pouze líbezný, v úsměvu děkana, ředitele a správce byl i útrpný soucit.

„Když dovolíte, Důstojnosti,“ řekl generál Schemua, „jak se vlastně toto vše o hajném ví. Ví se to tak, že se stran těch věcí obrací na vás a že si na to stěžuje vám a zde přítomnému panu řediteli a panu vrchnímu správci?“ a děkan kývl. „A co lidem ve statku, v obci…,“ pokračoval generál, „i těm si stěžuje? Vypráví o svých zjevech i lidem?“ a vévodkyně měla už podruhé během krátké chvilky dojem, že páni, ač právě nemluvili, zmlkli.

Děkan vstal ze židle, uchopil demižon a pevnou rukou doléval sklenky. Přitom, jak to dělal, řekl:

„Samozřejmě, že o tom mluví i s lidmi.“

Jestliže člověk odpovídá na otázku a právě při tom něco dělá, nebo začne něco dělat, právě když má zodpovídat otázku, je to tak, jako by ji odsouval na vedlejší kolej. Odpovídá na okraji. Tento dojem vévodkyně měla a letmý pohled na generála a kapitána ji téměř přesvědčil, že oni cítí podobně.

Poděkovali za nové víno, upili a jakési vévodčino podezření rostlo. Vada byla jen v tom, že nevěděla, jaké vlastně podezření to je, podezření na co. „Mohu se mýlit,“ řekla si v duchu, „má intuice někdy klame. Ovšem…,“ vzpomněla si na recepci u strýce s těmi křesly v čele stolu, „tam mě nezklamala…“

„Mluví o tom s lidmi,“ kývl generál, „tady v Neukirchenu, samozřejmě. Dochází sem z hájovny. Jak často asi sem dochází, kam…, do kostela…?“

„Také,“ děkan kývl, „v neděli a o svátcích, ne však pokaždé. Dochází sem, aby si obstaral nákup. To jest potraviny, které nemá v hájovně…, kus sádla, masa, chléb…, vodu tam má…, také třeba zápalky… Jinak mu tam leccos dovezou ze statku, například týdně pár litrů mléka.“

„Snad si kupuje i tabák…,“ podotkl kapitán a děkan zavrtěl hlavou. „Nekouří,“ řekl, „je to zvláštní, ale Kneffl nekouří. Hajný s fajfkou, jak se kreslívá, není jeho případ.“ A dodal: „Dochází sem tak jednou týdně. Musí ostatně podávat i hlášení panu řediteli.“

„Když tu je,“ řekla vévodkyně, „zachází zřejmě i do hospody…,“ a děkan řekl:

„Zachází i do hospody.“

„Pije?“ zeptal se stručně generál a děkan zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě, že si v hospodě pár piv dá, ale to zdaleka není pití. Je to ostatně, jak říkám, jednou za čas. Aby pil třeba kořalku či rum, to nikdy.“

„Takže, pánové,“ řekla vévodkyně s úsměvem na rtech, „nedá se říci, že by byl opilý, když vidí zjevy,“ a děkan, ředitel a správce mlčky kývli. Pouze jen kývli a mlčeli. A vévodkyně se usmála.

„Dovolíte-li, Důstojnosti, pánové,“ ujal se slova opět generál, „když je zde, řekněme tedy v hospodě, to líčí lidem všechno tak podrobně jako třeba v dopisech, které psal Její Jasnosti?“ a ředitel a správce kývli. Děkan pravil:

„To ovšem nelze přesně říci. Nevíme totiž, co Její Jasnosti píše…“

„Vše je podivné,“ myslila si vévodkyně a nahlas pravila: „A co tomu lidé říkají, když jim to líčí…,“ a děkan odvětil:

„Jasnosti. Neukirchen je obec poněkud odřízlá od světa. Co je kolem, jsou vesnice, dědiny s přidruženými dvory. Čas tu plyne jinak než v městech…, a čím se tu pak lidé baví, jak je rok dlouhý, v obci, kde se nic neděje…, baví se, čím mohou. Například vzpomínají na to, co se tu kdy stalo, vzpomínají na minulost. Vzpomínají, kdo se s kým oženil, a případně kam odsud odešel. Mladý Wagner na studie do Vídně, Huder do Salcburku. Vzpomínají, jak před deseti léty vyhořela Schneiderovým chalupa, jak se před patnácti léty opravoval kostel a pracoval tu i restaurátor z Vídně, a vzpomínají na mrtvé…“

„Ano, na mrtvé…,“ opakoval děkan s pohledem na vévodkyni, „a to dlouho po tom, co zemřeli. Jak až kam paměť pamětníků sahá a ještě dále. Dodnes mluví o staré Wagnerové, Konratové, Schwarzové, o Albertovi, Richtrovi, dělnících na statku…, a to už máte třicet, čtyřicet, ba padesát let od jejich smrti…, dodnes mluví o kočím Pourovi, který se zastřelil…, také ovšem o korunním princi…, dodnes hovoří o Bergerovi a Riedlové z chudobince…, býval tu do šedesátých let chudobinec…, dodnes mluví o Rottovi, který před třiceti léty odešel na vandr a už se nikdy nevrátil, dodnes mluví o malém Mannovi, který se utopil před čtvrt stoletím v potoce…, samozřejmě když, Jasnosti, dovolíte, dodnes si vyprávějí i o letu vašeho vzdušného plavidla, samozřejmě, to zapomenout nelze. Chci však říci něco jiného… V obci, kde se nic neděje, se lidé chytí všeho, a aby si měli o čem povídat, udělají z komára velblouda. Vyprávění hajného je jim pak dvakrát milé, a to proto, že se týká něčeho tajemného. Lidé…, Jasnosti, pánové,“ děkan se mírně usmál, „lidé se rádi vzrušují a bojí. To je stará známá skutečnost. Uvažte jen, proč vznikly všechny ty pověsti o bezhlavých rytířích, čertech, bílých paních, ohnivých psech, uvažte jejich oblibu mezi lidem. Kneffl je prostě pro ně vytržením z všedních dní. Zdrojem napětí a zábavy. Bohužel nikoli poučení.“

„Při takových tajemných zkazkách,“ pokračoval děkan, „začíná zpravidla působit i… lidská fantazie. Lidé nemluví jen o Knefflových zjevech, ale sami si domýšlejí, přidávají, zveličují, prostě, jak říkám, z komára dělají velblouda, a tak například mohou ze tří čertů udělat, že hájovnu navštěvují celé pluky ďáblů, ze světélek učinit duše zemřelých…, z hádanic, že zničí včelín či stáje, říkat, že zničí…, třeba tady všechny ty hory kolem…“

„…což ovšem neříkají…,“ poprvé a nezvykle vpadl děkanu do řeči ředitel, sice zdvořile, nicméně vpadl, a vévodkyni to neušlo…, a děkan pravil:

„Ano, což ovšem neříkají. Já to uvádím jen jako příklad na lidskou fantazii.“

„Podivné,“ myslila si vévodkyně a nenápadně pohlédla na generála a kapitána, a nahlas řekla:

„Dá se tedy předpokládat, když pánové dovolíte, že lidé jsou na tyto věci velice zvědaví. Avšak když jsou velice zvědaví…, dá se tedy předpokládat, že se někdy vypraví k hájovně a chtějí něco vidět na vlastní oči…“

„Zatím to nedělají,“ řekl konzistorní rada, „díky Bohu.“

„Divné,“ myslila si vévodkyně, „divné,“ a zeptala se:

„Jak si pak lze vyložit, že když jsou zvědaví, to nedělají…?“ a děkan opakoval:

„Nedělají, Jasnosti.“ A ředitel a správce kývli.

„Ta dojička a podčeledín,“ usmál se kapitán, „tam snad však někdy byli, když je hajný vydává za svědky,“ a ředitel teď odpověděl za děkana:

„Ti tam však nešli ze zvědavosti. Na chápání a zvědavost jejich rozum nestačí. Ty jsme tam poslali s mlékem…“

„Je to asi tak,“ usmál se klidně děkan, „zjevy se dějí, račte mít na mysli, za soumraku, za polotmy. Možná… že se lidé v té době jít k hájovně… bojí.“

„A ve dne?“ Řekl generál.

„Samozřejmě ne,“ odvětil děkan, „ve dne chodí do lesa na chrastí, na houby, na jahody. Zdržují se poblíž hájovny, jdou kolem ní, ba se tam i napijí ze studně, hajný jim tam nechává plecháček, to je přirozené. Potkají ho v lese, mluví s ním. V jaké míře se kdo z nich přitom bojí či nebojí, nelze vědět. Jsou ovšem i takoví, kteří se hájovně i ve dne zdaleka vyhnou. Ale večer nebo v noci…, to tam nejde nikdo. Ve dne je to něco jiného.“

Vévodkyně měla pro neukirchenského pána připravenu jednu otázku, a to už z Vídně. Otázku pro všechny případy. Otázku pro případ, že by se jí děkan sám nedotkl. Nechávala si ji v záloze jako malou kartu, kterou ukrývají cikánky v sukni, a sáhnou po ní tehdy, když jim něco vázne. Vévodkyně zdaleka nebyla přesvědčena, že ji bude musit použít, a proto se o ní předem nezmínila ani generálu a kapitánu. Nyní však, jak tu u farského stolu plynul čas, cítila, že ji vznést musí.

Vévodkyně byla totiž pamětliva dvou výroků, které se týkaly Knefflových zjevů. První z nich pocházel přímo od Kneffla a hajný jej použil v dopise. Údajně mu totiž měl děkan přiznat, že i takové věci se dějí… Druhý pak měl váhu mnohem větší. Vyslovil jej sám ředitel ve vlaku z millstattského pohřbu a vévodkyně si jej zapamatovala doslova. Ředitel tehdy ve voze řekl: „Jindy se pan děkan, však velmi opatrně zmíní, že by se nedala vyloučit nějaká snaha temné síly učinit Kneffla posedlým.“ A vévodkyně promluvila.

„Smím-li prosit, Hochwürden,“ řekla nápadně zdvořile a vlídně a zároveň i jaksi opatrně a pomalu…, a musili si toho všimnout všichni, „račte prominout, že se na něco zeptám. Neměl jste někdy sám… podezření…, že by nemusilo jít jen o to, co lékaři nazývají halucinace?“

Když to vyslovila, u stolu vzniklo jakési napětí. Netýkalo se ani tak ředitele a správce jako spíše generála a kapitána, ovšem, vždyť kvůli tomu sem přijeli, stejně jako ona. Aby pátrali. Avšak konzistorní rada se nikterak nezarazil. Promluvil s úsměvem shovívavým a hlasem klidným. Řekl:

„Jasnosti. Na co se račte ptát, může se zdát poněkud choulostivé. Pohybujeme se na tenkém ledě…“ A začal mluvit o pověrách.

„Jasnosti, pánové,“ řekl, „co slyšíme od hajného, nemá ovšem povahu pověry, nýbrž chorobné výpovědi, která je důsledkem chorobných představ. Povahu pověry to dostává, když v to lidé uvěří. Pověra vždy byla a zůstane nepřítelkyní víry. Pojí se s nevědomostí, se zaostalostí, s tmářstvím, někdy až s hloupostí a může způsobit zlo. Je to prosté: věřící věří Bohu a v slovo Boží, pověrčivý věří ďáblu a bláznovstvím, které mu sděluje kartářka, astrolog…, různá zlá znamení, různé kejkle…“

„Avšak,“ podotkl kapitán, „co je mezi lidmi pověr, které snad nemusí být výplodem ďábla…,“ a děkan řekl:

„Ovšem že ne. Rovněž ani neříkám, že pověry musí být výplodem ďábla. Nejedna pověra během staletí pozbyla své pověrečné povahy a stal se z ní neškodný lidový zvyk. To zřejmě máte na mysli. Lití olova na Vánoce. Vejslužky dobytku a drůbeži na Štědrý den. Házení střevícem. Větvičky ratolestí z Květné neděle, zastrkávané do polí, koneckonců…,“ děkan se usmál, „dnes je předvečer svátku svatého Jana. Dívky hledí do ohně věnečkem z routy, přeskakují svatojánské ohně, zapalují se metly a i ty se strkají do polí, aby byla dobrá úroda, a uhlíky z ohňů se vkládají pod práh stájí proti blesku a ohni. Ba se i čistí žlaby v chlévech svatojánským kapradím proti uřknutí, nuže, toto jsou lidové zvyky a církev proti nim není. Je proti pověrám.“

„Ano,“ kývl kapitán Schwickert, „jak se však rozliší pověra a lidový zvyk? Kde končí jedno a začíná druhé, nechápu, kde je hranice…,“ a konzistorní rada odvětil:

„To je prosté. Hranice je ve víře. Dnes večer někde vyhazují hořící pometla a říkají, že se podle výšky pozná délka života. Budiž. Věří-li však někdo, že má života na mále, nevyhodí-li koště dostatečně vysoko, je to pověra. Copak Pán Bůh zjevuje lidem, kdy zemřou? A k tomu takovýmto nehorázným způsobem? Na Štědrý večer se rozkrajují jablka a v jaderníku se objeví buď hvězdička anebo křížek. Budiž. Ale věří-li někdo, že když mu padne křížek, zemře, je to pověra. Pán Bůh taková znamení v jablkách nedává. A zvláště ne na Štědrý den. Církev takové pověry považuje za hřích a urážku Boží.“

„Avšak přece připouští…,“ vévodkyně se teď vrátila ke své původní otázce již zcela jasně, protože cítila, že ji děkan vlastně obešel, „připouští možnost různých nadpřirozených či mimořádných zjevení…“

„O jakých zjeveních račte hovořit,“ řekl děkan, „o zjeveních koho?“ a vévodkyně řekla:

„Samozřejmě o zjevení ďábla. Nevylučuje přece jeho vliv na člověka. A existuje církevní exorcismus. Po celý středověk se vykonával, a zřejmě občas dodnes. Vzpomínám na případ jeptišek v Loudunu v biskupství poitierském, údajně posedlých ďáblem, přičiněním pátera Grandièra, kdy se k tomu vyjadřovala církevní vrchnost, arcibiskup z Bordeaux,“ a děkan se usmál a řekl:

„Drahá vévodkyně. Co vím, arcibiskup z Bordeaux vzal nařčené z posedlosti pod ochranu a hleděl odkrýt podvod. A ne-li úmyslný podvod, tedy chorobnost fantazie. To je právě ten tenký led. My o tom nekážeme lidem z kazatelen, jitřili bychom jejich fantazii a odváděli je od pravé víry v Boha. To je věc bohosloví, a nikoli lidu.“

Pak řekl:

„Hajný. Hledíme ho usměrnit. Odpovídám za tuto farnost a svěřené duše. Hajnému se žádní ďáblové nezjevují, ani duše zemřelých. Hajný je starý muž, u něhož se vzmáhá skleróza anebo demence, je to nemocný člověk a patří, aby byl šetrně vzdálen. Byl dán na odpočinek. To je vše.“

Byla to řeč rozhodná a ne právě nemoudrá. Byla i přesvědčivá. „Zase,“ myslila si vévodkyně, „zase je to logické a ucelené, zase by už k tomu vlastně nebylo co dodat.“ Avšak vévodkyně se pochybností nezbavila. Věřila pánovi až na jedno: že je to vše…, a její podezření trvalo. Stále však nevěděla, čeho se týká. A měla nevývratný dojem, že i ředitel a správce ví něco navíc, co děkan tají nebo nepřiznává. A měla dojem, že se nedal oklamat ani generál a kapitán. Byli to přece zkušení lidé, znalí světa. Nebyli to lidé, kterým bylo možno namluvit, že mezi nebem a zemí se nic neděje, ostatně o to se děkan nepokoušel.

„Jasnosti. Excelence. Pane kapitáne,“ řekl děkan, „chcete jít k večeru do lesa. Vyčkáte tam šera. Prosím. Spatříte-li opravdové ďábly a všechno to ostatní tak, jak to Kneffl líčí, smeknu klobouk. Pak to už nebudou jeho halucinace.“

„Jestliže ovšem……… s prominutím…,“ děkan s úsměvem dodal, „jestliže ovšem jim snad nepodlehnete… sami…“ A ještě dodal:

„Budete-li si přát, můžeme ještě zítra pohovořit o vašich dnešních večerních dojmech.“ A sáhl po sklenici vína.

Po sklenici vína sáhl i ředitel a správce.

Byl to zdvořilý náznak, že debata končí.

„Nu což,“ myslila si vévodkyně, „budiž,“ a začala mluvit o rodině šafáře Pragra. Děkan potvrdil, že rodina je spořádaná, pracovitá, poctivá a hoch poslušný, skromný a učenlivý. „Mohu ho Jasnosti doporučit,“ řekl. „Račte-li mít na mysli mu trochu pomoci, byl by vykonán skutek dobrý.“

Rozloučili se s děkanem a opustili faru.

Vévodkyně se pak ve svém pokoji sešla s generálem Schemuou a s kapitánem.

„Nuže, pánové, co tomu říkáte,“ zeptala se tiše, když se sesedli u stolu, „všechno zní jasně, všechno zní logicky, všechno s konečnou platností. Nemohu si pomoci, jsem si jista, že nevíme nic.“

Téhož mínění byl i generál a kapitán.

„Chápu pana děkana,“ řekl generál, „rozumím. Chce mít ve farnosti klid. Nechce rozruch a senzace tohoto druhu. A nechtějí je ani ředitel a správce, snad prostě proto, že je nechce děkan. Vlastně když se to tak vezme,“ generál se zasmál, „dostali jsme, s prominutím, co proto. Nemůžeme říci, že jsme se nic nedozvěděli, že jsme nebyli informováni. To říci nemůžeme. A přesto, co jsme se dozvěděli? Buď málo anebo hodně, jak to kdo vezme, ale rozhodně ne všechno. Stále něco zbývá, co se neřeklo. To ovšem může být hloupost. Může to být i něco čistě osobního. Ale být to nemusí.“

„Mě kromě jiného zaráží,“ podotkla vévodkyně, „ten podivný rozpor v řeči o hajném. Na jedné straně má vidiny a je chorý, na druhé straně je při smyslech a dobře plní své povinnosti.“

„Je tomu tak,“ přisvědčil generál. „Má dobrou paměť, je při smyslech, revír řádně spravuje a hlídá. Tedy žádná skleróza, žádné pomatení smyslů, žádná demence. Když se však přejde na oblast duchovní či náboženskou, pak náhle tu začíná demence, pomatení smyslů, skleróza. Ten hajný musí být podivuhodný člověk,“ generál se zasmál, „napůl chorý, napůl zdravý. Napůl ryba, napůl rak. Jako by ho někdo rozkrojil, jako to vánoční jablíčko. Může se vůbec takový člověk vyskytnout?“

„Jasnosti,“ přikývl kapitán, „pravila jste, že vás Kneffl informoval o tom, jak se k němu staví ředitel a jak děkan. Je v tom menší rozdíl.“

„Je v tom rozdíl. Ředitel je spíše ochoten mu dopřát sluchu, tak podobně to Kneffl v dopisu napsal, kdežto děkan nikoli. Hajný si stěžoval, že nemá pro něho pochopení. Pan děkan mu doslova řekl, že je to pitomina. Eine Tólpelschüft, prý to slovo ještě nikdy ani neslyšel.“

„Jistě,“ kývl generál, „děkana se v úřadu duchovního pastýře líčení hajného dotýká mnohem víc než ředitele panství. Řediteli to vlastně může být jedno. Jemu na nějakých Knefflových vidinách a vyprávěních nemusí záležet, snad jen na tom, aby někoho v lese nepostřehl. Pro něj je hlavní, že dobře slouží. A přece se všichni shodují, aby šel do penze, a právě v tom vidím podivnost. To, co nevíme. Aby byl šetrně vzdálen. Vzdálen! Ovšem. Proto, aby nešířil pověry, nedělal mezi lidmi duchovní rozruch. Ale já se ptám sám sebe. Není to, promiňte, ten výraz od pana děkana a tím nebezpečím pro lid poněkud přehnané? Není to tak trochu…, záměrně přehnané? Kurz und gut…, pánové musí mít pro odsunutí Kneffla důvod ještě jiný, a to je snad právě to, co se zamlčuje a my nevíme.“

„Napadá mě,“ řekl kapitán, „že toto nám neznámé nemůže být neznámé místním lidem…“

„Ano,“ usmála se vévodkyně, „na to jsem myslila už na faře a rozhodla se. Nedám konečnou otázku děkanovi, ale řediteli a správci. To jsou mí zaměstnanci. Představeným pana děkana je salcburský biskup, představeným ředitele a správce jsem já. Než odjedeme, zeptám se jich přímo. Musím vědět o zdejších věcech vše. To jsou mzdy, deputáty, práce, bydlení…, ale jsou to i vzájemné poměry lidské. Ovšem, pánové…,“ vévodkyně se usmála a poněkud ztišila hlas, i když hovořili stejně dost tiše, „ovšem… Nemusila bych přímou otázku klást ani řediteli a správci…“

„Míníte, Jasnosti, někomu z lidí…?“ a vévodkyně se znovu usmála a řekla:

„Ano. Třeba šafáři Pragrovi.“

Po chvilce ticha podotkl Schwickert:

„Nesměl by však u toho být ředitel a správce.“

„Což je snadné. Ale stejně bych to sotva učinila. Netřeba se snižovat k vyzvídání.“

A pak se vzápětí zasmála.

„Jaképak vyzvídání. Je tu přece Stockalp!“

Dohodli se, že si Stockalpa nechají nakonec. Jako takovou zálohu. Napřed si promluví s hajným a zítra znovu s děkanem a oběma pány. Kdyby to nevyšlo, uhodí vévodkyně na opa. A nikoli až ve Vídni, ale zde.

„Tak mám takový nejasný dojem,“ řekla pak, „že se na kontrolu přidružených dvorů už ani nedostanu…“

Vyjeli k hájovně v šest hodin večer, kdy slunce ještě nádherně svítilo, kdy se zdálo, že ještě vůbec na západ nepomýšlí. Jeli otevřeným kočárem, protože byl největší. Na kozlík zasedl opět Stockalp. Vrchní správce měl s sebou lampu a tašku a usadil se vedle něho, aby bylo v kočáru více místa. Na kraji lesa vystoupili. Stockalp zůstal u kočáru a oni se vydali k hájovně lesní cestou, která mírně stoupala…

Došli tam za půlhodinku.

24.

Když se za tři dni vracela vévodkyně, generál a kapitán do Vídně, věděli všechno. Bylo to velice zajímavé a překvapivé. Bylo to nečekané. „Ani ve snu o kočce by mě to nenapadlo,“ byla by asi řekla paní Colloredo, kdyby byla měla o tom povědomost. Vévodkyně o tom však mlčela a pouze jen Justině něco prozradila. Ale i té vskutku jen něco, a nikoli vše.

Když došli k hájovně a hajný s flintou na zádech jim ukázal zeleninu, když pohlédli na střechu a plot a správce příkře zvolal: „Tak pověz Jasnosti, Kneffl, proč se bráníš, když ti to tu chceme spravit, a obratem si stěžuješ, že to máš rozbité…,“ hajný odpověděl:

„Nejponíženěji prosím. Já si nestěžuji. Já jen říkám, že to říkají oni, proč se nespraví, a že se mi i kvůli tomu smějí. Já si nestěžuji.“

„Ale kdyby vám střechu a plot spravili,“ řekl generál, „pak by už o tom nemluvili a vám by se kvůli tomu nesmáli. Proč si to tedy nechcete dát spravit…?“ a hajný odpověděl:

„Milostivý pane, kdyby se mi už kvůli tomu přestali smát, vynašli by něco jiného, kvůli čemu by se mi smáli…“

„Tak se vám budou smát kvůli něčemu jinému,“ podotkl kapitán Schwickert, „ale ne už kvůli tomu. Tak to nechte spravit a uvidíte…“

„Milostivý pane,“ odvětil hajný, „na tohle jsem už zvyklý, ale na to nové bych si teprv musil zvykat. A to by bylo horší…“

„Je to divné,“ myslila si vévodkyně, „přece jen nebude zcela normální.“

Generál Schemua pohlédl do korun stromů prosvětlených stále ještě sluncem na západním nebi a řekl, že by snad bylo nejlíp zajít napřed k tomu lesnímu hrobu u Hadí skály.

Lesní pěšinečka vedla zprvu houštím, pak se zas objevil vzrostlý les. Voněl houbami, pryskyřicí a trávou. Pak pár skalek a konečně mýtinka s ostružiním. Na jejím konci pár vyšších smrků, houština a jakási krásná skála. A u ní hromada hlíny porostlá trávou a mezi ní pár kamenů. Na největším z nich, temném, omšelém, nazelenalém od lišejníků, byl vyryt kříž a datum 1787.

„To je ten hrob,“ řekl hajný.

Přistoupili blíže a chvíli se rozhlíželi. Bylo to tu opravdu krásné. Byla vlastně krásná i ta porostlá hromada hlíny.

„Nemusí to být hrob,“ podotkl generál, „odkud se tu vzal ten kámen…?“

„Ten kámen je tu vskutku od té doby,“ řekl správce, „snad se tu stalo něco tragického a ten kámen sem dali na památku, to se neví. Existuje jen zkazka.“

„Zkazka,“ usmál se ředitel, „že existoval jistý rytíř, který se podílel na stavovském povstání v roce 1620 v Uhrách a v Čechách. Za dva roky byl spolu s dalšími účastníky omilostněn, ale majetek mu byl zabaven. Žil pak tady někde v Solné komoře, kde nabyl statek dědictvím po strýci, který byl původem z Uher a stál v povstání proti hraběti Bethlenovi. Tento rytíř měl vnuka, který vyrůstal ve Vídni a účastnil se války proti Turkům. Zamiloval se do nějaké Turkyně. Když pak byli Turci v roce 1683 u Vídně poraženi, Turkyně uznala, že nemůže v městě žít, a rytíř ji vzal sem na nějaký ten statek, který přešel z děda na něho.“

„Jak se jmenoval?“ zeptal se generál a ředitel odvětil:

„To se neví. Ani jak se jmenoval děd. No a tady začíná ten nesmysl…“

„Milá Turkyně,“ zasmál se drsně správce, „chtěla jednou zvečera do lesa a přišli sem k této skále. Vyprávěla svému rytíři, že ve skále žije sto tisíc hadů, kteří se jednou promění v Turky… a znovu dobudou Vídně. A zatímco se tomu rytíř smál a hleděl v šeru na skálu, Turkyně chytla zpod sukně nůž a rytíře probodla. Pak mu tu snad ještě uřízla hlavu a tady ho pohřbila. Podle jedné verze zapálila pak statek a utopila se v horském potoku, podle druhé zapálila statek a odešla pěšky do své turecké vlasti. Prostě zmizela a více po ni nebylo vidu ani slechu.“

„A kdeže měl být ten statek rytířův?“ zeptala se vévodkyně a ředitel a správce se zasmáli a řekli: „V Neukirchenu.“

„To by pak však mělo být známo včetně rytířova jména,“ usmál se Schwickert, „vedly se přece pozemkové knihy, matriky, kroniky…“

„Ano,“ kývl ředitel, „kdyby byly v roce 1714 za moru, který se sem dostal z Čech, neshořely…“

„Pozemkové knihy se vedly ve Vídni,“ namítl generál a ředitel odvětil:

„Ve Vídni není po zdejším statku rytíře ani stopy. Neukirchen přece po celé sedmnácté století patřil…“

„Pak však s vraždou nesouhlasí datum na kameni,“ řekl generál, „nemohla být v roce 1787, když rytíř žil kolem roku 1683.“

„Datum nesouvisí s vraždou, ale s něčím jiným,“ zasmál se správce.

„Takže ta pověst o rytířovi je vlastně zbytečná,“ prohodil generál.

„Lidé jí však věří,“ kývl ředitel, „lidé věří všemu, že Kneffle…“

„A co tomu říká on…,“ vévodkyně se obrátila na Kneffla, který stál s flintou za nimi.

„Když nejjasnější paní vévodkyně dovolí a milostiví páni,“ řekl hajný, „rytíře tu pochovali, ale ten kámen se toho netýká. Je jedna pověst, že v hájovně schovali jezuiti ze Salcburku, s prominutím, před císařem Josefem, poklad.“

„Monstrance a kalichy,“ řekl generál, „to jsme již slyšeli. Rok by mohl odpovídat, ač jezuitský řád byl zrušen už v roce 1773. Vy jste ten poklad v hájovně našel?“

„Při Matce boží, nejmilostivější pane,“ zaúpěl hajný, „jak bych mohl. To bych byl přece hlásil. Oni si ho pak asi zase vyzdvihli, když je přestali pronásledovat.“

„Takže 1787,“ sklonil se Schwickert nad kámen, „navíc ještě křížek. Ale proč se tedy ten rok dával na tuto hromadu hlíny, sem k téhle skále…, jak tenhle kámen souvisí s pokladem v hájovně?“ a hajný mlčel.

„Vypadá to tak, že sem byl odněkud přenesen, anebo se tu skutečně stalo nějaké neštěstí v té době,“ podotkl generál. „Možná že tu někdo zemřel, že ho tu uštknul had. Přejděme však k přítomnosti.“

„Ano,“ kývla vévodkyně, „tak teď, Kneffl, řekl, co tady na tomto místě viděl. Psal mi přece o tom v dopise, či ne?“ a hajný pravil:

„Ano, prosím, psal. Vaši nejmilostivější Jasnost poníženě prosím, aby mi věřila. Bylo to, když jsem se tudy vracel do hájovny.“

„Večer, co?“ zeptal se správce a hajný přisvědčil.

„Když jsem přicházel ke skále támhle odzadu, slyšel jsem nějaký křik a praskot větví, a myslil jsem, že jsou tu pytláci. Na ty bych přece v sebeobraně vystřelit směl. Nebyli to pytláci, ale pekelníci z hájovny. Já je poznal.“

„A oni vás taky?“ zeptal se kapitán a hajný řekl:

„Oni mě ne. Já se na ně díval tady z toho houští.“ Pak pravil:

„Skákali tu kolem toho hrobu, tančili jako divoši a šťouchali se jako pominutý. Jako kdyby tu byl nějaký cirkus. A pak ten nejmenší z nich, ten spratek, se sehnul a k mé hrůze vytáhl z hrobu kostlivce.“

„Jak vytáhl,“ zeptal se Schwickert, „to snad musili ten hrob… rozvalit,“ a hajný řekl:

„Oni jak tančili, ho rozházeli. Vytáhl kostru na světlo boží a za krk a nohu ji držel nad hlavou jako takovou kládu. A ostatní kolem křepčili už jako hotoví blázni, to už nebyl cirkus, to bylo hotové peklo, ani bych byl nikdy neuvěřil, že je tohle vůbec možné.“

„Říkáte kostra,“ usmál se generál, „a jak jste došel k tomu, že to byl rytíř?“

„To bylo vidět,“ odpověděl hajný. „Jak kolem něho dováděli, opičili ho.“

„Opičili ho?“ houkl správce, „co to je?“ a hajný řekl:

„Dělali, jako že šermují, a šťouchali se kopím a dělali rukama, jako že mají na hlavách přilby s chocholem…“

„A jak to dělali,“ zeptal se kapitán, „můžete to předvést?“ A hajný to předvedl. S flintou na zádech rukama zašermoval jako při souboji, pak znovu kolem hlavy, jako že má přílbu, a pak naznačil, že má na temeni chochol.

„Ale, nejmilostivější pane,“ dodal pak, „vždyť oni tohle ani nemusili dělat. Vždyť já je i slyšel! Křičeli, aby se rytíř koukal, jako tady kolem, honem, dokud má čas. Než si pro něj přijde Turkyně.“

„Strašné,“ usmála se v duchu vévodkyně, „přece ještě štěstí, že jsem s sebou nevzala Justinu, strašné,“ a nahlas řekla:

„Křičeli ještě něco?“

„Ještě,“ kývl pokorně hajný, „že ho veme do Osmánie, totiž ta Turkyně, a tam ho vystaví v kleci.“

„A jak je to dlouho, co jste to viděl?“ usmál se generál a hajný sdělil, že ani ne rok.

„Ani ne rok,“ kývl kapitán a znovu se sklonil nad kameny a hlínu, „nezdá se, že by byl hrob rozryt.“

„Protože,“ odvětil hajný, „ho pekelníci zas zahrabali.“

„A rytíře uložili zpátky?“ zeptala se vévodkyně a hajný řekl:

„Vaši Jasnost, poníženě prosím, ano.“

„Nuže, páni,“ usmála se vévodkyně, „není nic lehčího, než na tomto místě něco zjistit. Stačí,“ obrátila se k řediteli, „abyste sem poslal jednoho člověka s motykou.“

Generál Schemua se usmál a také ředitel, a správce dodal:

„Tak, Kneffl, zítra to bude. Běda ti,“ řekl s drsným smíchem, ale zpola žertem, „běda ti, jestli se tu nenajdou lidské kosti. Snad bychom se měli vrátit k hájovně.“ A tu hajný pravil:

„Prosím, pane vrchní správce…, ale to… nepůjde.“

„A proč by to nešlo?“ zasmál se správce, „pošlu sem Wagnera a rozkope to.“

„Rozkopávat hroby se nesmí,“ řekl tiše hajný, „důstojný pán by to nedovolil.“

„Přece jen není normální,“ myslila si vévodkyně, když se odpoutali od Hadí skály a zamířili zpět k hájovně, „přece jen ne. Má vidiny, halucinace, ale ty by vlastně nevadily. S tím jsme přece počítali. Vidí něco, o čem je přesvědčen, a my nevidíme. Přece kdyby neměl halucinace, bychom sem nejeli, bereme je jinak než lékař.“ A myslila si: „Není normální očima děkana a pánů ze statku. Uvidíme, co bude v hájovně…“

Když se k ní blížili, řekl správce:

„Tak co, Kneffl, koukni na nebe. Koukni, jestli je už řádné šero. Abychom tam nepřišli za světla. To bychom se asi roháčů nedočkali.“

Hajný pohlédl do korun stromů a řekl, že slunce co nejdřív zapadne.

„A to máme, Kneffle, s vámi stát za jedlí?“ zeptal se ředitel, „nebo jak si to představujete?“

„Vidíte-li pekelníky za jedlí, měli by být o to lépe vidět z hájovny,“ podotkl kapitán, „co kdybychom, když ještě není úplné šero, zůstali ve světnici. Vy můžete číhat za jedlí, jako to děláte, když se vracíte z pochůzky.“

Hajný mlčel, jako by přemýšlel.

„Nebudeš přece chtít,“ křikl na něho správce, „aby její jasnost číhala někde za stromem. Paní vévodkyně a pánové budou ve světnici, a pan ředitel a já s nimi. Ty si buď venku.“ A tu hajný odpověděl:

„Ve světnici je to nebezpečné. Co když se tam pod stolem objeví ty obludy. Ty umím vyhnat sekyrkou…“

„Ale, ale,“ zasmál se ředitel, „vy si snad myslíte, že páni by to neuměli? Vy asi nevíte, Kneffle, s kým máte tu čest. Pán…,“ ukázal jemně ke generálu Schemuovi, „je generál…, a druhý pán korvetní kapitán,“ a hajný se vyjevil. Zřejmě to nevěděl. Tohle se mu nesdělilo. Vévodkyni v té chvíli připadal trochu zmatený.

Došli k hájovně, když slunce zapadalo. Nebylo ho ovšem vidět, ale podle nebe nad stromy se to tak zdálo. V lese se už šeřilo.

„Jdeme dovnitř,“ řekl správce energicky, „a ty, Kneffl, vlez za jedli.“

Vešli do hájovny a generál podotkl:

„Budeme tu potmě. Abychom dodrželi podmínky. Zatím je ještě trochu vidět a můžeme se tu rozhlédnout.“

Hájovna měla chodbu, z níž vedly schůdky na půdu a do dvou světnic. Byla v nich kamna a starý běžný venkovský nábytek. Stůl, pár židlí, kanape, postel, pár skříní, kredenc, veškosen se svícnem a svíčkou a soškou Panny Marie. Na jedné zdi zrcadlo a barvotisk jelena. Na stoličce umývadlo, vedle vědro s vodou, na stropě na trámu zavěšená petrolejka. Paroží tu neviselo. Všude trochu nepořádku, ale čisto.

„Má tu všechno, co potřebuje,“ podotkl ředitel, „může si tu i vařit.“

Správce si podal z kamen jakousi plechovku a pak vyňal viržinko a z tašky nůž, láhev vodky a sklenky, zabalené do ubrousků. Rozestavil je po stole a nalil.

„Tak na ty Knefflovy příšery,“ řekl, „ať jim dá pánbůh věčnou slávu.“

Bylo již skutečné šero, když ředitel pravil:

„Kdybychom zde neseděli, ale stáli kousek odsud, kde je menší pahorek, viděli byste, paní vévodkyně a pánové, dole pár svatojánských ohňů.“

Co se dělo pak, bylo jako na divadle.

Náhle zalehl pootevřeným oknem do světnice nějaký šramot. Jako by někdo poblíž hájovny našlapoval na chrastí. Pak se šramot přiblížil, jako by pocházel ze zahrádky, která byla přímo před oknem, ale vidět nebylo nic. Pak se ozval zprava a zleva, a pak se před plotem zahrádky, v lese, objevily nějaké stíny. Byly tři nebo čtyři, temné, v té polotmě jakoby na dvou nohách, s krátkými krky, v obličeji jakoby protáhlé a vyhublé a také jakoby vousaté a rohaté. Překročily kus plotu a vešly na zahrádku. Pohybovaly se v ní tiše, jen jejich kročeje šustily o tu zeleninu, teď již dost vzrostlou, a o trávu. Avšak jak se pohybovaly, pomalu se blížily ke zdi hájovny a začínaly se ozývat podivné zvuky. Trochu skřípot, trochu pískot, trochu vytí.

„Nemáte tu vlky?“ zeptala se tiše vévodkyně a ředitel odvětil:

„Vlci tu nejsou.“ Pak se do zvuků přimísil jakýsi chlemstot a chroptění.

„Máte tu divoká prasata?“ zeptal se generál a správce odvětil:

„Jsou tu, ale daleko. Sem k hájovně nejdou, tady se neukáží.“ Pak se do zvuků mísilo dupání a kapitán se zeptal:

„A medvědi?“

„U nás není ani jeden,“ odvětil ředitel.

Pak se stíny začaly mihat téměř před oknem. Byly rychlé, nezřetelné, ale tmavší než pozadí za nimi, tmavší než zahrádka a les, a byly slyšet skřeky, a mihaly se, jako by se praly a zaduněly i údery na zeď.

„Račte si všimnout, panstvo,“ zašeptal ředitel, „co se nám snad před chvílí mohlo jevit jako postavy vztyčené na nohách, se teď tak nejeví. Vždyť to běhá po čtyřech. Je to tmavé, chlupaté, rohaté a má to kopyta.“

„Nebýt na čtyřech, vskutku úplní pohádkoví čerti,“ podotkl správce, „jen ještě brblat a řinčet řetězy.“

„Na zahradě je však ještě něco,“ podotkl generál a správce řekl:

„To je to, co vydává to pištění a skřeky. Tihle čerti to nedělají, to je klam.“

„Nuže tedy,“ řekl Schwickert, „Kneffl má vlastně pravdu. To halucinace nejsou. My to vidíme též.“

„Jenže nevidíme ďábly a hlavně je neslyšíme mluvit lidskou řečí,“ podotkl ředitel. „Vidíme normální lesní zvěř. Takže milý hajný halucinace má.“

„Nuže,“ řekl správce a dopil vodku, „neprodlužujme to. Teď vyrazíme ven.“

„Nerada bych, abyste šel ven,“ řekla vévodkyně, „aby snad Kneffl nestřelil.“

„Neračte se obávat, Jasnosti, má váš zákaz. Dbá-li na něj, když tu nejste, tím spíše na něj dbá, když tu račte být. Dovolíte…,“ a uhasil viržinko v plechovce, šel tiše ke dveřím a opatrně je otevřel, byly to dveře do chodby. Pak byl jedním skokem u dveří hlavních a ty otevřel prudce a naráz.

V té chvíli před hájovnou nastal zmatek. Byl slyšet hluk, hlomoz, jakoby dunění kopyt. Stíny se rozlétly a téměř okamžitě zmizely v temnu okolních stromů.

„Kneffl!“ zvolal prudce správce přece dveřmi k jedli:

„Vylez!“

Zatím ředitel ve světnici rozsvítil Knefflovu petrolejku a zároveň i lampu, kterou přivezl správce, a zdvořile vyzval hosty, aby vyšli ven.

„Prosím, paní vévodkyně,“ svítil na zem u zahrádky, „pánové. Račte vidět stopy…“

Generál Schemua si dal lépe posvítit a sehnul se. Pak se narovnal a s úsměvem řekl:

„Ovšem. Je to jasné. Vždyť to mohou být dokonce i… kamzíci.“ A dodal:

„Netušil bych, že bytu byli kamzíci. Takhle nízko.“

„Tak jsi slyšel, Kneffl,“ zvolal správce s drsným smíchem, „tak teď už vis všechno. A máš po ďáblech. Totiž, po svých pitominách všech!“

Ale vtom se stalo něco, co nebylo vidět ani slyšet, a vévodkyně to postřehla. Správce náhle zmlkl, jako když utne.

A jediné slovo Knefflovi neřekl ani ředitel.

„Půjdeme dovnitř,“ podotkl jen.

„Quelle surprise, kdo by to byl řekl, kamzíci,“ vykřikla Justina, když jí část těchto hrůz vévodkyně vyprávěla po návratu do Vídně, „mon Dieu, to jsem nečekala. Tak to je to překvapení, to zajímavé, nečekané, co Madame slíbila…,“ ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Kamzík je překvapení též,“ pravila, „ale to není, Justino, to překvapení hlavní. Naopak bych řekla, že je to překvapení značně vedlejší. To překvapení hlavní s hajným Knefflem, Justino, teprve přijde. Teprve přijde, ale až nakonec,“ a vévodkyně se v duchu vrátila do hájovny…

Když už zase seděli ve světnici u stolu, teď i s hajným, který předtím pověsil flintu na zeď, ředitel a správce už neřekli o kamzících ani slovo. Teď byla nejlepší příležitost, aby hajnému vyvrátili jeho vidiny, teď, když se zjistilo, že jeho čerti jsou kamzíci, mu mohli dokázat nesmyslnost jeho představ. Avšak to se právě nestalo. Ředitel a správce mlčeli. „Je to divné,“ myslila si vévodkyně, „pořád divné. Teď jako by mu ani nechtěli ty jeho zjevy vyvracet. Jako by ho při tom chtěli nechat…“ Pak se ozval hajný. On sám začal.

„Taktu byli zas,“ pravil, „zas. Vaše Jasnost je viděla i nejvzácnější páni. Byli tu zas a tak to chodí furt,“ a pohlédl na flintu na zdi.

„Ale nebyli to ďábli,“ řekl ředitel, ale pravil to jakoby z nutnosti. Vskutku jako člověk, který něco tvrdí, ale zároveň nic nechce vyvracet, jako člověk, který něco tvrdí, ale zároveň to moc netvrdí. „Je to divné,“ myslila si znovu vévodkyně a v matném světle petrolejek hleděla na generála a kapitána. Správce sáhl po vodce a dolil sklenky. „Dones si něco, Kneffl, ataky se napij. Paní vévodkyně ti to jistě laskavě dovolí…“ A Kneffl zavrtěl hlavou a poděkoval.

„Takže vy vodku rád nemáte…,“ nadhodila vévodkyně.

„Nepiju nic, nejjasnější paní, poníženě prosím. Leda půllitr piva v hospodě.“

„Světélka v okně jste viděl?“ zeptal se generál a hajný uctivě přisvědčil.

„My je neviděli,“ řekl opatrně ředitel.

„Račte prominout, milostpane direktor,“ odvětil hajný, „ty jsou přece vidět jen zvenčí.“

„Ale neukázaly se tady pod stolem,“ řekl kapitán, „ani obludy. Ty, které vám sypou do úst pepř…“

„Asi proto,“ řekl hajný, „že jsem tu nebyl.“

„Poslyšte, pane Kneffl, a teď ještě nakonec…,“ vzal si ještě slovo generál, „povězte mi ještě něco. Vidíte tu ďábly. Vidíte tu obludy. Nemyslíte si snad, že se vám to zdá…? Já myslím, zdá v noci, jako sen.“

„Ano, ano,“ kývl generál na Knefflovu námitku, „viděli jsme ty stíny i my. Tak tedy vemte ten rytířův hrob v lese. Viděl jste u něho lesní zvěř. Ale to, že jedno zvíře z nich vytáhlo kostru a říkalo o Turkyni, toto mám na mysli…, toto jste ve skutečnosti vidět nemusil, nýbrž se vám o tom mohlo v noci zdát. Nebylo tomu tak ve skutečnosti, ale ve vašem snu.“ A hajný odpověděl:

„S prominutím, prosím, pane generál, ne.“

„A ty seš si tím tak jist, co?“ poznamenal správce a hajný řekl:

„Ano, prosím. Mně se totiž nikdy nic v noci nezdá.“

„Nepojedeme?“ zeptal se ředitel. „Snad by panstvo rádo zhlédlo z kopce pár těch svatojánských ohňů…“

Vévodkyně na odchodnou popřála hajnému, ať si tu žije blaze a dá si spravit plot, ať se dočká brokolice a polníčku. Co by potřeboval, pan ředitel mu dá. A flintu ať nechá na pokoji a lidem v Neukirchenu už nic nevypráví. Když to dořekla, měla dojem, že ředitel a správce jsou jí vděčni.

Správce s taškou šel lesem první a lampou svítil na cestu.

Brzy se octli na malinkém pahorku, z něhož bylo vidět dolů k Neukirchenu a na protější kopce. Večer, či už vlastně noc, byla velmi jasná, jako by někde za kopci a lesy svítil měsíc, a voněla pryskyřicí a vlahým teplem. V Neukirchenu se v mnohých chalupách svítilo. Světla byla i na neukirchenském dvoře. Kus dál se tyčila bělavá věž kostela. A zcela za obcí plál oheň a opodál na protějších stráních ještě dva.

„Tak to je náš večer před svatým Janem“ podotkl ředitel panství, „neměla jste snad, paní vévodkyně, pánové, zájem být při těch ohních? Hovořila jste o svatojánském předvečeru.“

„Ovšem,“ usmála se vévodkyně, „ale není toho třeba. Mohli bychom jim to pokazit, kdybychom tam přišli. Pojedeme domů.“

„Po návratu domů, Justino,“ řekla vévodkyně komorné, která hltala vyprávění s pootevřenými ústy, ač jí paní nelíčila všechno, „jsme tentokrát večeřeli v bytě ředitele. Správcova choť přichystala chlebovou polévku a telecí medailonky s opékanými brambory a smaženou kapustou. Pak se náhle objevili raci. Na sněhobílých talířích se vyjímali krásně. Vypadali jako nebeská znamení. Jako znamení Raka, v němž se slunce octlo třetí den před svátkem svatého Jana, a když jsem na to k potěše správcovy choti upozornila, generál Schemua dodal: ‚Ano. Předevčírem, 21. června v 10 hodin, 53 minut dopoledne.‘ Nakonec k vínu přišel na stůl… punčový dort. I ten dělala správcova choť. Uznala jsem, že je dobrá kuchařka. Teprve při tomto dortu jsem si pomyslila… jak tomu často bývá… málo proleželý. Ale to nic.“

„A co to překvapení velké,“ vyhrkla Justina, „to s tím hajným nakonec, jak Madame slíbila,“ a vévodkyně kývla.

„Ano. To překvapení největší a hlavní, už se k němu blížím. Nakonec jsme všechno prohlédli, ale skutečně až nakonec, a nebylo to právě jednoduché. Na takové věci, Justino, musí mít člověk náležitý rozum a jednat opatrně. Jinak vše pokazí a nedozví se nic…,“ a zatímco se Justina rozčilením třásla, vévodkyně si vybavila, jak se po večeři opět sešla s generálem a kapitánem ve svém bytě, ale tentokrát zatím jen chvilku.

„Takže zítra tedy,“ řekl kapitán, „pan děkan nesmekne. Smekneme my. Ačli vlastně vůbec máme, vždyť jsme přece viděli.“

„Viděli jsme to, co oni tvrdí,“ podotkl generál, „lesní zvěř, takže pan děkan nesmekne. Tohle nejsou pravé halucinace, jsou to spíše obyčejné iluze, zrakové a sluchové klamy. Na pořadu je však něco jiného. Pořád to stejné.“

„Pořád to stejné,“ kývla vévodkyně, „můj dojem z ředitele a správce se nemění. Dnes se mi v hájovně zdálo, že pánové hajnému ty vidiny ani moc vyvracet nechtějí. Chtějí ho prostě odstranit, a otázka proč zůstává. Za tím jsou ještě jiné věci než šíření pověr.“

Dohodli se, že platí odpolední úmluva. Nepřinese-li zítřek změnu, nepoví-li konečné slovo děkan nebo oba páni, nastoupí Stockalp. Vévodkyně se pak odebrala na lůžko a tam při lampě ještě probírala mzdy a deputáty z přidružených dvorů.

Druhý den přišel děkan na oběd.

„Nikdy jsem nechtěl dělat z Kneffla choromyslného,“ řekl při porci z mladých kachen a žlutavém vídeňském knedlíku v bytě správců, „hajný v lesích Vaší Jasnosti musí mít před lidmi autoritu. Jediné a slušné řešení, dát ho do penze.“

„Nicméně i tak bude bydlit v obci,“ podotkla vévodkyně, „bude se dál s lidmi stýkat a šířit, jak račte říkat, pověrečnost,“ a děkan pravil:

„Kdyby bydlil zde v obci, možná, že by vidiny přestaly. Jsou možná svázány s jeho hájovnou a lesem. Avšak to zdaleka není jisté. Bohužel, to zdaleka není jisté.“

„A co tedy Důstojnost myslí?“ zeptal se generál a děkan odvětil:

„Hajný v obci bydlit nemusí. Může dostat byt jinde, kde dožije v dostatku, klidu a míru.“ Na vévodčin dotaz, kde by to mělo být, děkan odvětil:

„V Moosbachu.“

„V Moosbachu?“ vzhlédla vévodkyně. „Ale to je probůh daleko. To je mimo panství.“

„Jasnosti, račte uvážit. Je mu šestašedesát let. Mnozí jiní v tomto věku již nepracují. Není snad jediného panství v našich zemích, kde by působil šestašedesátiletý hajný. Na panství, na němž račte nastupovat po svém strýci, dávají hajné na odpočinek nanejvýš v pětašedesáti, zpravidla však dříve. Kneffl pak nebude moci moc dlouho žít, jak žije. Nebude si moci uklízet, vařit, nakupovat, bude potřebovat pomoc. A co kdyby onemocněl a byl připoután na lůžko? Nebude se moci sám o sebe starat. Netvrdím, že to bude zítra, ale počítat s tím se musí. A právě v Moosbachu by měl vše. Je tam domov, útulek Milosrdných sester, a hajný by byl v nejlepších rukou… Je to sice mimo vaše panství, ale mohu to zařídit. Bude se mít dobře.“

Oběd se protáhl do půl páté.

A o hajném se už téměř nemluvilo.

Vévodkyně vycítila, že je to marné. Bylo zbytečné dávat děkanovi další otázky a stejně tak i řediteli a správci. Nebývalo by to už ani dost slušné. Generál a kapitán si zřejmě myslili totéž.

Před rozchodem dala poslat pro Pragra a sdělila mu své rozhodnutí. Synka zatím zaměstnají na statku, avšak na žádné hrubé práce. Bude k ruce porybnému a o žních s ostatními vyvarovat žencům. Pošle mu knihy, které bude číst. Za půl roku, v lednu či v únoru, možná však až na jaře, ho vezme do Vídně, kde se vyučí kuchařem.

Pak oznámila, že zítra nastoupí zpáteční cestu. Stockalp je doveze k vlaku a sám se vrátí do Vídně další den.

„Má tu ještě ten triedr, tak ten mu dejte.“

„A jsou tu ty okurkové lahve s puškvorcem,“ připomněl ředitel, „a máme pro vás, paní vévodkyně, připraven i med, a když pánové dovolí, i pro ně.“

„Stockalp vše zítra zabalí do pilin a odešle vlakovou poštou, dnes večer mu ještě sama dám příslušné pokyny. Ať ke mně zajde v devět po večeři. Dejte laskavě donést do mého pokoje pár lahví vína a nějaké zákusky.“

Dala konzistornímu radovi obálku s penězi, z nichž část určila na zádušní mše za zesnulého strýce a část na potřeby chrámu a jeden stříbrný tolar pro paní farskou hospodyni. Jednala už krátce a rázně.

V devět hodin večer klepal na dveře jejího pokoje Stockalp. Dala mu židli u stolu proti generálu a kapitánu a vybídla ho, aby si nalil víno. A pak s ním začali jednat.

Nejprve o pakování puškvorce a medu, o zítřejším kočáru a o jeho návratu do Vídně. Generál a kapitán si teď mohli gorilího sluhy všimnout lépe, než když je vezl v kočáře, a zřejmě si ho všímali. Seděl klidně, obrovské ruce měl na stole u své sklenice vína a jeho ponurý zrak pod hustým černým obočím a zploštělým čelem byl klidný a vyčkávavý.

„Tak, a teď nám, Stockalp, poví, jak to vlastně s tím Knefflem je,“ řekla vévodkyně dost bezbarvě a suše, „zná ho léta, dlouho tu pracoval, než jsem ho vzala do Vídně…, tak mluvil. Zjevují se mu duchové nebo je chorý, či vlastně co…?“

„Zjevují se mu duchové,“ odvětil op.

„Je chorý?“

Teď poprvé, vlastně hned na začátku, op zaváhal.

„Má jít na odpočinek. Proč? Že se mu zjevují duchové? Že vidí ďábly?“

„Snad že je starý,“ odvětil Stockalp.

„Není mlád, ale sloužit ještě může. Zastane přece pochůzky, ví, co se děje v revíru, nebo snad ne?“

„Ví,“ přikývl Stockalp.

„Co říkají lidé tady v obci, když jim líčí vidiny na Záhadné samotě?“

„Poslouchali ho, aspoň když jsem tu býval…“

„Smáli se mu?“

„Nesmáli. Jen někdo někdy řekl, jestli je to možné.“

„Takže mu nevěřili?“

Stockalp teď podruhé očividně zaváhal. Stáhl obočí a váhal.

„Napijte se,“ řekl generál, „a povězte, co si o tom lidé vykládali, když jste tu býval…“

„Líčili to všelijak,“ pokrčil op rameny a napil se, „vyprávěli si o tom.“

„Tak řekl, Stockalp, toto…,“ řekla vévodkyně mírně, „věřil tomu… on?“ A Stockalp pohlédl zpod obočí na ni, generála a kapitána a řekl:

„Nevěřil.“

Jeho hlas zněl náhle, jako by se bránil.

Vévodkyně to postřehla.

A hovor se octl zdánlivě jakoby na mrtvém bodě.

„Teď, Stockalp, poví,“ řekla vévodkyně opět dost bezbarvě a suše, „proč se lidé sami nejdou přesvědčit k hájovně, jestli ty zjevy tam jsou či nejsou. Jsou zvědavi, ale sami se tam přesvědčit nejdou.“

„Byla tam dojička a podčeledín,“ odvětil Stockalp.

„Ale pouze ti dva,“ řekla vévodkyně energicky, „proč tam nejdou ostatní, když je to tak zajímá…,“ a Stockalp řekl:

„Protože se bojí.“

„Koho se bojí,“ zeptal se generál, „těch ďáblů?“ A Stockalp odvětil:

„Pan děkan by si to nepřál.“

Hovor se opět jako by zastavil, teď u děkana. Vše, co zatím op řekl, souhlasilo a bylo známé. Pak vévodkyně pravila:

„Nepřál by si to pan děkan, ale snad ani vrchní správce a ředitel…“ A Stockalp odvětil:

„Také by si to snad nepřáli. Tohle dobře nevím, ale asi ne.“

„Poslechl, Stockalp, ti jeho duchové prý vyhrožují, že zničí neukirchenský statek. Stáje, včelín, rybník…, co na tom je…?“ A Stockalp náhle znejistěl. Poklepal obrovskýma rukama o stůl a zrakem se ponuře upřel kamsi na protější zeď. Všichni si toho všimli.

„Co tomu říkali lidé ze dvora,“ vpadl generál, „tomu vyhrožování, to povězte…,“ a Stockalp řekl:

„Nic.“

„Nevyhrožoval snad Kneffl, že zničí ještě něco víc než statek?“ tázal se generál rychle dál, a op odvětil:

„Kneffl nevyhrožoval. Kneffl nic zničit nechtěl. To vyhrožují ti jeho roháči.“

„A Kneffl jim věří?“ zeptal se teď kapitán.

„Já nevím,“ odvětil Stockalp, „on snad mluví jen podobně. Říká, co slyší. On to vlastně jenom opakuje.“

„Pane Stockalp,“ řekl na obrátku mírně generál a zahleděl se opovi do tmavých podmračených očí, „hajný říká, co slyší, opakuje jen to, co mu říkají zjevení. Je to tedy tak?“ a Stockalp nejisté kývl.

„Pak, pane Stockalp,“ pokračoval generál, aniž pustil gorilu z očí, „říká snad hajný ještě něco jiného…, něco, co od zjevů neslyší, co říká sám z vlastní hlavy…,“ a op se potřetí zamyslil.

„To já dobře nevím, co říká, že to slyší od zjevů, a co z vlastní hlavy,“ odvětil, „ale snad říká i něco, co od zjevů neslyší.“

„A jak to víte?“ zeptal se rychle generál a Stockalp řekl:

„To já právě nevím, ale může to mít z vlastní hlavy.“ A jeho hlas podruhé v krátké chvíli zněl, jako by se bránil. Hlas jakoby v sebeobraně, a vévodkyně to opět postřehla. A pak jako by generálu Schemuovi něco blesklo zrakem. Jakési světélko či zajiskření, které může vzniknout, když se člověk náhle upne na dotaz, v němž stejně náhle – nezpytatelným pochodem ve vlastním nitru – spatří konečný úder. Nespouštěje gorilího opa z očí, generál řekl chladně a rázně:

„A proč si myslíte, že něco může mít i z vlastní hlavy.“

A pak k úžasu všech Stockalp řekl větu, která tu v tom dvorském pokoji zazněla jako z jiného světa.

„Protože je… prorok.“

„Vypil bych sklenku vodky,“ řekl po chvíli ticha vojenský velitel Vídně, když se všichni jaksi probrali, aniž dali na sobě co znát, „pijete, pane Stockalp, vodku? Dáme kapku donést,“ řekl jako mimochodem, „kapitáne, zaklepejte na správcovy, ať vám dají láhev a čtyři sklenky, řekněte, že to donesete sám, snad to do dvou rukou poberete,“ a Schwickert okamžitě vstal a šel. Než se vrátil, řekla vévodkyně suše:

„Stockalp, ví, proč jsem ho odsud vzala do Vídně. Protože byl věrný a spolehlivý a rozumí mnohým věcem. Tady pracoval v chlévech, u mě pečuje o holuby, maluje pozvánky a dokonce spravuje palác knížete Leuchtenberga. Takže se spoléhám, že nám teď poví všechno. Všechno pomalu a podrobně, co ví…“

A pak se, při Stockalpově vodce, kterou mu sám generál obezřetně doléval a on pil střídmě, dozvěděli všechno.

„Chtěla bych doufat, Justino,“ řekla vévodkyně komorné, když jí to vyprávěla a komorná se třásla a chvěla vzrušením, „Chtěla bych doufat, že nemá zakalený rozum a něco pochopí. To, co by pochopit měla, se netýká mrtvého rytíře ani zjevů na Záhadné samotě, ač to je asi to, co ji zajímá nevíce. Ji vždycky zajímalo nejvíc, co bylo vedlejší, ale to, co by ji mělo skutečně ohromit, ji nechávalo chladnou jako Grónku. Stockalp začal tím, že nám vyprávěl, jak den po Vánocích na svatého Štěpána potkal Kneffl v lese sáně vrchního správce a sdělil mu, že příští rok začne moc zle. Jenže on to nemyslil, jako že bude zle v revíru, neúroda, ale zle vůbec. Pak to opakoval, když přišel na statek na Tři krále. Sdělil, že se brzy stane hrozné neštěstí…,“ a vévodkyně se odvrátila od komorné a vzpomněla si, co Stockalpovi řekla.

„Stockalp. Co všichni víme, tak se nic tak hrozného nestalo. Na začátku letošního roku se nic hrozného nestalo,“ a myslila si: „Leda že jsem se třicátého ledna sešla v Paříži s Louisem…“ Avšak Stockalp zavrtěl hlavou a s pohledem na generála a kapitána pravil:

„Tohle nebylo letos. Tohle bylo dávno. Tohle bylo…,“ stáhl obočí a zachmuřil se…, „před osmi léty.“

„No a co dál,“ zeptal se generál, „chcete říci, že to bylo proroctví?“ a Stockalp kývl.

„Kneffl řekl ještě, dvacátého devátého ledna, když zamrzla farská studně, že je dnes někdo na honu s císařem pánem a zítra bude mrtev.“

„Počkejte, počkejte,“ zapřemýšlel Schwickert, ale to už i promluvila vévodkyně a generál. Opův temný zrak začal těkat z jednoho na druhého, jak jej vévodkyně ještě nikdy neviděla, začal těkat jako zneklidněné zvíře v kleci, ale hlavně budil dojem, že se brání. Opět že se brání. Pak sehnul šíji jako přemoženec a pravil:

„Vskutku zemřel…, před osmi léty…, třicátého ledna, korunní princ.“

U stolu zavládlo hluboké ticho.

Konečně generál velice klidně a nenucené pravil:

„To však Kneffl řekl až jednatřicátého ledna, ne? Až když to oznámily noviny. Když už to bylo všeobecně známo,“ ale Stockalp zavrtěl hlavou.

„Řekl to dvacátého devátého ledna lidem z maštalí a ti to donesli panu správci a řediteli.“

„Že zemře druhý den korunní princ?“ zeptal se Schwickert a op kývl.

„Že zemře druhý den, kdo je dnes s císařem pánem na honu. A to byl právě ten den hon a korunní princ Rudolf na něm byl s císařem.“

„A kdo to všechno slyšel,“ zeptal se generál, „můžete ty lidi jmenovat?“ a Stockalp odpověděl:

„Lidi z maštalí. Jsou ještě živí. Zemřel jen Stoss a Fleischhans.“

„Letos na začátku jara,“ pokračoval op, „se Kneffl zmínil o knížeti Leuchtenbergovi. Že prý nejezdí na své panství, že mluvil se správcem jeho polesí, s nadlesním, a že se prý kníže vůbec… nestará o výnosy. Třeba o ceny dřeva. A Kneffl mu tenkrát řekl…“

„Komu?“ zeptala se vévodkyně a Stockalp pravil:

„Tomu nadlesnímu. Že kníže pán je už starý a holt o tohle nemá zájem. A že se blíží Velikonoce a on jako řádný křesťan čte evangelia.“

„Kdo,“ zeptala se vévodkyně, „kníže?“

„Ne kníže, ale on. Kneffl.“

„A co tím mínil?“ zavrtěla vévodkyně hlavou.

„To, že čte o poslední večeři Páně. A tak že se mu zdá, jak to tak čte, že kníže pán… taky uspořádá takovou večeři…, a ta bude jeho… poslední.“

„Promiňte, Jasnosti,“ vmísil se rychle generál, „že se mu zdá? Jako pod dojmem četby…, jestli mi, pane Stockalp, rozumíte…, že kníže uspořádá také takovou hostinu?“ a Stockalp kývl.

„Že se mu zdá, jak čte evangelia, protože se blíží Velikonoce.“

„Že se mu zdá,“ myslila si vévodkyně, „bože, je tohle možné? Je to vůbec pravda?“ Ale nedala na sobě nic znát a nedal na sobě nic znát ani generál a kapitán. Jen si vyměnili pohledy.

„To ještě nemusí být proroctví,“ řekla vévodkyně suše, „to se mu jen zdálo. Právě že četl o poslední večeři Páně a kníže byl starý. Jak se jmenuje ten nadlesní?“

„Wincenz Zinnert.“

„A řekl Kneffl nějakou podrobnost o smrti následníka trůnu?“ zeptala se vévodkyně. „Že zemře v Mayerlingu a jak?“ A Stockalp zavrtěl hlavou.

„A řekl, jakým způsobem zemře kníže Leuchtenberg?“ zeptala se a Stockalp zavrtěl hlavou opět.

„Stockalp,“ pravila vévodkyně po chvíli ticha, „mušími skutečně říkat vše. Vše, co ví. Všechna Knefflova proroctví, rozumí?

Všechno, co zná, a to hned…,“ a generál přilil vodku, vyzval opa, ať se napije na zdraví…, a tak se posléze dozvěděli všechno.

Kneffl se zmiňoval o dalších věcech, a to hlavně v neukirchenské hospodě, které se týkaly příštího století.

Vyprávěl o nich zřejmě dost mlhavě a nejasně, anebo je tlumočil nejasně a mlhavě Stockalp, ale musily vzít lidem dech, protože jim ani nemohli rozumět a ani si je představit. Zmiňoval se o tom, že se napříště chystá obrovská válka a že ledacos pomine a že někdy může pominout i neukirchenské panství. „Někdy pomine,“ říkal prý Kneffl lidem, „někdy, žel bohu, ale zaplať pánbůh, že to nebude hned, že se toho my už nedožijem…,“ a to vše Stockalp bezděčně zakončil příhodou, která se stala na panství před rokem.

Sdělil, že tehdy před rokem stál vedle Kneffla na kraji lesa tam, kde jsem včera čekal na panstvo s kočárem…, „když se právě nad námi nesl orel skalní. O kus dál vystřelil ředitel z pušky, orel zamával a šel k zemi,“ sdělil Stockalp a zmlkl.

„Nuže, pane Stockalp, ještě se napijte,“ řekl generál, „tak se mi zdá, že už je pozdě a musíme jít spát.“ A sám zdvihl sklenku, a zřejmě aniž měl chuť, se napil. Když Stockalp poslušně učinil totéž, generál stručně řekl:

„Mluvte!“

„Tak vidíš, Vilém, řekl mi tehdy hajný, když ten orel spadl, to je orel. Je to hrozný. Já věděl dávno, že se to stane. To je takový avizo, jaký cítí jelen, když větří konec. Já na to ani nechci myslit, ale nedá mi to a musím furt. Gott weiss, bin recht im Bild.“ A Stockalp zmlkl podruhé.

„A co míníte, pane Stockalp, tímto,“ zeptal se generál, „mluvíte pořád o proroctvích?“ a op vycenil chrup a mlčel. „Pokračujte,“ řekl generál suše. A Stockalp pokračoval:

„Pojď honem k milostpánu, povídal mi Kneffl, než mu Horn toho orla donese…, uvidíš, co řekne. Že to dostal jednou ránou do srdce.“ A Stockalp pak sdělil, že spěchal s hajným k řediteli, pes mu donesl orla a ředitel řekl: „Dobrá trefa to byla. Dostal to rovnou do srdce.“

Ve vévodčině pokoji uplynula téměř půlhodina, v níž se Stockalp ještě dvakrát napil, jako by zaháněl nějaký děs a hrůzu, už netěkal zrakem a hlasem se již nebránil. Vypovídal jako sluha, který slouží, snad i dostal z vévodkyně a z generála strach. Nicméně musila uplynout půlhodina, než v světle pokojové lampy to vypověděl všechno, že už nemusilo následovat nic a další otázky byly zbytečné.

„A propos, Justino,“ podotkla vévodkyně, když dospěla ve vyprávění k tomuto místu, „tak teď to snad ví. To nebylo jen proroctví, co řekne ředitel o trefě toho ptáka, to nebyla jen věštba, co ředitel poví. To bylo proroctví konce dvouhlavého orla. Něco podobného, jako píši já o konci Říše římské. Není hloupá, aby to nechápala, či snad je? Ředitel a správce, když se jim to doneslo, se zlobili a nejvíce pan děkan. Diví se mu? Já si myslím, že ho trochu chápu. Promluvil o tom, že Knefflova fantazie je bezmezná a scestná. Že hajný není úplně zdráv a potřebuje odpočinek, a ředitel a správce řekli: ‚Tyto fantazie může mít jen ten, kdo nemá zdravý rozum. Každý, když se zastřelí, je mrtev, i jelen či medvěd, to přece není jen orel. A Kneffl šílí.‘ Bylo to, Justino, otřesné.“

„Kriste pane,“ vypískla Justina, „takže něco podobného jako Isyacus?“ a vévodkyně pokrčila rameny a mlčela.

„Já si pak v noci vzala tmavou pelerínu a tiše jsem vyšla z pokoje na neukirchenský hřbitov. Druhý den jsem pánům z panství řekla, že si přeji co nejmírnější zacházení s Knefflem. František Ferdinand dʼEste před pěti léty řekl, že se monarchie podobá nemocnému v nejvyšší fázi ohrožení a může ji zachránit jen operace. Nebude-li operace, je smrt jistá. To řekl sám následník trůnu, tak co páni vytýkají hajnému… Záhada s Franz Karlem Knefflem, Justino, byla vysvětlena,“ a byla to pravda.

Vysvětlena večer 24. června o svátku svatého Jana Křtitele v jednom vévodčině pokoji na neukirchenském panství. Všechno bylo jasné. Co se skrývá za zdrženlivostí pana děkana, ředitele a správce. Proč ta jejich opatrnost a dvojakost ve výpovědích o hajném, proč ho chtějí dát do penze a poslat až do Moosbachu. Rázem bylo jasné, co postrádali v jejich výpovědích, proč nikdy něco nedořekli. Proč nemohli vyvracet Knefflovy vidiny, jestliže ho chtěli odstranit, ale proč je ani nemohli potvrzovat, když ho chtěli usvědčit z omylu, nesmělo se mu věřit. Bylo jasné, proč se vyhýbali o tom všem před vévodkyní mluvit, i před generálem a kapitánem. Ano. Hajný Kneffl prorokoval lidu podivnosti a bylo jedno, zda je při smyslech či nikoli, musil pryč. Děkan, ředitel a správce to chtěli vyřídit v obecném zájmu v klidu a tichu. A rozhodně nemohli a nechtěli, aby skutečnost zvěděla paní vévodkyně La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg.

Před odjezdem do Vídně vévodkyně pravila řediteli a správci: „Je-li hajný tak stár a bude potřebovat zaopatření a pomoc, ať jde do Moosbachu, nebude-li mu to příliš proti mysli. Souhlasím s tím, aby tu měl pan děkan klid a mír. Na přidružené dvory jsem se tedy už vskutku nedostala, ale mám za to, že jsem patřičnou pozornost nevěnovala ani chovu ovcí…,“ a poděkovala pánům za péči a obětavost, kterou věnují panství, a správcově choti za milou a vítanou starostlivost o hosty.

25.

Léto toho roku by bývalo krásné, nebýt velkých veder. Lidé vyjížděli za město do vzdušných lesů a k vinicím, jak jen mohli. Vedra postihla i městské parky, sady, Práter. Když občas přišel déšť, pookřávaly, jako by vstávaly z mrtvých, a přechodně se objevil i nedostatek vody, takže se tu a tam zjevovaly vojenské cisterny, k nimž se chodívalo s vědry. Vévodkyně dala volno Uhrmachrovi. Vystřídal se s domovním správcem. Když se vrátil, dostal volno Stockalp a správce zatím místo něho pečoval o knížecí palác. To však trvalo jen týden, neboť Stockalpa bylo právě v létě ve Vídni zapotřebí kvůli poštovním holubům. Justinu chtěla vévodkyně poslat na pár týdnů do Francie, ale Justina pravila: „Když sama Madame zůstává v městě a nejede ani do sanatoře v Millstattu, zůstanu tu i já.“

Čínský pán se měl vrátit začátkem podzimu. Vévodkyně od něho dostala pohled z Egypta, na němž psal, že se tam poněkud zdrží. Dostala pohled od Csika ze španělské Tarragony. Léto netrávila ve Vídni ani hraběnka Colloredo-Mansfeldová. Dlela v San Remu a pak na zámku v Dobříši v Čechách, nedaleko Prahy. Přicházely pohlednice od francouzských bratří a jejich rodin, a jedna zvláštní od Julese. „Pod vedením Monsiuera Deinese nacvičuji jeden velký koncert pro klavír od ruského skladatele Čajkovského, ale k čemu mi bude, nevím, protože se hraje s orchestrem“. Krásný lístek přišel od Louise-Reného de Gramont z Capri. „V horkých vůních cypřišů a pomerančů nás osvěžuje vlhké azurové moře“, a litoval, že ho vévodkyně stále nepoctívá návštěvou. A přišel lísteček i od italské matinky, rozené Wastelli della Salleta, ze Sant Angela. Zmiňovala se, že si natírá žíly medem a křenem a že jí to kupodivu pomáhá. „Anebo si to, chudačka, jen tak vsugeruji?“ psala. „Někdy si dávám i obklady z vařené cibule“. Lístek od Louse nepřišel, ostatně to vévodkyně ani nečekala. Zato ji překvapil pohled Adalbertův.

Adalbert psal z Haliče, ale neuvedl, odkud. Psal: „Die Wahrheit richtet sich nicht nach uns, sondern wir müssen uns nach ihr richten“, pravda se neřídí podle nás, nýbrž my se musíme řídit podle ní, a dále: „Vieles wünscht sich der Mensch, und doch bedarf er nur wenig“, mnohé si člověk přeje, a přece potřebuje jen málo…, a na pohlednici byl chudičký dvorek s kouskem ubohé chaloupky a kůlnou, reprodukce nějakého obrazu, a pozdrav končil díkem za odkázání činžovního domu v Kolingasse u Votivního kostela. U toho lístku se vévodkyně pozdržela. Měla dojem, že by neměla mít pochyb. Byl to zřejmě Adalbertův zvyk, psát rozmanité pohlednice a něco na nich citovat, strýc snad skutečně bral jeho pohled z římských katakomb a lístek druhý příliš osobně…

„Stockalp,“ řekla jednou sluhovi – a to bylo už na začátku srpna – „dala jsem mu jen týdenní volno, protože si myslím, že si budu celý měsíc dopisovat se Schattendorfem, s panem Bahrem, a bude musit tudíž řídit holuby.“ Ale když srpen uplynul, shledala, že se přepočetla. S panem Bahrem si vyměnila pouze dva dopisy. Přišla totiž na to, že hru nezakončí smrtí Neronovou, jak jeden čas chtěla, když sedávala v kavárničce pana Musila, ale přidá ještě aspoň tři obrazy, obrazy z časů potomních, také i z doby Marka Aurelia. Přišla na to, že bude citovat o pomíjejícnosti věcí, říší a lidí z jeho Hovorů k sobě, které tak dobře znala, a vše zakončí velikou alegorií. Živým obrazem se všemi dosavadními římskými císaři a vojevůdci, který se rozpadne a zhroutí do tmy.

„Avšak to znamená,“ uvědomila si, „že se hra prodlouží. Nebude už jen o předzvěstech konce, ale i o konci samém, a toto dopsat za srpen nedokáži. Mám přece i práci jinou. Co naplat,“ přiznala si, „hru dokončím v zimě nebo napřesrok a teď si hlavně přečtu další knihy a pořídím další výpisky.“

A tak začala číst další knihy, už nikoli Tacita, který zemřel dávno před koncem Říma, a dělala si další poznámky doma v kabinetu, a když se srpen chýlil ku konci, poslala pár listů po své holubí poště do Vesnice stínů panu Bahrovi.

„Vypisuji si všechny římské vládce od doby založení města, jak se postupně střídali až do roku 395, kdy se impérium rozpadlo na západní a východní. Zajímá mě císař Konstantin, který pokračoval v reformách Diokleciána, a jsem na rozpacích, zda i v těchto reformách mám vidět předzvěsti konce. Za něho a před ním došlo v Říši k různým vzpourám a já je podrobně studuji, ale zdaleka s tím nejsem hotova a pátrám, zda a jak tyto vzpoury byly příčinou reforem…,“ a pan Bahr jí po holubu odpověděl:

„Nelze všechno, co se stalo, dávat do divadelní hry, to by pak trvala týden, zatímco hra může trvat jen půltřetí hodiny.“

„Činím si poznámky jen o vzpourách, které mi připadají barvité a zvláštní,“ psala do Schattendorfu, „poznámky o povstání Bar Kochby v Judeji, ale pak byl Římany přemožen, o povstání otroků v Africe, Egyptě a Galii za necelé století později i o vzpouře Visigótů v roce 378,“ a pan Bahr jí odpověděl:

„Přesná data netřeba do hry vkládat, stačí je jen naznačit, je to divadelní hra a ne hodina dějepisu.“

„Čím dál víc vidím,“ psala do Vesnice stínů, „že na hře strávím ještě hodně času, neboť ač je léto a jsem sama, přece mám i jiné starosti a pak mi zbývá rozhodnout jednu velkou otázku. Mám list, na který zachycuji již nikoli vzpoury, ale války, které musila Říše římská vést ku konci svého bytí. Tak jsem si například poznamenala válku s Parthy, skončenou v roce 165, a hned další válku markomanskou, která trvala dvanáct let, ale to pouze zatím… Když už jsem se rozhodla nekončit u Nerona u předzvěstí, nýbrž dočrtnout to až do skutečného konce, pak si kladu otázku, kde vlastně mám ten konec Říše učinit. Zda v době, kdy se rozdělila na dvě části, anebo o sto let později, kdy padla západní část, jejímž posledním císařem byl Romulus Augustus, avšak kloním se spíše k této myšlence druhé. První římský král, jeden ze dvou bratří, kteří město založili, se jmenoval Romulus. Po jedenácti stech létech, kdy Říše končí, byl jejím posledním císařem vládce téhož jména, což odjakživa všem připadalo velice dramatické a podivné. K druhé myšlence se kloním i proto, že bych mohla dát do konečného alegorického obrazu i dobytí Říma Alarichem v roce 410 a vyplenění Říma Vandaly o pětačtyřicet let později…,“ a pan Hermann Bahr odpověděl:

„To učiňte. Konec každé říše, ať republiky, diktatury nebo monarchie, nastane tehdy, kdy je svržen vládce, změní se společenský řád a rozpadne se území. Jinak si však neumím stále jasně představit tu onu metodu, pomocí níž na hře pracujete. Studovat, činit si výpisky, poznámky je jistě hodno chvály, ale jak pak z těch všech svých vědomostí a výpisků stvoříte onu divadelní hru samotnou? Aby se dala provést na jevišti, aby se dala vůbec hrát, aby to bylo drama a stupňovalo se až k onomu tragickému konci…?“ a vévodkyně v duchu kývla, pomyslila si: „Ano. Aby to bylo i souvislé. Dá mi to vskutku ještě dost práce,“ a požádala Stockalpa, aby přilepšil holubům zrním.

V té době vévodkyně opět otevřela knihu o zrcadlech.

Pokračovala v četbě večer před spaním v ložnici, na lůžku pod nebesy a v bělostných poduškách při okně dokořán, neboť nejen dni toho léta, ale i večery a noce byly horké.

„Slovutný čtenáři a přejemná čtenářko,“ četla ve světle růžové míšeňské lampy z nočního stolku, „jen láska k bližnímu a Pravda mě donutily, abych byl vypsal jediné a item nejhrůznější neobrážení zrcadlem, totiž případ upíra. S pomocí Boží on, upír sám, poučil, jak lze tyto traviče, mistry v předstírání, přívětivosti, duchaplnosti a vybroušenosti odhaliti, usvědčiti a neštěstí zavčas zabrániti. Ať v chudé chýši aneb v divadle, na plese, ba i v obchodu s klobouky, všude, kde je nějaké zrcadlo, v němž se my všichni, normální a zbožní, vidíme, avšak je nikoliv, a v tom je ono odhalení jejich černé duše. Neboť leccos lze před zrcadlem skrýti, například vlastní tvář, zahalíme-li ji rouškou, jen nikoli černou duši, za což budiž vzdána chvála Bohu, Matce boží a všem světicím v nebesích. Avšak vraťme se od bledých umrlců s krvavýma očima a narudlými rty opět k samotným zrcadlům.“ A vévodkyně četla:

„Slíbil jsem, že v hlavě o plození povím případ s rozvztekleným psem, což nyní, v lásce Boží, chci. Zrcadla jsou, jak již převzácní čtenáři shledali, nejpodivuhodnější věcí, které se na naší planetě vyskytují. Jsou tajemná a hluboká, jsou mlčenlivá, a přece mluví. Jsou plošná, a přece mají v sobě hloubku, která jest před nimi. Co jest před nimi, jest v nich. Na tuto moudrost přišli již naši dávní předci a důsledkem toho bylo, že začali zrcadla vyrábět. Král Nabuchodonozor jich měl pět, ale říká se, že pradávno před ním je měla i Sára, žena praotce Abraháma, zpočátku neplodná, a Šalamoun král jich měl třicet a královna ze Sáby několik. Jeden mudřec v oněch dávných dobách jménem Abalkain si položil otázku, proč jest na světě tolik věcí, když dříve jich tolik nebylo, a zjistil, že jest jich tolik od dob, kdy vznikla zrcadla. Však jsme již psali o tom, kterak rozmnožují. Ale jak mě poučil blahé paměti můj vznešený učitel v Mürzzuschlagu Hermann Sachs, rozmnožování jest něco podobného jako tvoření, a co jest tvoření? Zdaž to není něco jako plození? Pokorně prosím, urozené čtenářky a čtenáře,“ četla vévodkyně v loži, „aby teď, dříve než budou pokračovat v četbě, klekli na kolena a pomodlili se k svaté Agatě. Šťastni ze čtenářstva ti, kteří mají na dosah klekátko. Pak nechť pokleknou na ně a tím zbožněji sepnou ruce.“

Vévodkyně maně vzhlédla od knížky k rohu své ložnice, kde stálo klekátko zděděné po strýci, a usmála se. Na klekátku stála vázička. A četla dál:

„Proč pokorně prosím vzácné čtoucí o modlitbu? Protože pojednám o plození, velmi vážné věci. Jeden pes štěkal a útočil na druhého, ale nepochopil, že stojí před zrcadlem a štěká a útočí na sebe. Protože byl velmi rozvzteklen, stalo se z dopuštění Božího, že se na psa soupeře vrhl, a místo aby ho zakousl, rozbil zrcadlo. Soupeřenec sice zmizel a pes si mohl myslit, že ho potřel. Že si rozřízl čenich o střep a kapala mu krev, asi pokládal za zranění, které mu učinil soupeř. Když dva dělají totéž, není to totéž s jedinou výjimkou na světě, totiž když jest to před zrcadlem. Zrcadlo tedy potvrzuje rozšířenou domněnku, že pravidlo potvrzuje výjimka. Ale mějme stále na mysli, pokorně prosím, že jest to totéž, ale obráceně. Kdyby někdo vynalezl zrcadlo, v němž by to obráceně nebylo, byl by to zázrak a proti přirozenému řádu, byl by to vynález, který by otřásl světem.“

A pak autor začal pojednávat o tom plození.

„Totiž tento pes,“ psal, „hledě a útoče do zrcadla, jako by onoho druhého psa zplodil. Člověk má však vyšší rozum než pes a dokonce – zdá se – i než zrcadlo, a proto by se mělo říci, že nikoli zrcadlo, ale člověk s užitím zrcadla plodí sám sebe ještě jednou, případně i pes. Ale nechceme se příti o drobnosti jako hašteřivci na poutích, nýbrž v bázni Boží skromně se dotýkati jen nejhlubších podstat. Hádal se jeden kočí s druhým, je-li kůň podoben býku a vidí též červeně, a zatím mu koně utekli. A jedna selka ve Flachau se hádala před chlévem s druhou a zatím jív chalupě uteklo mléko. Nuže, velikou záhadou jest, zda zrcadla, která něco obrážejí, pouze to neobrážejí, nýbrž zda to skutečně netvoří čili neplodí, napodobujíce všemocného Tvůrce. Zda totiž to, co v zrcadle vidíme, neexistuje i ve skutečnosti. Tuto vzácnou otázku si obyčejný člověk neklade. Proč? Proto, že na ni celý život nepřijde. Jest totiž známo, že člověk si může klást otázku jen tehdy, když na ni předem přijde, a na tuto otázku přijde jen velký filozof, například již zmíněný učenec Abalkain, jenž zjistil, že od dob zrcadel jest na světě mnohem více věcí. Protože jsem se vzdělal trochu i ve filozofii, a to už u sklenářského mistra v Mürzzuschlagu, tuto otázku jsem si dal už jako ubohý učedník, pojídající skromný chléb se sádlem a cibulí. Totiž zrcadla vskutku obrážejí čili plodí, co před nimi jest, takže jsou mistrem truhlářským, obrážejí-li skříň, mistrem ševcovským, obrážejí-li střevíc, a chudačka, která měla jen jednu skývu chleba, měla požehnáním zrcadla skývy dvě. My však již, sdostatek vzděláni, víme, že zrcadla obrážejí i lidi, totiž nás, a zda tedy nejsou ploditelé lidí? Jest třeba o tom pojednati s velikou rozvahou, jež činí jemný rozdíl, jaký asi dělá rybář, když jedná zvlášť o kapru a zvlášť o štice, anebo sedlák zvlášť o žitu a zvlášť o ovci.“ A dále autor psal:

„Nuže, člověk v zrcadle, zda není jen on, který ho drží před sebou, ale zda není ve skutečnosti i ten druhý, takže by vznikl zcela nový jedinec, navlas stejný, ale obrácený, s levým uchem a okem místo pravých, čili dvojník, takže by byli dva, bytosti svého vlastního těla, rozumu, duše a čidel? Zda by to nebylo plození člověka nikoli manželským ložem, jak se děje zpravidla, ale pohledem?“

„Neuvěřitelné, co to opět čtu,“ myslila si vévodkyně, „neuvěřitelné, mais aussi atroce…“ a hned četla, co stálo dál. Demetrius Facius pojednával o plození člověka zrcadly asi jako – jak psal – „tepec veršů, který vidí za slovy obrazy a řekne-li člověk, vidí i beznohého“. A psal: „Tak se dostáváme opět k lidem zrůdám. Již jednou jsme se k nim dostali, vykládajíce o zrcadlech vypouklých a zprohýbaných, jaká visí v cirkusech a různých zábavných kvelbech, a lidé se jim smějí, smějíce se vlastním úchylným podobám. Nyní se však dostáváme k zrůdnostem druhu zcela jiného a ještě nebezpečnějším. Bude lépe, když opět napřed šlechetný čtenář či čtenářka poklekne a pomodlí se, než bude čisti dále,“ a vévodkyně, již za tu dobu podruhé, s úsměvem na tváři pohlédla na zděděné klekátko, které stálo u kouta její ložnice, a řekla si: „Hodí se sem. Je vzácné, barokní, a kdybych před ně dala zrcadlo, měla bych taková dvě.“ A hned četla dál:

„Zda totiž zrcadlo neobrazí člověka například jen v hlavě anebo do půli těla, s výjimkou ovšem zrcadel velkých a podlouhlých, jež ho obrazí i s nohama, celé jeho tělo? Zdaž neobrazí zrcadlo člověka jen v hlavě a v části trupu a bez rukou? Jistě že ano. Avšak vyskytují se takoví lidé v přírodě? Bez rukou a nohou ano,“ psal autor dále, „ale zda někdo potkal lidi jen o hlavě anebo jen o hlavě a trupu, čili jen jakožto poprsí? Ani v městech, ani v polích, ani v lesích, ba ani na Štěpánském náměstí ve Vídni o svátku Božího těla se ještě takový člověk nevyskytl. A ba ani dříve v Babylonu nebo v Samaří. Jen jeden člověk, jakýsi klempíř v Paříži napsal před dvaceti léty, že viděl živou ženštinu ležeti na lavici jen s polovicí těla, zprvu horní a pak pro změnu dolní, která se usmívala a dokonce pěla cosi o vydrách, tudíž byla živá, ale to bylo v cirkuse francouzském a byl to vychytralý podvod…“ – „Kriste pane,“ myslila si vévodkyně a rychle četla dál: „My těchto lidí nepotkáváme proto, že jsou bez nohou a nemohou choditi – kdyby měli jen nohy a nikoli hlavy, nepotkali bychom jich rovněž, protože ani bez hlav choditi nelze. Takže se zdá, že tito ubožáci bez hlav či trupů se v přírodě nevyskytují a že je tedy zrcadla neplodí, za což buď veleben Bůh.“

„Ce n’est pas possible,“ řekla si opět vévodkyně, „to snad není možné…,“ a pohlédla ke klekátku potřetí a četla:

„Naproti tomu potkáváme mnoho různých lidí celých anebo bez jedné nohy či ruky, což jsou zpravidla žebráci u kaplí a cintorínů…“ – „Mon Dieu,“ myslila si vévodkyně…, „a kde je záruka, že právě mnozí z nich nejsou ti zplozenci zrcadel? Podle zákonů logiky by jich mělo být na světě mnoho, což odpovídá tomu, že od dob objevení zrcadel počet lidstva na zeměkouli vzrostl. Za Mojžíše a faraónů ho bylo v Evropě prý milion, za Marie Terezie blahé paměti už prý šestnáct a dnes jest ho prý sto, včetně země Dánské. Ale musíme býti opatrni v rozumu, jako každý moudrý musíme viděti i my, milosrdná čtenářko a šlechetný čtenáři, i já, pokorný a skromný před Bohem a lidmi, že tvor, zplozený námi zrcadlem, by měl život krátký, jen na chvíli, na tu, co se na sebe díváme do zrcadla. Byla by to plodnost omezená, takže by náš zplozený dvojník neměl ani čas snísti hrách, natož plaviti se do Egypta. Mnozí vážení čtenáři a čtenářky si povzdechnou, že jest to lidská tragédie, tato krátkodobá plodnost, a posléze se raději uchýlí k starému prostředku ploditelství, to jest k loži. U něhož jest, jak vědci tvrdí, větší záruka, že nevzejdou tvoři bez hlav a trupů a s pravou rukou místo levé, ač i takoví se vyskytují v muzeích v lihu. Avšak otázka plození skrze zrcadlo jest příliš hluboká a vážná a vyžádala by si pojednání zvláštního. Musíme k jejímu závěru sděliti, že v náručí božím jsouce, žijeme ve světě zrcadlovém, to jest dvojím, a to i co do prostoru. A protože právě zrcadla, dají-li se proti sobě, obrážejí nekonečno, jak jsme o tom již díky Bohu psali, i prostor našeho života jest nekonečný. Žijeme v nekonečnu, což značí i věčně, k čemuž nám dopomohla láska Boží a stále dopomáhej Bůh.“

„Bože,“ vzpomněla si náhle vévodkyně pod nebesy svého lůžka, „nesmím zapomenout na toho malého Pragra. Abych mu poslala nějakou tu knížku, aby se víc vzdělal, než ho vezmu sem do Vídně. Co bych mu asi tak měla poslat, musím pátrat ve své příruční knihovně a něco mu koupit i u knihkupce.“ A rychle obrátila v knížce stránku a tam stála hlava zřejmě konečná.

„Ano, pilná čtenářko,“ stálo tam, „teď se dostáváme k té závažnosti, jakou jest péče o zrcadla. Jakou jest jim třeba věnovati, aby se leskla a věrně obrážela, tudíž k návodům, jak je ošetřovati a čistiti.“

„Tak teď se konečně dozvím něco praktického,“ myslila si vévodkyně a četla:

„Péče o zrcadla jest nejdůležitější a jejich čištění jest nejtěžší. Nechci se vytáčeti, jak již v úvodu jsem pověděl, nýbrž poctivě pilným čtenářkám, jež jsou jistě již dychtivy, sděliti všechny ty znalosti a zkušenosti, kterých jsem nabyl u Mistra Sachse v Mürzzuschlagu a Mistra Hirschfelda v našem sídelním městě. Něco jsem již s pomocí Boží prozradil. Totiž kterak udržeti zrcadla co nejdéle mladými a nestarými a nehluchými, jak se říká, anebo též, povězme nyní, neslepými. Neboť jako člověk, stárne-li, hluchne, ba případně i slepne, taktéž i stárnoucí zrcadla, což dokazuje, že jsou živá. Aby se jim to nedělo, třeba je držeti na místech suchých a nevlhkých, tudíž nikdy v studních ani ve velkých parnech, tudíž nikdy nad pecemi a kamny, ani ve velkých mrazech a sněhu, tudíž nikdy na ulicích nebo stromech. Nutno je spravovati jako dobrý pastýř pase stádo. Co však činilo lidstvu potíž největší od chvíle, kdy vznikla, bylo jejich čištění. Jak je čistiti, aby přesně, věrně, jasně a svěže obrážela a leskla se na všech místech stejně, aby na žádném jejich kousku nebylo skvrny ani šmouhy? Docíliti toho u zrcadel velikánských, která pokrývají kus zdi či žijí dokonce od stropu až k podlaze, je přetěžké. Uklizeč krále perského čistil zrcadla donekonečna a nakonec vždy našel místečko, kde se objevila šmouha. I přikázal mu Peršan, aby zrcadlo zbavil i této šmouhy. I začal čistiti šmouhu zvíci krátkého provázku a ejhle, k hrůze zjistil, že sice šmouha dosti zmizela, ale její okolí jest zaneseno a nečisto, jako by ona šmouha byla přešla v jiné podobě o kousek dál. Když pak čistil tuto novou podobu šmouhy o kousek dál, zjistil, že i ona se vytratila, ale vzniklo na zrcadle místo jiné o kousek dál znečištěné od ní, a tak vlastně honil jednu a tutéž šmouhu po celém zrcadle, z místa na místo stále dokola, a vždycky zbylo místo, kde se objevila nová, po způsobu z deště pod okap či vyhánění čerta Belzebubem. Protože Peršani jsou fanatici, hned dělají to a hned pravý opak a nebyli by ukojeni, kdyby nedávali lidi na oprátku, dal král nakonec chudáka popraviti, tak krutý osud stihl neznalce čištění. V Linci byl případ továrníka Zapfa, jenž s pomocí Boží a andělů vyráběl hrnce a drátěné zahradní ploty, aby divocí králíci nemohli ničit zeleninu,“… bože, myslila si vévodkyně zas a hned četla dál: „a tento továrník měl služku Krátkou, jak jméno ukazuje, původem z uherské Budy,“… „Kriste pane,“ myslila si vévodkyně, „to snad není možné,“ a četla dál a tato služka také neuměla čistiti zrcadlo. Pánovi se zdálo pořád matné a nezářící, až nakonec služku vyhnal. Živila se nakonec milodary v mé rodné obci Ratten a zemřela v chudobinci. Jiná služebná, jménem Fanny Polster, se kvůli tomu, jak mi sdělil v dětství můj blažený kmotr, když zaslechla klekání, otrávila.“

„Otrávila, jak mu sdělil blažený kmotr,“ myslila si vévodkyně, „když zaslechla klekání. Strašné,“ myslila si a náhle…, náhle měla jakýsi nejasný dojem. Náhle, jak spočívala v poduškách na lůžku pod nebesy, měla dojem, že i ona právě teď něco zaslechla. Nebylo to však klekání. I když okno ložnice bylo dokořán, protože bylo horko, klekání nemohlo být slyšet, neboť byla noc. Vévodkyně něco zaslechla v ložnici. „Bože,“ myslila si, „něco se mi zdá. Je to určitě z té četby,“ a rychle četla dál. Facius se po způsobu otázek a odpovědí z katechismů chvíli ptal, z jakých důvodů se má člověk zrcadlům věnovat. „Věnujme se zrcadlům,“ psal, „z pěti důvodů. Které to důvody jsou? Za prvé ten, aby dlouho vydržela životná a mladá. Za druhé ten, aby věrně obrážela. Za třetí, aby se stále leskla, a tudíž byla i krásná, ať stojí či visí kdekoli, byť třeba v chlévě. Za čtvrté z úcty k bližnímu, kteří si před ně stoupnou. Za páté z úcty k sobě samým, stoupneme-li si před ně my. A jací že jsou největší a úhlavní nepřátelé zrcadel? Můj nesmrtelný učitel vídeňský Mistr Rafael Hirschfeld, znalec jazyka latinského, mně vštěpoval, že je jich tré. Prach, kouř a nečistá pára. Proč právě prach jest úhlavním nepřítelem zrcadel? Protože jest ustavičně ve vzduchu, aniž ho lze viděti. Prach je věčný a neviditelný, a jedině kde není, jest v nebesích v království Božím. Prach lze spatřiti zrakem teprve, snese-li se na věc, to jest usedne, a to po čase, až jé ho více. Nejsnáze tudíž usedá na věc, jsoucí v poloze vodorovné. Na tu se totiž snáší od svého přirozená, puzen přitažlivostí zemskou. Proto ona nešťastná zrcadla, jež položena leží, naštěstí jest jich málo. Jen člověk zpozdilý by kladl zrcadla na zem po způsobu koberců či dlaždic. Zrcadla zpravidla visí či stojí v poloze svislé a na ta prach nemůže usedati, nýbrž jak vzduchem poletuje, případně krouží, jen z boku dosedati. Avšak za čas prachu i na něm jest dost a ono se zamlžuje, šedne a ztrácí jasnost a krásu.“ A dále stálo:

„Zatímco prach je nepřítelem přirozeným, jsou jiní umělí, a to jest kouř z dýmek, fajfek, viržinek, doutníků a cigaret a kouř z lamp petrolejek, zvláště, když jejich knot čmoudí, ale i kouř z připálených pečení, což jest důvod maso nikdy nespáliti, a z připálených vdolek. Tak jest tomu u zrcadel v hospodách a rozmanitých krčmách, jak jsme se již zmínili, protože tam se nejvíce kouří. Obzvlášť nutné pak jest, nikdy nevěšeti zrcadla za komíny na střechách. Konečně nepřítelem zrcadel jest i zmíněná nečistá pára, a tou nejvíce trpí zrcadla v kuchyních, kde se na plotně ledacos vaří. Anebo též vyvařuje prádlo.“

Facius pak popsal, jakou vnější podobu má znečištění zrcadel.

„Jsou to jednak šmouhy, jednak různé kapky, jednak celkové zamlžení. Má-li laskavá čtenářka čistiti s úspěchem a rychle, musí napřed zvážiti tuto podobu. Nalezli jsme na některých zrcadlech šmouhy hnědé, ba narezlé, podobné ohonům komet, ale ty vznikly stářím zrcadla, jeho ohluchnutím, slepotou, nikoli zašpiněním, a ty se žádným čištěním neodstraní. Osleplým zrcadlům nelze dáti skřipců či brýlí, aby viděla, to spíše nám nehodným lidem, kteří do nich hledíme. Avšak šmouhy a tečky, které vznikly znečištěním, pak čistiti lze. Než povíme jak, povíme čím.“ A Demetrius Facius začal psáti o – jedech.

„Mon Dieu,“ myslila si vévodkyně, „o jedech…,“ a náhle, náhle opět měla dojem, že něco zaslechla. Nějaký podivný šramot, jako když si kočka brousí drápky, ale hned to utichlo. „Vskutku se mi něco zdá,“ myslila si, „to je z té četby,“ a četla dál. O jedech.

Facius se zmínil o denaturovaném lihu, rozmělněné síře, nadmangaňanu draselném, kyselině citronové, solné, sirném květu a petroleji.

„Ani nevím,“ psal, „zda všechny tyto ušlechtilé produkty přírody jsou skutečné jedy, avšak ať tak či onak, v žádném případě by se jimi zrcadla čistiti neměla. Ba ani pivem.“

Popisoval pak nejrůznější prostředky, jimiž se zrcadla čistívala, a rozlišoval ony, kterými se dosud čistí. Psal o čisté vodě studené a teplé, o vodě vlažné a horké, a prosil čtenářky, aby byly statečné, nemají-li teploměr, neboť totiž horkost vody lze zjišťovati prstem. Psal o smíšenině vody s čistým lihem či octem a znovu varoval před lihem denaturovaným, jaký pijí lidé rozvrácení, opilci, hýřilci, marnotratníci, die Schurken…, a vévodkyně v bílých poduškách zavrtěla hlavou. Varoval před vším mastným, jako by byl olej nebo benzin. „Benzinem lze čistiti skvrny na kloboucích a šatech,“ psal, „nikoli zrcadla, olejem pak nelze čistiti nic. Solí posypávati,“ psal, „jest možno ubrus střísněný vínem, ale zrcadlům sůl není nad zlato, nýbrž pod psa. Sypati sůl na zrcadlo jest jako sypati ji do vlastních očí. Skvrny z prádla odstraníme, namočíme-li prádlo do octa a pak naložíme do podmáslí, tuku zbaveného. Nakládati zrcadlo do podmáslí nelze, stejně jako višně nebo střevíc. Nelze ani zrcadla kartáčovati, jak to zvykem u koní, pak je pomocí zubního kartáčku potírati kyselinou citronovou, v bedničce v temnu nechávati a pak je tříti flanelem, namočeným do rozmělněné síry, tak se čistí slaměné klobouky. Suché bílé fazole svařovati s vodou bez soli a po jejím slití a vychladnutí jí čistiti zrcadla rovněž nelze, tak se zbavujeme skvrn po inkoustu, víně, mastnotách na hedvábných, vlněných neb bavlněných látkách, nikoli na zrcadlech, protože ony látky musíme pak vyždímati, zrcadel ždímati však nelze. Nadmangaňan draselný a soustředěná kyselina solná se sype k čištění do mastných sklenic, nikoli na zrcadla, a to nečistíme ani navlhčenou hlínou, jako to činíme při čištění dřevěného nádobí kuchyňského, střísněného mastnotou neb krví. Hlína, sající mastnotu, zanechává na zrcadlech strašné stopy. Jeden potulný léčitel jménem Franz Matras z Moosbachu…,“ „Kriste pane,“ myslila si vévodkyně, „z Moosbachu…,“ „přišel za císaře Josefa na čištění zrcadla octovým éterem. Jakže právě na něj? Protože jím léčil mdloby, křeče a bolesti zubů. Ale zrcadla nemají zubů jako srpy nebo nůžky, ani je nelze křísiti z mdlob a křečí, byť se tyto v nich dostavují, stojí-li před nimi upír. Trpce se onen léčebník spletl, že zaměnil léčení lidí za čištění zrcadel, a selky z Moosbachu, jelikož zdravý rozum měly, ho vyhnaly. Smutně však skončil jiný odvážlivec jménem Settelle, kterého osobně znal můj ctihodný učitel Hirschfeld. Sloužil u jednoho štýrského knížete za panování císaře Ferdinanda. V salonu Jasnosti zkusil čistiti zrcadlo tím, že svařil vodu s naškrábaným benátským mýdlem. Jenže tím způsobem čistíval pštrosí a labutí péra na kloboucích paní kněžny, kde to pomáhalo. Ale musil pak ta péra ještě rukou vymačkati, vložiti mezi dvě plátna a klepáním je vysušiti a pak je obraceti nad žhavým uhlím s kapkou sirného květu, aby se opět kadeřila a zkudrnatěla. U zrcadel to nejde a onen Settelle, veden Duchem svatým, toto vskutku nečinil. Jen sirný květ a louh z onoho benátského mýdla použil, zřejmě sveden tím, že čistí benátské zrcadlo podle hesla svůj k svému, avšak to stačilo, aby kníže z toho ochuravěl. A když se pak dozvěděl, že mu sluha zcizil groš, který pak propil v hospodě a vraceje se na zámek zpíval neslušnou píseň o jakési Hildě, dal ho metlou vyšlehati ven a on pak skočil do Achenského jezera u Pertisau. Nešťastník učinil něco podobného, jako by sušil mokrou obuv. Bota nebo střevíc se totiž naplní ovsem a postaví na suché místo blíže teplých kamen. Běda však, jestliže přímo ke kamnům anebo dokonce na ně.“

„Hrozné. Strašlivé,“ myslila si vévodkyně a četla dál:

„Hlavní těžkostí při čištění zrcadel, jak pilné hospodyňky přisvědčí, jest to, co se přihodilo nešťastnému uklizeči perského krále. Odstraňuje jednu šmouhu, odstraní ji z toho místa, přičemž ji vlastně neodstraní, nýbrž posune. Honí tedy čistič šmouhy po zrcadle, a když se mu pak po dlouhém úsilí podaří, že je již celé zrcadlo čisté, ejhle zjistí, že takovým není těsně u rámu a hlavně v jeho koutech. Ne nadarmo se říká, kdo stále kličkuje, že byl zahnán do kouta. I šmouha byla zahnána do kouta. A stejně tak se to stává při čištění teček anebo kapek na zrcadle. I ty lze nešťastně rozetříti a honiti po zrcadle z místa na místo, až nakonec i ony jsou s pomocí Boží zahnány k rámu, hlavně do jeho kouta. Ale to vše je, čistotná čtenářko a moudrý čtenáři, vada. Neboť zrcadlo musí být čisté i u rámu a v koutech. Jaká vada při čištění toto působí, ptáme se? Vada ta, že se místo čištění roztírá. Aby se neroztíralo, ale skutečně čistilo, povíme za chvíli. Aby se znečištění odstranilo u rámu a v koutech, když už k němu u některých nešťastnic dojde, povíme hned. Nezbývá pak ničeho, než vzíti klůcek.“

„Nezbývá, než vzíti klůcek,“ myslila si vévodkyně a náhle, už potřetí, měla dojem, že něco slyší. Pozdvihla hlavu v poduškách a chvilku naslouchala. Něco někde jako by šramotilo. „Pane bože,“ naslouchala, „jako by tu někde byla myš. Ale to je vyloučeno. Jak by se sem dostala. Pane bože,“ myslila si, „vždyť je to bezmála jako v tom salonu nebohého strýce. To snad není možné. To se mně přece jen zdá. A u strýce…, strýce se mi to také musilo tenkrát zdát, ač vlastně…,“ vzpomněla si, „i Stockalp tam něco slyšel. Což tam něco neslyšel i Stockalp?“ v duchu se zasmála, „kladu si otázku po způsobu katechismu skoro už jako ten Demetrius Facius, pro dnešek dost.“ A zavřela knížku, dala ji na noční stolek a zhasla. Když pak vzápětí usnula, zdálo se jí, že má v kabinetu dva telefony…

*

V polovici září, když již ve Vídni dlela paní Colloredo, řekla vévodkyně Uhrmachrovi, s diářem v ruce: „Pozvěte na třetí hodinu Pummela do kabinetu. A prosím vás, zjistěte na komisařství adresu tohoto pána.“ A podala komorníku lísteček se jménem malíře Daniela Diezlera. Ve tři přišel Pummel.

„Tak si sedl,“ řekla vévodkyně, „chce-li něco k pití, pověděl.“ Požádal o kapku francouzského koňaku. Bylo stále krásné teplé počasí, i když už byla polovice září.

„Nuže, Pummel,“ řekla vévodkyně, „konečně nastal čas. Snad ví, jaký čas nastal…, je připraven provést na zkoušku, co zná od mistra Rubiniho?“ a když kočí velmi ochotně přisvědčil, vévodkyně pokračovala:

„Prášek od lékárníka Doora připraven?“

„Jasnost se může spolehnout,“ odvětil ochotně. Pummel.

„A věří, že se mu to povede? Přece to již hezkých pár let nedělal,“ a Pummel se jen usmál a sáhl si na ucho, kam mu sahal jeden konec kníru.

„Dobrá, tak v pátek, a čistě pro domácí lidi. Jen dva ze svých přátel zvu, u nichž je záruka mlčení. Premiéru bude mít při otevření hotelu a to musí být překvapení, ne aby to předem věděla celá Vídeň. Pozvu hraběnku Colloredo-Mansfeld, které jsem to slíbila, a pak jednoho malíře. Bude se to konat ve čtyři odpoledne.“

„Kdyby Jasnost dovolila,“ Pummel celý zářil, „smím vědět, v kterém pokoji? Kvůli prostoru a světlu.“

„Mám za to,“ kývla a vybídla kočího, aby se napil, „že by vhodným pokojem pro jeho vystoupení byl jeden z těch pěti v druhém patře, vedle knihovny a herny. Prohlédl si je a vybral si sám.“

Po Pummelově odchodu se dostavil komorník s adresou Daniela Diezlera. Malíř bydlil v sedmém okresu v Neustiftgasse. „Užasne,“ myslila si vévodkyně, „až dostane mé pozvání, i když už jistě ví, kdo jsem. Jistě se to již dozvěděl od pana Musila, který to jistě už ví od svého bratrance pana Radechowského. Zrušit jedno inkognito znamená zrušit všechna.“

V pátek dopoledne řekla vévodkyně komorné:

„Tak, Justino, dnes tedy spatří div. V Neukirchenu mohla spatřit kamzíky, jaké může vidět v zoo v Schönbrunnu, ale tady uzří něco, co ještě neviděla. A nedivila se stále, že kočí. Už jsem jí řekla, že bude v hotelu zastávat významné místo, a tak to vzala jednou provždy na vědomí.“

Pummel vybral salon hned vedle herny. Bylo v něm několik skupinek stolků, křesel a židlí s potahy v jahodové a světle zelené barvě. V oknech visely těžké atlasové záclony, vroubené bílou krajkou. S domovním správcem tam poněkud přestavěl křesla a před čelní stěnu postavil stůl z knihovny. Přikryl jej tmavým ubrusem, takže vypadal jak katafalk. Nakonec stáhl v oknech rolety.

V půl čtvrté se dostavila paní Colloredo s taštičkou a za chvíli přišel i Daniel Diezler. Vévodkyně je přijala ve skvostném salonu rokokovém v prvním patře vedle salonu hudebního, ve světlém a vzdušném, s vyhlídkou na Belveder.

„Drahá hraběnko, ráda bych vám představila akademického malíře Daniela Diezlera, portrétistu, který se nedávno vrátil z Paříže. Kdybych vám vyprávěla, kde jsme se poznali, musila bych vám líčit, jak píši divadelní hru. Raději povím něco jiného.“

Malíř dnes neměl zelené kalhoty a kostkované sako, jak chodíval do kavárničky, nýbrž šedý oblek, jen u krku svou žlutou hedvábnou šálu, a jinak ty delší vlasy a malý knírek, a v ruce kytici růží. Byl to on, neokázalý, klidný, skromný, nicméně vévodkyni neušel i jeho skrývaný úžas, vzešlý z neočekávaného překvapení, ostatně to stejné jako před pár měsíci u pana Radechowského na zámečku EM. Vlídně se na něho usmála, poděkovala za růže a nabídla křeslo.

„Co vy, ma chère, stran dnešního pozvání z mých někdejších slov jen tušíte,“ řekla hraběnce, „Mistr Diezler netuší vůbec. Jednou jsem se s Mistrem radila o jistém zařízení, které se týká zrcadel, jež zatím držím v tajnosti a o němž nevíte ani vy, ma chère, a to jen proto, abych vás neochudila o obrovské překvapení… za rok. Co víte důvěrně vy, má drahá, neví Mistr, a co může tušit Mistr, netušíte vy, takže tajemství je sice poněkud vyřčeno, ale jen z části. Je ve dvojích rukách napůl, jako když má klenotnice dva různé klíče, z nichž každý má jiná osoba.“ Zavolala komorníka, dala donést griotky a zeptala se, zda je již nahoře v komnatě vše připraveno.

„Všechno, až na mýdlo,“ uklonil se Uhrmacher.

„Jezusmaria, Duchesse,“ zaráčkovala ve smíchu hraběnka, „snad se tam nebude někdo koupat,“ a vévodkyně řekla komorníku:

„Personál se tam už může scházet.“

„Ráda bych totiž, Mistře,“ řekla malířovi, „poznala váš názor na to, co spatříte. Je to představení zatím jen na zkoušku, jen pro domácí lidi. Pak bych vám ráda ukázala pár obrazů a vyslechla váš názor na restaurování jednoho rodinného portrétu, který, jak se mi zdá, ztrácí barvy a šedne.“ Hovořili o Paříži a podivné chudačce Barbaře, kterou se malíř pokouší pravdivě a věrně zobrazit, když přišel Uhrmacher a ohlásil, že nahoře je již vše uchystáno včetně mýdla a personál je shromážděn.

„Kdybyste, drahá hraběnko, a vy, Mistře, slyšeli při představení nějaké výkřiky,“ řekla vévodkyně na schodech, když stoupali do druhého patra, „tak se neznepokojujte. I kdyby to byly výkřiky hrůzy…, já vlastně sama přesně nevím, co uvidíme…, vzejdou od mé komorné Justiny, která se pak brzy po nich opět vzpamatuje. Vzpamatovala se brzy i po jedné návštěvě v jistém pohřebním ústavě a dokonce i po četbě o upírovi.“

V salonu bylo devět lidí. Stockalp, domovní správce, starší kuchařka Nowotna, děvčata z kuchyně, uklízečky a Justina. Seděla v křesílku hned u Pummelova stolu, hned v první řadě, a vévodkyně se usmála. Hraběnku a malíře posadila vedle komorné a sama si sedla opodál k personálu. Pak Stockalp přehlédl stažené rolety proti slunci a rozsvítil dvě uchystané lampy. Pak přišel Pummel.

Přišel dveřmi z herny.

Přišel v parádním fraku a v bílých rukavičkách. Na hlavě měl hedvábnou čepičku se střapcem. „Kriste pane, kde to sebral,“ myslila si Justina a zasmála se, a ač jí vévodkyně ze svého místa neviděla do tváře, cítila, že je velice vzrušena. Pummel se uklonil a ukázal před sebe na stůl podobný katafalku. Stály na něm dvě lahve vína, červené a bílé, pět skleniček, veliký skleněný průhledný pohár, který se nazývá „obřím“, vysoká broušená váza a konečně jakási miska jakoby z koupelny a u ní papírová trubička. Pummel se uklonil podruhé a začal mluvit…

Mluvil plynule, jako by četl, zpěvně, jako by zpíval, jasně, jako by řečnil, a přece mu nebylo rozumět ani slova. Kočí mluvil zcela neznámou a nikdy neslýchanou řečí. Chvílemi se přitom chmuřil, jako by pronášel něco truchlivého, a ukazoval přitom na černý ubrus na stole, chvílemi se zas rozveselil, jako by vyprávěl něco komického, a ukazoval přitom na obě lahve vína. „Co tohle znamená,“ myslila si Justina, „co tohle je, blázní,“ ale poslouchala napjatě a nerozuměla stejně jako nikdo.

Pak začal Pummel prokládat řeč německými slovy, čím dál více a více, až pozvolna a nenápadně mluvil jen německy. O tom, že si pokládá za velkou čest předvést jen několik kousků z toho, co ho naučil jeho nesmrtelný učitel…, Mistr Rubini. Tento neuvěřitelný přechod odměnili přítomní potleskem. A kočí řekl:

„Děkuji panstvu za aplaus. Jak mě mrzí, že se tu stal takový malér. Já jsem totiž mluvil od první chvíle německy, ale vsugeroval jsem panstvu, že mluvím jinak. Čím déle jsem tak mluvil, tím méně jsem to panstvu vsugerovával a tím více panstvo slyšelo pravý jazyk, kterým jsem ve skutečnosti mluvil. Teď mu to již nevsugeruji vůbec, takže slyší už jen řádnou němčinu.“

V salonu se ozval nový potlesk a i smích. Smála se Justina v první řadě. „Úplný podvodník,“ myslila si, „lže, jako když tiskne,“ a kočí pokračoval:

„Vyrábí se mýdlo Manol, australské a bez sody. Vyrábí ho centrální drogerie jistého pana Vítka v Praze v zemi České, ve Vodičkově ulici, in der… Vodicka-Gasse. Já to mýdlo tady mám, ale ne proto, abych se tu teď před panstvem myl,“ řekl a Justina si myslila: „To by tak ještě scházelo. Aby si tu kočí myl ten svůj knír a uši,“ a hlasitě se zasmála a napjatě poslouchala dál. „Já to mýdlo rozpustil ve vodě a udělám z něho bublinky, aby tu ve vzduchu byly duhové krásy.“ A vzal misku a trubičku a začal foukat bublinky…, a v salonu nastal další údiv. Nad hlavou kočího se objevilo pět nádherných koulí, od nejmenší po největší, třpytivé koule z duhových křišťálů a zůstaly tam nehybně tkvět jako sedm vzácných křehkých duhových klenotů za hlavou Matky boží. Salonem zazněl užaslý šepot a potlesk. „Jak tohle asi ten kočí dělá,“ kroutila Justina hlavou, „jak to dělá, ovšem, kejklíř, cirkusák…, co kdybych tak vstala a sfoukla mu to…,“ a Pummel řekl:

„Tyto koule jsou stvořeny z toho mýdla Manolu. Spoustu děkovných dopisů dostává ta pražská firma a jak možno čisti i v tisku, také od madame Emy Destinn, slavné zpěvačky, toho času královské dvorní opery pruské. Dámy a pánové sice ví, že mýdlo je vzácné, ale že se z něho dají tvořit i tyto nehybné koule, je pro ně tajemstvím.“

„Podvod,“ myslila si Justina a zírala dál.

Pak se Pummel uklonil a sepjal ruce.

„Snad se nechce modlit, blázen,“ myslila si Justina a Pummel řekl:

„Křišťál se tu sice vznáší, ale zde je prázdná váza. Nesluší se, aby panstvo bylo bez květin.“ A zdvihl ruce výš, a náhle se mu v nich, kde se vzala, tu se vzala, objevila kytice košatých chryzantém, vysokých útlých tulipánů a gladiol. S úsměvem je dal do vázy, a než mohli hosté vydychnout, zdvihl ruce znovu a za mžik vkládal do vázy kytici přepestrých jiřin, růží a hyacintů. Salonem zazněl veliký potlesk. Bylo vyloučeno, že mohl mít ty kytice v rukávech, bylo to prostě nemožné… A Justina žasla. „Kde se to jen,“ myslila si, „ten kočí naučil. Inu, komediant, v tom cirkuse v Paříži. Ale je to podvod. Všechno je podvod a trik a kočí je podvodník,“ myslila si, avšak žasla a držela si dlaň u úst. A pak se Pummel znovu uklonil, uklonil pětkrát.

„A nyní, vzácné panstvo, přejdu,“ pronesl pomalu a vážně, „k vyvolání duchů.“

„Mais non,“ myslila si vévodkyně, „aby tak i prorokoval, věštil jako Isyacus anebo Kneffl,“ a s úsměvem vzhlédla. A Pummel pokračoval:

„Prosím panstvo, aby se laskavě připravilo na nejhorší. Oživí se před vašimi zraky různé stvůry, již dávno mrtvé. Bude třeba zachovávat naprosté ticho,“ zvolal a vtom se ozval výkřik. Z první řady.

„Mohla vykřiknout už o něco dříve,“ myslila si vévodkyně, „reaguje nějak pomalu.“ A kočí začal. Nejprve si elegantně svlékl bílé rukavičky a ukázal ruce. A teď se ozval výkřik další. Na prsteníku levé ruky se mu leskl velký pseudorenesanční prsten vévodkyně. Ten otvírací, borgiovský, s červeným granátem, z dílny Stefana Radechowského… „Její Jasnost paní vévodkyně byla tak laskava,“ řekl kočí, „že mně na tuto produkci zapůjčila pro štěstí tento vzácný šperk…,“ a vévodkyně si teď pomyslila, že toto by napříště říkat neměl. Chvíli bylo ticho a pak Pummel pokračoval.

„Zde mám dvě lahve vína, červené a bílé, které otevřu.“

A vyňal otvírák a otevřel.

„Jako číšník,“ myslila si Justina, „mohl by posluhovat U Zelené straky. Bei der grünen Elster, snad nechce to víno zkazit, kejklíř, ještě bude ničit víno…,“ ale zírala, zírala a Pummel řekl:

„Že je to skutečné víno, rakouské, dobré, o tom aby se předem přesvědčili, prosím vzácné hosty.“ A obrátil se na hraběnku Colloredo-Mansfeldovou v první řadě. „Jaké víno račte, paní hraběnko, ochutnat, bílé nebo červené?“ a hraběnka se zasmála a zaráčkovala: „Tak tedy bílé.“ A kočí jí nalil do sklenky kapičku bílého vína. „Hochštapler,“ myslila si Justina. „A jaké vy, Mistře?“ obrátil se na malíře, a malíř pravil: „Také,“ a kočí mu nalil rovněž kapku. A náhle, z ničeho nic, z ničeho nic a zcela nečekaně se obrátil na Justinu a Justina strnula.

„A jaké víno,“ usmál se od ucha k uchu zdvořile a sladce, „si přejete ochutnat vy, demoiselle, slečno…?“ a Justina trnula. Ale probrala se kupodivu hned. Justina se náhle usmála a zvolala:

„Červené…,“ a kočí jí nalil plnou sklenku červeného, divže nepřetekla.

„Kriste pane, Kriste pane,“ myslila si, „to není možné…,“ a vypila tu sklenku naráz…, a už poslouchala další Pummelova slova, každé slůvko a sledovala každý jeho pohyb… A Pummel pravil:

„Vzácní hosté tedy jistě potvrdí, Madame la comtesse, slečna Justina i Mistr, že pili vína. Vzniká totiž někdy podezření, jako bych v lahvích neměl víno, ale nějakou podivnou kouzelnou vodu. A teď z každé lahve naliji do tohoto obřího poháru… trochu bílého,“ a kočí lil bílé, „a trochu červeného…,“ a kočí lil červené a Justina hleděla a hleděla a začala kývat hlavou. „Vidíte, panstvo, jak se obě vína v poháru smísila a vzniklo víno růžové, vino rosso…, račte to vidět?“ zeptal se a všichni přisvědčili a přisvědčila i Justina v první řadě. Kočí si pak rukou přejel svůj obrovský knír a začal pomalu, pomalu pohybovat rukama nad pohárem a mluvit…

„Tento obrovský pohár jsem přivezl z Nepálu. To je země v Asii pod pohořím Himálaja, o které Evropan ani neví. Tento skleněný obr byl vyfoukán v městě Páthánu píšťalou dva metry dlouhou ave foukání se střídali tři domorodci s plícemi přepnutými, neboť pohár spotřeboval deset kilogramů roztopeného skla…,“ kočí mluvil a nad pohárem šermoval rukama, „… musilo se foukat hodinu a patnáct minut… Král Nepálu je pak odměnil…,“ kočí mluvil a mluvil a stále nad pohárem dělal kruhy, „…král jim dal vysázet… třicet zlatých a mně pohár věnoval, když jsem mu v lese pod jednou horou zachránil život před medvědem…,“ a Justina pískla. „Že by byl v tom Nepálu,“ myslila si, „to jsem nikdy neslyšela, ale možné, možné to je, když to říká…,“ a pak…

Pak se náhle začalo v poháru cosi podivného dít. Růžové víno jako by se v něm náhle začalo hýbat. Jako by to už ani nebylo víno, ale nějaký vzduch stále lehčí a lehčí a ten vzduch se začal barvit. V růžovosti vznikala barva jako sníh, barva jako oheň, barva jako ametyst, barva jako nebe, barva jako tráva, barva jako pampeliška, barva jako pomeranč a náhle se ten vzduch stal očividně párou. Přepestře barevnou párou. A začala z poháru vystupovat, stoupala, pod rukama kočího rostla, růžová, červená, fialová, modrá, zelená, žlutá, oranžová, nad hlavu kočího stoupala, obestřela nehybné mýdlové bubliny, které se v ní třpytily jako zlatové duhy, a rozptylovala se i do stran a obemkla i vázu s květinami a dosáhla téměř k stropu, a salon žasl.

„Jsme ve světě přízraků,“ hovořil kočí jednotvárným hlasem, jak ho vévodkyně snad nikdy neslyšela mluvit, „nejsme v jiném světě, ale jiný svět je v této komnatě. Pohleďte na tyto chryzantémy, tulipány, gladioly, jiřiny, růže, hyacinty, jak oživují, začínají se hýbat…,“ a skutečně, květiny ve váze se začaly hýbat a chvět, a náhle z nich, nad vázou, vyrůstaly jakési postavy. Barevné, košaté, roztřepené i vysoké a štíhlé… A Justina pískla. „Zde vidíte,“ pokračoval kočí, celý v mlze, avšak viditelný, „zde vidíte dávného krále Kurua, Bharatova potomka ze sedmého pokolení, zde vládce Sántanu, zde boha Višňu a bohyni Kálí, zvanou též Durga, manželku Šivovu, to jsou nesmrtelná božstva. Ale teď, pohleďte sem…,“ kočí ukázal nad pohár a tam z mlhy znenáhla vyvstával jakýsi chobot a pak kly, uši, hlava a byl to slon…, pak se měnil na jakéhosi nosorožce a pak na poprsí velké hnědé opice a tu zazněl velmi hlasitý výkřik. Z první řady. Pak se zjevila hlava obrovského papoucha, krokodýla a pak pruhovaný tygr…, to se ozval další výkřik z první řady, a pak se zjevily jakési tmavé, červené a zelené příšery, netopýři, hyeny a vlci, a to již zněly výkřiky i ze zadních křesel od dívek z kuchyně a uklízeček, ale nejsilnější stále zněly z první řady…, a pak jako by se proměnil sám celý kočí. Místo něho stál v mlze jakýsi veleop. Už neměl bílý límeček, frak, knír, čepičku se střapcem, ale chlupatou hlavu, velké uši, zšikmělé zploštělé čelo, černé, husté obočí a temné podmračené oči a z širokých vystouplých úst cenil chrup…, teď zazněl z první řady výkřik již strašlivý. „Kriste na nebi, Pane Bože,“ hnalo se hlavou Justiny, „to je strašné.

To je strašné. Vždyť to je celý Stockalp. Ale kdepak Stockalp. To je něco mnohem hroznějšího. To je orangutan. To přece nemůže být člověk…“

Pak to všechno zmizelo. Zmizely zrůdy, mlha, bubliny, objevil se kočí ve fraku s hedvábnou čepičkou. Na stole stály dvě prázdné lahve od vína, sklenky, miska a trubička, obří pohár prázdný a suchý, jako by v něm nikdy nic nebylo, a váza prázdná, bez jediného kvítku. Na kraji stolu ležely Pummelovy bílé rukavičky. Kočí si je oblékl, poděkoval panstvu za zájem, uklonil se a jak přišel, tak odešel. Dveřmi do herny.

„Étonnant, úžasné,“ řekla hraběnka Colloredo-Mansfeld, „um Gott, quelle surprise.“

„Výtečné,“ řekl malíř Diezler, „vynikající.“

„Hrozné. Hrozné a příšerné,“ vykřikla Justina. „Příšerné a strašné. Ten Pummel, ten Pummel je… obrovský umělec. To přece nejsou žádné triky,“ vykřikla popuzeně, „to přece Kriste pane, není žádný podvod. To je…“ a řekla: „Eine grossartige Kunst. Velkolepé umění.“

Vévodkyně dala donést personálu do salonu smažené mandle, oplatky a biskupský chlebíček, řekla si: „Ať jsou pohoštěni, když byli na produkci…,“ a zaběhla do herny, kde si kočí odepínal motýlka. „Bylo to velmi dobré,“ řekla, „měl úspěch. Výtečně to učinil, když sypal z prstenu do poháru ten prášek, to nepostřehl nikdo a dokonce ani já, která o sypání přece dávno vím. Zřejmě se přitom musí mluvit, aby se odvedla pozornost. Takže teď někdy šel k lékárníku Doorovi, ať mu prášku udělá víc, ať má zásobu.“ Kočí zářil a s díky vrátil vévodkyni prsten.

„Ano, dobrý mechanismus udělal pan zlatník,“ kývla vévodkyně, „až to bude dělat o premiéře, o prstenu ode mne se však nezmiňoval. A řekl si v kuchyni o láhev koňaku a o ruskou citrónovou rýži.“

Pak se odebrala s hraběnkou a malířem do menší jídelny. Na stole tam stály tři sklenky s likérem ze hřbitovního kvítí a jedny přesýpací hodiny. Malíř si prohlédl zátiší vlámských a francouzských mistrů a vitríny se vzácným porcelánem a vyjádřil svůj obdiv. Pak usedli ke stolu. Napili se, hraběnka se smála a malíř řekl:

„A smím-li vědět, Jasnosti…, kdo vlastně ten výtečný kouzelník, který dokázal takové iluze, byl. Kdo byl ten umělec…?“ a vévodkyně s úsměvem na rtech řekla: „Můj kočí.“

„Vzácná, avšak též podivná dáma je paní vévodkyně,“ myslil si malíř, když jedl polévku z mozečků, „zaměstnává kočího, který je kouzelník, anebo… zaměstnává kouzelníka, který je kočí. A na stole…,“ myslil si, když jedl tresku, vařenou v kyselém vývaru, „na stole přesýpací hodiny…,“ a při hovězím mase se smetanovým křenem a nakládanými ryzci si myslil: „A před večeří se pil likér z hřbitovního kvítí.“ Když pak přišla pečená koroptev s červeným zelím a nakonec biskupský chlebíček a ruská citronová rýže, připomněl si rozhovor v kavárničce pana Musila a myslil si: „A jak podivuhodný nápad paní vévodkyně s tím zrcadlovým sálem, vskutku podivné nápady má paní vévodkyně, zvláštní a nevídané, avšak je to vzácná dáma.“ Po večeři se odebrali do prvního patra do kabinetu a vévodkyně ukázala malíři portrét svého zemřelého muže. Malíř svěsil obraz se zdi a pozorně ho prohlížel.

„Dílo Anselma Feuerbacha,“ kývl, „to je ovšem výtečné. Feuerbach, málo plátno, patří k vrcholům německého malířství našeho století. Vidím-li dobře,“ řekl, „čtu tu vročení, 1878, tedy portrét dva roky před mistrovou smrtí v Albergo della Luna.“ A sdělil, co si myslí o restaurování portrétu.

„Nezdá se mi, že by barvy šedly. Nemýlí se Vaše Jasnost? Není to snad i tím, že tu portrét visí v nepříhodném dopadu světla? Kdyby se pověsil třeba více k oknu…“

„Dáme ho zatím na jeho původní místo,“ řekla vévodkyně a pak vedla hraběnku a malíře do „velkého sálu“, do galerie předků.

26.

„Pane šéf,“ řekl pomocník za závěsem v knihkupectví na Mariahilferstrasse, „nějaká dáma v kočáře přijela, myslím, že u nás již byla, ale možná že nebyla, že tu byl její sluha,“ a knihkupec se zamračil.

„Co to říkáte za nesmysly,“ zamručel, „když ji neznáte, jak můžete vědět, že tu byl její sluha? A jak můžete vědět, že tu byl sluha od ní, když ji neznáte? Obslužte sám.“ A pomocník odešel do krámu, ale knihkupec se přitiskl k závěsu a poslouchal.

„Jakou knihu si milostivá paní přeje?“ zeptal se pomocník a vévodkyně řekla: „Spíše asi tři. Zajímavé, ale i poučné. Které by doplnily školní vzdělání.“

„A pro muže nebo ženu?“ zeptal se pomocník.

„Pro hocha.“

„Máme tu nové vydání pohádek bratří Grimmů.“

„Pohádky jsou sice krásné,“ odvětila vévodkyně, „ale jemu je třeba něčeho pro život.“ A myslila si: „Život pro většinu pohádkou není.“

„Tak pak je tu román z oblasti zločinné,“ oznámil pomocník, „pojednává o čtyřech vraždách. Jedna učiněna nožem, druhá pistolí, třetí polenem a čtvrtá nejstrašnější. Jedem.“

„Jedem,“ opakovala vévodkyně, „to rovněž ne. Život nejsou jen vraždy nebo jedy. Něco pro život.“

V té chvíli už vstoupil do krámu knihkupec a sám se ujal obsluhy.

„Rukulíbám, milostivá paní,“ uklonil se, „právě vyšel Mark Twain Podél rovníku. A pak Nový atlas světa a od pana de Coster Příběhy Tylla Ulenspiegela.“

Vévodkyně si knihy prohlédla a vzala je.

„Mám tu ještě jednu parádní věc,“ řekl knihkupec, „kdyby dáma měla zájem, je po ní velká sháňka. Tato…“ A dal na pult knihu. Nazývala se Učebnice řeči indické.

„Tam ten hoch nikdy nepojede,“ zavrtěla vévodkyně hlavou, „… poslyšte, pane knihkupec, mám od vás knihu o zrcadlech, kterou napsal jistý pan Demetrius Facius. Nenapsal snad ještě něco?“ a knihkupec se uklonil.

„Je už starý, ale za nějakou dobu dostaneme jeho poslední dílo. Bože, jak se jen jmenuje…,“ a knihkupec hledal v šuplíku nějaký papírek a pak zvolal:

„Ano, už to mám. Kniha se nazývá: Jak citlivě a umělecky a přitom lehce a bez značné tělesné námahy k potěše hostinských či kolemjdoucích hráti na flašinety.“

Doma v příruční knihovně vybrala vévodkyně ještě pár knih jiných. Povídky Gustava Flauberta, Kellerova Zeleného Jindřicha, myslila si: „Kniha velmi tlustá, ale už klasická…, Pavlov O funkcích trávicích žláz snad ne, to by nechápal, ale Springrovy Dějiny Rakouska ano.“ Byly psány před několika desítkami let a vévodkyně je měla velice ráda. „Jsou sice dost nelítostné, napadají panování obou předchůdců dnešního císaře a také kancléře Metternicha, ale jsou nadmíru vtipné, proč by mu škodily,“ a přidala ještě Strýčka Váňu od Čechova. Knihy dala zabalit a poslat Wenzlovi Pragrovi do Neukirchenu.

Příští rok, koncem měsíce března, malého Pragra pozvala do Vídně.

Napsala: „Ať přijede Wenzel Prager ke kuchařskému učení do Vídně, vlakem v 17.35 hodin na nádraží Františka Josefa 25. března a před nádražím postojí. Někdo pro něho přijede. Vídeň 12. března 1898.“

Hoch přijel 25. března v 17.35 a před nádražím Františka Josefa na něho čekal Pummel s kočárem.

„Jak ho Pummel pozná,“ zamračila se Justina, „ne, Pummel ho jistě pozná, Pummel je zkušený a chytrý, ale jak pozná Pummela ten froc?“ a vévodkyně odvětila:

„Justino. Pozná-li jeden druhého, pak už netřeba, aby druhý poznal prvního, to snad dá rozum,“ a Justina se znovu zamračila a řekla:

„A to se musí vézt v kočáře? Šafářík? Vždyť je to ještě dítě a u nich se snad někdy sveze leda na valachu,“ a vévodkyně pravila: „Právě že je to ještě dítě, musí se vézt v kočáře. Vlakem z Neukirchenu do Vídně nezabloudí, avšak z vídeňského nádraží na Rennweg ano. Takový kus cesty sám nedojde, když tu ještě nikdy nebyl, a stále se ptát lidí nebo si snad dokonce vzít drožku si netroufne. Anebo má snad jet na valachu vídeňskými ulicemi?“

Hoch měl na sobě své sváteční šaty, jejichž rukávky a nohavice mu byly už poněkud krátké, měl černé šněrovací botky, na hlavě čepičku a v ruce dřevěný kufřík se jménem, s jakým rukují vojáci na vojnu. Měl také pláštík a byl značně vyplašený. Vévodkyně ho ubytovala v jednom pokojíku v přízemí domu, poblíž bytu Stockalpova, kde dohromady nic nebylo, jen pár zbytečností. Dala mu tam donést z půdy stůl, dvě židle, postel s ložním prádlem, velkou skříň, umývadlo, na zeď zrcátko a pár obrázků, záclonku do okna a kobereček na zem. V rohu byla kamínka a truhlík s otopem. Hoch jen koukal, mohl na tom nechat oči a zřejmě nevěřil, že by tam mohl bydlit.

„Zatím se budeš učit kousek odsud, na Schwarzenbergově náměstí v restauraci pana Stubra,“ řekla mu v tom pokojíku vévodkyně, „zítra ráno tě tam dovede Stockalp, pan majitel vás bude čekat. U něho budeš i jíst, večeřet však budeš zde. Abys měl nějaké kapesné penízky, budeš dostávat na měsíc patnáct korun.“ Hoch nevěřil svým uším a snad myslil, že se mu to zdá. Nebyl schopen vypravit ze sebe slovo. „Je po otci,“ myslila si vévodkyně, „potřebuje se trochu osmělit… Tady máš,“ řekla, „inkoust, pero a papír a napiš domů, že jsi dojel, ať nemají strach. Kdybys něco potřeboval, řekneš Stockalpovi. Kdyby zde nebyl, stará se teď o jeden palác, řekneš domovnímu správci. Také se můžeš obrátit… na slečnu Justinu, komornou.“ A mile se na hocha usmála a odešla.

„Madame věří,“ zeptala se Justina své paní v budoáru, „že se ten spratek vyučí? Není snad tak trochu… hloupý?“

„Nejen že není hloupý, Justino,“ odvětila vévodkyně, „nýbrž je dokonce chytrý. Měl nejlepší známky. A že se chci o něho postarat? Vzpomněla si, co říkal pan Globetrotter. Nebýt hodných lidí, kteří se ho v mládí ujali, nikdy by se nebyl stal majitelem pohřebního ústavu a ani by neuměl francouzsky. A pak, Justino, přece snad nezapomněla na naše filantropisty na francouzském zámku a na ty všechny spisy, které jsem četla. Na Rousseaua, Diderota, Voltaira, Turgota…, to se nesmí jenom číst, ale i podle toho cítit. Kdyby věděla, kdo to byl Commenius a Pestalozzi, asi by to pochopila. Ona nikdy neslyšela, že chci jednou založit i sirotčinec a domov pro chudé?“

Pak vzala poslední pařížské módy, které ležely v budoáru na růžovém stolku a pravila:

„Ať je k chlapci hodná, to jí říkám! Potřebuje vlídné slovo, a ne nějaké strašení. Ne nějaké řeči o utopeném v Seině nebo o čínských příšerách, což, jak vím, právě čte, a natož o upírech. Chlapec je tu úplně sám, ve světě neznámém, nikoho tu nemá. Nesmí ho strašit.“ A odložila pařížské módy a řekla:

„Dám mu ušít nějaké šaty a koupím mu i nové boty a klobouček. Až začne provoz v aspernském hotelu, doučí se tam. A propos,“ dodala, „někdy vyjde nová kniha toho Facia, to jsem jí snad nesdělila, když jsem tenkrát loni byla u knihkupce pro knihy. Bude pojednávat o tom, jak snadno hrát na flašinet.“ O den později řekla Justina své paní na chodbě: „Aby se však nedal… na pití.“

„A co by se dával na pití?“ vzhlédla vévodkyně, „jak na takovou hloupost přišla? Co vím, šafář nepije, ani jeho žena, copak hoch na to vypadá?“ a konečně den třetí řekla Justina v kabinetu: „Aby snad… nekradl.“

„Justino,“ pravila vévodkyně přísně, „mně se z ní už točí hlava. Co by kradl? Copak šafář a jeho žena kradou? Je hodný a slušný a má, Justino,“ dodala důrazně, „nejlepší doporučení. Doporučení ředitele, vrchního správce a pana děkana. Tak tedy Mistr Diezler tehdy,“ pohlédla na mužův portrét od Feuerbacha, „restaurovat obraz nedoporučil. Snad má pravdu. To jen mně se zdá, že je ten obraz zšedlý a zamlžený. To se asi zdá jen mně… Ví, Justino, že jsem dosud vlastně ještě nedočetla knihu o zrcadlech, zbývá mi asi deset stránek, ale dostanu se k ní. Musím, i kdybych nechtěla, protože za nějaký měsíc přijdou do Aspern zrcadla, o nichž nemá ani zdání. Kdyby měla o nich zdání a věděla, čemu budou sloužit, nespala by, než hotel otevřu, ani jednu noc. Tento telefonní přístroj, Justino, není k zaplacení. Ona o tom neví, jak často teď rozmlouvám s panem architektem Sebestou a profesorem Markem. Nemá o tom zdání, stejně jako o zrcadlech.“

„Madame la Duchesse,“ řekla náhle Justina, jako by jí její zvědavost něco připomněla, „smím-li se zeptat…, co Neukirchen teď? Co Kneffl a vidiny?“

„Justino,“ odvětila vévodkyně a teď měla komorná dojem, že vážně, „je to pár dní, co jsem z Neukirchenu dostala dopis. Od děkana a ředitele panství. Prostě mně oznámili, že od prvního března tohoto roku je Franz Karl Kneffl v penzi, Záhadná samota vyklizena a hajný přestěhován na odpočinek do domu řádových sester v Moosbachu. Neukirchen si tedy oddychl.“

„Kvůli těm zjevům a proroctvím,“ vyhrkla Justina a už zas hořela zvědavostí a vévodkyně stručně řekla:

„Prostě, ředitel ho dal do penze a Důstojnost mu zařídila odpočinek v Moosbachu.“

„Ale to snad nejde,“ zvolala Justina, „bez Madame přece tohle nesmí v Neukirchenu dělat.“

„Mohou, Justino. Ředitel panství může posílat na odpočinek a já jsem k tomu dala loni koneckonců souhlas.“

V polovici dubna dala zavolat Stockalpa, aby ji informoval o malém Pragrovi.

„Tak co, Stockalp,“ řekla mu v kabinetu, „hoch je tu už dva týdny. Já dolů nechodím, a tudíž ho nevídám a nemluvím s ním, musí mě o něm informovat on. Tak co u toho pana Stubra dělá a jak ho pan Stuber chválí…?“

„Prager mi říkal, že u pana Stubra škrábe brambory, krájí cibuli, váží mouku a co ještě…, ještě klepe vejce do hrnce a myje nádobí.“

„No, budiž,“ kývla vévodkyně ne zrovna nadšeně, „i to patří ke kuchyni. Začíná od začátku. Co říká Stuber.“

„Stuber mi sdělil, že je Prager poslušný a pracovitý.“

„A co ještě?“

„Že je svědomitý. To je všechno.“

„A co říká Prager. Potřebuje něco?“

„Mluvím s ním tak jednou za tři dni, když nespím v paláci a přijdu dřív. Nepotřebuje asi nic. Aspoň mně o nic neříká.“

„A jak to vypadá s úklidem v jeho pokojíku?“

„Uklízí si. Neměl tam lopatku na uhlí, tak jsem mu ji zakoupil. Takovou červenou.“

„Chvályhodno,“ vévodkyně se teď musila zasmát, „řeknu Uhrmachrovi, aby mu dal za ni groše,“ ale Stockalp zavrtěl hlavou a řekl, že to nestojí za řeč.

„Musí mu dívky již dát nové ložní prádlo,“ podotkla vévodkyně, „postaral se o to. Hlad tady nemá?“ a Stockalp vycenil chrup k úsměvu a řekl, že ne. „Chodí do hlavní kuchyně, jak Jasnost nařídila, a nad jídly žasne.“

„Poslechl, Stockalp,“ řekla náhle vévodkyně, jako by ji v poslední chvíli osvítil Duch svatý, „poslechl. Zdalipak se někdy ten chlapec obrací i na… Justinu?“ a Stockalp opět vycenil chrup.

„Slečna,“ odpověděl, „dosud k němu nahlédla dvakrát. Když tam byla podruhé, musila mu něco říkat… já ho pak potkal u dveří na chodbě a byl nějaký… poplašený.“

„Poplašený?“ vzhlédla vévodkyně. „Poplašený, říká, aufgeschreckt? A z čeho…?“ ale Stockalp jen pokrčil rameny a cenil chrup. Vypadal jako smějící se gorila.

„Tak mi to řekl, Stockalp,“ uhodila vévodkyně, „z čeho aufgeschreckt, mám mu snad připomínat, že mě musí informovat o všem? Mluvil…!“ a Stockalp přestal cenit chrup a stáhl huňaté obočí.

„Inu,“ řekl pak, „slečna mu musila vyprávět nějaké strašidelné věci. Na chodbě se mě ptal…, jestli jsem někdy byl… jmenoval nějaké město, Brašov, řekl…, v Brašově, a jestli existují upíři.“

„A Kriste pane,“ myslila si vévodkyně, „a Kriste pane. Ta potvora jedna,“ myslila si, ač toto slovo nikdy nahlas nevyřkla, a řekla: „Dobrá, Stockalp. On chlapce zná nejlíp a chlapec jeho, když žili v Neukirchenu, tak o něho dbal a brzy mi zas podal zprávu. Zítra ráno ho u Stubra omluví a odvede ho na tuto adresu…,“ vévodkyně podala opovi lístek, „Franz Welebny, Bäckerstrasse 13, je to za Štěpánským dómem. Je to krejčí, který mu vezme míru na šaty a blůzu, a zeptá se, kdy má přijít na zkoušku. Na zkoušku už půjde sám, naučí ho zapamatovat si cestu. Od Stubra k Opeře, za ní na Kärtnerstrasse a za ní odbočovat doprava. V paláci je vše v pořádku?“… a sotvaže Stockalp odešel, volala Justinu.

„Tak si, Justino, sedla,“ řekla stroze, „sedla si. Je už polovina dubna a já opět dostala výkazy z panství. Ale i ze sousedního strýcova a navíc ještě z millstattského, které vlastně znám nejméně. Jak to mám vše přečíst, když píši hru a nemohu dočíst ani knihu o zrcadlech. Ano,“ kývla vévodkyně, „stále mi ještě zbývá těch deset stránek a mimo to se teď musím starat o dokončení hotelu…,“ a když Justina soucitně pokývala hlavou a trochu se zasmála, vévodkyně pravila:

„Tak jsem, Justino, nahlédla do té její knihy o čínských příšerách. Je to hrozné, jak tam honí ty děti s miskou rýže po domě. Je to dosti zajímavé, Justino, ale hloupé. Ovšem, všechno, co je zajímavé, nemůže být chytré…, ale já se jí divím. Divím se, že to čte. Ona…,“ zasmála se, „ona! Kdyby jí bylo, řekněme dvacet, řekněme patnáct…, ale ona? Já nemám zdání, koho by ty strašnosti vůbec zajímaly…,“ a pak s úsměvem řekla:

„Jestlipak, Justino, ví, co je za týden. Dnes je polovina dubna a za týden…, ví. První výročí smrti knížete Leuchtenberga-Aulendorfa. Pojedu ten den na zádušní mši k Svatému Michaeli. Připravila mi k tomu ten tmavý lehký semišový kabát a soupravu z karneolů. Do Millstattu pošlu věnec v pilinách a bedně, aby se nepoškodil.“

„Za týden je tomu rok, co strýc zemřel,“ myslila si, „jak to uteklo. Budu moci odložit svůj smuteční oděv, ale teď radši na to nemyslit.“

Když se za týden vrátila vévodkyně v půl deváté večer domů z výroční zádušní mše, svlékla černé smuteční šaty, sama je pověsila do skříně v garderobě za bělorůžovým budoárem, sama si svlékla karneoly, vzala lehký pestrobarevný župan, osvěžila se kolínskou a šla do kabinetu. Na telefonním přístroji vytočila poštu a dala se spojit s architektem Sebestou.

„Nevolám snad příliš pozdě?“ zeptala se a stavební znalec ochotně ujistil, že nikoli. A sám se ujal slova.

„Výstavba hotelu, Jasnosti,“ řekl veselým hlasem, jako by právě mluvil s někým, kdo se vrátil z bálu, „jde stále hladce, podle plánu. Vila přestala být vilou a stala se hotelem.“ A architekt sdělil, co všechno se za poslední týden stihlo. Mluvil o hale, restauraci, vinárně, o spojovacích chodbách, a když dospěl ke kuchyni, řekl: „Kdyby byla vybavena i příslušným nádobím, dalo by se v ní od hodiny vařit.“ Mluvil o zasklené verandě, terase, rizalitech, o bytě správců, kteří mají jeden pokoj navíc, o apartmánu vévodkyně i pokoji komorné, o bytu budoucího náměstka a pokojích personálu. Vypočetl, které práce ještě zbývají, a řekl: „To je právě důvod, proč ještě pozdržuji práce na dokončení příjezdové cesty a parkoviště a vysázení květeny u zdi. Počítám, že za měsíc zbouráme lešení a odvezeme veškerou suť. No a všude už visí i hasicí přístroje. Do začátku července dokončí pan Marek vybavení vnitřní, to jest i se stoly, křesly, židlemi. Orientální salon, Jasnosti, jste si vyhradila zařídit sama.“ A nakonec se dostal stavitel k přístavbě šestiboké.

„Počítám, že vnitřek tohoto sálu bude hotov za dva měsíce, jsou tam ještě zednické práce. Zrcadla, jak již tlumočeno dříve, jsou hotova. Zajel jsem do továrny a pečlivě je prohlédl. Jsou dokonalá, přesná, bez jediné vady a kazu. Jakmile dokončíme vnitřek Spectacula, dám je tam hned dopravit a instalovat včetně světel. Žárovky Křižíkovy již v hotelu jsou, jen je umístit a zapojit. Spectaculum bude do deseti týdnů.“

„To mě velmi těší,“ usmála se vévodkyně, „ale nebude hotovo zcela, neboť v něm bude chybět náplň. Květiny, keře a stromky. Ty musím objednat a vybrat sama, stejně jako mobiliář orientálního salonu.“ A vévodkyně staviteli poděkovala a položila sluchátko.

„Vskutku nesmírně významný tento přístroj,“ řekla si, a ač bylo půl desáté večer, večer po strýcově zádušní mši dne 22. dubna, a slunce bylo již dobré půltřetí hodiny zapadlé kdesi na konci světa v moři, zavolala Justinu. Do „velkého sálu“.

„Justino,“ pravila jí tam před zrcadly a rodinnými portréty, „budu něco potřebovat. Jak ví, čtu teď ještě různé dějepisné knihy, jež pojednávají o císaři Diokleciánovi, Konstantinovi a Konstantiovi, který byl jedním ze tří synů předchozího a po ukrutných zločinech se ujal vlády. Ano, ještě znovu o nich čtu, ač jsem o nich četla již loni v létě. Jenže ty ona nezná. Snad však aspoň slyšela o Vandalech. Tyto knihy čítávám i večer před spaním v ložnici, protože mám v práci zdržení.“

Justina se tvářila nechápavě, neboť nevěděla, kam její paní míří.

„Asi neví, kam mířím,“ řekla vévodkyně s pohledem na obrazy předků, „ovšem. Nejen že máloco kloudného kdy četla, natož aby byla někdy psala divadelní hru. Kdyby ano, věděla by, že k literární tvorbě musí být jistá nálada a soustředění.“

Justina stále jen zírala a nevěděla, oč jde.

„Neví, oč jde,“ řekla vévodkyně, „neboť zapomíná, že se mi studuje dobře právě před spaním. Před spaním, ale čím dál hůř v mé ložnici. Jsem na ni už příliš zvyklá a potřebuji změnu. Paní Ebner von Eschenbach rovněž netvoří stále na tomtéž místě a ani pan Bahr v Schattendorfu. A tak bych chtěla, abychom si na pár dní vyměnily ložnice.“

„Ano,“ kývla vévodkyně, když komorná úžasem oněměla, „slyšela dobře. Vyměnily ložnice. Já se přestěhuji do druhého patra do její a ona do prvého, do mé. Bude si moci číst čínské příšernosti pod nebesy s andílky a při míšeňské lampě. A to už,“ pohlédla na sebe do obrovského zrcadla, v němž byla celá ještě jednou, „ode dneška. Řekla děvčeti, aby vše příslušné hned zařídilo.“

Děvče vše příslušné hned zařídilo a pak už brzy ulehla komorná Justina poprvé v životě a tak náhle v lůžko vévodčino. Chvíli nechala svítit míšeňskou lampu na nočním stolku a prohlížela si nebesa nad svou hlavou. Jejich blankytnost se mísila s růžovostí lampy a Justina se cítila jako v oparu zapadajícího slunce nad azurovým mořem. Chvíli se kochala sloupky lože s jejich vyřezávanými andílky a cítila se jako Madona. Viděla u své hlavy vyčnívající ručku andílka, na niž si její paní věšívala na noc náramkové hodinky, teď tam nevisely, a Justina si řekla: „Musí se tu spát předobře. Asi jako v ráji.“ A pak se ještě chvíli z lože rozhlížela ložnicí a měla zvláštní pocit. Tuto ložnici znala předlouhá léta, nic se zde nezměnilo, jen k jediné změně došlo, totiž že u rohu vedle dvířek „tajné“ chodbičky, vedoucí ke koupelně a kabinetu, stálo klekátko. Krásné barokní klekátko knížete a na něm váza s květinou. Dnes s čerstvou růží. Byl přece výroční den smrti. Znala ložnici předlouhá léta, ale ještě nikdy, nikdy ji neviděla z místa, na němž právě dlela. Z vévodčina lůžka zpod nebes, a měla zvláštní pocit. Připadala si, jako by zesnulý kníže byl jejím strýcem a ona kněžnou. Zasmála se, zhasla lampu a spala.

Druhý den dopoledne ji vévodkyně zavolala do kabinetu.

„Jak se vyspala?“ zeptala se.

„Jako na nebeském trůně, Madame la Duchesse,“ odvětila Justina, „jako v ráji,“ a vévodkyně seznala, že má výtečnou náladu.

„Tak tam ještě pár nocí spala,“ řekla, „já jsem zhasínala světlo skoro až k ránu a dočetla jsem stať o císaři Konstantiovi. Byl to vrah a travič. Ale proto jsem ji nevolala,“ podotkla, „kvůli něčemu jinému. Justino, já jí neřekla jednu nadmíru významnou věc. Před týdnem jsem si dala inzerát.“

Justina údivem zvrátila hlavu.

„Inzerát?“ vypískla. „Do novin?“

„Ovšem že do novin, kam jinam,“ kývla vévodkyně, do Wiener Tagblattu. „Podal ho za mě dvorní rada Endlich. Není zvědava, kvůli čemu?“ usmála se, když viděla, že Justina zvědavostí plane, „nuže, povím jí to.“ Pak se na chvíli odmlčela a řekla:

„Je konec dubna a přestavba vily se chýlí ku konci. Architekt Sebesta dostál slibu. V září otevírám hotel. Jen klid, klid, Justino,“ řekla, když komorná chtěla úžasem vykřiknout, „hofrat Endlich sehnal dokonce už náměstka, který má příslušný výuční list, takže může vést hotel. Má snad nějakou námitku?“

„Nikoli, Madame,“ pískla Justina rychle, „jen jsem myslila, že náměstka shání doktor Hartmann.“

„Myslila dobře, sháněl. Ale našel ho Endlich. Jenže, Justino,“ řekla vévodkyně důrazně, „jenže to není pravda. On ho nenašel. Ano,“ usmála se, „že ho našel, se jen tak říká. Jen tak říká,“ zdůraznila, „ve skutečnosti jsem ho našla já… Jistou čirou náhodou. Dvorního radu jsem pouze za ním poslala, aby vyzkoumal možnost a domluvil s ním podrobnosti.“

„A kdo to je?“ vyhrkla Justina, a vévodkyně odvětila:

„Kdo to je! Účetní u firmy Schenk, která vyrábí ruční zdravotní sprchy a samočinné prodavače nápoje, který se nazývá Elixír hodných dětí. Elixir des enfants sages. Tak teď když toto ví, jí povím ještě něco. Je to velmi slušný člověk, je mu padesát a jmenuje se… Kindervater.“

„Quelle surprise! Kindervater? Nejmenoval se tak nějaký líčitel mrtvých?“ a vévodkyně s úsměvem přikývla.

„Má dobrou paměť,“ přikývla, „tak se jmenoval maskérod pana Globetrottra, který se vyučil v samotné Paříži u Leichnera a ve Vídni u Höfera, má dobrou paměť. Avšak přesto se jmenoval jinak. Náměstek se jmenuje Kindervater, kdežto maskér v pohřebním ústavu se jmenuje Vaterkinder. Což je rozdíl.“

Justina spráskla ruce a vyprskla smíchy.

„A navíc, Justino, se jmenuje Demeter. Ano, Demeter jako spisovatel Facius. Mám za to, Justino, že hotel bude v nejlepších rukách…“

Když se Justina dost nadivila a poněkud se uklidnila, vévodkyně pravila:

„Jenže, Justino, to zdaleka není vše. Vracím se k tomu inzerátu z novin. Ona dosud neví, kvůli čemu jsem ho podala. Tedy…, pour Iʼ achever. Podala jsem ho proto, že když v září otevřu hotel, je nejvyšší čas najmout… kuchařku.“

„Ano, vrchní kuchařku pro Aspern,“ řekla, když se komorná roztřásla od hlavy až k nohám a zase spráskla ruce, „ano. Co tak podivně kouká? Copak to nevěděla nebo netušila, že najmu vrchní kuchařku pro Aspern?“ A pravila:

„Musí to být kuchařka nejvyšší úrovně, protože hotel musí vynikat prvotřídní kuchyní. To je, Justino, to hlavní. Nemusí být odbornicí na výrobky cukrářské, ty budu kupovat hotové, jen zmrzlinu musí umět dělat, protože tu dovážet bez rizika nelze. Musí však ovládat kuchyni rakouskou, maďarskou, českou, italskou, španělskou a francouzskou. Musí umět připravovat i jídla exotická, jako jsou čínská, indická, japonská, turecká a arabská. Mnohá z nich nebude moci dělat přesně, protože nebudou k mání třeba různé tamní rybičky a mušličky, ale musí je umět nahradit zpracováním a kořením. Kuchařka musí mít velké zkušenosti, musí být čistotná, pracovitá a spolehlivá, musí umět řídit kuchyňský personál, neboť v tom ohledu bude zcela samostatná a nebude podléhat ani náměstkovi, ani Kabysovi, nýbrž pouze přímo mně. A musí mít průkazy z dřívějších míst.“

„Atroce, Madame la Duchesse, atroce…, otřesné,“ zvolala Justina a napětím jen plála, „ale um Gott, kde takovou vzít?“ a vévodkyně řekla:

„Právě proto jsem dala inzerát.“ A když se zas komorná sdostatek nadivila, vévodkyně pravila:

„Do včerejška, výročního dne strýcovy smrti se jich přihlásilo deset. Povážila, deset. Oznámil mi to dvorní rada. V telefonu. Doporučil mi pět rovnou škrtnout. Takže jich zbývá pět. Nemám potuchy, o koho jde, a ani neznám jejich bývalá pracoviště. Z těchto pěti jsem telefonem vybrala tři a požádala notáře, aby je sem poslal.“

„A podle čeho,“ vyhrkla Justina, „je Madame vybrala, když o nich nic neví,“ a vévodkyně se usmála a odvětila: „Podle intuice.“

„Nuže, tyto tři se sem k nám na Rennweg postupně dostaví, aniž ví, ke komu. Hofrat je seznámil jen s číslem domu, nikoli s mým jménem. Otevře jim domovní správce a předá je Uhrmachrovi, který nebude mít livrej, ale normální civilní šat, aby nebudil podezření. Já si pak s nimi pohovořím, tak trochu je vyzkouším a snad jednu z nich vezmu. A teď se Justino, držela. Držela se křesla, na němž právě sedí, a nevykřikla. Teď povím překvapení největší.“ A když viděla, že se Justina napětím téměř už přestává ovládat, pravila:

„Eh bien, překvapení největší. Držela se, opakuji, a chraň bůh, aby vykřikla! Ona, Justino, u těch přijímáních bude a sdělí mi pak své… dojmy. Bude… poradkyně.“

Kabinetem projel výkřik. Musil být slyšet až za dveřmi v čekací chodbě. Možná, že ho slyšeli i v hlavní kuchyni. Možná, že dolétl dokonce až k půdě. A pak Justina vykřikla znovu:

„Poradkyně,“ vykřikla, „poradkyně. Horrible! Affreux! Hrozné, strašlivé…, příšerné,“ a nadšením se jí točila hlava, „to je rozhodnutí nesmírně moudré. Přímo přemoudré,“ vykřikla nadšením a vévodkyně klidně řekla:

„Za prvé, Justino, to není příšerné ani strašné, že bude poradkyní, ale neuvěřitelné, ač vlastně strašné a příšerné též. A za druhé nevím, zda je mé rozhodnutí, že bude poradkyní, tak moudré. Mám spíš za to, že je naopak velmi nemoudré. Ale když jsem už řekla…,“ truchlivě potřásla hlavou…, a pak dodala:

„Uchazečky přijdou zítra. První ve dvě hodiny, druhá v půl páté a třetí v sedm. Tak se na to připraví!“

S Justinou už nebyla řeč. Anebo spíše byla. Zbytek dne prodlela – zářící a vlídná – u komorníka Uhrmachra a kočího Pummela, v příjemné zábavě o zítřejším přijímání kuchařky. Uhrmacher byl střízlivý, býval takovým vždycky, a podotkl jen, že Jasnost jedná moudře, když zatím neuvádí své jméno. Vzpomněl, jak byl kdysi anonymně v kavárně pana Musila stran pana Radechowského a prstenu. „Na to, co to bude za paní kuchařku, jsem však zvědav,“ poznamenal. Pummel se často usmíval, přejížděl si prsty svůj knír a kýval, že i on je zvědav. Justina si teď od něho znovu dala líčit, co už věděla od jeho loňské zkušební produkce, že totiž bude občas v hotelu před vzácným panstvem kouzlit. Teď už to pro dům nebylo tajné, nýbrž jen pro veřejnost, a Justina naslouchala Pummelovi nadšeně. Doby, kdy na něho hartusila, byly dávno tytam. Večer zašla do pokojíku malého Pragra, aby se – plna vlídnosti a pochopení – zeptala, jak se hošíček má a zda mu něčeho netřeba. Řekla mu: „Jednou by ho měla Její Jasnost vzít nahoru do komnat, kde ještě vlastně nebyl. Ač je tu už tak dlouho, chodil jen do hlavní kuchyně večeřet, ale v patrech nebyl. Měl by se jednou sám pochlubit, co se u nás v městě naučil. U toho Stubra toho asi moc nepochytí,“ mávla rukou, „co u takového Stubra může pochytit… Že má restaurant na Schwarzenbergplatz poblíž sochy, přece nic neznamená. Takových, co mají restaurant poblíž sochy, je v městě tucet. Kdepak,“ mávla rukou, „já bych se spoléhala na Aspern. Na Aspern, kde se doučí. Na vrchní kuchařku v hotelu,“ řekla rázně, „kterou zítra vyberu. Teď mu jen radím, aby se modlil… Ano, modlil,“ řekla, když hoch plaše vzhlédl, „modlil, ať dostane mistrovou hodnou, protože může také dostat hyenu, a to by mohl být,“ pohrozila chudičkovi, „jeho konec. Možná že mu někdy povím o Záhadné prodavačce duší z Hongkongu.“

Ten večer přišel z paláce i Stockalp, ač tam chtěl původně přenocovat, a Justina mluvila i s ním. Nakonec pak všem, Uhrmachrovi, Pummelovi i Stockalpovi, řekla:

„Copak nějaký náměstek, na něm nezáleží. Ten se bere jenom proto, že má výuční glejt. Navíc se jmenuje Kindervater nebo Vaterkinder jako jeden líčitel mrtvol a prodával dětem nápoj. Takových, co prodávají dětem nápoj, je v Prátru pět na každém kroku, takových si vy přece nemusíte všímat. Ale vrchní kuchařka, na té záleží všechno. Nemusí být odbornice cukrářka, protože moučníky budeme brát hotové, jen zmrzlinu musí umět. A musí znát kuchyni francouzskou, rakouskou, maďarskou, českou, italskou, španělskou, japonskou, čínskou, tureckou, arabskou…, ano, ano,“ kývala, když Stockalp širokými ústy žasl, „ano, a musí být čistotná, svědomitá, pracovitá, zkušená a moudrá… Kde ji vzít? No to samé jsem se ptala i já. To holt bude zítra záležet na mně, na Madame a na Matce boží.“ A dodala:

„Být poradkyní v takového věci je strašlivé a já celou noc nezamhouřím oko.“

Ráno se jí vévodkyně ptala, jak spala.

„Jak se vyspala noci této…?“ zeptala se a pozorně sledovala její tvář, a Justina odvětila:

„Nespala jsem vůbec.“

„A proč to?“ zeptala se vévodkyně, „bránilo jí něco v spánku?“ a Justina řekla:

„Ten dnešek. Ty kuchařky,“ a vévodkyně jen tajemně kývla.

Místo snídaně upila Justina jen kapku griotky.

„Madame la Duchesse by měla,“ řekla v poledne, když prohlásila, že nebude ani obědvat, „by měla ty ženský přijat v galerii předků.“

„Mais non,“ pohodila vévodkyně hlavou, „proč? Řekla jsem jí přece, že nemají tušit, v jakém jsou domě, že ani Uhrmacher nebude mít livrej, a teď galerie předků? Přijmu je prostě ve svém biedermeierském kabinetu. Já budu sedět za stolem u telefonu jako poštmistr a ona bude sedět v křesle opodál, jako dáma.“

Ve dvě hodiny to začalo.

Ve dvě hodiny vešla do kabinetu – když si byla předtím s pomocí Uhrmachra odložila kabát v čekací předsíni – první uchazečka.

Vypadala zvláštně.

„Ona jest ta, která je kuchařkou?“ vzhlédla vévodkyně od stolu.

„Di bin i,“ žena dvakrát kývla, „ta jsem…“

Jmenovala se Zwierlein a už na pohled bylo jasno, že na vrchní kuchařku je moc mladá. Bylo jí třicet, měla světloplavé vlasy, svázané vzadu, kde dámy nosí drdol, v jakýsi ohon, který jí sahal na záda, v uších blýskavé náušnice jako ze střelnice a na žluté jupce jakási hnědá ramínka po způsobu šlí, vepředu spojená, což dělalo dojem, jako by byla v kšírku.

„Kde pracovala?“ zeptala se vévodkyně a žena odvětila:

„V hotelu U Koně.“

„V hotelu U Koně,“ myslila si vévodkyně, „bei dem Pferde, to jsem snad nikdy neslyšela.“ A zeptala se, kde to je.

„Florianigasse v osmém okresu.“

„Někde za radnicí?“ zeptala se vévodkyně a žena řekla, že tam…

„A co vše umí vařit?“ zeptala se vévodkyně a žena odvětila:

„Polívku, brambory, knedlík, péci bůček.“

„Péci bůček,“ myslila si vévodkyně, „polévku, brambory,“ a pohlédla na Justinu, která seděla v křesílku opodál a podivně se třásla.

„Dobrá, toto umí, ale co vařila v hotelu?“

„Všechno. Škrabala jsem brambory, strouhala zelí, i jsem myla podlahu. Chodili tam dragouni a našlapali. I jsem jim opékala salám.“

„Opékala salám,“ myslila si vévodkyně a řekla:

„A jaký salám opékala dragounům, uherský snad ne…,“ a žena řekla:

„Koňský.“

„A ještě něco umí vařit?“ a žena dvakrát kývla.

„Guláš, zelí, koláč.“

„Koláč,“ myslila si vévodkyně, „koláč umí a zelí,“ a zeptala se:

„A jak dělá guláš?“ A žena řekla:

„Dám lůj a na to koňský maso.“

„A co vaří nejraději?“

„Omáčku s kapustou.“

„Nechala zde adresu,“ řekla vévodkyně, aniž hnula brvou, „nic jí slíbit nemohu. Místo vrchní kuchařky je už obsazené. Ale nechala zde…,“ a vévodčin hlas se náhle kupodivu změnil a Justina opodál jen stačila vytřeštit zrak, „nechala zde adresu…“ a tím návštěva skončila. Trvala jen pár minut.

„Hrozné,“ vykřikla Justina po jejím odchodu, „nějaká koňská. Jestli ty další budou také tak strašné, skočím z okna. Já jen žasnu…, žasnu…, to s tou adresou,“ a vévodkyně se jen usmála.

„S oknem počkala, Justino, a to s tou adresou…, ano. V poslední chvíli mě něco napadlo,“ vévodkyně se zasmála, „byla trpělivá. Uvidíme v půl páté.“

Justina se nemohla dočkat. Co chvíli hleděla na nějaké hodiny. Teprve teď v kuchyni něco pojedla, jen tak dvakrát do úst, dvě vajíčka naměkko, a hodinu se hlasitě bavila se starší kuchařkou. „Považte jen, Frau Nowotna,“ řekla jí, „jestlipak umíte vařit brambory a zelí?“

V půl páté přišla druhá.

Jmenovala se Cornelia Gelblicht, což značí žluté světlo, bylo jí padesát, poněkud lysá, bledá, hubená, u krku upnutá naškrobeným límcem, neměla na sobě jedinou cetku. V ruce držela Wiener Tagblatt a jakýsi perořízek anebo nožík, jakým se otvírají dopisy, a když mluvila, často obracela oči k stropu. Vévodkyni něčím připomněla Alžbětu Reinovou, ale to bylo jen mylné a dočasné zdání. Justina číhala v křesílku opodál a trnula.

„Kde jste pracovala?“ zeptala se vévodkyně a žena řekla:

„Pracuji tam stále. U paní von Hauser v Univerzitní ulici číslo třináct. Paní mi přislíbila, že mi dá písemné vysvědčení, bude-li žádáno.“

„Gut,“ kývla vévodkyně, „a co vše umíte vařit.“ A kuchařka se významně usmála.

„Všechno, co se jí. U paní von Hauser se vaří velmi dobře a rozmanitě. Paní je se mnou velmi spokojena.“

„Velmi spokojena,“ myslila si vévodkyně, „proč tedy asi od ní odchází?“ Ale mlčela. Kuchařka se ujala sama slova.

„Umím sice všechno, co se jí,“ opakovala a pohnula perořízkem, „ale mou zásadou je vařit zdravě. Protože zdraví je hlava všeho. Bez zdraví není štěstí ani spokojenost. Člověk,“ pohlédla na strop, „živ buď s rozumem, pak obejde se bez lékaře. Paní von Hauser je stará dáma a ještě ani jednou nebyl u ní lékař. Vařím všechno, velmi dobře a rozmanitě, avšak pamětliva jsem, že mnoho jídel, mnoho nemocí.“

„To není nemoudré,“ slabě podotkla vévodkyně a pohlédla na bledou kuchařčinu tvář, „a co tedy děláváte pro paní von Hauser nejčastěji či ráda…,“ a kuchařka pravila:

„Hovězí s křenem nebo vejce, vývar s topinkou…,“ a vévodkyně si vzpomněla na strýce. „Paní von Hauser je stará dáma, žije zřejmě velmi asketicky,“ myslila si a zeptala se:

„Co paní von Hauser například snídá?“ A kuchařka se významně usmála a pravila:

„Piškot namočený v mléce.“ A pokračovala dál. „Kde pití a hody, tam i choroby. U nás se nekouří, neb tabák stal se rozšířeným požitkem v našich dobách pro podráždění, kterému mnozí přivykli tak, že se bez něho neobejdou. To je,“ pohlédla na strop, „veliká vada. Tabák obsahuje silný jed, nazvaný nikotin, jenž ve velké dávce i usmrtiti může. Kuřákům slábne paměť, smyslově tupnou, srdce a cévy ochořují, také závrať a bolesti v údech se dostavují, trávení se porušuje a mnoho jiných obtíží nastává. Razím heslo,“ sáhla si na krk, „že bez kouření to jde také. Ohne Rauch, geht es auch.“

„Razí heslo,“ myslila si vévodkyně a pohlédla na její téměř lysou hlavu, „no budiž. Kouření není vaření a s kuchyní nemá co dělat, že o něm mluví?“ A chtěla dát další otázku, avšak kuchařka se zas ujala slova. Řekla:

„Je-li stav tento tabákový spojen s účinky nápojů lihových, je vše ještě horší. Také lihovinou člověk tělo své buď prudce či pozvolna otravuje. Líh,“ pohlédla na strop, „ať se v jakémkoli způsobě do těla dostává, škodí. Účinkuje na míchu a nervy, otupuje smysly a způsobuje ochoření zaživadel, dále záněty jater, ledvin a jiných útrob. Účinkuje na mozek, takže i šílenství může vzniknout. Mým přičiněním se paní von Hauser nedotkne lihu.“

„Pivo či víno se však pije,“ namítla vévodkyně s úsměvem, „to přece v mírných dávkách neškodí…,“ a kuchařka odvětila:

„Má se tak za to, ale je to mylné. Lihu tělu netřeba, jen vody. Lidé též zhusta si myslí, že ti, kdož pijí pivo, jsou silni. Vyvine-li takový člověk větší sílu,“ pohnula perořízkem, „je to pouze výsledek rozčilení, jaké u něho vzbudilo požití zmíněného nápoje. Také proti zimě otužují lidé útroby lihovinou,“ pohnula perořízkem, „například kořalkou. Ale pocit tepla jest klamný. Je to podráždění sliznice ústní, jícnu a žaludku. Požitím lihovin teplota těla nestoupá, ale klesá. Tělo se lihovinou spíše prochlazuje. Proto také lidé opilí za prudké zimy snáze zmrznou než střízliví. Místo různých alkoholů,“ pohlédla na strop, „se u paní von Hauser radši více topí.“

„Ale snad…,“ usmála se vévodkyně vlídně, „co to víno? Zdaž se nepilo odjakživa a zdaž je nestvořil Pán Bůh? Zdaž nezdvihl bohumilý nápoj v kalichu i sám Kristus Pán?“ a bledá kuchařka řekla:

„Kdyby bylo tělu potřebí lihu, byl by jej Stvořitel v přírodě předurčil. Ale v přírodě,“ pohlédla vzhůru, „se s hotovým lihem nikde nesetkáme. Člověk si jej teprve časem uměle připravil kvašením látek cukernatých. Náš Pán pozdvihoval víno nekvašené.“

„Takže paní von Hauser předkládáte k pití pouze kávu či čaj?“ zeptala se vévodkyně a kuchařka řekla:

„Naprosto ne. Pouze čistou vodu, kterou předem svařím. Neb i káva a čaj jsou požitiny, které nejsou tělu tak lhostejný, jak se za to má. Obsahují i ony látku, zvanou kofein, u čaje tein, které mají pro tělo následky zhoubné. Zrychlují,“ pohlédla vzhůru, „oběh krve, podražďují duševní činnost, zaplašují spánek. Způsobují třesení a zemdlenost. Jediný případ je přípustný,“ řekla a pohnula perořízkem, „totiž černá káva jako kazijed při otravě rulíkem či vraním okem.“

„A co doušek kávy po večeři,“ usmála se vévodkyně a kuchařka zdvihla zrak ke stropu.

„Nikdy bych ho Frau von Hauser nepodala. Neboť jí nikdy nepodávám večeře. Kdo chce spáti sladce, ať večeří krátce. Já razím heslo, nevečeřet vůbec.“

„Takže vlastně paní von Hauser pouze obědvá,“ usmála se vévodkyně, „nevečeří a vlastně ani nesnídá. Bere však jistě nějakou svačinu,“ – a kuchařka zavrtěla hlavou.

„Nedávám svačin,“ řekla, „tělo by si příliš na jídlo zvykalo. Zdraví je hlavní. Co máme, nevíme, až když ho ztratíme. Čas k dílu, čas k jídlu, a to je v poledne, když z Votivního chrámu u Universitätstrasse,“ sáhla si na krk, „zvoní zvony.“

„Kriste pane,“ myslila si vévodkyně a pohlédla teď na Justinu, která si vzrušením přikrývala ústa dlaní, „krmí ji, když zvoní zvony. Jednou denně. Vždyť ta dáma musí žít jako v hladomorně,“ a ještě chtěla něco podotknout, ale bledá kuchařka pravila:

„Nejideálnější potravou pro ženu je voda a chléb. Lidé se však mýlí, že jen pro ženu. I pro…,“ pohnula perořízkem, „muže a děti,“ a teď vévodkyně vstala a přistoupila k oknu.

„Doporučení od paní von Hauser, řekla jste, byste obdržela?“ a kuchařka kývla.

„Frau von Hauser mi je dá…,“ obrátila oči v sloup, „ráda.“

„Paní Gelblichtová,“ řekla vévodkyně vestoje s pohledem na její bledou tvář a dost lysou hlavu, „místo vrchní kuchařky je u nás již obsazeno. Potřebovali jsme vrchní kuchařku, znalou hlavních evropských i cizokrajných kuchyní, která by ta jídla zároveň i dělala. A to poctivě, pracovitě a odpovědně. Má ostatně i spolehlivě řídit a vychovávat svěřený kuchyňský personál a být po všech stránkách zdravá. Nicméně si vaši adresu k paní von Hauser poznamenám. Možná totiž, že bych vás někam doporučila. Bitte.“

Návštěva trvala slabou půlhodinku.

„Příšerná,“ vykřikla Justina, když se konečně vzmohla na to, aby vstala z křesla, „já jen nepřestávám žasnout… žasnout zas to s tou adresou, teď dokonce doporučení…, mon Dieu, vždyť ona tu svou paní musí umořit!“

„Justino,“ řekla vévodkyně, „ne že ji musí umořit. Mám dojem, že ji už umořila. Kladla jsem si otázku, proč od paní odchází. Je to obráceně. Paní se zbavuje jí. A to s tou adresou, to doporučení…“ vévodkyně se zasmála, „Justino, opakuji! Byla trpělivá. Uvidí. Teď jsem jen zvědava na tu třetí, co má přijít v sedm!“

„Bude-li jako tato,“ zvolala Justina, „už z toho okna skočím a rovnou z druhého patra z knihovny. A teď jsem teprv dostala hlad.“

Běžela do kuchyně, a ač zpravidla příliš nejídala, snědla vše, co měla uchystáno k obědu. Hovězí maso s květákem a pečeného zajíce s brusinkami a lívaneček s marmeládou, tvarohem a šlehačkou. Starší kuchařka jí ještě vnutila sněhový kopeček se šodó. „Slečno,“ řekla jí, „musíte se posilnit. Jak to tak líčíte, musí to být hrozné. Ona skutečně té dámě dává jen tvrdý chléb a vodu? A dáma je kost a kůže a jen leží a hledí na strop? To musí být hrozné…“ A Justina snědla i kopeček se šodó a řekla: „Paní Nowotna, mám, žel, jednu vadu. Každý člověk má nějakou vadu, ale já mám, žel, jednu velkou. Že totiž neumím jaksepatří líčit hrůzy. Ve skutečnu to bylo nepředstavitelně horší. V ruce měla kuchyňský nůž a dělala, že se chce probodnout. Nevím, jestli vydržím tu třetí, co má přijít večer, nevím, nevím, nejradši bych skočila z okna z půdy…,“ a starší kuchařka paní Nowotna řekla: „Slečno. Škoda, že nekouříte. Doutník by vás možná posilnil. Ale uvařím vám hodně silnou černou kávu a…,“ mrkla tiše na polici. Na polici stála láhev rumu na vaření.

Bylo sedm hodin večer a třetí pozvaná nešla. Nepřišla ani ve čtvrt na osm. Přišla až v půl. Do kabinetu ji uvedl Uhrmacher. Vévodkyně právě telefonovala s architektem Sebestou.

„Budu teď do Aspern jezdit pravidelně,“ řekla vévodkyně, „snad každý týden. Hlavně mi dejte vědět, až přijdou zrcadla. Chci být při jejich instalaci…,“ a pak již brzy položila sluchátko a vybídla ženu, která zatím stála u dveří, aby přijala místo. Do křesílka usedla i Justina, která dosud rovněž stála.

Třetí kuchařka se jmenovala dost podivně. Betty Barbellová, psala se s dvěma el. I jí bylo asi padesát, měla tmavé, pečlivě učesané vlasy, které vévodkyni trochu připomněly choť vrchního správce z Neukirchenu, na černé jupce měla fiží, v uších měla drobné zlaté náušnice, skládanou sukni a tmavé botky. V ruce nesvírala noviny, ale černé desky, svázané nahoře a po stranách mašlemi, v jakých zpravidla děti nosívají noty, když jdou k učitelce hudby.

„Ich bitte um Verzeihung, gnädige Frau,“ řekla Betty Barbellová, „prosím o prominutí, že jsem se zdržela. Na Senném tržišti hořelo a policie uzavřela přístup na Rennweg. Lidé se musili vracet na Lothringerstrasse a obejít to až k svatému Karlu a pak Schwindovou ulicí k Hochstrahlbrunnen.“

„Hořelo?“ vzhlédla vévodkyně od stolu. „Zřejmě požár dost velký…,“ a Barbellová odvětila:

„Zřejmě značný. Hasiči stáli i na Schwarzenbergplatz, a všude plno diváků. Stál tam také jeden chlapec,“ Barbellová se usmála a pohlédla na desky ve svých rukách, „který to pak se mnou obcházel a shodou okolností bydlí… zde, v tomto domě…“

„Ale,“ vévodkyně pohlédla na Justinu v křesílku, „to musil být malý Prager. Zřejmě se právě vracel od pana Stubra. Vy jste s ním mluvila?“

„Mluvila jsem s ním,“ kývla Barbellová, „mluvila, když se ukázalo, že jde týmž směrem.“

„A co vám říkal?“ zeptala se vlídně vévodkyně a Barbellová odvětila:

„Učí se prý u pana Stubra kuchařem. Je prý z Neukirchenu a učí se tu zásluhou paní vévodkyně La Tâllière dʼHayguères, která je velice hodná, dává mu šít šaty a halenku a každý měsíc kapesné penízky. Koupil si prý prasátko a do dneška v něm má už 15 korun.“

„Ach, chudák,“ usmála se vévodkyně a pohlédla na Justinu, „je tu teprv měsíc a 15 korun dostal zatím jen jednou. Z čehož plyne, že vlastně neutratil vůbec nic…“

„Ale co, Madame,“ vmísila se teď – poprvé u těch přijímacích zkoušek – Justina, „ale co to prasátko, když si ho koupil…,“ a vévodkyně řekla:

„Jistě dostal nějaký krejcar od pana Stubra. Říkal,“ obrátila se ke kuchařce, „ještě něco?“ a Barbellová byla náhle zaražena. Zaražena dámou, která naproti ní seděla za stolem u telefonu. Promluvila poněkud nejisté a rozpačitě.

„Musí to být nějaký moc hodný chlapec,“ řekla rozpačitě, „a tak mi to nedalo…, jsem někdy holt, když jde o kuchyni, stará zvědavá žena…, a tak jsem se ho zeptala, co se už naučil vařit. Ten pan Stuber s ním zřejmě začíná poctivě a zgruntu. Co ho učí, patří k základům vaření…,“ a vévodkyně kývla. A pak pohlédla na černé desky v kuchařčiných rukou a Barbellová to zřejmě postřehla.

„V těchto deskách, gnädige Frau, mám potvrzovací listy od svých bývalých zaměstnavatelů. Budete-li mít zájem, dovolím si je vám tu ponechat k pročtení.“

Vévodkyně kývla a zatím se na zaměstnavatele neptala.

„Pracovala jste tedy jako kuchařka.“ Pouze řekla, „jak dlouho?“

„Kdybych řekla odmalička, bylo by to nepřesné. Od malička jsem stála při matčině plotně a pomáhala jí. Zajímala jsem se o kuchyň ještě dřív, než jsem šla do školy…“

„Něco podobného,“ myslila si vévodkyně, „jako náš Prager,“ a nahlas řekla: „Po škole jste se vyučila?“

„Učila jsem se vlastně již při škole, milostivá paní,“ odvětila Barbellová, „na blatenském zámku.“

„U Blatenského jezera?“ zdvihla vévodkyně zrak, ale kuchařka zavrtěla hlavou.

„Nikoli. V Blatné, v jižních Čechách. Tam jsem se narodila, matka též, byla Češka. Za mlada sloužila u Schwarzenbergů na Orlíku. Její otec, můj dědeček, znával ještě knížete Karla, jehož socha stojí tady na náměstí…, uměl vyprávět o jeho slavných bitvách u Le Cateau nad Sombrou v roce 1794 a u Slavkova v roce 1805, kde se maršál poprvé setkal s Napoleonem, to vše samozřejmě vypravoval z doslechu, ale bitvu u Drážďan v srpnu 1813 a u Lipska o dva měsíce později již pamatoval jako třináctiletý hoch, ovšem i tu znal z vyprávění. I bitvu o rok později u La Rothière, která měla za následek vyjednávání s Napoleonem v Chátillonu, to je město…,“ a vévodkyně pohlédla na Justinu a myslila si: „Tažena zná Francii…,“ a Barbellová mluvila dál:

„Po bitvě u Arcis-sur-Aube v roce 1814 maršál Napoleona porazil a osud Francie byl zpečetěn. Do bitvy u Waterloo kníže Schwarzenberg již zasahovat nemusil. Ale to jsem strašně odbočila,“ řekla Barbellová, „chtěla jsem jen podotknout, že má matka stejně jako děd sloužili na Orlíku. Já se však narodila již v oné Blatné. Otec byl Rakušan, ale jeho děd měl kapku anglické krve, odtud to mé jméno.“

„Má zřejmě smysl pro historii,“ pomyslila si vévodkyně, „ještě kdyby tak věděla, že jsem po otci Francouzka,“ a se zájmem poslouchala kuchařku dále.

„Otec byl zahradníkem v Blatné u Hildprandtů a býval pověstný pěstěním narcisů a frézií, vyvážely se z Blatné až sem do Vídně. Zámecká kuchařka se jmenovala Fanny Fialova, i to byla Češka jako má matka, paní velmi zkušená, která mě od malička nechávala v kuchyni při přípravě jídel pro pány. Než jsem vyšla školu, uměla jsem pár základních věcí, jako řádně skladovat cibuli a česnek, změkčovat tvrdý sýr v kyselém mléce, dělat majonézy a připravit pár dobrých jídel.“

„Povězte například která,“ podotkla vévodkyně se zájmem a Barbellová se usmála a mávla rukou.

„Promiňte,“ řekla, „já to trochu přeháním. Uměla připravovat…, bylo mi tehdy čtrnáct, chtěla jsem říci, že jsem o nich měla zdání. Na zámku často dělali nákypy…“

„Například které,“ zdvihla vévodkyně hlavu a Barbellová odvětila:

„Citronový, oříškový, mandlový, z pomerančů, z meruněk, punčový, černý, bramborový, chlebový, krupicový, strouhankový, rýžový, makový, tvarohový, žloutkový, studený i z kyselé smetany. Z omáček jsem tehdy aspoň pochytila cibulovou, česnekovou, koprovou, také angreštovou, sardelovou, černou, z polévek kromě vývarů a bramborových pivní, z vína, karamelu, rybízu, fazolí, kyselých okurek…, já to dobře pamatuji, co mám z Blatné, ale jak říkám, bylo mi čtrnáct, to teprve později jsem pořádně…“

„Zajímavé,“ myslila si vévodkyně, „zajímavé,“ a nadhodila: „Co tak asi ještě dělávali na blatenském zámku, k čemuž jste tam tenkrát přišla…?“ a kuchařka se lehce zamyslila a pravila:

„Samozřejmě dělali, co měli páni rádi. S oblibou nudle s ořechy a svítky. Smetanový, pěnový, játrový, piškotový, tvarohový, krupičný, jídávaly se k polévkám a k masu. Z omelet měl majorátní pán rád ty velmi prosté, vzpomínám si, jak mi paní Fanny diktovala recept, o němž tehdy řekla, že je známý. Do půllitru mléka dala čtyři žloutky, 17 deka mouky, sůl, vše dobře promíchala, nakonec vmíchla ze 4 bílků sníh a dala na pánev na plotnu. Když omeletu upekla, posypala ji sekaným uzeným masem, svinula, obalila v rozšlehaném vejci a ve strouhané žemli a dala smažit do sádla. V Blatné se dělaly i knedlíky. Naučila jsem se tam české, vídeňské, turecké…, krupičné, špekové, ovocné…, ale jak říkám, naučila…, to ještě zdaleka nebylo ono. Hodně se podávala srnčí nebo jelení játra, i paštiky z nich, koroptve, křepelky, například dušené s jablky, krocani, pečený či smažený kapoun. Pán měl rád karbanátky za studena…,“ a když vévodkyně vzhlédla, Barbellová řekla:

„Paní Fanny…, je to dost prosté…, rozemlela telecí pečeni, na 5-6 lžic masa a míchaných vajec dala strouhanku, lžíci sladké smetany a sůl. Dobře to promíchala a nadělala z toho karbanátky. Udělala hovězí polévku, dala do ní tolikéž sladké smetany a muškátový květ a povařila. Pak do toho vložila karbanátky a nechala je uvařit. Pán to měl prostě rád.“

Vévodkyně hleděla na kuchařku, hleděla pozorně a hleděla na ni i Justina. Netřásla se a nebyla strnulá. Seděla v křesle a jen na kuchařku hleděla. A vévodkyně se pak otázala, jak v Blatné užívali koření, a pak náhle pravila:

„Poslyšte, Frau Barbell. Zdalipak jste v Blatné také pili kávu nebo čaj…?“ a kuchařka se trochu zarazila a vévodkyně a Justina se usmály.

„Samozřejmě, že jsme pili. Kávu i čaj.“

Vévodkyni se kuchařka začínala líbit. Ostatně už před chvílí. Téměř od začátku. A tak pravila:

„Frau Barbell, smím vám nabídnout kávu?“ a zavolala Uhrmachra.

„Avšak nevyučila jsem se v Blatné,“ pokračovala žena dále, „nýbrž v Mnichově.“

„V Mnichově?“ podivila se vévodkyně. „A jak jste se tam dostala?“

„Doporučil mě tam blatenský majorátní pán, a to k hraběti von Pappenheim. Měl zřejmě na mysli, abych poznala jiný kraj a asi se tak trochu…, jak se říká…, ostřílela. Šla jsem tam v patnácti létech a hrozně jsem se bála. Nikdy jsem tam nebyla, byl to pro mě zcela cizí, neznámý svět, patnáctiletá vyjevená dívka…, bála jsem se. Otec hraběte Pappenheima býval adjutantem bavorského krále v létech kolem roku 1840. Vrchní kuchařka u Pappenheimů se jmenovala Sukovkin, původem Ruska, kuchařka velice vzácná. V Mnichově mě však potkalo štěstí ještě jiné. Stejně jako jeho otec, tak i hrabě Pappenheim byl spřátelen s bavorskou královskou rodinou a já se jako mladé děvče dostala i do kuchyní wittelsbašských.“

„Ale,“ myslila si vévodkyně, aniž co dala najevo, „to vše se jeví mimořádně dobré. Je vzdělaná, příjemná, má smysl pro historii, má zřejmě dobrou paměť. Ale proč asi,“ myslila si náhle, „proč i ona opouští dosavadní místo? Proč opouští…, a u koho byla asi naposledy…,“ ale zatím se toho nedotkla. „Má potvrzení z bývalých míst v těch deskách na klíně, uvidíme.“ Pak vstoupil do kabinetu Uhrmacher s kávou a vévodkyně pravila:

„Říkáte, že jste se dostala do wittelbašských kuchyní, můžete sdělit způsob vašeho tamního učení?“

„Octla jsem se u Pappenheimů, jak jsem již podotkla, v patnácti létech, což bylo v roce 1862. Bavorskému následníku trůnu bylo tehdy 17 let, míním Ludvíka Druhého. Za dva roky, když otec zemřel, nastupoval na trůn. Dodnes si vzpomínám, jak hned po nástupu povolal k sobě do Nymphenburgu skladatele Richarda Wagnera, protože měl rád jeho opery z německé mytologie…,“ a vévodkyně kývla.

„Ano, Ludvík Druhý byl romantik, to je o něm známo. Jak to souvisí, Frau Barbell, s kuchyní…?“

„Ten pan Wagner nikoli, ale králův nástup na trůn. Hrabě Pappenheim si vyžádal dovolení, abych mohla být při přípravě korunovačních hostin k ruce wittelsbašských kuchařů…,“ a paní Barbellová vyprávěla o jídlech, s nimiž se při slavnostních hostinách setkala, a rovněž i při pozdějších. Vyprávěla o zadělávaných a pečených jehňatech s chřestem a houbami, o pečených selatech na ananasech, banánech a datlích, o kachnách a kuřatech na šlehačce, na žloutcích a medu, na skořici a punči, na zázvoru a mandlích, na citronu a kaštanech, i o několika jídlech arabských a čínských, a o jídlech paní Sukovkin u Pappenheimů, o boršči s teplými pirožkami, kyjevských kotletách, zapečených treskách s rajčaty, o kavkazském šašliku, ukrajinských bitcích, pelmeni a tvarohovém dortu pascha, v němž není ani deko mouky. „A poznala jsem také práci s kaviárem,“ řekla a pokračovala:

„Král si však potrpěl na jídla z germánských bájí. Z dob Nibelungů, Parsifalů, Lohengrinů…, Tannhäusrů, Tristanů a Isold, až i ze středověkých Mistrů pěvců norimberských,“ a když to říkala, žertovně se usmívala, ale zároveň i jaksi smutně. „Pan Richard Wagner,“ řekla pak, „byl střídmější.“ Pak dodala:

„Byla jsem v Mnichově šest let, byla jsem již vyučená, odjížděla jsem v roce 1870. To bylo králi 25 let. Tehdy už stavěl onen svůj pověstný Neuschwanstein, myslím že i Linderhof, potrpěl si na romantické, bizarní, tajemné zámky, k nimž ho inspirovalo právě dílo Wagnerovo. Za šestnáct let, roku 1886, pak tak tragicky a záhadně zemřel.“

„Vskutku,“ myslila si vévodkyně, „smysl pro dějiny, pamatuje si i data,“ a kývla.

„Můžete mi ještě, Frau Barbell, čistě pro zajímavost sdělit, kde jste pak po vyučení působila…,“ a Barbellová otevřela desky.

„Vrátila jsem se domů do Čech na blatenský zámek a pracovala jsem tam pět let. Tam jsem později pochovala své rodiče i paní Fanny. Když pak starý majorátní pán onemocněl a starali se o něho příbuzní s vlastním personálem, přešla jsem jako kuchařka do Brna k hraběti Ugarte, jehož otec býval v třicátých letech zemským hejtmanem v markrabství moravském, později guvernérem moravským a slezským. Zůstala jsem u něho až do jeho smrti, k níž došlo za pět let. V roce 1880 jsem vešla do služby svobodného pána von Hess do Prahy, jehož otec tam kdysi býval apelačním prezidentem, a když pak za šest let zemřel, nastoupila jsem své místo poslední a nejdelší. V rodině knížete z Molfetty. Tam jsem byla vrchní kuchařkou plných dvanáct let. Odešla jsem před dvěma měsíci.“

„Před dvěma měsíci?“ podivila se vévodkyně. „A byla jste tam spokojena?“

„Velice, milostivá paní,“ usmála se Betty Barbellová, „kníže, kněžna, syn a dcera byli dobří lidé,“ a vévodkyně dopila kávu a konečně se zeptala:

„A proč jste, smím-li se ptát, z té knížecí rodiny odešla?“ a Betty Berbellová odvětila:

„Protože rodina vymřela. Po meči i přeslici.“

„Frau Barbell,“ řekla vévodkyně na odchodu, „když vaše paní matka byla Češka, vy snad umíte česky?“

„Ano, prosím,“ odvětila kuchařka, „čeština byla mou řečí mateřskou.“

„A zdalipak, Frau Barbell, umíte česky připravit… husí játra?“ a kuchařka se vlídně a skromně uklonila a usmála.

„Tak, Justino,“ řekla vévodkyně komorné, když se po půldruhé hodině, v devět večer, s Betty Barbellovou rozloučila, „tak co říká té mé intuici. Je rádkyně. Mám za to, že je to jasné,“ a Justina radostně kývla.

„Všechno je jasné, Madame la Duchesse, všechno je jasné a… je suis ďaccord. Souhlasím. Nelíbí se mi jen ty její černé desky,“ ukázala na stůl, neboť kuchařka tam zanechala veškerá svá potvrzení, „mohla si snad pořídit,“ řekla vyčítavě, „nějaké kožené. Mais, je suis ďaccord. Mrzí mě jen, že se jí Madame více nevyptala, co nejradši jídal ten král Ludvík. Nechápala jsem, co to je za jídla, ta z dob Nibelungů a Parsifalů nebo těch Isold…,“ a vévodkyně přisvědčila.

„To byl jen takový žert, Ludvík Druhý miloval báje. K jeho oblíbeným jídlům jsme se nedostaly, ale ona nám to ještě poví. Má ještě něco?“

„Mám,“ kývla Justina, „mám. Pořád ještě nechápu, proč si Madame nechala adresy těch dvou příšer. Proč dokonce té trýznici s perořezem, té od… paní von Hauser…, proč dokonce slíbila, že ji doporučí. Madame to zřejmě podotkla jen tak, aby se jí zbavila…“ Ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Mýlí se, Justino, mýlí. To jsem podotkla vážně.“ A pravila:

„Díky bohu totiž, že mám tu dobrou paměť a že jsem si zavčas vzpomněla…, to mě přímo, Justino, osvítil Duch svatých. Vzpomněla. Na loňské recepci u strýce jsem v jednom salonku, v němž dlel i sám následník trůnu, slyšela jednu pozvanou dámu, že dává starou kuchařku do penze a bude se musit porozhlédnout po jiné. Ať to již za ten rok učinila anebo nikoli, tu Gelblichtovou doporučím té dámě. Doporučím ji,“ vévodkyně se zasmála, „i tu první od Koně. Baronce von…“ zasmála se, „Splüttenberg.“

A dodala:

„Je už pozdě, Justino. Šla už spát. Spát do té mé ložnice…“

27.

V dalších dnech, již květnových, začala Justina jaksi podivně blednout. Byla čím dál víc nesvá a podivnější. Starší kuchařka, Uhrmacher, Pummel ba i Stockalp měli za to, že ochořela. „Nemusí být chorá,“ řekla paní Nowotna, „může ji něco trápit.“

„Za pět dní, Justino, přijde Betty Barbellová na večeři,“ oznámila vévodkyně komorné. „Až dnes přijde malý Prager domů, provede ho po všech komnatách, ukáže mu i galerii předků a řekne mu, že se může pohybovat po celém domě, jak chce. Netrápí ji něco?“ a Justina řekla, že ne. Druhý den vévodkyně pravila: „Justino, ptám se znovu. Netrápí ji něco? Nechce k doktorovi?“ ale Justina nechtěla. „Za čtyři dni přijde Barbellová na večeři,“ připomněla vévodkyně, „jsem ráda, že Pragra provedla po domě,“ a smála se a komorná v duchu kroutila hlavou, proč se paní směje. Za další den vévodkyně zavrtěla hlavou. „Nemohu si, Justino, pomoci, ale ona je určitě chorá. Co mě zaráží nejvíce, že i málo mluví. Nemá nějaké halucinace…, spí dobře?“ a tu Justina odvětila:

„Právě že nespím.“

„Mais non Voyons,“ podivila se vévodkyně, „tak ona nespí. A k tomu v mé ložnici. Ale každý člověk prý někdy nespí, jak jednou prohlásila u pana Wu-i-šenga, když se mluvilo o bengálských tygrech, baronka Gomezzi a její švagrová Mattencloit. Copak asi dělají,“ zasmála se, „už jsem ty dámy neviděla věčnost.“ Příští den vévodkyně pravila: „Tak, Justino, pozítří je tu Frau Barbell. A co ona? Pořád nespí?“ a Justina teď téměř odsekla. „Nespím.“

„Nespí, nespí,“ usmála se vévodkyně, „a proč? Že čte ty čínské hrůzy? Vždyť je snad už dočetla, či má nové? Nemá? Tak proč nespí? Vždyť tvrdila, že pod mými nebesy spí jako v ráji.“

„Pod nebesy sice jako v ráji,“ odvětila Justina, „ale mám dojem, že jsem přece jen nemocná.“

Vévodkyně se usmívala a Justina nevěděla, na čem je. Pak náhle řekla:

„Jednou mi Madame vyprávěla, že v salonu knížete slyšela nějaké podivné zvuky. Říkala tiché klepání jako tikot hodin a sama nevěděla, odkud se to bere. Jestli ze stropu či z podlahy, ze zdi…

Že to samé slyším teď i já. No prostě slyším. V ložnici něco ťuká a klepá. Už jsem mnohokrát rozsvítila lampu, už jsem dokonce i z lože vstala, nezjistila jsem nic…“

Vévodkyně se po jisté chvíli ticha přestala usmívat a zvážněla:

„Tak jí teď, Justino, něco povím. Nemá žádné halucinace a žádnou chorobu. K žádnému doktoru nemusí, je zdravá jako ryba. Tohle, co ona, jsem slýchala ve své ložnici též. Proto jsem si s ní ložnici vyměnila. Abych si zjistila, zda to uslyší i ona. Něco se musí dělat. To není samo od sebe…“

„Míní, Madame, proboha, že by nějaký duch?“ vypískla Justina a náhle jako by po celých těch dnech marodění pookřála, ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Nebála se, Justino. Vydržela ještě jednu noc v mé ložnici a bděla. Zítra si o tom promluvíme. A pozítří přijde paní Barbell.“

Druhý den ráno sdělila Justina, že to v noci slyšela zas.

Ten den kvečeru usedla vévodkyně s Justinou v kabinetu při Château Tour Blanche a vévodkyně promluvila.

„Justino. Jestliže člověk zkoumá tak podivný jev, jakým je šramot, který nás provází, nesmí být hloupý. Musí být naopak chytrý a myslit rozvážně a přesně. To jsem učinila a přišla jsem k závěru. Záhadné ťukání se ozývalo v salonu knížete. Tam jsem je slyšela, a tam je slyšel i Stockalp, takže jsem nebyla sama. Knížete navštěvoval doktor Hartmann a asi je slyšel i on, jenže mlčel. To bylo v paláci knížete. V tomto domě však nikdy žádných takových záhadných zvuků nebylo. Nebylo, až od jisté doby. Ejhle, jak by řekl majitel pohřebního ústavu, ejhle, v mé ložnici od jisté doby. Zdalipak ví, od které?“

Justina nevěděla.

„Správně,“ kývla vévodkyně a upila vína, „ovšemže neví. Já se jí s tím nesvěřila. Od doby, kdy do ložnice přibyla věc, která v ní nikdy předtím nebyla. Co je to za věc, snad uhodne…,“ a Justina jedním douškem dopila nalitou sklenku, sáhla po lahvi a zvolala:

„Věc, která předtím nikdy v ložnici nebyla, je klekátko.“

„Tak,“ kývla vévodkyně, „a teď tedy již ví, kam mířím.“ A Justina zavrtěla hlavou.

„Madame,“ řekla, „přece klekátko neťuká.“

„Vedle jak ta jedle,“ odvětila vévodkyně, „ťuká. Musí ťukat. Ať se to zdá sebepodivnější, musí. A to proto, že neťukat nemůže.“ A řekla:

„V žádném saloně knížecího paláce nic podobného ku slechu nebylo, jen v onom, kde stálo klekátko. V našem domě rovněž nikdy nic podobného nebylo, jen v mé ložnici, a to od chvíle, kdy jsem v ní klekátko umístila. To je to jediné společné, co se vyskytuje na obou místech, kde se ozývá šramot. Hrůznost nemůže vycházet odjinud, než z klekátka. Tak to je, Justino, čemu se říká myslit chytře, rozvážně a přesně,“ a vévodkyně se usmála a hleděla na komornou. A zatímco hleděla na komornou, která se chvěla vzrušením a vypila druhou sklenku, kterou si před chvílí nalila, vévodkyně si myslila:

„Hrůznost musí vycházet z klekátka, které mi strýc odkázal, ač původně patřilo Alžbětě Reinové. Dodatečně odkázal,“ v duchu se zasmála, „abych ho měla v ložnici, musil přece vědět, čím je obestřeno. Přece to musil někdy sám slyšet, alespoň dřív, kdy měl sluch dobrý…, proč mi ho tedy odkázal, proč jen…,“ a v duchu se smějíc, myslila si: „Proč!

Odpověď je jen jediná možná. Aby mě strašil.“

„Ale ten klepot se ozývá odevšad a odnikud,“ namítla ještě Justina, „vždyť ten přece z klekátka nezní!“

„To je zřejmě náš sluchový klam. Justino. Klepot vychází z klekátka, ale je tak zvláštní, přímo ozvěnový, že dělá dojem, jako by zněl odevšad.“

„Kriste pane,“ komorná vyskočila z křesla, „tak běžme honem do ložnice a prohlédněme je…,“ ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Není co prohlížet, Justino, však jsem to již učinila. Je to krásné vzácné barokní klekátko z dílny A.C. Boulleho s marketerií mědi s želvovinou a není na něm ničeho strašného k vidění.“

„Tak má tajný šuplík“ křikla Justina a vévodkyně opět zavrtěla hlavou.

„Nemá žádný tajný šuplík.“

„Tak pak přece nějaký duch,“ vykřikla Justina, „Madame to včera popřela.“

„Justino, co jsem popřela včera, nemusím popírat dnes. Možná, že v klekátku je něco zakleto, co se s ním přenáší, třeba nějaký duch anebo… ďábel. Může v něm být celý pluk ďáblů,“ usmála se vévodkyně, „Uriel, Babiel anebo sám Satanael čili Satan,“ a když Justina vypila další sklenku vína, vévodkyně pravila:

„Mám ještě jeden plán, plán poslední. Dáme ještě dnes přenést klekátko sem, do kabinetu. Já tu budu sedět dlouho do noci a budu přemýšlet o tom, co v brzkém čase je mi učinit v aspernském hotelu. A přitom budu poslouchat. Jsem si jista, že se to tu ozve. Ona přespí ještě naposledy v mé ložnici bez klekátka a bude poslouchat rovněž. Jsem si jista, že neuslyší nic. Pak už nezbude než pátrat po záhadě. Ale já nevěřím, Justino, že by v klekátku byl zaklet duch anebo dokonce ďábel,“ vévodkyně se usmála, „to jsem mohla také věřit na ďábly hajného Kneffla. Ale o záhadu tu jde. Nato může vzít jed.“

Za hodinu zavolala vévodkyně Stockalpa a domovního správce, aby přenesli klekátko z ložnice do kabinetu. Protože tam na ně nebylo místo, postavili je jen tak volně poblíž portrétu vévodčina muže hraběte Kevelsberga a vévodkyně začala u svého stolu s tužkou v ruce přemýšlet. Avšak nikoli o orientálním sále v hotelu a o Spectaculu, jak původně chtěla, nýbrž o něčem zcela jiném. Náhle ji totiž napadlo, zda se celý ten její život neskládá ze samých hloupostí… Naštěstí ji tento neuvěřitelný nápad brzy opustil a myslila na Spectaculum. Seděla a přemýšlela dlouho a v kabinetu byl hrobový klid. Až před jedenáctou hodinou noční se to ozvalo.

Ťukání, klepání, tikání, tiché, lehké, a přece i důrazné a plné ozvěn.

Vévodkyně vstala a přistoupila ke klekátku.

Pak si na ně klekla, což učinila nyní vůbec poprvé, a přiložila ucho k jeho vršku. A jasně shledala, že zvuky jdou opravdu z tohoto kousku nábytku.

„Že by se ozývala duše strýce,“ usmála se, jak tak klečela, „že by prosila za svou spásu? Za to, že nechápala lidských slabostí? Za to, že vydědila Adalberta z Rottersteinu? Jistě že ne. Klekátko ťukalo přece ještě dávno před jeho smrtí…“

Druhý den v šest hodin večer se dostavila Betty Barbellová. Vévodkyně ji dala uvést do horní menší jídelny s obrazy zátiší a vitrínami s porcelánem. Uhrmacher měl tentokrát již svoji livrej a Barbellová nehnula brvou. Věděla již dobře, že dáma, která ji přijímala, je sama vévodkyně La Tâllière dʼHayguères. V jídelně bylo prostřeno pro tři.

„Budeme večeřet,“ řekla vévodkyně, když usedla za stůl, a též i Justina, a Uhrmachrovi řekla:

„Můžete začít.“

Za předkrm byly langusty s kapkou majonézy, vařené v pepři a fenyklu. Polévka byla chlebová se smetanou a vejcem, k ní krupičný svítek. Pak přišlo laní filé na slanině a k němu červené burgundské Volnay. Pak přišel bažant, zapékaný se sýrem po způsobu Murray, a k němu Château Haut Brion, a brambory s provensálskou omáčkou. Nakonec mandlový nákyp.

„Mám za to, paní Barbell,“ řekla vévodkyně během jídla, „že se dohodneme.“ A pomalu a podrobně se jala kuchařku seznamovat s hotelem v Aspern, jejím postavením a úkolem toho malého Pragra vychovávat, učit a vést, aby se z něho stal dobrý kuchař. Barbellová poslouchala a vévodkyně měla dojem, že je nadšena. Byla kuchařka tělem i duší. Její zájem byl velký, ale hleděla ho decentně potlačit. Nicméně se několikrát nezdržela a kladla výtečné otázky i během vévodčiných vět. S chutí se napila obojího vína, které si ředila sodovkou, a velice pochválila všechny chody.

„Hotel otevírám, jak je to již téměř jisté, začátkem září,“ podotkla vévodkyně, „ale nic nebrání tomu, abyste nastoupila ihned, a přestěhovala se sem na Rennweg. Ve třetím patře máte k dispozici dva zařízené pokoje s příslušenstvím. Plat vám půjde ihned. Vařit tady ovšem nebudete, je tu starší kuchařka paní Nowotna, budete-li však chtít, můžete ji někdy zastoupit. Zatím se můžete starat o vybavení aspernské kuchyně, Pummel vás tam zaveze, a také o váš tamní byt, případně se už i zde v domě trochu věnovat chlapci…,“ a vévodkyně vycítila, že kuchařka je potěšena i těmito návrhy. Viděla v nich zřejmě velkorysost. Nicméně se dohodly poněkud jinak.

„Jasnosti, nemohla bych s dobrým svědomím přijímat plat za služby, které bych nevykonávala anebo jen zpola. Ráda vypomohu s kuchyní zde v domě, ráda se již zde věnuji učňovi a ráda se postarám o vybavení kuchyně v Aspern. Nic z toho snad nebude ohroženo, kdybych nastoupila až v polovici července. Slíbila jsem na jaře, že ještě v létě zajedu do Blatné.“ A tak se dohodl nástup Betty Barbellové na začátek července. Vše se při jídle výtečně dohodlo a vévodkyně neomylně poznala, že je spokojena i Justina. Teprve když se večeře již jasně chýlila ku konci, když přišel na stůl ten mandlový nákyp, začala být komorná nesvá. Všimla si toho dokonce i sama Betty Barbellová.

„Mám obavy, Madame, a velice mě zneklidňují,“ řekla Justina po chvíli a trochu zamávala prsty, vzala si na dnešek několik prstenů…, „musím si, s dovolením, nalít ještě sklenku toho Haut Brion, které se pilo k bažantu,“ a jak si rychle nalévala, dodala: „Mám strach, že Madame zapomněla na to hlavní.“

„Justino,“ usmála se vévodkyně, „to přece ne. Hlavní bylo dohovořit se s paní Barbell, což se, jak viděla, stalo.“ A zatímco kuchařka rozpačitě hleděla, vévodkyně se zasmála a řekla:

„Při vaší vstupní návštěvě, Frau Barbell, se stal totiž jeden malér. Slíbila jsem Justině, že ho sama dnes napravím. Totiž, že jsme posledně zamluvily jednu významnou otázku. Justina je nesmírně zvědava…,“ a pak se Betty Barbellová rozesmála a řekla:

„Slečno, samozřejmě že vám to ráda povím. A Jasnosti, kdyby to snad zajímalo i vás…,“ a vévodkyně se jen usmála a smočila rty ve víně. A Barbellová pravila:

„Má informace bude asi neúplná. Samozřejmě, že jsem něco měla možnost poznat bezprostředně, nicméně i takž druhé ruky, od jeho kuchařů a z nymphenburských ploten. Nuže, vím, že měl rád slepičí polévku, kterou v Mnichově i v Nymphenburgu zahušťovali kokosovým mlékem, vepřovou a husí pečeni, která se kromě kmínu nikdy neobešla bez oregana, rozmarýnu, tymiánu a muškátu, málokdy chyběla kapusta a zelí, zpravidla s troškou cibule a jalovce. Král miloval i kaviár. No a pak…“

Co pak Barbellová řekla, vzalo Justině dech. Seděla, hleděla, a jak rychle vrtěla hlavou, tak rychle srkala víno a byla téměř rozčilená. Barbellová totiž sdělila, že se občas na tabuli Ludvíka Bavorského objevovali… pečení hroznýši na mátě peprné a šalvěji, ježčí maso s bazalkovou omáčkou…, a konečně vydři pečeně a dušená veverka.

„Kriste pane,“ vzmohla se posléze Justina na slovo, „a jedla jste to také někdy vy?“ a Barbellová s úsměvem kývla.

„Jsou to čistá, bílá, lehká masa, slečno, řekla bych přímo dietní.“

„Vydra se podávala občas i na našem francouzském zámku,“ podotkla vévodkyně, „na to si Justina pamatuje. To je maso výtečné. V Rakousku existuje pár vydřích farem, ale hlavně kvůli kožišinám. Maso se zřejmě vyváží, nevím, že bych je byla zde ve Vídni často vídala. Pokud jde o ty hroznýše a ježky…,“ vévodkyně se usmála…, a usmála se i Barbellová.

„Neříkám,“ podotkla, „že se předkládali často, ale občas ano. Byli vždy výtečně připraveni. Obvykle jako předkrm se salátem. Račte vědět…,“ kuchařka se poněkud zamyslila, „když dnes po tolika létech o tom přemýšlím…, ono to vlastně odpovídalo králově povaze. Byl to romantik. Nejen ve stavbách podivných zámků, ale i v jídle. Vlastně celým svým životem. Ten jeho životní úděl nebyl moc dobrý. Jeho teta s ním mívala starosti, ale co vím, byla k němu vždy hodná. Naproti tomu jeho strýc Luitpold a ostatní členové rodiny…, tam to bylo horší…,“ řekla Barbellová jaksi taktně…, a vévodkyně se otázala:

„Mluvíte-li o tetě, myslíte císařovnu Alžbětu…,“ a kuchařka mlčky kývla.

„Když jste se znovu dotkla té romantické povahy krále,“ řekla po chvíli vévodkyně, „posledně jste připomněla jeho lásku k mytologii a bájím, a jeho smrt ve Starnberském jezeře, obestřenou tajemstvím…, potkalo vás osobně někdy v životě něco, co mělo povahu… nějaké…, řekla bych nadpřirozené… nebo na pohled nadpřirozené… záhady? Den Charakter eines übernatürlichen Ratzels?“

„Pamatuji se, Jasnosti,“ odvětila Barbellová, „že kněžna Molfetty mnoho let před tím, než zemřel její syn, po něm dcera a pak manžel…, ona skonala jako poslední…, mi několikrát svěřila, že má neblahé tušení, že její rodinou končí rod. Nikdy však neuměla toto tušení blíže vysvětlit či popsat. Jen jedno dokázala říci přesně. Že jí občas něco říká, aby byla rozvážná a klidná, protože na tom, zda vymře nějaký rod, záleží pramálo. Dějiny se nezastaví, život nepřestane a lidstvo nevymře.“

Vévodkyně pohlédla na Justinu, opět celou napjatou, a přisvědčila. Mlčky přisvědčila. Pak po chvíli ticha pronesla:

„Frau Barbell, budete tu bydlit a ani se nedozvíte, že jedna záhada je i v tomto domě. Ale týká se něčeho zcela jiného, než o čem jste před chvíli mluvila. Netýká se žádných vážných předtuch nebo předzvěstí, ale…,“ a vévodkyně vylíčila kuchařce případ s klekátkem. A ač se přitom usmívala, Justina se třásla jako v hrůze a sotva popadla dechu.

„Půjdeme do kabinetu,“ podotkla na závěr vévodkyně, „tam nám podají zmrzlinu, kávu a griotku. Můžete se tam na to podívat.“

A tak se odebraly do kabinetu.

Uhrmacher v bílých rukavičkách tam donesl zmrzlinové poháry, lžičky, griotku a kávu v překrásné soupravě. A Betty Barbellová přistoupila ke klekátku.

Nejprve chvíli obdivovala krásný barokní kousek, pak si klekátko podrobněji prohlížela. V kabinetu byl klid a neozval se sebemenší šramot.

„Škoda,“ řekla vévodkyně, „že to teď mlčí. Včera se to ozvalo k jedenácté noční. Ale ozývá se to i ve dne. Někdy, občas…“

Kuchařka zdvořile navrhla, zda by se chvíli nevyčkalo. Právě při té zmrzlině, kávě a griotce, a vévodkyně kývla.

Pak se kuchařka u stolku zahleděla na krásnou kávovou soupravu.

„Jasnosti,“ zavrtěla hlavou, „porcelán nymphenburský…“

„Vy jste to poznala…,“ kývla vévodkyně potěšené a Barbellová pravila:

„Nejsem žádná znalkyně, ale u Pappenheimů jsem se s ním sešla. Ostatně, tu je značka…,“ pozdvihla talířek, „modrý hexametr pod polevou. Vypadá to na Dominika Anlička staršího. Anliček,“ dala opět tácek na stůl a postavila na něj šálek, „byl nástupcem Bustelliho a dělal tento překrásný rokokový porcelán poté, co přeložili dílnu z Neudecku do Nymphenburgu, což bylo v roce 1761. Ten Anliček byl původem český sochař…,“ a vévodkyně si opět v duchu řekla: „Chvályhodné. Nevyzná se jen v dějinách, Francii a datech, ale i v porcelánu…,“ a naslouchala…

„Hrozné,“ vypískla Justina a vypila naráz sklenku, „bude to hrozné, jestli se to neozve.“

„Jen probůh nevěřila, že v klekátku je Satan,“ podotkla vévodkyně.

Než dopily griotky, se to ozvalo.

Podivný šramot, odnikud. Lehké tikání, ťukání, klepání, které se zdálo být všude a nikde. V celém kabinetu, v podlaze, ve stropě, v pracovním stole, v příruční knihovně, ba i v portrétu vévodčina zemřelého muže. Ba dokonce i v telefonním přístroji.

„Jako by datel klepal…,“ podotkla tiše Barbellová.

Vévodkyně se usmívala, Justina si držela ústa, aby nekřičela, a kuchařka tiše znovu přistoupila ke klekátku.

Položila ucho na několik jeho míst.

Pak řekla překvapivou větu.

„Jasnosti…, nemáte nějakou… lupu?“

Vévodkyně měla lupu. V šuplíku svého pracovního stolu.

Dlouho stála Barbellová s lupou v ruce u klekátka, hleděla a poslouchala přepodivný ťukot, klepot, tikání, a co pak řekla, zaznělo jako hlas z jiných světů anebo z babylonských zahrad.

Betty Barbellová pravila:

„Jasnosti. Slečno. V klekátku je…“ a řekla: „Červotoč.“

*

Nastoupila v polovici července a přivezla s sebou z Blatné v koši obrovskou husu. Tak obrovskou, že sama vévodkyně si v duchu pomyslila, že snad takovou nikdy neviděla. Její játra ochutnala i paní Nowotna, Uhrmacher, ba i malý Prager. Vévodkyně se v té době kromě hotelu zabývala dokončením hry o předzvěstech konce Říše římské. „Stejně výtečná játra,“ řekla po večeři, „jako z plotny pana Musila.“ Druhý den časně zrána vyjela s Pummelem do Aspern.

„Vezmu vás s sebou jindy,“ pravila kuchařce, ale platilo to i komorné, „dnes tam budu pracovat a vrátím se až večer. V příštím týdnu tam pojedu znovu, jistě též na celý den, a i pak pojedu sama. Při této práci totiž nikdo nesmí být a bude to práce strašlivá…,“ a vévodkyně smutně vzdychla a Justina viděla, že má výtečnou náladu.

Co sdělil architekt Sebesta večer v telefonu po výroční mši za zemřelého knížete, splnil takřka na den. Byl druhý červencový týden a šestiboká přístavba mohla přijmout zrcadla. Avšak již deset dní předtím, když ještě Barbellová dlela v Blatné a krmila tam husu, měla vévodkyně tolik práce, že spávala pět hodin denně.

Začátkem července byl totiž již hotel vybaven včetně přístupových cest, parkoviště a parčíku, takže zbývalo jen zařídit orientální salon a Spectaculum. Zařízení salonu objednala vévodkyně u paní Marty Kadleczik v Zlatnické ulici. Strávila v jejím obchodu a skladišti téměř půl dne mezi spoustou nádherných věcí, závěsy, koberci, stolky, skříňkami, taburety, lenoškami, obrázky, soškami, vázami, porcelánem, řezbami ze dřev a polodrahokamů a také mezi zemními, stolními a závěsnými lampami. A také mezi Buddhy, indickými bohy, slony, tygry, čínskými draky, opicemi a kůžemi z leopardů. Dva velké vozy to pak dovezly do Aspern a lidé to zatím složili v hotelové hale. Paní Martě Kadleczik zbyl poloprázdný krám, ale nikoli oči pro pláč. Velkoryse darovala vévodkyni tepanou perskou lampu téměř tak krásnou, jakou měl v ulici Schreyvogel pan Wu-i-šeng. Třináctého července dopravily zvláštní čalouněné vozy do Aspern šest obrovských zrcadel. Ve skutečnosti jich bylo dvanáct, protože byla složena. Dvě hodiny trvalo, než byla pod pečlivým dohledem znalce Sebesty, Ignáce Marka a Kabysových vyložena z vozů a přenesena do šestiboké přístavby. Byla tam postavena k stěnám, a aby se neodřela, v bednění a v pilinách. „Jako věnec, který jsem poslala strýci do Millstattu,“ myslila si vévodkyně, když to pak viděla na vlastní oči, ale to už předtím navštívila i pohřební ústav Anastase Jeronýma Globetrottra.

Zdržela-li se u paní Kadleczik ve Zlatnické ulici téměř půl dne, pobyla u pana Globetrottra na Tiefer Graben den téměř celý. Ze skladiště byl vyzdvižen záchranný přístroj, v jehož skleněné rakvi ležela příšerná Turkyně jako živá, jak si byla předtím vévodkyně poručila, přibrány také ještě další lahve pohřebních likérů ve všech nejrůznějších barvách s vinětkami lebek a pět dalších přesýpacích hodin. Hlavní však byly zelené a pestrobarevné květiny, keře, stromky – ozdobné v obrovských truhlících, které lze stavět ke katafalkům v palácích, kostelech a v hrobkách, a mohly být ozdobou i různých pódií a nejvybranějších hotelových hal a restaurací. Vzala zimostráze, cesmíny reliktního původu z třetihor…, vzala cypřišky, jalovce, tisy, zakrnělé borovičky, myrty. A vzala laurisy a rozmarýny, polokeře a jehličnaté túje a čínská liči, plná bílých třešniček. Vzala meruzalky zlaté, fíkovníky, kapradiny a aloe a pak i irisy čili kosatce a košaté keře růží stolistých ve velkých kbelících. A vzala i keř s květy modrými a keř s květy oranžovými a keř žlutý, které by neurčil ani ten nejslavnější profesor botaniky…, které všechny kvetly ustavičně, mohly žít i v nejkrutějších mrazech a nebylo je třeba zalívat, nýbrž jen občas proti prachu opláchnout v mýdlově vodě. A nadto přibrala ještě reprodukci Friedricha von Amerlinga, která visela v ústavě nad vchodem bílého šálku a zpodobovala ženu s dlouhými vlasy ve světlé říze, kráčející s hlavou pozdviženou a očima přivřenýma pod jasným modrým nebem s úplňkem, a to byla La sonnambula. Náměsíčná.

Největším překvapením však byla nádherná třímetrová palma s hnědým kmenem, úplný strom s několika ořechy v koruně a s dvěma většími chlupatými opicemi, které tam seděly ve větvích a šklebily se dolů.

„Ještě třetí opici, pane Globetrotter, nemáte?“ vévodkyně se potěšené smála s kapesníčkem u úst a majitel pohřebního ústavu zamrkal za zlatými brýlemi a smutně odvětil:

„Nejjasnější paní vévodkyně, tyto dvě jsou jediné. V celém mocnářství se už třetí nenajde…“

„Věděla bych o třetí,“ zasmála se vévodkyně, „ale ta by z těch větví určitě spadla…,“ a majitel ústavu prostoduše podotkl:

„V nějakém hračkářství snad. Ale ta by byla menší a neživotná…“ Majiteli pohřebního ústavu zbylo rovněž skladiště téměř prázdné, ale ani jemu ne oči pro pláč. S hlubokými úklonami a mžikáním dal jako dárek přibalit pracovnicí Marií třicet dalších lahví hřbitovních likérů a vše dovezeno do hotelu – opět ve dvou velikých vozech a provizorně složeno v prostoře restaurace. Stavební znalec Sebesta pak ustanovil instalaci zrcadel ve Spectaculu na šestnáctého července.

Instalace zrcadel v šestiboké přístavbě trvala tři hodiny. Další dvě hodiny trvala práce s elektrikou, s osvětlovacím zařízením. Pak byl oběd v kuchyni u Kabysů, správcová Desdemona upekla kachnu. Ihned po obědě dávala vévodkyně postupně donášet z restaurace do Spectacula rostlinstvo z pohřebního ústavu. Něco z toho dala přenést do zimní zahrady v skleněné verandě druhého křídla. Při výběru a rozmisťování rostlinstva ve Spectaculu nesměl být ani pan Sebesta, ani vnitřní architekt Marek, vévodkyně jejich pomoc zdvořile zamítla. Ponechala si tam jen dva pomocné dělníky, z nichž jeden – z Aspern – neviděl na jedno oko a druhý byl hluchoněmý. Bylo šest hodin večer, když byla se Spectaculem hotova, hotova podle svých představ a plánů. Sama vyzkoušela osvětlení a jeho barevné proměny, proměny podle svých představ a plánů, a téměř trnula. Přiznala si v duchu, že se musí přemáhat, aby nedala najevo úžas nad vlastní prací. Nařídila správci, aby sál bezpečně uzamkl a nikomu neotvíral. Ještě umístila ve spojovací chodbě z haly Globetrottrův záchranný přístroj s Turkyní jak živou a dala ho zahalit velkou látkou a na čelní zeď haly pověsila obraz Náměsíčné. Vracela se domů na Rennweg v sedm večer, v úžasném veselém zasnění. Protože k zařízení orientálního sálu jí již ten den nezbyl čas, jela tam opět sama ještě den příští a rovněž tam pobyla téměř do večera.

„Étonnant,“ řekla pak doma Justině, „kromě produkce Pummelovy nezřela v životě nic velkolepějšího, než spatří v hotelu. Má se na co těšit, lch lege mich jetz schlafen,“ řekla Barbellové po večeři, jež spočívala ve sklenici studené smetany, hlávkovém salátu a dvou pomerančích, „jdu spát. lch bin müde a vy, Frau Barbell, můžete jít též. Jsem zcela zmořena, ale stálo to za to. Justino,“ řekla pak ještě komorné tiše, „klamu sama sebe a své okolí, když dělám, že je vše v nejlepším pořádku. Velká nesnáz v otevření hotelu se vyskytla, a ta je nejvážnější. Tuším ji od prvé chvíle a jsem z ní velmi nešťastna. Stavební znalec si s ní pak neví rady vůbec.“

„Kriste pane, komíny,“ vyhrkla Justina, ale vévodkyně zakroutila hlavou.

„Tak vedení vody,“ komorná pískla, ale vévodkyně opět zavrtěla hlavou.

„Justino, něco mnohem vážnějšího. Název hotelu. Nemám pro něj ještě jméno. U Pamětní desky se jmenovat nemůže, ostatně tam žádná deska není. U Rakouského pěšáka, který tam je v pískovci, se jmenovat nemůže rovněž. Musí to být název příhodný, nevšední a přitažlivý. Znalec na mne spěchá, aby ho mohl dát vytesat do mramoru nad vchod či udělat v jiném provedení. Aniž jsem co dala najevo, přemýšlím o něm dlouho, protože mi jich na mysli tane mnoho. Z mála se vybere lehko, těžko však z takového množství, a protože se, Justino, osvědčila jako poradkyně, obracím se na ni, aby o něm přemýšlela i ona. Může o něm přemýšlet v noci. Klekátko ji už nestraší, ostatně spí už zas u sebe, a zítra mi řekne svůj návrh. Za nejlepší se jí odměním.“

Druhý den ráno vběhla Justina do kabinetu a vypadala velmi odpočatě.

„Mám to,“ zvolala, „zdálo se mi o tom ve snu. O červotoči a jménu hotelu.“

„Dobrá. Tak si sedla a mluvila. Já už pár názvů mám, ale co kdyby ona měla přece jenom lepší. Jak jsem pravila, musí to být jméno příhodné, nevšední a přitažlivé. Musí vědět, že na jménu hotelu či restaurace přemnoho záleží. Kdyby měla nápad skvělý, dám jí za odměnu nějaký svůj… šperk. Já kvůli tomu názvu zanedbávám i svou divadelní hru.“ A Justina pravila:

„Co kdyby se hotel jmenoval… U Divadelní hry?“

„Hotel U Divadelní hry,“ opakovala vévodkyně, „to ji napadlo právě teď. Teď, že o tom mluvím. To bych už mohla nechat hotel U Pamětní desky. Obojí je stejně hloupé. Řekla radši, co ji napadlo ve snu. Mohl by to být i název, který by souvisel s místem, kde hotel stojí. Za odměnu jí věnuji šperk.“

„V noci mě napadl hotel U Bitvy,“ odvětila Justina.

„Hotel U Bitvy je totéž jako U Rakouského pěšáka nebo u té Desky. Nehledě k tomu, že by to vypadalo jako by v tom hotelu docházelo – s odpuštěním – k pranicím.“

„Napadl mě dále hotel U Vzducholodi.“

„Ale Justino, přemýšlela. Vzducholoď tam žádná není a nebude, nýbrž v Neukirchenu. Až skončí hotel, pan znalec Sebesta tam pojede, vyměří louku a postaví tam hangár. V Neukirchenu!“

„A co tedy hotel U Ovocného sadu?“ Usmála se Justina. „Ten tam přece je,“ ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Za prvé ovocný sad tam není, zaplať pánbůh, ale až u Lobau, a za druhé… přece ví, co je to za sad. Zakrslý a jsou v něm boudy. Tak se přece exkluzivní hotel jmenovat nemůže. Na co přišla ještě?“

„Ještě jsem přišla na hotel U Kuchařky. Přece tam bude prvotřídní kuchyň.“

„To bude,“ kývla vévodkyně, „ale to nezní. Je vidět, že nikdy nepsala žádné literární dílo…“

„A co hotel U Vévodkyně?“

„Ale šla,“ zavrtěla vévodkyně hlavou, „já se sice hotelem moc tajit nebudu, Louis tvrdil, že se majitelství stejně neutají, ale nemusím je tak přímo vystavovat na odiv. Ostatně na mně vůbec nezáleží, toto měla na mysli. Bude-li mít nápad, dám jí šperk ze stříbra.“

„Tak tedy hotel U Spectacula.“

„Ne,“ řekla vévodkyně, „tomu by málokdo rozuměl. Co je spectaculum, ví pár lidí, co je spectaculum neví ani ona. To jen, že to tady někde náhodou zaslechla, ale co to bude, nemá zdání. Na co přišla v noci dál…?“

„Na hotel U Záhadné dámy,“ křikla komorná, „a U Bílé paní.“

„To je už lepší,“ kývla vévodkyně, „ale proč? Já přece nejsem žádná záhadná dáma, řekla bych naopak, zcela nezáhadná…, a za druhé, žádná bílá paní se tam nikdy nezjevila a nezjeví. To už mohu zvolit název U Náměsíčné. Představila si, jak by to znělo. Někdo by se někoho ptal, kam jde na noc, a on by řekl: K náměsíčné. Představila si, jak by to znělo. To by si mohli myslit, že tam v noci rejdí nějaká ubohá po střeše. Leda…,“ vévodkyně náhle zmlkla, zmlkla a na rtech se jí objevil úsměv. „Leda…,“ vyhrkla Justina a vévodkyně pravila:

„Leda, že by ji dělala ona. Občas by se při úplňku objevila za komínem a tam by se trochu prošla. Ale to by tam musil stavební znalec udělat nějakou plošinku, jinak by spadla. Bílá paní by byla bezpečnější, ale to by ji zas hosté viděli příliš zblízka, musila by být nějak zamlžená…, dál. Co dál…?“ a Justina vyhrkla:

„U Hřbitovního kvítí,“ pokývala vévodkyně hlavou, „to nezní nejhůř. Ovšem,“ řekla hned, „kdyby to neznělo tak smutně. Bude tam i vinárna s muzikou,“ a myslila si: „Nemám pohřby ráda.“

„Tak pak,“ vypískla Justina, „hotel U Katafalku nebo U Kostlivce nebo U Tří lebek.“

Vévodkyně pohlédla ke stropu bezmála tak, jako to tu kdysi dělala Cornelie Gelblichtová.

„Hotel U Katafalku, Kostlivce a Lebek, se hlavně Justino, nehodí k jídlu. Představila si, že by někdo řekl, že večeřel bažanta U Katafalku nebo vepřové U Kostlivce. Něco rozumnějšího, Justino, něco rozumného, jinak jí zlatou brož nedám…,“ a tu Justina vyhrkla:

„U Záchranného přístroje!“

„To zní moc technicky a taky špatně. To už mohu říkat rovnou hotel U Rakve. Ještě by si někdo myslil, že vaříme pro nebožtíky. Něco jiného, Justino, jinak nedostane prsten s karneolem!“

„Tak tedy hotel… U Čínské opice.“

„U Čínské opice,“ kývla vévodkyně, „to už zní opět lépe. Ale nejde, žel bohu, ani to. Existuje přece Schreyvogelgasse a pan… Wu-i-šeng wej-če. Ne, to je nepřípustné.“ A Justina pak řekla:

„Tak tedy hotel U Natáček…“

„U Natáček?“ vévodkyně vzhlédla, „a ví, Justino, že snad ani to ne? To mně připomíná baronku von Splüttenberg na recepci u strýce. To už mohu říci rovnou hotel U Ondulace nebo U Gulmy. Lidi by si mohli myslit, že je tam nějaký frizér. Pane bože,“ vévodkyně se zasmála, „teď si vzpomínám, co jednou baronka řekla v salonu princezny Poniatowské, když se mluvilo o účesech. Co řekla?“ vévodkyně vzhlédla, když Justina pískla zvědavostí, „co! Že když jde do dvorní opery na Figarův pohřeb, chodí k holiči. K holiči do Jablečné ulice. Zu einem Raseur in die Apfelgasse…,“ a v té chvíli napadla vévodkyni jedna neuvěřitelnost.

„Pro pána krále,“ napadlo ji, „nedohadujeme se tu o tom názvu už příliš dlouho? Jak dlouho o tom tady vlastně hovoříme a přitom já mám tolik jiných důležitých věcí, jako třeba dopsat svou divadelní hru…,“ a to ještě netušila, že to bude pokračovat dál… Když se totiž Justina přestala smát, navrhla hotel U Zlaté husy, a vévodkyně řekla: „Vyloučeno. Bei der goldnen Ganz, to už ve Vídni, jestli se nemýlím, je. To už mohu říkat U Modré hvězdy, U Černé růže, U Bílé labutě, U Třech pštrosů, tak se nazývá každý druhý hotel na světě. Říkám, něco nevšedního, zvláštního, ale rozumného, jinak jí nedám prsten s jaspisem…,“ a Justina si sáhla na čelo a vyhrkla:

„Tak tedy U Ořechu.“

„Hotel U Ořechu by připomínal Popelku. Ein Aschenbrödel. Chudinku. Ale už je názvu na stopě. Řekla ještě dál…,“ a Justina pravila:

„A co tedy… U Norkového kožichu nebo U Činčil?“

„U Činčil? Bei dem Sumpfotterpelz? Tak mám za to, že to nezní… nejhůř, ale nejde to. Někdo by si mohl myslit, že tam máme kožešnickou dílnu. Eine Kürschnerei anebo že tam mrzne. Myslila dál, nebo nedostane prsten s jaspisem, ale ani s topasem…,“ a Justina křikla:

„Tak tedy… U Kolínské vody nebo U… Loupežníků, nebo U… Vidin!“

„U Kolínské vody,“ usmála se vévodkyně, „to by vypadalo, že je tam nějaké parfumářství, a pak, ani kolínská nejde k jídlu. U Loupežníků…, měla rozum, to by si lidé myslili, že je chceme okrást. Že tam číhají v roští. A U Vidin…,“ vévodkyně se usmála obzvlášť mile, „to by znamenalo, že tam není hotel ani restaurace, ale… blázinec.“

„Takže,“ řekla sladce, „není mi pomoci, sama vidí, že jsem z jejích názvů nevybrala nic. Takže nejen nedostane šperk, ale ani dukát…,“ a tu komorná, jako by z posledních sil, zoufale vykřikla naposled:

„Tak hotel… U Konce světa!“

Po chvíli ticha, které se rozhostilo kabinetem jako nějaká předzvěst, vévodkyně s úsměvem pravila:

„Cela me plaît. Konečně, Justino, název dobrý. Takže jí dám jeden prsten s malým červeným rubínem, který jsem kdysi dostala od markýzy Gabriely de Soborsin, sestřenice mého strýce. Nicméně ji však, Justino, zklamu. Zůstanu u návrhů svých. Mé návrhy nečerpaly ze života jako její, ale z pohádek.“ A řekla:

„Jeden z nich zněl hotel U Zakletého rybníka. Ale rybník v okolí hotelu není, právě tak jako ovocný sad anebo vzducholoď, rybník je až dole u Lobau. Druhý můj název zněl U Zlatých plamenů. To však příliš připomíná požár a požárů v našem století bylo víc než dost, poslední v pařížské opeře a v dobročinném bazaru. V hotelu sice pověsil pan znalec hasicí přístroje a dokonce tam udělal i východ z nouze, Notausgang, avšak, co naplat, některé naše útlocitné dámy jako baronka Gomezzi, její švagrová von Mattencloit a ovšem paní von Splüttenberg, ta obzvlášť…, její strýček hořel na Františkánském náměstí, a nebýt piva, které na sebe převrhl, bůhví jak by to bylo dopadlo…, dámy by mohl takový název poplašit. A tak jsem nakonec rozhodla o názvu třetím. Navíc ukazuje k tomu Spectaculu, jménu, jež by lidé možná nechápali, dokud by je neuzřeli. Hotel se bude jmenovat U Čarovných zrcadel a ono Spectaculum v něm se nazve Zahrady z Tisíce a jedné noci.“

28.

„Jasnosti,“ podivil se architekt Sebesta v telefonu, když mu osmého srpna vévodkyně oznámila čas slavnostního otevření hotelu, „vždyť můžete hotel otevřít za týden, proč až začátkem září?“ a vévodkyně pravila:

„Nemohu to uspěchat. Nezapomeňte na pozvánky a řadu dalších věcí. Hlavní je, že hotel je hotov, za což ještě s panem Markem vbrzku přijmete můj srdečný dík a zvláštní odměnu.“ A volala paní Colloredo, aby s ní promluvila o skvělé Betty Barbellové, hostech, které pozve k slavnostnímu otevření, a hlavně o jídelní kartě. Hovor trval půldruhé hodiny a v přístroji se za tu dobu třikrát ozval hlas z pošty, zda dámy ještě hovoří… Pak si promluvila s Barbellovou a požádala ji o soupis poživatin nutných nejen k recepci, ale k dalšímu stálému provozu restaurace. Hotel neměl být výtečně zásoben jen v den otevření, nýbrž napořád. Mluvily o tom v příruční kuchyni v prvním patře v přítomnosti Justiny s tužkami v rukou dvě hodiny. Barbellová neopomenula kromě všech druhů masa, ryb, uzenin a zelenin ani všechny druhy cukru, mouček, kompotů a džemů, ořechů, kávy, čajů, kakaa, tuků, sýrů, pečiv, ba ani přírodního vína, konzumního rumu, koňaku a brandy, neboť i těchto nápojů se užívá k vaření, a nakonec ještě dodala: „A med z pampelišek, žampiony a lanýže.“

„Můj dobrotivý Bože,“ myslila si vévodkyně, „myslí na všechno. Sie beweist auf alles zu denken…,“ a chtě nechtě se musila usmát. „Jakýpak seznam by asi na jejím místě,“ myslila si, „navrhla ta koňská anebo ta… Gelblichtová. Ta by z toho asi zešílela. Ta asi jen cibuli a piškot… A ještě dopište, Frau Barbell,“ řekla nahlas a podala kuchařce seznam, „nakládaný puškvorec…,“ a Justina, opřena o kredenc a žasnoucí, si myslila: „Mon Dieu, vypsala celý krám. Vždyť to tam v těch jejích skladech bude jako v lahůdkářském magazínu. Větší než u Meinla.“

„Paní Barbell, ale starat se o tolik věcí ve skladu…, aby pořád všechno bylo a všechno pořád čerstvé…,“ a kuchařka vlídně odvětila:

„Jasnost mi dává do kuchyně pomocnice. Jistě to zvládneme.“

„Myslím, Frau Barbell,“ podotkla vévodkyně, „že vám přesto přidám ještě jednu. Bude moci docházet na pár hodin týdně a mám za to, že tuším, kdo by to byl. Samozřejmě, někdo z místních,“ a řekla:

„Žena místního hajného Hatvaniho z Várpaloty, což vás asi, paní Barbell, potěší. Je rodilá Češka z Plzně a snad rozumí pivu. Nápoje se však netýkají kuchyně, ale náměstka.“

„Nápoje,“ vpadla Justina a mračila se, „ten leda rozumí sprchám a nějakým kastlím pro děti. Těmhle potravinám paní Barbellové nerozumí ani za mák…,“ a Betty Barbellová – podivuhodným převodem řeči německé do české – se zasmála, vzala seznam svých základních poživatin a připsala ještě jednu…

„Mák,“ dodala.

Než se rozešly, Barbellová ještě pohlédla na vévodkyni a pravila:

„Jasnosti, s tím vzácným klekátkem by se snad již mělo něco dělat. Stojí v chodbě u půdy již hezkých pár týdnů a je ho škoda, přikryla jsem ho aspoň, aby se na ně neprášilo. Ve Vídni je umělecký truhlář, který restauruje starý slohový nábytek…,“ a kuchařka jmenovala jakéhosi Johanna Diniho v Pyrkergasse.

„Jste hodná,“ kývla vévodkyně, „ale už truhláře mám. Opatřil ho majitel jednoho pohřebního ústavu jménem Globetrotter. Jmenuje se Bandini a ateliér má na Simmeringer Hauptstrasse, poblíž Centrálního hřbitova. Zítra si klekátko odvezou.“

„Nuže,“ pomyslila si vévodkyně, když pak usedla ve svém kabinetu, „hotel otevřu začátkem září. To už všichni budou z dovolených doma, a ač času dost, přece by už bylo dobré zabývat se posíláním pozvánek. Pak je však nezbytné stanovit přesné datum.“ A sáhla po diáři a otevřela jej. Zjistila, že září začíná čtvrtkem.

„Snad mi intuice říká,“ usmála se, „že nejvhodnějším k slavnostnímu zahájení by byla sobota. Vrchního rabína vídeňského nezvu, neboť se s ním neznám, ani doktora Richarda Pressburgra, takže by to šlo. Sobota třetího září je brzy, takže zbývá sobota desátého…,“ a vévodkyně určila k otevření hotelu 10. září. Pak začala chystat seznam hostí.

Podle pravdy jej chystala už několik měsíců. Vlastně na něj myslila už od oné dávné chvíle, kdy se v ulici Schreyvogel zrodila myšlenka na hotel a vše, co s ním souviselo. Mimoto měla po ruce seznam hostí z pohřební hostiny, takže o něm nemusila příliš dlouho přemítat. Sejmula telefonní sluchátko a vytočila ústřední poštu. Když dostala spojení, požádala o telegramy. A když se ozvali i tam, řekla své jméno a nadiktovala telegram do Francie.

„Vévodovi Louis Le Guynac-Delamore. Drahý Louisi. Přijměte slíbené pozvání na slavnostní otevření onoho mého hotelu, o němž máte tolik pochybností. Bude se konat 10. září. Očekávám váš příjezd nejpozději den předtím.“ A dodala: „S bůvolím vakem.“

Ostatní francouzské příbuzenstvo nezvala. Neměla to za dosti vhodné. Zato zvala všechny pány z čestných stráží včetně generála Schemuy, kapitána Schwickerta, generála Paara, generála Auffenberga, maršála Nostice, admirála Montecuccoliho. Samozřejmě Csika a pana Wu-i-šenga. Princ Radkoberg nebyl právě v Monte Carlu, nýbrž v Japonsku, takže pozvání odpadlo. Zaváhala u italské matinky. „Poveretto, chudák,“ myslila si, „na synův hrob nejezdí a na otevření hotelu a Spectacula by měla…, musil by ji doprovázet Poldi.“ Pak si vzpomněla na loučení s ní na nádraží a řekla si: „Ať vidí, že jsme se na strýcově pohřbu neviděly naposled,“ a již sahala po telefonu, aby poslala telegram do San Angela, ale pak to přece jen zamítla. Připomněla si její nedávný dopis, že jí doktor nařídil chodit o hůlce. Pak si zatrhla další jména.

Dr. Hartmann, dvorní rada Endlich, samozřejmě stavitel Sebesta a Ignác Marek a připsala jméno Daniela Diezlera. Pak Štěpán Radechowsky s adresou do Českého Krumlova a… pan Wenzel Musil, majitel kavárny. A napsala:

Pan Hermann Bahr, spisovatel, toho času Schattendorf, a myslila si: „Příští týden dokončím tu svou divadelní hru, děj se, co děj.“ A napsala:

Baronka Gomezzi a její švagrová von Mattencloit. A napsala:

Baronka von Splüttenberg.

A chvíli seděla s kapesníčkem u úst.

Pak připsala tři redaktory novináře, z Neues Wiener Tagblattu a z Neue Freie Presse.

A zcela nakonec napsala:

Adalbert, Prinz von Rotterstein, Wiener Neustadt, a Anastas Jeronymus Globetrotter, majitel pohřebního ústavu.

Za hodinu zavolala Stockalpa.

„Tak, Stockalp, práce začíná.“

A předala opovi tlustý štosek nejlepších kartonků se svým francouzským erbem, obálky a seznam hostí. A předala mu další štosek kartonků a to byly jmenovky na stůl. A přidala mu ještě jedny kartonky a s nimi jídelní kartu. „Musí si to rozvrhnout, aby se mu tam všechny ty chody vešly. Tyto kartonky může udělat i barevné. Až mi to za tři dni odevzdá, dostane práci ještě jednu, a to nejdůležitější.“ A znovu si řekla:

„Příští týden dokončím i svou hru.“

Upnula se na ni ještě ten den večer.

„Tolik nespočetných měsíců jsi mě trápila,“ myslila si nad hrou, téměř dokončenou, „jistě bych bývala hotova vtom loňském létě, kdybych tě nebyla prodloužila z předzvěstí konce až ke skutečnému konci. Předzvěsti naznačují, ohlašují a věští v dějinách i v životě. Ale teprve konec je skutečný konec. Snad může být konec bez předzvěstí, ale jistě nemohou být předzvěsti bez konce, k čemu by byly? To by pak nebyly předzvěsti, nýbrž klam…,“ a vévodkyně chvíli myslila na proroctví hajného Kneffla. „Jak souvisí s mou Říší římskou…, kdyby tak ten hajný tušil, a jak má hra souvisí s ulicí Schreyvogel, Bože dobrotivý…, a jak tedy přesně, vlastně, souvisí Schreyvogelgasse i s mým hajným Knefflem.“ Přichystala si na stůl všechny své známé dosavadní knihy, od Tacita v kůži se zlatou ořízkou a Marka Aurelia v černozlaté vazbě až po jiné, nové, po knihy o dobytí Říma Alarichem a vyplenění Vandaly, a odebrala se do ložnice, aby otevřela Demetria Facia.

„Rozvážná a pořádkumilovná čtenářko,“ četla pod nebesy, „aniž jsme co zamlčeli anebo přidali, probrali jsme téměř vše, aby i způsob, jak si počínati, abychom nečistotu zrcadel neroztírali, ale odstraňovali. Ale existuje ještě jedna vada, která jest na pohled záhadná. Že totiž čtenář neb čtenářka stále zrcadlo všemožně a znovu čistí a ono, aniž jest na něm šmouhy, se stále patřičně neleskne. Neleskne jako celek. Stále jest jaksi matné a zamželé, jako bychom dělali marnou bezvýchodnou práci. Komu se toto nikdy v životě nepřihodilo! Snad každému. U nešťastníka marně čistícího se dostavuje trudnomyslnost, úzkost a strach, který může končit i chorobou, jak se stalo ženě klempíře na jednom velkostatku v Korutanech za panování Františka Prvého, anebo, nedej nebeský Bože, i smrtí. Jak jest to možné?“ A Demetrius Facius odpovídal:

„Jest to tím, usmějí se, mé vzácné čtenářky, že zrcadlo jest již staré, hluché, slepé, prostě vetché, přece jsme již sdostatek o takových zrcadlech poučeni. Ano, přemilí, máte pravdu a dobrou paměť. Ale ouha. Já nyní nemíním takováto zrcadla, nýbrž zdravá a svěží. A pak za prvé může příčina tohoto marného čištění tkvíti v samotném špatném čištění. Za druhé v použití nenáležitého hadříku. A za třetí – a to jistě přemnohé, vážené čtenáře a čtenářky, udiví – za třetí v tom, z jaké strany my sami, poctiví čističi, se na zrcadlo díváme anebo z jaké strany na ně dopadá světlo, ať Boží, ať umělé. Stačí jedna z těchto příčin, abychom čistili marně. Chraň nás svatá Agáta, jsou-li příčiny dvě anebo všechny tři. To jest pak konec.“ A Facius psal dál:

„Správný postup jest, aby hospodyňka, když už ji neštěstí marného čištění potká, prostě přestala a učinila, co jedna selka v Kapplu. Usedla na stoličku a složila ruce v klín, jako staré selky po jídle. A pak znovu vstala a znovu se vzchopila a začala úplně znovu, avšak moudřeji. Tak, že napřed pozná příčinu nezdaru a tu ruče odstraní. Důležité jest jen, aby ji rozeznala. Za panování sultána Osmana žil v Cařihradě kočí, který měl dva osly. Jeho neštěstím bylo, že osli byli sobě podobní jako vejce vejci a on je nerozlišil, asi jako děti dvojčata. Když se zastavili před mešitou a nechtěli se hnout z místa, pak na jednoho z nich platila domluva a na druhého bič. Kočí však osly nerozlišil, a jak měl jednat s prvním, jednal s druhým a obráceně. Sultán vyhlédl z okna a dal kočího odvést do vězení za rušení klidu. Přišla tam za ním jistá Turkyně, jménem Lucie, a z rozkazu sultána ubožáku usekla hlavu.“ A pak autor probral první příčinu nezdaru. Prach, kouř či nečistá pára se nesmí roztírat, nýbrž zrcadlo se musí nejprve celé odshora dolů spláchnout čistou vodou měkkou. Voda vezme prach, méně už kouř a mastnou páru, těm tedy pak dopomoci hadrem a znovu splachovat. Po kouři hadr hnědne, což je známka, že kouř pouští. Teprve když je zrcadlo takto na hrubo čisté, začne se vlastní čištění. Tím se zabrání roztírání. Pak autor probral druhou příčinu nezdaru, totiž nevhodný hadřík.

„Nikdy, šlechetné čtenářky,“ psal, „zrcadla nečistěte látkou hedvábnou, brokátem, saténem, kordem, manšestrem, sametem a nikdy ani zbytkem krajek. Do těchto látek možno se strojiti a šatstvo z nich si na plesy šiti, nikoli jimi čistiti zrcadla. Nejosvědčenější jsou měkká plátýnka a vláčné vydělané kožky, jaké na výrobu rukavic jelenic se užívají. Toto jednou četla jistá služebná z Innsbrucku, ale buď to četla špatně, že nebyla v čtení zběhlá, anebo to v té knize nebylo dobře napsáno, nebohá vzala na čištění zrcadla kůži z krokodýla. Ta visela v chodbě, neboť její pán byl cestovatel a lovec. Pán pak zjistil, že zrcadlo jest jako z povodí Nilu, a nešťastnici uhodil. Neboť krokodýlí kůže jest hrbolatá a tvrdá a nevyčistí ani střevíc. Používá se k čištění též s oblibou novin, tj. papíru, na nichž se tisknou. Můj ctihodný mistr v Mürzzuschlagu Sachs to vřele schvaloval, jen vždy upozornil na to, že papír nesmí býti zmuchlaný, což činím zde i já. Takový papír má totiž rohy a hrany a zrcadlo by odíral. Opatrnosti jest však třeba i při výběru novin. Můj blažený kmotr v Ratten mi jednou vypravoval jako chlapci, že na Tři krále pekla selka Widlingová nový druh perníku pro děti podle recepisu, který jí předčítal učitel z novin. Protože však měla málo času, činila dvě věci najednou. Pekla perník a čistila zrcadlo. Když byla hotova se zrcadlem a chtěla, aby jí učitel četl dále, neboť s perníkem byla teprv v půli, učitel marně hledal noviny. Nešťastná selka je totiž omylem použila na zrcadlo a úplně je rozmáčela. Poněvadž ten recept dopředu neznala a byla odkázána na čtení, perník nedopekla. Místo perníku jí vznikla divná kaše a můj blažený v Ratten mi řekl, že když to děti snědly, musil přijít felčar Lesch. Nikdy nemáme užívati na čištění novin, v nichž něco patřičného stojí, co můžeme upotřebiti, jako jsou rady, jak stavěti králíkárnu neb brousiti srp.“ A pak Facius psal:

„Konečně k tomu, aby bylo zrcadlo náležitě čisté, nezmlžené, přispívá zkušenost již z dob královny ze Sáby, že hledíme na zrcadlo, které se zdá dokonale čisté, a pak je spatříme ze strany, a ejhle, spatříme na něm mlhu. Anebo jest zrcadlo lesklé v poledne, když slunce stojí nad naší hlavou, a k večeru, když dlí již při zemi, spatříme na něm prach. Můj převznešený učitel a Mistr Hirschfeld blahé paměti to vysvětloval tak, že není-li zrcadlo čisté, když na ně hledíme jinak či v jiném světle, jest čisté jen zdánlivě a musí se čistiti. Vzpomínám na strašný případ, který mi vyprávěl jednou večer při kaši. Císař čínský pozval na hody princeznu. Ču-en-chči do sálu, který byl uklizen a čist, protože o něj pečovala jeho sestra Anežka Háta, a nazýval se Čarovnou zahradou nebeskou, protože byl ze všech stran obložen samými zrcadly.“

„Ale,“ zavrtěla vévodkyně hlavou a poprvé na chvilku ustala v četbě, pak četla dál.

„Když tam vešli, Číňan zjistil na zrcadlech mlhu. Protože tam vešli z boku.“

„Divné,“ myslila si vévodkyně, „obložen ze všech stran samými zrcadly, tak jaképak z boku,“ a četla dál:

„I rozzlobil se císař na Anežku, která před ním padla na zem a naříkala, že zrcadla jsou přece čistá. Přemilí čtenáři, tu jsme u podstaty věci. Ona skutečně byla čistá, ale vždy jen ta, do nichž ti hosté hleděli čelem. A to na Číňana neplatilo. ‚Čistá, protože jsi na ně, nehodná sestro, nepohlédla z úhlu. Protože jsi, nehodnice, koukala jen na to, co jsi měla před sebou, a nikoli abys byla trochu pootočila zrak a mžikla i na ta, která máš po straně pravé a levé.‘ Tak císař pravil a vzal sestru za uši a chtěl jí o zrcadlo rozbíti hlavu. ‚Nečiň tak, vládce nebes,‘ řekl mu rádce, ‚což se nenazývá tento sál Nebeskou zahradou čarovnou a tudíž Věčným? Cesta dlouhá tisíc mil začíná stopou první kročeje.‘ Dal tedy Číňan posaditi Anežku na strom a uříznouti větev. Když spadla nešťastná do trávy, pravil: ‚Kdo hledí jen jedním okem, vidí jen zpola.‘“

„Vidí jen zpola,“ myslila si vévodkyně, „musím koupit nějaké schůdky, jak jinak by to Spectaculum čistili? Či snad ze žebříčku, jak čistí děvčata zrcadla zde v galerii předků? Musím koupit schůdky vyšší než žebřík či ony nešťastné v salonu mého strýce. Spectaculum se musí blýskat ze všech stran a úhlů, jinak by to nebyly čarovné zahrady, ale nábřeží londýnské Temže. A neměla bych snad odbírat,“ myslila si, „noviny…, třeba Wiener Tagblatt, Freie Presse a ten…,“ musila se zasmát, „… Rundschau s tou anketou? Bude mi jich asi třeba jako soli…“

„Ať mě nikdo neruší,“ požádala druhého dne dopoledne komorníka a pak rychle otevřela dopis, který právě přišel.

„Milá Sofie,“ četla, „jsem opět ve Wiener Neustadtu.“ A četla dále, a jak četla, byla tím více vážnější.

„Nur wird dann das Heimweh noch viel grösser und es scheint einem manchmal dann ganz unerträglich hier. Und man hat das Gefühl, dass man ersticken könnte zwischen allen diesen widerlichen fremden herzlosen Menschen.“ A četla:

„Man lebt in so einer grossen Stadt und fühlt sich trotzdem manchmal ganz allein. Man sucht manchmal Menschen, die es viellecht gar nicht gibt – und wenn man dann jemanden findet, der dem Menschen ähnlich sieht, den man sucht – dann muss man ihn bald verlieren. Man sucht so oft Menschen, denen man wirklich vertrauen könnte-und wenn man sie nach langem Suchen endlich gefunden hat – dann muss man fortgehen von ihnen und darf nicht bei ihnen bleiben…“

Vévodkyně na chvíli ustala v četbě. Musila si náhle trochu oddechnout.

„Cítí se zřejmě nesmírně opuštěn a zklamán,“ myslila si a četla:

„Das Leben ist so schwer – und doch gibt es Menschen, die es einem noch viel viel schwerer machen wollen. Wenn man bloss die Kraft hätte – härter zu werden und wenn man doch vergessen könnte – aber die Erinnerungen quälen einen dann so schrecklich, wenn man in der Nacht nicht schlafen kann, und man möchte am allerliebsten sterben.“

„Hrozné,“ blesklo hlavou vévodkyně, „hrozné…,“ a opět chvíli ustala v četbě.

Pak znovu uchopila dopis a dočetla ho do konce.

„Das schönste wäre, sich irgendwohin verstecken zu können und verloren gehen, von den Menschen und überhaupt niemanden mehr sehen.“

Dlouho seděla v kabinetu nad dopisem, znovu jej pročítala, zamýšlela se nad některými větami a její pocit nebyl dobrý. Odpoledne šla do velké knihovny, podívat se do francouzské encyklopedie na heslo Romulus. O Romulovi, prvním králi římském, bylo toho tam hodně, o Romulovi, římském králi posledním, toho bylo podstatně méně, ač z hlediska dějepisce – myslila si – by tomu mělo být naopak. Ale věděla o posledním Romulovi stejně dost z knih jiných a encyklopedie jí nebylo třeba. Přišla tam za ní Justina se sdělením, že Frau Barbell přichystá kompot z černého rybízu, který bude výtečný, když se do něho kápne trochu griotky…, vévodkyně měla tuto Justininu zprávu za záminku vstupu, nicméně byla ráda, že je tu.

„Sedla si, když už jetu,“ vyzvala komornou, „dostala jsem dopis od Adalberta. Je to s ním… nějak zlé. Nevím, jestli přijede na Aspern, až dostane pozvánku…, co psal. Co psal…,“ a pravila:

„V podstatě, že… je zas ve Vídeňském Novém Městě a zakouší ještě větší stesk po domově…, tím snad myslí Vídeň, co jiného…, stesk někdy nesnesitelný. Že se může až zalknout mezi všemi těmi tamními bezcitnými cizími lidmi…“

„Copak ve Wiener Neustadtu jsou cizinci?“ podotkla Justina a vévodkyně pokrčila rameny.

„Je už snad zvyklý tak smýšlet. Píše, že člověk žije ve velkém městě, a přesto se cítí zcela opuštěn a sám. Hledá stále někoho, kdo snad ani neexistuje, a když konečně někoho najde, kdo se podobá člověku, pak ho zas musí hned ztratit. Člověk hledá někoho, komu by mohl skutečně důvěřovat, a když ho po dlouhém hledání najde, nemůže u něho zůstat a musí odejít. Pise, Justino, že život je těžký, a přesto jsou lidé, kteří ho člověku chtějí učinit ještě těžším. Kdyby měl člověk sílu být tvrdším a kdyby mohl zapomenout, ale vzpomínky člověka trýzní tak strašně, když v noci nemůže spát, že by nejraději zemřel… Ano, Justino,“ vévodkyně pokývala, „stojí to tam černé na bílém. Man möchte…, am allerliebsten sterben. Je to bezútěšné. Dopis končí, že nejlépe by bylo, kdyby se mohl někam skrýt, ztratit se, odejít od lidí, aby už vůbec nikoho neviděl… A tak nevím, Justino,“ podotkla přemýšlivě, „nevím, zda přijede. Tenkrát z Millstattu sem nechtěl kvůli příbuzenstvu, dnes aby sem snad nechtěl kvůli lidem vůbec. Dům v Kolingasse, který jsem mu dala připsat, řádně převzal, jak mě informoval notář Endlich, dokonce on sám mně za něj písemně poděkoval…, ale co vím, nikdy sem nepřijel, aby do něho vkročil. Vždyť by tam sám mohl bydlit, Kriste pane, když se mu po Vídni tak stýská, pokud dopisu rozumím…, taková pěkná tichá ulice a dům nádherný a velký…, nevím. Nevím. Pocit dobrý nemám. Mám pocit, že je na dně.“

Když Justina mlčela, řekla vévodkyně po chvíli:

„Lidský osud může být opravdu složitý. Složitý, kompliziert, jak se tu dnes říká, lidská duše může být opravdu nevyzpytatelná…, kolikrát jsem to už od tolika moudrých lidí slyšela, kolikrát jsem o tom četla… Co bychom, Justino, chodily daleko,“ pravila po chvíli, „vždyť to sama ví dobře. Vždyť to zažila takřka z první ruky. Našeho Viktora…“

Justina seděla a téměř nedýchala. Pak přece jen promluvila.

„Madame la Duchesse,“ podotkla, „mladý pan vévoda se cítil… pronásledován. Že ho někdo stíhá… Ty pocity však snad princ Adalbert… nemá.“

„Kdoví, zda nemá,“ odvětila vévodkyně zamyšleně, „kdo to ví? Jak líčí například knížete Leuchtenberga, jaké vlastnosti a postoje mu přikládá…, kdo ví, jak dalece si domýšlí, jak dalece to přehání…, a zdalipak by i právě v tom nevězelo kus jeho možného pocitu, že je stíhán, pronásledován? Nebo snad jen nepochopen, ublížen? Ale i kdyby. Být nepochopen, ublížen, Justino…, mám jakýsi podivný dojem, že i z toho…, i z toho může vzniknout pocit pronásledování a stíhání…, ano, tak tomu může být. Nemusí, ale může.“

A vévodkyně pohlédla na dlouhé řady knih v širokých a vysokých regálech, které stály vedle sebe a za sebou v této její hlavní velké knihovně, z většiny zděděné po rodičích z francouzského zámku, knihy staré, novější i nové, vesměs francouzské, německé, anglické, avšak i latinské, které všechny by nikdy nemohla přečíst, a řekla:

„Ty různé složitosti lidských duší, ty různé pocity a stavy, ta různá ublížení a perzekuce v lidských pocitech…, o tom mám pár knih nejnovějších dole v příruční, v kabinetě. Dnes se v tom totiž usilovně bádá.“

„Neměla by Madame la Duchesse,“ řekla posléze Justina, „k pozvánce princi Adalbertu přiložit ještě pár svých vlastnoručních řádků?“ a vévodkyně kývla.

Večer na svém pracovním stole v kabinetu pozřela misku kompotu z černého rybízu, do něhož si dala pár kapek griotky, a tím byla po jídle. Zavolala Justinu a Barbellovou a řekla jim:

„Dámy. Co naplat. Desátého září otvíráme hotel a to je za měsíc. Musím svolat do Aspern zaměstnance, zpravit je o chodu hotelu, restaurace a vinárny, sdělit jim jejich povinnosti a práva, oznámit jim, jak se dnes v některých kruzích začíná říkat, takzvaný organizační řád. Mimoto hofrat Endlich a doktor Hartmann musí s nimi uzavřít řádné pracovní smlouvy. Pojedete na to Besprechung se mnou. Aspoň si vy, Frau Barbell, prohlédnete konečně i své budoucí působiště a svůj tamní byt. Přestěhujete se tam asi za dva týdny a váš učník Prager s vámi. Bude tam mít svou hezkou komůrku. O jeho odchod od Stubra se postarám sama. Takže, zítra…,“ a když Barbellová odešla a Justina ještě chvilku zůstala, řekla jí vévodkyně:

„Justino. Cítím se jako nějaký spisovatel, který píše nějaké dílo, rok, dva, tři, ale jeho konec doposavad nevidí.“

Schůzka v Aspern byla dopoledne. Dostavili se všichni, kteří měli v hotelu pracovat. Sluhové, vybraní z knížecího paláce, pár místních z Aspern a Lobau, jež doporučil správce Kabys a náměstek Kindervater, žena lesního Hatvaniová a přijel i dvorní rada Endlich a dr. Hartmann.

Po společné prohlídce hotelu, restaurace, vinárny, terasy, zahrady zimní, rizalitů, kuchyní a hlavně pak služebního bytu náměstkova a kuchařky Barbellové, shromáždila vévodkyně přítomné v restauraci, v níž ještě byla cítit dřevěná vůně nových stolů a židlí, a vyzvala je k přijetí místa. Při pivu, pro něž bylo posláno do obce a které nosila na stůl správcova žena Desdemona s obrovskou hlavou, nastínila vévodkyně jakýsi řád. Kuchyňskému personálu, veškeré přípravě jídel a nákupu a údržbě potravin měla vládnout Betty Barbellová, která byla nyní jmenována vrchní kuchařkou. Podléhala výhradně vévodkyni. Vrchní číšník, kterým se stal na doporučení dr. Hartmanna jeden bývalý lokaj knížete Leuchtenberga-Aulendorfa, jeho střídač, kterým byl bývalý výčepní z aspernské hospody, ostatní číšníci a vše, co se pije, spadalo do pravomoci náměstka, stejně jako tříčlenný orchestr, jenž jediný nebyl dosud opatřen. Náměstkovi příslušelo i vedení účtů a vyplácení mezd včetně kuchyně a hotelu. Byl jeho ředitelem a jednatelem před úřady, avšak nepodléhala mu Barbellová, ani správcovi. Gotthard Kabys a jeho žena byli samostatní. Dostali na starost pokojskou a uklízečky, správce i péči o přístupové cesty, parkoviště a parčík, a navíc i jednu významnou věc. Vodit návštěvníky do Spectracula a skrytě tam řídit zařízení na barevná světla.

„Hotel,“ řekla vévodkyně shromážděným dosti chladně, „bude otevřen stále. Restaurace včetně terasy v patře bude otevřena denně od jedenácti hodin dopoledních do desáté hodiny večerní. Vinárna sklepní od šesté hodiny večerní do půlnoci, tak je to úřadem povoleno. Uzavřená společnost slavnostní může po předchozí objednávce setrvat do čtyř do rána. A toto vše denně kromě pondělka. V hale bude viset tabule s návštěvními hodinami Spectacula a tyto hodiny budou uvedeny i na jídelních kartách. Do Zahrad z Tisíce a jedné noci se nesmí vpouštět více lidí najednou jak třicet, neboť by si vzájemně překáželi a nemohli by vychutnat krásy. Pobyt skupiny v zahradách potrvá patnáct minut, což je čas přiměřeně dlouhý. Nízké vstupné bude zahrnuto v konzumaci. Kdo bude chtít spatřit Spectaculum, aniž by zde něco konzumoval, zaplatí vstupné v hale u šatny. Jako každý jiný host, i on projde chodbou a bude moci spatřit, co v ní je dosud zakryto, totiž jistý přístroj, nahlédnout skleněnými dveřmi i do orientálního sálu, který je dosud rovněž zakryt, to vše patří k prohlídce. Spectaculum bude otevřeno stejně jako restaurace. Vy, jako pracovníci hotelu, spatříte Spectaculum zvlášť, až bude otevřeno,“ řekla vévodkyně, „to bude 10. září. Do té doby zůstane zamčeno, za což odpovídá pan správce.“ A vévodkyně řekla:

„Hotel tedy bude slavnostně odhalen v sobotu 10. září v 16 hodin. Spectaculum pro vás bude po recepci.“ Vévodkyně se rozhlédla po přítomných a učinila závěr.

„Na 10. září, na 16 hodin, bude pozváno na padesát prominentních hostí, mezi nimiž budou i tři novináři a fotograf. Hostům se postupně předloží odpolední občerstvení, budou mít možnost sedět na terase a procházet se hájkem, pokud bude hezky, až se setmí, zazáří na terase barevné lampiony. V půl sedmé začne recepce zde v restauraci a pak později bude k dispozici teplá šunka, studené mísy a další nápoje. Obsluhující personál se bude pohybovat v nových šatech nejen o dni zahájení, ale napořád, budou mu ušity, což zařídí pan náměstek, který již příští týden zaopatří i veškeré nápoje včetně bavorského piva dle soupisu, který mu dám. K zahájení najmu i číšníky z Imperiálu anebo od Sachrů. Před recepcí se však pro hosty uspořádá…, v této restauraci po aperitivu…, jisté představení magické… Zahrady zhlédnou pak ve dvou skupinách po večeři. Pan náměstek Kindervater se laskavě nastěhuje do svého zdejšího bytu během několika dní a dovyřídí, co souvisí s provozem u úřadu. Paní Barbellová objedná výrobky cukrářské a pekařské. Nastěhuje se sem tak, aby jí to vyhovovalo a mohla se svým personálem vše připravit. Bude u ní v kuchyni i jeden chlapec z Neukirchenu, který se zde vyučí kuchařem a bude tu mít svůj pokojík. Ostatní personál, pokud zde bude bydlit, se sem nastěhuje nejpozději sedmého září. Myslím, že to je zatím vše,“ řekla vévodkyně a usedla, „přeji vám hodně zdaru.“

„A nyní, pánové,“ dodala a pokynula dr. Hartmannovi a hofratovi Endlichovi, „pánové budou tak laskavi a učiní s vámi řádné pracovní smlouvy.“

„Seděla jak na trní, kdykoli jsem jmenovala náměstka,“ podotkla vévodkyně v kočáře ke své komorné, když se vraceli domů, „všimla jsem si toho, aniž jsem na ni pohlédla. Je jí trnem v oku, jak říkají Němci, wie ein Dorn im Auge. Seděla jak na trní, wie auf Nadeln, na jehlách…, nechtěla by něco vyšívat?“ A k Betty Barbellové s úsměvem dodala: „Jistě vás už, Frau Barbell, sdostatek navedla, abyste si ho nevšímala,“ a kuchařka jen s úsměvem sklopila zrak.

Když se blížili k Rennwegu, vévodkyně ještě řekla:

„Justino, tak ví. Už brzy přestane chudičku strašit stvůrami a prodavačkou duší. Už brzy se s ním Frau Barbell přestěhuje do Aspern a ujme se ho. Čte-li snad nějakou hrůzu novou, tak by si měla pospíšit to nebohému říci, protože jí pak uteče.“

Pozdě večer se zavřela v kabinetu a sáhla po knihách.

„Mám to skoro hotovo,“ myslila si, „zbývá pár posledních stránek. Pár posledních stránek, které jsou však nejtěžší…,“ a přemítala.

„Proč jsem vlastně tu hru o předzvěstech a konci Říše římské psala?“ myslila si, ač si otázku kladla již dříve. „Proč? Že jeden zabíjel druhého,“ pohlédla na Tacita, „že málokdo zemřel přirozenou smrtí? Proto jsem hru nepsala anebo zdaleka nikoli jen proto.

Proč tedy? Dělá-li člověk něco, má snad pro to vždy nějaký důvod. Proč jsem se já tak náhle před tím delším časem oddala psaní hry o předzvěstech konce a konci?“

„Z nutnosti chleba vezdejšího?“ přemítala a usmála se. „Tak proč? Abych byla slavná?“ musila se usmát podruhé. „Proto, abych si zkrátila chvíli?“ pohlédla na sekretář, v němž ležely různé dopisy a neukirchenské spisy. „Tak proč? Že jsem chtěla předzvěstmi a koncem něco říci? To snad ano.“ A myslila si:

„Psala jsem hru o pomíjejícnosti věcí, říší a lidí. Psala jsem hru o marnosti. Ano. A přece…, nedá se to takto říkat. Není tomu pouze jen tak, ale přece jen ještě i jinak.“

„Zbývá mi pár posledních stránek, těch nejtěžších,“ myslila si, „už to skončím. Dnes toho už nechám. Jako ta selka v Kapplu, když přestala čistit a usedla na stoličku, aby pak začala opět…,“ a vstala a šla spát.

Ráno přišel Stockalp s pozvánkami, jmenovkami a jídelníčky. Vévodkyně prohlédla jednu kartu po druhé a usoudila, že jsou napsány správně a krásně.

„Dobrá, Stockalp, řekl si zatím v kuchyni o láhev Martellu. Teď dostane práci poslední.“

Sáhla do psacího stolu a vyňala nádherný velký arch ručního papíru z fabriky ze země České s vodotiskem, a text, nadepsaný Návštěvní hodiny Spectacula čili Zahrad z Tisíce a jedné noci.

„Toto, Stockalp, napíše na tento převzácný papír. Přijde to do zlatého rámu, bude to viset na nejčestnějším místě v hale. To napíše co nejkrásněji, a to tuší modrou jako je nebe. Nikoli modrou,“ opravila se, „zelenou, jako jsou zrcadla a nekonečno. Napíše si to napřed na zkoušku na jiný stejně velký papír, aby si mohl rozvrhnout slova, řádky a okraje. Na začáteční písmena vět může užít tuše červené, ba i zlaté, jak jsou psány staré kroniky a bible. Mám nejasný dojem, Stockalp, že když se mu to zdaří, jako to předchozí, že ho nějak odměním. Odevzdá mi to pozítří. A ještě něco…“

Sáhla znovu do stolu a vyňala obálku.

„Zítra se odebere k panu Stubrovi na Schwarzenbergplatz, požádá o dobrozdání na chlapce a ohlásí, že od příštího týdne hoch od něho odchází. Odevzdá mu těchto mých pár řádků…,“ a podala opovi obálku.

Večer si dala donést do kabinetu kávu a zavřela se, aby této noci dokončila hru.

„Ano, psala jsem hru o pomíjejícnosti a marnosti, avšak ne jenom o tom. Snad opravdu jsem psala hru ještě i trochu jinou, avšak…,“ náhle ji přepadl jakýsi neklid. Náhle pocítila, že tuto hru nikde jinde nedokončí, než v jediné komnatě svého domu. A jako člověk, puzený nevyzpytatelnou silou, nechala kávu na stole, vzala svůj rukopis, poznámky a všechny ty knihy, patřící ke hře, vyšla z kabinetu a zamířila do galerie předků.

Ve „velkém“ sále, v galerii předků, s knihami a rukopisem usedla k obrovskému jídelnímu stolu, když byla předtím rozsvítila jen tolik křišťálových světel, aby viděla na písmo. Usedla v mrtvě tichém sále k obrovskému stolu, na němž se loni konala popohřební hostina a byly na něm bílé damaškové ubrusy, vázy s růžemi, stříbrné svícny a přesýpací hodiny, jež měřily čas. Teď byl stůl holý a pustý jako saharská poušť a křesla kolem přikryta proti prachu. Usedla tu sama jediná, v tom velkém sále, asi jako kdysi ve velké prázdné jídelně na svém zámku stará rakouská prateta markýza de Soborsin, když z malého talířku jedla škubánek. Veliká broušená zrcadla, která ze tří čtvrtin pokrývala stěny, obrážela mírně osvětlený sál, takže byl dvakrát tak velký, a mezi nimi z rámů mlčky a tiše hleděly tváře předků.

Ano, předci, dávno zašlí, bez nichž bychom nebyli, anebo byli jiní…

Hleděl na ni pan František La Tâllière ze čtrnáctého století, ponurec, na jehož tváři spočíval žlutý měsíční nádech.

Hleděl na ni pan Bernard Ludvík ze století šestnáctého, který provozoval magii a v kelímcích a baňkách a různých sklenkách alchymii.

Hleděl na ni pan Filip Theofil z doby Ludvíka XIV., který zavedl na pánův stůl jídla jako španělskou omáčku a zvláštně upravenou zeleninu.

Hleděla na ni Marie Jana, všetečná, vařila zvláštní kaši a měla literární sklony i k truchlohrám.

„Ano, psala jsem hru o pomíjejícnosti, dočasnosti a marnosti všeho, avšak ne jenom o tom. Psala jsem hru snad opravdu ještě i trochu jinou. Psala jsem hru i o marnosti bohatství, ale i o jeho nebezpečí. Nezřízené hromadění majetku. Příčina rebelií, vzpour, válek, zániků říší. Zlatý čas na zemi byl jen jednou, kdy ještě nevládlo zlato. Pijeme ze zlatých číší, ale jed.“ Z plátna pana von Rayskiho hleděl kníže se Zlatým rounem. „Psala jsem hru o marnosti slávy. Sochy, jež se stavějí z kamene, změní-li se soud budoucnosti v nenávist, jsou pomíjeny jako hroby, pravil císař Tiberius. Rozumný člověk odmítá uctívání své osoby.“ Z plátna Carrièrova, z rakve, hleděl Viktor. „Mění se doba a svět. Všechno se znenáhla rozpadá a vzniká nové. Zanikají koruny a trůny,“ z rámu hleděl strýc. „Stálo tu kdysi mezi růžemi a svícny hovězí, telecí a beránci maso. Filetti di sogliola na bílém vínu, arrosto di vitello a burgundský Mersault…,“ vévodkyně maně otevřela Marka Aurelia a připomněla si: „Augustův dvůr, jeho manželka, dcera, potomci a předci, jeho příbuzní, služebnictvo, přátelé, lékaři, kněží, celý dvůr – vymřel. Potom postupuj… k zánikům jiným a také se zamysli nad mnohým nápisem na hrobech: Poslední svého rodu.“ Zdvihla hlavu a vidouc sama sebe naproti v zrcadle, jak sedí za pustým prázdným stolem, si myslela:

„Matka přežila otce a pak zemřela. Strýc ženu, moji matku a její sestru, a zemřel. Hanzi otce a zemřel. Italská matinka Hanziho a muže, a zemře. Rudi, Poldi, Klára přežijí matinku a zemřou. Louis přežije otce a zemře. Adalbert přežil své rodiče i sestru a strýce, a zemře. Já přežila rodiče, strýce a Viktora, a zemřu. Ano, psala jsem hru i o sobě…

Isyacus při obřadu v hotelu Sacher se svým Janem Orthem, temno… Sestřelený, spadlý orel a hajný Kneffl…, mám v té hře skutečně všechno? Ano, mám tam i ty nejposlednější chvíle impéria…

Mám tam nejen císaře Konstantina a jeho vraždící syny, mám tam i císaře Juliána Odpadlíka, Theodosia, vetřelce Evžena, Honoria…, Řím se stával stále poplatnější Cařihradu. Mám tam i gotského vůdce Alaricha, a to už je doba, kdy se říše hroutila do sutin. Mám tam, jak Alarich zpustošil okolí Říma a v městě nastal hladomor, jak je vyplenil, pobral jeho bohatství…, ano, bohatství…, Řím však už dávno nebyl císařovým sídlem, nýbrž Ravenna. Mám tam i císaře Valentiniána a jeho zavraždění při závodech na silnici labikánské a nového císaře – vraha Petronia Maxima. A mám tam i Atillu a jeho Huny. Padova, Verona, Milán, ba i ta Cremona lehly popelem a hrůzou. Mám tam, jak v Africe číhají Vandalové jak šelmy, aby Řím dotloukli, a učinili to. A po Vandalech se už říše neprobrala. Následoval císař po císaři, kteří sotva byli na trůn nastoupili, propadli se do tmy. Mám mezi nimi i Anthemia,“ a myslila si: „Kdo o něm ví? Neučí se o něm děti ani na rakouských školách. A pak nakonec, už brzy…, zhroucení konečné. To konečné zhroucení Říše římské. Po jedenácti stech letech světovlády. V jedné knížečce jsem četla, že poslední římský císař, třináctiletý hošík Romulus Augustus byl od vítězného Gota Odovakara sesazen, obdarován a poslán do zátiší v Lucullanu. A to byl konec.

Ale skutečně jsem nepsala hru ještě i trochu jinou?“ opět a znovu si připomněla: „Nepsala jsem hru přece jen i o tom, že život…, přece jen má… nějakou cenu? Že kdyby ji neměl, k čemu by byl? Jaký by měl smysl? Smysl…,“ a vévodkyně pohlédla na stůl.

„Ano,“ myslila si, skloněna nad rukopisem, „jedenáct set let vládl Řím světu. Za tu dobu snad nikomu ani ve snu nenapadlo, že by jednou skončil. To jen já dnes píši o předzvěstech konce, ale tenkrát? Byl pokládán za věčný do skonání světa. Avšak…,“ myslila si, „to zaniklo jen římské impérium, ale Řím sám přece ne. Z jeho trosek povstal nový svět, řád a kultura, ale ona stará v nich přece přetrvala. Řím trvá, i když jiný, ale v sobě stále nese odkaz. A co tato Vídeň, v které žiji,“ myslila si, „skutečně, co ta? A skutečně, co tato monarchie, když i ona se jednou rozpadne, zdalipak i z ní se někdy někde něco zachová?“ A zase se její myšlenky vrátily k Isyacovi, k věštbám hajného Kneffla, ale teď opět zas i k ulici Schreyvogel.

Pak odbíjela půlnoc.

Na stole byly kdysi zákusky. Konec, který korunoval dílo, jak podotkl princ z Monte Carla.

„Jako konec korunuje dílo,“ řekl tehdy princ, „tak toto božské je, drahá vévodkyně, korunováno těmito moučníky.“ Na stole stála italská coppa all’arancia a sladkost čínská, zvaná Pa-pao-fan.

Ale stála tam též láhev jednoho převzácného šampaňského.

Vévodkyně načínala poslední stránku.

Stránku o velké alegorii, kterou měla hra končit, o živém smutném obraze, v němž měli být všichni dosavadní herci ze všech těch předchozích dějství, tj. císaři římští ve svých nádherných šatstvech s vavříny na hlavách, a také jejich ženy císařovny a všichni jejich milci a nejvyšší u trůnu, decemvirové, censoři, tribunové, konsulové, Caesar i Kleopatra, Antonius, Octavián, Augustus, Tiberius, Claudius, Nero a Poppea Sabina, Britannicus, Petronius, Seneca, Dioklecián, Konstantin, a všichni před nimi, mezi nimi a po nich, až do toho posledního, který tam měl být také, ten malý Romulus Augustus, všichni z dob, kdy žili a vládli a byli slavní a mocní, a pány nad osudy lidstva, a měl tam být i římský senát a senátoři, kteří hlasovali, a měly tam být i tabule s nápisem Zákon a v pozadí se měly ukazovat různé krasavice, jinoši a vojevůdci, a zlato, samé zlato a veliké bohatství…, to všechno mělo být v závěrečném živém obraze…, a pak… pak za rachotu trub a bubnů se měl obraz znenáhla zamlžovat.

Napřed se měla stáhnout jedna průhledná opona a živý obraz trochu zamlžit. Pak se měla stáhnout druhá průhledná opona a obraz zamlžit víc. Pak se měla stáhnout třetí a za ní to mělo být už hodně zamlžené, nejasné a temné. A pak mělo přijít, co jednou řekl vévodkyni strýc, nedávno před svou smrtí: „Tirez le rideau, la farce est jouée. Nechte spadnout oponu, představení je dohráno.“ Měla spadnout opona hlavní, měl zhasnout poslední zbytek světla a vše se propadnout do naprosté bezedné tmy a hrobového ticha.

Jen ještě jeden hlas herce měl zaznít.

„Začátek konce…, Le commencement de la fin… Začátek konce Říše římské nastal, když před jedenácti sty léty své existence byl Řím Romulem a Remem založen.“

„So endet das Leben.“

„Tak končí život.“

„Narodili jsme se z odvěkého nebytí jen proto, abychom pak už nikdy a věčně nebyli?“

„Nelze vše dávat do hry, co se stalo,“ připomněla si slova pana Bahra, která jí napsal loni v létě ze Schattendorfu, než učinila konečnou tečku, „ani stále přesných dat není třeba, je to hra a ne hodina dějepisu…“

„Je to hra a musí to být drama,“ připomněla si další slova pana Bahra ze Schattendorfu, „ne sled obrazů. Musí to souviset, jedno s druhým, stále se to stupňovat až k tragickému konci, je to hra…“

A vévodkyně, než udělala tečku na poslední stránce, ještě přemýšlela.

„Není to hodina dějepisu,“ myslila si, jak procházela stránky, „není to sled obrázků a scének, ale drama…, je tomu skutečně tak?“ A napadlo ji:

„Napsala jsem to tak skutečně? Nenapsala jsem snad nějaké… panoptikum?“

Za neurčitý čas pohlédla na tu láhev převzácného šampaňského, která teď na stole nestála.

„Život, svět. Předci, potomci. Je to všechno velice smutné.“

Šampaňské převzácné značky Veuve Cliquot Ponsardin.

Šampaňské vdovy Ponsardinové.

Vstala od stolu a šla do třetího patra zaklepáním vzbudit Uhrmachra.

Když se dostavil do galerie předků, požádala ho, aby jí připravil koktejl.

„Nedivte se,“ řekla mu s úsměvem, když spatřila slabý údiv v jeho tváři, „vím, že to nikdy nepiji, ale dnes bych ráda. Koktejl…,“ a řekla:

„Vylisujte šťávu z rajských jablíček, která v domě jsou, z jedné třetiny ji spojte s vodkou, která zde musí být rovněž, a do toho šťávu z citronu a trochu pepře. Asi tři deci. Koktejl, který se nazývá…,“ a řekla:

„Slzy Panny Marie,“

Dokončila divadelní hru O předzvěstech konce Říše římské, která jednala i o jejím nejvlastnějším konci, když slunce začalo vycházet. Zjistila, že ten den podle vídeňského kalendáře vychází ve 4 hodiny 53 minut. Její malé náramkové hodinky ukazovaly čas o něco málo jiný. Bylo 15. srpna, svátek Nanebevzetí Panny Marie.

*

Dopoledne přinesl op do kabinetu arch ručního papíru, krasopisně nadepsaný Návštěvní hodiny Spectacula čili Zahrad z Tisíce a jedné noci. Vše tuší zelenou, první písmena vět i červená a zlatá.

„Ano. Jako list ze starých vzácných biblí, jaké se chovají v muzeích,“ myslila si vévodkyně, její bývalý krmič dobytka byl v krasopisu nedostižný. „Možná, že by se uplatnil mnohem lépe v nějaké umělecké dílně než zde u mě,“ myslila si, aniž hnula brvou, „ale i tak jsem mu otevřela život. Z krmiče,“ pohlédla na jeho obrovské ruce, „se stal mým písařem, správcem knížecího paláce, pečovatelem mé okřídlené pošty, zda to někdy koho na jeho místě potkalo?… Co pan Stuber,“ řekla nahlas.

„Podle přání jsem Pragra odhlásil a dobrozdání vyžádal. Tady ho pan Stuber posílá v obálce.“

Vévodkyně otevřela obálku a četla:

„…Prager Wenzel, učeň kuchařský, působil v kuchyni mé restaurace jako hodný, skromný, poslušný, snaživý a učenlivý. Byl pilný a všechny práce jemu svěřené zastával k plné spokojenosti. Byl však i dost plachým, a to zvláště, když se přiměl vyprávět kuchařkám o různých hrůzách, o nichž slyšel, respektive četl v nějakých knížkách.“

„Stockalp,“ pravila vévodkyně s úsměvem, „připravil… celou poštu.“ A s pohledem na arch nádherného ručního papíru sáhla do stolu, a aniž hnula brvou, podala opovi dva krásné tereziánské tolary.

Z blízkých chrámů zněly sváteční polední zvony a zpovzdáli i zvony z dómu svatého Štěpána, byl svátek Nanebevzetí Panny Marie, 15. srpen, když ze zahrady domu na Rennwegu vzlétlo šestero bělostných holubů. Pod svými perutěmi, nicméně však jakoby na nich, na perutích, nesly Předzvěsti konce Říše římské, divadelní hru o dvanácti obrazech, do Vesnice stínů. Hru o dvanácti obrazech. V počtu apoštolů, a každý holub měl svůj díl v pergamenové roličce s pečetí. Vznesli se k nebesům, provázeni hlaholeni svátečních zvonů a byli jako andělé, letící s pozemským poselstvím k Božímu trůnu.

*

Ve tři hodiny odpoledne uchopila vévodkyně v kabinetu telefon, aby zařídila věc snad vskutku poslední. Orchestr pro hotel, to jest pro vinárnu. Mohla se obrátit na hofrata Endlicha nebo na dr. Hartmanna. Mohla to ponechat na starosti náměstkovi Kindervatrovi. A mohla konečně požádat a pomoc sousedku, starou kněžnu Metternichovou, která měla o vídeňských hudebnících ten nejlepší přehled. Neučinila však z toho nic.

„Jak jsem této noci dopsala hru?“ řekla mezitím své vzrušené komorné, „Justino, bylo to hrozné. Chce-li si zachovat víru, že ji stvořil Bůh a je tedy člověk, radši hru nikdy nepsala. Leda o Číně.“

S obstaráním hudebníků pro hotel, tedy pro vinárnu, se obrátila na majitele pohřebního ústavu pana Globetrottra. Obratem jí přislíbil tři hudebníky, své vlastní, osvědčené z pohřbů.

29.

Dal-li by se den zpodobnit rostlinkou, pak den před desátým zářím na Rennwegu se podobal čtyřlístku. Poznamenala jej příprava pamětní knihy, příjezd Louise Le Guynac-Delamore a telefonní hovory. Ten čtvrtý lístek byl poněkud skromnější. Týkal se Justiny, Stockalpa a Pummela. Justina se nemohla dočkat zítřka a chodila s obkladem na hlavě. „K večeru jí povím,“ sdělila jí vévodkyně, aniž zavadila o obklad, „jakou toaletu mi na zítřek uchystá,“ a komorná vyhrkla: „Dobře že až k večeru. Teď moc spěchám. Musím za Pummelem,“ a vévodkyně si myslila: „Copak mu asi chce?“

„Stockalp!“ řekla opovi pár hodin předtím, než se dal očekávat příjezd vlaku, jímž bylo možno se dostat z Paříže do Vídně, „zítra pojede s námi. Chci, aby viděl Spectaculum a ty své návštěvní hodiny, jež visí v hale. Odjezd je v devět ráno. Má snad ještě něco?“ a gorilí sluha stál a cenil chrup.

„Slečna,“ pravil, „slečna měla před chvílí poradu. S Pummelem,“ dodal pak.

„Ano,“ zasmála se vévodkyně, „ano, šla za ním. A poradu o čem?“ ale to již op nevěděl. Pak zavolala Pummela. „Tak jak je připraven a jak se těší?“ zeptala se a kočí zářil.

„Prášku do prstenu má dost?“ a Pummel vesele přisvědčil.

„Slyšel, Pummel,“ řekla vévodkyně, „jednu věc jsem mu ještě nesdělila. Kdysi jsem pojala plán, aby se účastnila nějaké produkce i… správcova žena Kabysová, však ji už viděl, ta s tou velkou hlavou. Byla by jí škoda, kdyby se nemohla před vybranými hosty předvádět, co tomu říká?“

„Ale ona snad z cirkusu není,“ namítl kočí, „umí něco?“

„Neumí nic, ale má tu hlavu. Chci se ho zeptat, zda by ji při své produkci nemohl nějak zaměstnat. Třeba kdyby jen tak za ním stála jako jeho…, co tomu říká…, asistentka? Neměl-li i Mistr Rubini asistenci?“ a Pummel znovu zazářil.

„Věděl bych co,“ usmál se od ucha k uchu, „mohla by mi tu a tam něco podat. Víno, mýdlo, trubičku, po produkci to sklidit,“ a vévodkyně souhlasila.

„Promluvím si s ní, a on jí pak vysvětlí, co a jak. Nuže, Pummel, co zde dělal loni na zkoušku, zítra vykoná před nejlepším publikem, jaké kdy v životě měl. Vyjedeme v devět, hosté se budou scházet až po čtvrté hodině, takže bude mít čas uspořádat si v restauraci katafalk před čelní stěnou. Nějaký stolek si tam najde, hlavně ať má všechny rekvizity. Parádní šaty si dá k nim a večer se tam do nich převlékne. A nezapomněl! Že jsem mu zapůjčila prsten, neřekne, a po produkci mi ho hned vrátí, bude tam zlatník… Neměl snad,“ zeptala se zlehka, „nějakou poradu?“

„Poradu?“ podivil se kočí: „Poradu?“

„Ano, před chvílí, tady v domě…,“ a kočí s knírkem od ucha k uchu se usmál.

„Slečna Justina byla za mnou, aby mi nabídla pomoc.“

„To je od ní chvályhodné,“ kývla vévodkyně, „ale už máme správcovou.“

„Slečna se však hlavně ptala,“ usmál se kočí, „jestli nebudu potřebovat nějaké výkřiky. Že by to načala. Ptala se hlavně, v kterou chvíli…“

„Mon Dieu,“ zasmála se vévodkyně, „a co jí odpověděl…?“

„Že ano. Po tom úvodu s řečí může začít tleskat. Ochutnávat víno však nebude, to bych podal někomu cizímu, a vykřiknout může poprvé u mýdlových koulí. Pak může vykřikovat u stvůr. Divit se bez výkřiků může u obří číše a nepálského krále…, promiňte, Jasnosti…,“ Pummel se náhle zarazil a ukázal prstem nahoru ke stropu, odkud v té chvíli zazněly nějaké přepodivné skřeky…, „slečna si to už nacvičuje, slíbila, že si to napřed zkusí…“

„Kriste pane,“ zasmála se vévodkyně, „mais bien. Ať zítra vyčaruje ty nejstrašnější příšery, které umí…“ Když kočí odešel, se však poněkud zhrozila. Rychle sáhla do stolu, kde měla zaznamenán zasedací pořádek. Škrtla jména baronky von Splüttenberg, baronky Gomezzi a její švagrové von Mattencloit z míst, kde byla napsána, a přepsala je na místa, která byla přímo u pódia…

Pak vzala z biedermeierského sekretáře pamětní knihu.

Koupila ji před několika dny. Měla koženou, nádherně zlacenou vazbu a byla velká jako obrázkové album. Otevřela ji, aby na její třetí stránku napsala několik svých slov k zítřejšímu otevření hotelu. Ano. Den 10. září byl dnem slavným a této pocty hoden. Hotel z někdejší schůzky v ulici Schreyvogel, který mohl být postupně zveřejňován – muzeum však nikoli. Avšak vévodkyně v poslední chvíli váhala. Slavnosti se měli účastnit dva výteční znalci muzejnictví, stará Pavlína Metternichová a Mistr Radechowsky a vévodkyně si vskutku nemohla nic lepšího přát, než slyšet její názor. Pak si pomyslila, zda by muzeum neměla svěřit i paní Colloredo, Csikovi a Adalbertu. Pak ji napadlo, zda by ho neměla prozradit i Louisovi. Tato představa však v jejím nitru nevzbudila vážnost jako u jmen předchozích, ale velikou veselost. Vzala péro a v pamětní knihu vepsala:

„Slavnost dne 10. září 1898 nespočívá jen v otevření hotelu a Spectacula v Aspern. Překračuje jejich hranice do sfér mnohem významnějších, je-li ovšem vůbec co na této zemi významné. Ony jsou to, jež by měly dát smysl hotelu a mému počínání“, a připsala skromně: „jestli se nemýlím. Vídeň, pátek 9. září LP 1898. Sophia, vévodkyně La Tâllière dʼHayguères, provdaná hraběnka von Kevelsberg“.

„Někomu se nemusí líbit můj podpis jako třeba kdysi na parte,“ myslila si, „může ho freneticky škrtat. Jenže, co je mi po něm. Es geht mir nicht das an.“

K večeru přijel Louis s vakem z bůvolí kůže.

Stejně tak jako minulý rok na pohřeb.

Justina se mihla na schodišti s obkladem na hlavě.

Seděli, když se Louis po vlaku umyl, v menší jídelně ve druhém patře.

„Co to, že chodí s tím obkladem na hlavě,“ prohodil, „je chorá?“ a vévodkyně se zasmála.

„Nemůže se dočkat zítřka,“ zasmála se, „a strašně ji mrzí, že ten obklad nevnímám.“

„Já tomu hotelu do poslední chvíle nevěřím,“ prohodil Louis, „půldruhého roku se ujišťuji, že jen tak žertujete. Velmi doufám, Sofie, že zvete hosty kvůli něčemu zcela jinému, než je hotel, a zítra nás všechny mile překvapíte…,“ a vévodkyně si pomyslila: „Už pozvolna začíná. Začíná a opět zas tak brzy, co asi poznámek snese na mou hlavu tentokrát! Za hotel se mi vysmíval od první chvíle, přesýpací hodiny a hřbitovní likér si už odbyl minule a před hosty se nebude opakovat, mnozí z nich jsou tíž, co byli u mé popohřební hostiny. Ale co, až uvidí záchranný přístroj a což teprve… Spectaculum?“ A uvědomila si, že nemůže o Spectaculu vědět, protože nedostal pozvánku, nýbrž jen telegram, kde to nestálo.

„Matinka tedy nepřijede?“ otázal se a vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Psali mi, ona i Poldi. Když tu loni byla, byla sice dost tlustá, ale teď – jak psal Poldi – je prý ještě tlustší a to těm jejím nohám nepřidá. A ke všemu navíc má dnes ještě hůl. Je mi to hluboce líto, ale radši jsem ji nezvala.“

„Psali i mně,“ kývl Louis. „Matinka, že si přidává do křenu a medu ještě i kukuřičnou kaši, jak jí poradila kněžna Orsini, a že se nohy lepší. Poldi psal, že jí to poradila služebná Maria, kdežto kněžna jí zapůjčila knihu o bourci morušovém. Psal, že matka skutečně ztloustla, a matinka psala, že je jí zaplať pánbů, líp. Doktor prý jí řekl, že je to tím, že shodila deset kilo.“

Seděli v jídelně v druhém patře, avšak vévodkyně musila co chvíli odbíhat dolů do kabinetu. Co chvíli totiž – ač to nebyla její práce, ale Uhrmachera – klepala Justina s obkladem na hlavě a ohlašovala telefon. A tak tedy nakonec přešli do kabinetu.

„Nesmím zapomenout,“ pravila vévodkyně, než se ozval nový telefon, „má mi ještě dnes připravit toaletu na zítřek,“ a myslila Justinu, „také šperky. Ale času dost,“ podotkla, „ta dnes neusne.“

Volala hraběnka Colloredo-Mansfeldová, aby se ujistila, že vévodkyni na zítřek již ničeho netřeba. Volala kněžna Metternichová a oznámila, že dává na zítřek k dispozici kočár na odvoz do Aspern. Volal generál Schemua i jménem kapitána Schwickerta, a vévodkyně mu velmi opatrně řekla: „Excelence, snad bude zítra příležitost, abychom se ještě trochu dotkli hajného…,“ a myslila Knefflova proroctví.

„Budete mluvit o hajném?“ podotkl Louis: „Vy se také zajímáte o les? To byl nějaký nimrod?“

„Budeme mluvit o hajném,“ odvětila vévodkyně klidně, „byl to generál Schemua, vojenský velitel Vídně.“

„Ano,“ kývl Louis, „a co, prosím vás, ten monacký pán s mexickým broučkem, ten tam jistě chybět nebude, když jde o takovou přenáramnou slavnost…,“ a vévodkyně s úsměvem odvětila:

„Chybět tam bude. Zdržuje se na dvoře japonského císaře, kde přednáší o slušném chování společnosti evropské,“ a Louis si dal hlavu do dlaně, jako to dělají myslitelé, ale na rozdíl od nich se hlučně zasmál. „Tam jim nic nemusí přednášet, to je nesmysl. Japonci jsou zdvořilost sama. Spíš oni by měli přednášet naše manýry tady, třeba tu ve Vídni,“ zasmál se, „takže tedy na traktaci nepřijede. Aspoň neuslyšíme o pstruzích z Tokušimy, až zas přijdou na stůl, já si tentokrát vzal s sebou lupu… A co ten myslitel,“ zeptal se, „ten čínský mandarín. Nemá ho snad hrabě Paar za nějakého podvodníka?“

„Louisi,“ řekla vévodkyně klidně, „buďte si jist, že budete mít potěšení se s ním setkat. Pan Wu-i-šeng nemůže být nepozván. Je to vzácný filozof a znalec…,“ a vévoda Le Guynac-Delamore si myslil: „Asi tak vzácný, jako ten felčar Liebig, co léčil jejího muže, až ho pak zavřeli.“ – „Měla byste generála posadit vedle něho,“ zasmál se, „jenže to vy neučiníte. My ve Francii bychom to klidně udělali, protože na rozdíl od vás máme zdravý smysl pro žert…,“ a vévodkyně s úsměvem pravila:

„Máte pravdu, že to neučiním. Dopustila bych se nezdvořilosti vůči generálu Paarovi. Vy jste, drahý Louisi, asi zapomněl, že je nejvyšším císařským hofmistrem a že kde je oficiálně přítomen, zastupuje vlastně panovníkovu rodinu.“

„No prosím,“ pokrčil Louis rameny, „nikdy jsem to sice neslyšel, asi jste si to vymyslila, ale vy si vymýšlíte pořád něco. Věci mnohem strašlivější. Ale tomu hotelu nevěřím. Přece taková patvornost není možná,“ a vévodkyně si myslila: „Tak už začíná dost zostra. Začíná už jako bretaňský sedlák,“ a vévodkyně se na bratrance usmála a nabídla mu koňak. A vzápětí volal pan Wu-i-šeng wej-če, a volal mladý vévoda Louis-René de Gramont, aby vévodkyni vzdal předběžný hold a sdělil, že přijde se Stanislavem, čímž mínil mladého Potockého, a pak volal malíř Daniel Diezler a vévodkyně se musila usmát. Měla dojem, že volá snad proto, aby se ujistil, že ho vskutku zve, a to právě do Aspern. Řekla mu, že se na jeho návštěvu těší. „Uvidíte ono zařízení…, s nímž jste mi pomohl, a ovšem Pummela, jehož generální zkoušku jste spatřil loni u mě.“ A Louis se zeptal:

„Jaká generální zkouška loni u vás, Sofie, snad ne koní…, probůh, co jste tím mínila?“ a vévodkyně odvětila: „Dejte se překvapit.“

A volal i mistr zlatnický Štěpán Radechowsky, který přijel z Krumlova a měl přespat u bratrance pana Musila, protože by byl nestačil přenocovat na zámečku EM.

„Mistře,“ řekla mu vévodkyně, „jsem velice ráda, že jste přijal vy i pan kavárník pozvání a přijdete. Moc ráda bych s vámi i promluvila o jisté věci. Vzpomínáte na náš rozhovor o muzeích u pana Musila a na zámečku EM?“ a když pan Radechowsky na druhém konci drátu rychle přisvědčil, vévodkyně pravila: „Nuže, opět bych ráda s vámi o nich promluvila. Musím vám sdělit, že v Aspern bude i kněžna Metternichová, jejíž muzeum v Kynžvartě tak dobře znáte.“

„Žasnu nad rozpětím vašich zájmů,“ prohodil Louis, „nejen lékárny, holubi, vzducholodě, pastoušky, hotely, ale i muzea…“

„I divadla, milý Louisi,“ dodala s úsměvem vévodkyně a pak volal nejvyšší hofmistr generál hrabě Paar a oznámil, že přijede k páté hodině automobilem. „Mit einem Selbster,“ řekl a dal si sdělit, kde může šofér se selbstrem parkovat…

„Je to možné,“ zavrtěl Louis hlavou, „takový pokrok? Už i zdejší generalita vyměňuje kočáry za automobily, už holt asi ano. Když jsem jel z nádraží, jeden takový jsem potkal. Měla byste si ho, Sofie, taky koupit,“ a v duchu si myslil: „Zato má vzducholoď.“

A pak volal vévoda z Braganzy.

„Žofi, probůh, co to je s tím hotelem,“ smál se, „vím vůbec o něčem?“ a vévodkyně odvětila:

„Drahý Csiko… Nevis o ničem. Všechno jsem držela v tajnosti, ale tobě jsem to chtěla říci dávno. Mám dojem, že jsme si na strýcově pohřbu řekli, že když jsi ve Vídni, musíme se vídat častěji. Také jsem ti snad tehdy slíbila, že ti povím, co právě podnikám. Celý ten rok jsme se neviděli, takže vlastně víš jen to, co stálo na pozvánkách. Věřím, že budeš mít pro to velké pochopení a bude se ti to líbit. Louis, který dneska přijel, sedí zde kousek ode mne… Srdečný dík, Csiko…,“ a vévodkyně odložila naslouchátko. „Mám vás pozdravovat. Přijede a těší se…“

„Má na co,“ zasmál se Louis, „bože, co vy těch telefonů máte. Tolik jich snad nemají ani v Hofburgu. A to skutečně všichni volají kvůli tomu hotelu? To je k nevíře. Nepíšou snad o tom i v novinách?“ a vévodkyně odvětila:

„Drahý Louisi. Pozítří o tom psát budou. Pozvala jsem i novináře.“

„Prosím vás, Sofie,“ řekl náhle Louis, „a co Adalbert?“

V kabinetu se nakrátko rozhostilo ticho.

„Pozvala jsem ho,“ kývla vévodkyně, „k pozvánce jsem mu přiložila ještě i pár řádků. Byla bych ráda, kdyby přijel…,“ a pohlédla ke dveřím. V čekací chodbě před kabinetem se ozvaly kroky.

„Někdo tam obcházel,“ mávl Louis rukou.

Za chvíli někdo zaklepal a zjevila se Justina. S obkladem na hlavě.

„Madame mě volala?“ zeptala se.

„Že je tak svěží a ještě nespí? Ví, že vstáváme časně ráno. Ach vím, připravit tu toaletu,“ vévodkyně kývla, aniž zavadila o obklad, a Justina téměř bouchla dveřmi.

„Psala jsem mu, aby přijel,“ řekla a myslila Adalberta, „ale nevím…,“ a přemítala, zda má dát bratranci přečíst Adalbertův dopis. Pak to zamítla. „Na to je vždycky dost času,“ myslila si a nahlas řekla:

„Někdy mám, Louisi, dojem, že vy něco o Adalbertu víte.“

„Drahá Sofie,“ zasmál se vévoda, „já se vám divím. Víte, že se vám divím dlouhá léta a divím se vám ve všem. Neděláte, a nikdy jste v životě nedělala nic, čemu bych se nebyl býval divil. Po celý život z vás vlastně jenom žasnu. A teď tedy i s tím Adalbertem. Vzala jste si do hlavy hloupost. Co pořád zkoumáte? Neřekl vám někdo někdy,… že se má člověk střežit věcí všetečných, zbytečných, zahálčivých rozprávek…,“ a vévodkyně si vzpomněla, že něco podobného jí říkal páter Paschalis u strýcova katafalku, ale toho Louis mínit nemohl, protože u toho tehdy nebyl. „Děláte z nějakých komárů bezmála vědu. Tak holt ho strýc neměl rád a neprávem říkal, že je zhýralec. Anebo výtržník byl, když to říkal strýc, a neměl ho rád právem. Děláte, jako by šlo o něco, na čem bezmála stojí svět. Nechte toho, Sofie, a zabývejte se už někdy pořádnými věcmi…,“ a vtom se ozval ještě jeden telefon.

Volal náměstek Kindervaterz Aspern. Z tamního hostince, protože v hotelu ještě telefon nebyl. Ujistil vévodkyni, že je vše v pořádku. Frau Barbell je připravena začít zítra ráno vařit a sdělil, že mluvil s policejním prezidentem vídeňským. „Posílá do Aspern tři lidi pro bezpečnost panstva a zdárný průběh oslavy.“

„Kriste pane,“ užasla vévodkyně a vzpomněla si na parádní policejní asistenci před palácem knížete Leuchtenberga-Aulendorfa při jeho recepci. „Následník trůnu,“ podotkla s úsměvem, „přece do Aspern nepřijde. Z Hofburgu přijede jen generál Paar. To tam budou v uniformě?“ a náměstek odvětil, že v civilu.

„Kriste pane,“ zasmál se Louis, „to vás snad dokonce volá už i policie?“ a vévodkyně kývla.

„Nějaký befél, Louisi,“ kývla ledabyle, „pátrají po někom, kdo přijel z Paříže s bůvolím vakem.“ A vstala, šla ke dveřím a otevřela. Na chodbě stála Justina v županu, s hlavou omotanou plátnem, z něhož kapala voda.

„Nuže, Louisi, ještě než si popřejeme dobré noci a odejdete do svých komnat, pojďte s námi do garderoby. Můžete mi pomoci na ten zítřek vybrat šaty…,“ a Louis šel.

„Přichystala mi,“ pravila v garderobě před otevřenými skříněmi, „jedny normální šaty s loveckým kloboučkem do kočáru a večerní róbu. Tu, kterou jsem naposledy měla v Hofburgu u příležitosti čtyřicátého výročí císařova nastoupení na trůn. Což značí, že přesně deset let jsem ji neoblékla, ale jak jsem nedávno viděla, je stále výtečná.“ A protože Justina zaváhala, vévodkyně jí pomohla:

„No přece tu z andaluských krajek s doplňky růžovými a s fialovou červení. Přes ramena přehoz z rajčích pér. Ze šperků…, ráda bych si vzala tu tenkou brož po matce, žel by se však nehodila. Ani egyptské smaragdy. Připravila diamantový náhrdelník a náušnice, prsten s briliantem velkým, druhý s brazilským topasem a něco s ametystem, neboť fialová je barvou pokory. Hlavně však prsten s oním nejvzácnějším safírem žíhaným, který beru vskutku výjimečně. Jí se zdá divný, Justino,“ řekla, aniž za celou dobu pohlédla na její obklad, promočený vodou, „avšak právě v nejvzácnějším safíru se vždy vyskytuje náznak žíhání nažloutle hnědý, tím se liší safír od briliantu. Na ruku náramek s karneoly a pár zlatých tepaných širších. Do vlasů nic, abych byla prostá. Paní Colloredo, ba i markýza de Clermont přijdou jistě v té nejjednodušší róbě,“ a zatímco Louis předstíral zděšení, vévodkyně dodala:

„Róbu pečlivě složí do kufru s jednou knihou, kterou jí dám zítra, s knihou pamětní. Zítra mě vedle v budoáru jen přičeše. Strojit mě nebude, aby měla čas strojit se sama. Jinak se nevypravíme do večera.“

Louis se smál a vévodkyně si myslila: „Je už doopravdy navztekaná. Ten její obklad ignoruji dokonale. Co asi učiní!“ A Justina učinila.

Divila se, žasla a třásla hlavou tak silně, že jí obklad spadl.

„Bože,“ teď se už vévodkyně nezdržela, „co to je za turban? V tom chce zítra jet?“ a komorná šťastně vypískla:

„Jsem nešťastná. Nevím, jak se dočkám rána.“

Konečně se objevil den 10. září.

Desátého září, sobota, léta Páně 1898, kdy slunce – podle kalendáře vídeňského – vychází v 5 hodin 38 minut a zapadá v 6 hodin 22 minut, svátek svatého Mikuláše, avšak jiného než onoho z šestého prosince. Vévodkyně vstávala v pět hodin. Krátce po páté si v koupelně připravila lehkou lázeň, v kabinetu posnídala kávu s kouskem chleba a řekla „dále,“ protože klepala Justina.

„Tak se dočkala,“ kývla jí vstříc, „ani nevím, zda je už Louis vzhůru. Ani neví, že přijede i pan Radechowsky,“ a komorná se vesele zasmála.

„Šlechetný, světlovlasý, se střiženými vousky, bez prstenu,“ pískla, „ať sedí při produkci vedle mne,“ ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Mistr bude sedět opodál, nechci právě, aby moc viděl na Pummelovi ten prsten. Ona bude sedět v první řadě hned u pódia, a ještě pár dam dalších. Hlavně však vedle ní bude… baronka von Splüttenberg, Gomezzi a její švagrová Mattencloit…,“ a Justině se bezmála zatočila hlava.

„To je snad přece hřích, posadit baronku do první řady,“ vypískla, „radši místo ní někoho…“

„Není bláhová?“ přerušila ji vévodkyně, „ona neví, proč chci baronku do první řady? Předpokládám, že jí, Justino, Pummel už dávno sdělil, že tentokrát vyvolá příšery ještě strašlivější, než na zkoušce. Doufám, Justino, že až bude při nich křičet, vykřikne párkrát i baronka. Jí a těm dvěma dalším dá Pummel ochutnat víno a může vzít na to, Justino, jed, že tentokrát bude dost silné…“ A ještě dodala:

„Pamatovala si, Justino, čím z větší blízkosti se vidí strašnost, tím je příšernější…,“ a Justina se smála, div že neslzela. A pak náhle vyhrkla:

„Vlastně ani nevím, zda Madame doporučila baronce tu strašnou Gelblichtovou,“ a vévodkyně kývla:

„Doporučila, byť s tím zpožděním. Ale to ví, že já přímo ne. Poradila jsem jí, ať se dotáže její bývalé zaměstnavatelky paní von Hauser, která ji nejspíš může doporučit, já nic, to dá přece rozum…,“ a Justina se opět strašlivě smála. „A přijala ji?“ vypískla a vévodkyně odvětila:

„To ještě sama nevím. Doufám, že ano, a že se to dozvíme v hotelu.“

K osmé hodině bylo již téměř vše připraveno k odjezdu. Vévodkyně byla oblečena v cestovní šaty, načesána, šperky kromě náhrdelníku měla na sobě a večerní róbu v kufru i s pamětní knihou. Hotova byla i Justina a kočí měl rekvizity včetně prstenu v truhle. Byl připraven i Uhrmacher, neboť vévodkyně rozhodla vzít ho s sebou, a Stockalp. Do odjezdu zbývala hodina a právě v té hodině dostala vévodkyně nečekaný telegram a dopis. Přinesl to Uhrmacher hned poté, co to ranní listonoš předal dole v domě domovnímu správci.

Telegram pocházel ze Schattendorfu a zněl: „Pan dr. Bahr utrpěl včera narušení krčního obratle a byl převezen na chirurgickou kliniku do Vídně. Sádra mu brání v pohybech hlavy a prosí za omluvu, že nebude přítomen slavnosti v Aspern. V úctě Anna Weinberg, hospodyně.“

„Dost mrzuté, ale co se dá dělat. Sádra mu brání v pohybech hlavy a já nic neuslyším o hře,“ myslila si vévodkyně a sáhla po dopisu.

Razítko bylo z Monsbachu a dopis od Franze Karla Kneffla. A vévodkyně, čím dále četla, tím více žasla. „Nejmilostivější Jasnosti paní vévodkyně. Tak již dlouho jsem ze Záhadné samoty pryč a zde v Moosbachu v domově Milosrdných sester. Na jídlo se tu mám dobře, i půllitr mi večer dají, ačkoliv já ho nepiji. Teskním po hájovně a ani nevím, jestli je tam už někdo nový a co dělá s mou zahrádkou, tou zeleninou. Jistě Vaší nejmilostivější Jasnosti o tom psal milostpán direktor nebo Důstojný pán děkan. Ten se tady v Moosbachu na mne ptává, jak se mi vede a podobně, ale sám mi nevzkáže, co je v hájovně a na zahrádce nového. Možná, že už i brzy umřu, ale nevím to jistě, Pán Bůh Trojjediný toto člověku samotnému o něm nezjevuje, což je, jak se říká, správné.“ Pak vévodkyně četla:

„Taky nevím, jestli je má bývalá hájovna opravena. Tady ten domov má dobrou střechu a za oknama nic neobchází a nešťouchá a neskotačí a ani nenadává, a stvůry nejsou ani v mé světničce pod stolem, protože holt to není Záhadná samota, ale domov Milosrdných sester a asi je tu všechno vykropeno svěcenou vodou. Ale…“ a vévodkyně četla:

„Ale musím Nejmilostivější paní vévodkyni sdělit jednu hroznost. Včera jsem kráčel ulicí kolem kostela k parku, kde jsou i jedle, smrky a borovičky, a když jsem tam došel, tak tam seděla na lavičce nějaká starší paní se psem, já si myslím, že to byla žena kostelníka Merkla. Sel jsem dál, a když jsem šel zase zpátky, už tam nebyla. Možná, že už taky šla na oběd, protože bylo něco k půl jedné, jak se zjistí podle poledních zvonů. Zastavil jsem se tam na chvíli a díval se do vody. Protože za tou lavičkou je takové malé jezírko, kde prý bývala i labuť, je tam jen pár kachen, a tam mě to potkalo. Při Pánu Bohu Všemohoucím a Přesvaté Matce Boží, ustavičné pomocnici křesťanů, přisahám a na papír se to neumělou rukou osměluju dáti, že vím, proč jsem musil opustit Neukirchen.“

Vtom se ozvalo na dveře kabinetu zaklepání a znovu vstoupila Justina.

„Justino,“ řekla vévodkyně suše, „sedla si a chvíli mlčela. Právě čtu dopis od hajného Kneffla a musím ho dočíst…,“ a komorná si sedla a ani nedutala. A vévodkyně četla řádky před závěrem:

„Musil jsem odejít kvůli tomu spadlému orlu a co s ním souvisí. Já totiž už nějaký ten rok cítím, neumím to dobře vyjádřit, jako by všechno kolem nás kráčelo k nějakým změnám, který už brzy nikdo nedokáže kontrolovat, jako já chvála Bohu kontroloval dříví a zvěř v lese. Já to snad takhle nikomu neříkal anebo jen trochu, ale lidi holt něco cítili. Brzy to už tak nepůjde, tak jak to pořád šlo a lidi to cítí, aspoň někdo z mých vět to snad vycítili, a proto jsem musil z Neukirchenu.“

„Ovšem,“ myslila si vévodkyně, aniž hnula brvou, „je to tak. Co tu neuměle píše, to jsme přece jasně zjistili s generálem a kapitánem a výpovědí Stockalpa před odjezdem z Neukirchenu. Teď to prohlédl i hajný…,“ a četla dál:

„Jak jsem se díval do toho jezírka, napadly mě ty změny, co nikdo nezastaví, snad jsem přece Vaší Jasnosti se o nich už osmělil zmínit. To není pravda, že si to vymýšlím, já to cítím i z těch lidí…,“ a vévodkyně v duchu kývla. Vzpomněla si na zesnulého strýce. Vždyť proč projevoval starost o vývoj, jak říkával, o osud monarchie, koruny a trůnu…, což necítil totéž, a co Adalbert při svých strastech soukromých… a co řekl František Ferdinand před pěti léty…, o nejvyšší fázi ohrožení říše a nebude-li operace, smrt je jistá? Jenže ano. Knížete, Adalberta a arcivévodu rakouského nikdo za to z žádného Neukirchenu do nějakého Moosbachu nevyhnal, Kneffla ano…, a četla:

„Tady v Moosbachu jsem poznal dva, co dělají na stroji v továrničce, a ti mi řekli, že se mám, no proč prý ne, když jsem v penzi. Ale vždyť vy jste taky jen neprocházel lesem a nepočítal stromy, řekli, vy jste taky dělal rukama, copak nemáte mozol? To vím však dávno i bez nich. Bůh suď, proč mi to připomněli. Jednou jsem slyšel, že byly před náma velký říše a taky přestaly. U toho jezírka jsem viděl, jako bych byl lidem v Neukirchenu tohleto předvídal, a proto, Nejmilostivější paní vévodkyně, proto jsem musil pryč.“

„Zcela souhlasí,“ myslila si vévodkyně, „ano, sděloval to mlhavě, nejasně, ale sděloval. A věštil válku a že leccos pomine a někdy i neukirchenské panství. Zcela to souhlasí, jak vím z návštěvy panství já i generál Schemua a kapitán,“ a zrakem přelétla závěr. „Ale já nejponíženěji prosím Nejmilostivější Jasnost,“ četla, „aby to neříkala panu děkanovi ani milostpánu řediteli v Neukirchenu a tam vůbec nikomu a zvláště tomu prvnímu, protože by mě káral i na dálku, že dělám nepřípustnou pověru a nedej Bože, řekl zas, ein Tölpelšuft. Poroučím se v nejhlubší uctivosti nejponíženější poddaný Vaší Jasnosti Franz Karl Kneffl, bývalý hajný na Záhadné samotě u Neukirchenu na Vašem knížecím panství. AD ve středu 1898. 7. září na den svaté Reginy. Ať je mi milostivý Bůh a přesvatá Panna i svatý František z Assisi a svatý Karel z Boromeje, mí patroni.“

„Justino,“ vydechla vévodkyně, „přečetla si ten dopis. Ví, co jsem jí o Neukirchenu a hajném vyprávěla. Proč tamní páni nechtěli Knefflovy vidiny příliš vyvracet, ale ani potvrzovat, proč radši vůbec nechtěli o hajném mluvit, proč ten tanec mezi vejci a proč ten Moosbach. Hajný předvídá konec. Konec našeho řádu, nástup společnosti lidové, panství robotnické práce, ale tomu… ona nerozumí. Snad ten dopis vezmu do Aspern a dám ho přečíst generálu Schemuovi a kapitánu Schwickertovi. Ale teď na to myslit nebudu, za chvíli jedeme…“ A vévodkyně si ještě našla kabelku z kůže čínských žab a vyšla z kabinetu. Aby se ještě doupravila a zároveň vyhledala Louise a zavolala Uhrmachra a Stockalpa.

Vyjeli v devět hodin.

V kočáře s Pummelem jela vévodkyně a Louis, v druhém, který zapůjčila kněžna Metternichová, se vezla Justina v krásných šatech a v obrovském slamáku, plném umělého ovoce a květin, Uhrmacher, Stockalp a starší kuchařka paní Nowotna. Byl tam též kufřík s večerní róbou a truhlička se šatstvem a rekvizitami kočího. Den byl od rána přenádherný.

„Možná, že přijde bouřka,“ podotkl Louis, „tak prosím vás, Sofie, a teď, než tam dojedeme, mě poučte o tom Spectaculu a těch Zahradách z Tisíce a jedné noci,“ a vévodkyně stiskla rty. Tu otázku čekala. Položila do Louisova pokoje jednu pozvánku, na níž ta slova, jež nebyla v telegramu, stála.

„Jsou to prostě nádherné zahrady, které v Aspern spatříte.“

„Nádherné zahrady, které v Aspern spatřím,“ vrtěl Louis hlavou, „na co vy na všechno nepřijdete. To vám zařizoval nějaký slavný zahradník?“

„Nikoli, Louisi,“ odvětila vévodkyně, „to já sama a majitel jednoho pohřebního ústavu…“ A Louis stačil jen zdvihnout oči vzhůru a vzdychnout a vévodkyně se velmi zasmála a myslila si: „Strašné. On si myslí, že žertuji.“

Pak Louis řekl: „Tak Adalbert nepřijel.“

„Není nic ztraceno,“ zavrtěla vévodkyně hlavou, „víte přece, jak jezdí. Na poslední chvíli. Mrzí mě, že nepřijede pan Bahr.“

V druhém kočáru pravila Justina Uhrmachrovi, Stockalpovi a starší kuchařce:

„S tím náměstkem se bavit nebudu. Jednak nemám čas, mám něco s Pummelem, a jednak on přivede hotel do zkázy. Prodával tretky dětem a o hotelu nic neví. Budoucnost, budoucnost bude jiná, než je ten dnešek,“ vypískla, „uvidíte. Psal nám to hajný.“

Když už stoupali vzhůru k Aspern, podotkl Louis:

„A co ti vaši holoubci, doufám, že už je nemáte, to jste udělala dobře, že jste se jich zbavila,“ a vévodkyně se jen usmála a mlčela.

„Já tomu vlastně nerozumím,“ řekl, „jak to vlastně s těmi holuby děláte? Vždyť ti se dají posílat jen jedním směrem, ne? Když je pověřujete jižně či východně od města, jak jste mi vyložila loni v Paříži, to je tam nutně musíte převážet v košíku, jestli mají domov tady u vás, v tom vašem domě… A jestli mají domov u vašich adresátů, pak je zase musí oni v koších převážet k vám, když jim chcete po nich poslat dopis. Můj bože, to je to složité, to je snad ještě složitější než činnost rakouských úřadů. No ale co,“ předstíral úlevu, „hlavně, že jste s nimi skoncovala. Takovéhle ztřeštěnosti by se přece nedopustil ani pekař.“

Když přijeli k aspernskému kostelu, uvítala je velká bílá tabule se šipkou a červeným a zeleným písmem. Stálo na ní:

Hotel Bei den zauberhaften Spiegeln… Hotel U Čarovných zrcadel.

A pod tím:

Spectaculum – Die Garten aus Tausend und eine Nacht – Zahrady z Tisíce a jedné noci.

A ještě:

Prvotřídní restaurace a vinárna. Obědy, večeře, studené mísy v nejbohatším výběru. Otevřeno od 12. září denně mimo pondělí od 11 do 22 hodin, vinárna od 18 do 24 hodin. Salon pro slavnostní hostiny k zadání.

„Ne, ne,“ zavrtěl Louis hlavou, „já tomu nevěřím. Nebo je to pravda? Už máte tu hoteliérku i na vizitkách? Impossible. To není možné.“

„Takových tabulí je tu kolem pět,“ usmála se vévodkyně, „aby hosté návštěvníci byli zpraveni, ať by přišli z kterékoli strany.“ A myslila si: „Jen na té cestě od potoka, od toho smutného sadu, taková tabule není.“

V druhém kočáru řekla Justina Uhrmachrovi, Stockalpovi a paní Nowotné:

„Také se mi zdá, že Madame zapomněla na jedno. Že by tam měl být felčar. Všímejte si dámy, která bude sedět vedle mne, hned u pódia. Až bude Pummel čarovat, tak omdlí. Když pánbůh dá, tak se z toho zblázní. Budoucnost bude jiná, jak psal hajný, lidi to chtějí!“

„Prosím vás, Sofie,“ promluvil ještě Louis, když se už blížili k hotelu, „řekněte mi konečně už podle pravdy aspoň jedno. Proč jste vlastně ten hotel podnikla? Věřím, že ne pro peníze, věřím, že nechcete konkurovat madame Sachrové, věřím, že ne kvůli slávě svého jména, tak tedy proč? Ten hotel musí mít přece nějaký smysl. Vy si myslíte, že ho má? Snad proto, abyste se pochlubila vybranou kuchyní? To je snad to jediné, co by bylo možné. Neboť pak už jen zbývá, že to děláte z dlouhé chvíle čili z nudy. Anebo prostě z výstředního romantismu, z toho vašeho básnění. Z téhož, proč máte vzducholoď a chcete…“

„Abych ukojila, drahý Louisi, vaši zvědavost,“ odvětila vévodkyně s úsměvem, „tak tedy vězte, že hotel má svůj smysl.“

„Bože můj na nebi,“ zaúpěl Louis, „ale jaký? Jaký? To není odpověď na otázku…,“ a vévodkyně odvětila:

„Vy také, drahý Louisi, vždycky neodpovídáte na otázky. Ale abych byla lepší než vy, tedy vězte, že hotel má smysl hluboký.“ A se smíchem dodala: „alespoň se mi to tak zdá.“

„Ano. Précisément, zdá! Tak to je ono. Takže prostě, má drahá Sofie, jedna z vašich šíleností.“

„Kočí,“ myslila si a smála se.

Pak už přijížděli po krásně upravené cestě k parčíku. Nejprve se objevila skupina starých vysokých dubů a pak habry, javory, buky i akát, ty už byly před samotným hotelem.

Vystoupili z kočárů a přivítal je architekt Sebesta a Marek, správce Kabys s viržinkem a hajný Hatvani. Opodál stáli nějací mladší tmavší lidé a Justině ve slamáku s květinami a ovocem hned padli do oka. Měla dojem, že na ni se zájmem hledí. Na všech se zračila spokojenost. Pak vyběhl z brány náměstek Kindervater a Justina se obrátila na Kabyse. Pak vyšla i zářící Betty Barbellová a Justina se začala bavit i s ní.

Bylo deset hodin dopoledne a do zahájení zbývalo šest hodin času.

Dal-li by se den zpodobit rostlinkou, pak těch šest hodin bylo kvítkem, který měl lístků bezpočet. To už nebyl čtyřlístek jako včera v domě na Rennwegu, ale mnoholistník. Vévoda La Guynac-Delamore si prohlédl parčík, plný zářijového slunce, jeho staré krásné stromy, sochu rakouského pěšáka z aspernské bitvy a také nápis na hotelu. Stavitel Sebesta ho sice dal vtesat do mramoru, ale to byla jen deska u brány. Na fasádě ze dvou zelení a okru vynikal jiný z černých ozdobných písmen železných, který dal znalec zhotovit v kovotepecké dílně. Stockalp si prohlédl své dílo v hale ve zlatém rámu, ty návštěvní hodiny Spectacula, a spokojeně cenil chrup. V restauraci kladli ubrusy na spojené stoly, nosili tam svícny, přesýpací hodiny, nádobí, a pomáhal i malý Prager v bílé zástěrce. V kuchyni, kde se již vařilo, dusilo a peklo, pochválila Barbellová učníka, že pochytil již vskutku mnoho, zvláště v tyto dny příprav, je hodný a pilný a trochu se již probral, protože po příchodu do Aspernu nevěřil vlastním očím. Zatímco v restauraci připravovali stoly k hostině, chystal si tam Pummel katafalk u čelní zdi a vévodkyně promluvila s Desdemonou Kabysovou. S asistencí u Pummela zcela souhlasila a kočí ji ujistil, že ji zavčas zasvětí. Když ji poprvé zahlédl Louis, myslil si: „Strašné. Ta snad má dvě hlavy.“ Když poprvé pohlédl na kuchařku Barbellovou, mlčel… Vévodkyně dala odstranit závěs ze dveří orientálního salonu a dveře odemknout. Přikrývku na přístroji v chodbě ještě ponechala a stejně i zamčené Spectaculum. V parčíku postávali ti tři mladší tmavší lidé a Justině se stále zdálo, že na ni se zájmem hledí. Náměstek je představil, byli to ti muzikanti. Jmenovali se Sivák, Farkaš a Horvat-Lakatoš. V kufříčcích měli různé hudební nástroje k výměnám a také červené obleky s třásněmi na převléknutí. Na vévodčin dotaz, co vše umí zahrát, řekli: „Všechno, i zpívat. Národní písničky, čardáše, La Palomu i Schubertovo Ständchen. Dokonce i An der Schwelle des Todes…, Na prahu smrti a sbor z Nabucca…,“ a vévodkyně řekla: „Dem Himmel sei Dank. Buď nebi dík.“

Oběd se podával v apartmánu vévodkyně, účastnil se ho i architekt Sebesta a Marek, a byl lehký. Kousíček masa si přidal jediný Stockalp – paní Nowotna a Uhrmacher jen tak okusili. Justina se bavila především s Louisem, neboť seděl vedle ní, a s Pummelem, a na náměstka, jenž s nimi obědval rovněž, ani nepohlédla. V té době přijeli číšníci z Imperiálu a fotograf Nowak, který tu již jednou byl. Před čtvrtou hodinou přijeli tři novináři. Jeden z nich byl hubený a kostnatý a vévodkyni – aniž to dala najevo – se nějak nezdál. Pak se dostavili tři civilní policisté.

„Nemusíte si dělat starosti, pánové,“ usmála se vévodkyně, když přehlédla jejich robustní postavy, „nikdo zdejší společnost neohrozí, nenapadne, ve zdejším okolí bydlí jen samí slušní lidé. Nikdo na nás nespáchá násilnost, natož atentát. Pan náměstek se o vás postará,“ a za rohem se zeptala náměstka, zda – když jsou ve službě – budou se moci také něčeho napít. A náměstek se jen zasmál a mávl rukou. Když pak jako prvá z hostí přijela paní Colloredo, vévodkyně ji vzala do kuchyně a představila jí kuchařku Barbellovou. Pak spolu s ní, v restauraci na stůl, který byl již zcela uchystán k večerní hostině, rozmístila jmenovky a jídelní karty. U čelní zdi u Pummelova katafalku nemohlo být čelo stolu, bylo na straně opačné. „V kolik hodin se hosté odeberou do Spectacula?“ zeptal se náměstek, a vévodkyně pohlédla na jídelní kartu. „Po babylonském zajíci,“ řekla.

„Po babylonském zajíci,“ zavrtěl Louis hlavou.

„Nedivte se, Louisi. Je září, bude se tu dnes podávat zvěřiny dost. Jsme v Aspern, obklopeni lesíky.“

„Ale nejsme v Babylóně,“ řekl Louis, „ač možná, že ano…“ Pak zavrtěl hlavou a pravil, aby to nikdo neslyšel:

„Chtěla jste stavět pastoušky a chudobince a zatím jste postavila exkluzivní hotel. Chtěla jste snad stavět vývařovnu polévek a čajů, zatím jste však postavila prvotřídní restauraci s číšníky z hotelu Imperial. Co by tomu asi řekla svatá Kateřina Sienská.“

Ta část restaurace, kde byl přichystán stůl, byla uzavřena a nechána ke vstupu jen část druhá, oddělená nízkou zídkou, plnou zelených rostlin v kořenáčích. Tam bylo bohaté studené bufet s nápoji a mohlo se tam sedět u stolků pro čtyři lidi. Teď tam seděli policisté, novináři a fotograf. Když pak brzy přijel generál Schemua, kapitán Schwickert a pan Wu-i-šeng, vévodkyně v nestřežené chvíli sáhla do své kabelky z čínských žab a podala jim dnešní Knefflův dopis. Páni se s ním odebrali na terasu, kam jim správce přinesl sendviče. A láhev vína. To již bylo po čtvrté hodině a začali se sjíždět další hosté.

Jedním z prvních byl dvorní rada Endlich a dr. Hartmann. Přijeli ve společném kočáře. Pak přijela mladá křehká princezna Poniatowska, kněžna Lobkovicová, Liechtensteinová a Windischgrätzová s hůlkou, ráčkující a s briliantovým diadémem ve vlasech pod velejemným šátkem. Pak znalec ušlechtilých koní hrabě Andrássy s chotí, Belcredi a Manfred Clari-Aldringen. Vzápětí ozdoba salonů, krásná Kytty Schönbornová. Pak jednoduše, ale elegantně oděná markýza de Clermont-Tounerre s vějířem, tlustá kněžna Fürstenbergová a ještě tlustší hraběnka von Grüne. A pak Mistr Štěpán Radechowsky s panem Václavem Musilem.

„Nejjasnější paní vévodkyně,“ řekl s hlubokou úklonou majitel kavárník a s kyticí v ruce, „nikdy bych si býval nepomyslil, že se mi jednou dostane takovéto převeliké pocty,“ a políbil vévodkyni ruku. „Od doby, co jsem měl čest zde bydlit,“ řekl zlatník, též s kyticí v ruce a s políbením ruky, „se to tu změnilo. Kdyby i předtím to tu nebylo tak krásné, řekl bych, k nepoznání.“ A vévodkyně pravila:

„Pane kavárníku. Mrzí mě, že jsem nemohla pozvat i vaši Marcelku a Franciho. Děti by si v tom Spectaculu přišly na své. Ale vezmu je sem jindy. Mistře,“ řekla zlatníkovi, „jsem šťastna, že jste zde i vy. Nesmíme zapomenout na ta muzea, snad se chvilka najde. Jistě co nevidět tu bude i kněžna Metternichová…,“ a skutečně, kněžna přijela vzápětí. S dcerou Sophií a s hrabětem Zichy von Kasonykeó. Pak se postupně sjížděli další. Starý princ s prošedlou skrání, avšak vzpřímený a svižný Friedrich zu Hohenzollern-Hechingen se synovcem, synovec knížete z Oettingenu, mladý Černín z Chudenic, princ Thurn-Taxis, všichni z druhé čestné stráže u katafalku, a také půvabný Louis-René de Gramont s briliantem v kravatě a mladý Potocki.

„Jsem velmi šťastna, že vás vidím, pánové,“ usmála se mile vévodkyně, „doufám, že prožijete zajímavý večer. Zdaleka se sice nevyrovná večerům na ostrově Capri, jen chabou náhradou je tu tento parčík a terasa s lampiony, které budou svítit, ale za to uvidíte jedno otřesné kouzlo a pak…, ano…,“ s úsměvem kývla, „ty Zahrady z Tisíce a jedné noci…“

Pak vystoupil z černého kočáru pan Anastas Jeronymus Globetrotter. Jeho kytice spočívala v osmi růžích pravých.

„Jsem nesmírně zvědava, co řeknete zimní zahradě a ovšem hlavně Spectaculu,“ řekla tiše vévodkyně, „jste jediný, kdo to vše ví.“

„A nikdo nic nepozná, durchlauchtigste Frau Herzogin,“ za zlatými brýlemi zamrkal majitel pohřebního ústavu, „vzácná společnost bude jen žasnout. Co, prosím, záchranný přístroj?“

„Ještě je stále zakryt v chodbě. Vaši hudebníci si něco tiše nacvičují dole ve vinárně,“ a majitel zamrkal a řekl:

„Vaše Jasnost bude s nimi spokojena, stejně jako s pohřbem.“

Pak přijela baronka Walterskirchenová s dvěma chybějícími zuby v horním chrupu a vévodkyně v duchu rychle spočítala, jak dlouho už tak chodí. Uvítala ji mile. Pak přijela baronka Gomezzi a její švagrová von Mattencloit a vévodkyně je uvítala velmi mile. A pak se zjevila baronka von Splüttenberg a vévodkyně ji uvítala s nejlíbeznějším úsměvem.

Byla u toho i Justina.

Baronka se zjevila v plášti, pod nímž se dala tušit žlutá róba, na hlavě měla jakýsi bílý čepec, jenž připomínal plachetku. Justina na ni vytřeštila zrak a vévodkyně téměř strnula. Na mžik se musila odvrátit, aby to nedala na sobě znát. Baronka byla jako z hladomorny. Vyhublá, bledá a pod očima kruhy, které z části maskoval pudr, jako z rakve, a majitel pohřebního ústavu, který stál opodál, na ni se zalíbením mrkl.

„Tak, Justino,“ usmála se pak vévodkyně na komornou, „a je to jasné. Jasné. Je to hrozné, co zmůže jedna jediná kuchařka, nedivím se paní von Hauser, že jí dala nejlepší dobrozdání. Chudák baronka, aspoň dnes se jaksepatří nají.“

Pak přijel kníže hesenský Sayn-Wittgenstein, bez dcerušek.

Pak francouzský vyslanec s chotí.

„Strašné,“ myslila si vévodkyně a choť vřele uvítala.

A pak přijel vévoda František Josef z Braganzy, následník portugalského trůnu.

Bylo k šesté hodině a slunce se pomalu chýlilo k západu. Byl stále překrásný den. Někteří hosté dleli v části restaurace u bufetu, ale těch bylo málo. Většina z nich seděla na terase a hleděla dolů do parku, seděly tam hlavně staré kněžny a sledovaly příjezdy hostí. Mnozí však zůstávali v parčíku. Vévodkyně pohlédla na hodinky, ano, bylo šest, slunce zapadalo za dvacet minut, bylo stále překrásně…, a z dalšího kočáru vystoupil malíř Daniel Diezler. Přivážel jakousi zabalenou desku, což zřejmě byl obraz…

V půl sedmé pohlédla vévodkyně na hodinky znovu.

Pohlédla na hodinky znovu a pak se pod skupinou starých vysokých dubů objevil Adalbert. Objevil se jako úderem blesku.

Měl tmavošedý plášť a černé šaty a vypadal, jako by byl přišel pěšky.

Bylo za pět minut sedm a začínalo se šeřit. Za chvilku měla začít večeře. Vévodkyně poblíž pískovcové sochy pěšáka přistoupila k Csikovi, Louisovi a generálu Schemuovi a řekla:

„Mám nějakou obavu. Všichni pozvaní hosté jsou zde, díky bohu i Adalbert se tu někde baví, avšak…, mich wundert die Abwesenheit der Generale. Zaráží mě neúčast generálů.“

„A proč, Žofi,“ řekl Csiko, „vždyť je ještě čas…,“ ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Mělo se jich dostavit víc. Moriz von Auffenberg, muž tak dochvilný a taktní, polní maršál Nostic, kontradmirál Montecuccoli a ovšem i generál Paar. Ještě včera mě volal telefonním aparátem, že přijede k páté hodině automobilem, ještě včera se ptal, kde má jeho šofér zaparkovat. Kromě Excelence,“ pozdvihla ruku ke generálu Schemuovi, „tu není dosud ani jeden.“

„Ale Žofi,“ zasmál se bezstarostně vysoký hubený bratranec s bezbarvými licousy, „je holt vidět, že jsi nikdy nebyla na vojně. To jsou holt vojáci, habʼ ich recht?“ usmál se na generála, „holt přijedou později…“ Ale vévodkyně řekla:

„Csiko. Mám neblahou představu. Ich habe das Gefuhl, dass etwas los ist. Něco se děje. Ovšem mluvit o tom nechci, to jen mezi námi.“

„Jedno z vašich bezpočetných zdání,“ mávl rukou Louis… a v té chvíli se objevil pod starými vysokými duby automobil.

„A selbster je tu,“ zasmál se Louis, „váš generál Paar přijíždí.“

Automobil dojel. Vedle šoféra seděl nějaký poručík. Vystoupil a zjistiv, kdo je vévodkyně, přistoupil k ní, cvakl podpatky a řekl:

„Durchlaucht. Jsem pověřen generálem hrabětem Paarem odevzdat vám tento list.“ A vévodkyně četla:

„Prosím Vaši Jasnost o laskavou omluvu, že mi nebude možné potěšit se Vaším pozváním a přijet do Aspern. Nečekaná okolnost mě donutila požádat o naléhavou audienci u Jeho Veličenstva a jeví se téměř nemožným, dostavit se později. Je mi to hluboce líto. Prosím, aby má nepřítomnost se nikterak nedotkla průběhu Vaší krásné slavnosti, jakož i pohody Vaší i Vašich vzácných hostí. Paar.“

„Nuže, pánové,“ vévodkyně pohlédla na Csika, Louise a generála, „nepřijede. Naléhavá audience u císaře. A co ti ostatní?“

„Kdyby se něco dělo, Jasnosti,“ podotkl klidně generál Schemua, vojenský velitel Vídně, „přece bych o tom věděl…,“ a v té chvíli napadla vévodkyni jistá myšlenka. Generál s kapitánem přijeli do Aspern jako jedni z prvních. Krátce po čtvrté hodině. Mohlo se něco dít a oni to nemusili vědět. Mohli tomu bezděčně ujít.

30.

Jako loňská popohřební hostina, i aspernská recepce začínala aperitivem ze hřbitovního kvítí. Páni měli likér černý, dámy žlutý a oranžový. Vévodkyně v andaluských krajkách s růžovými a fialovými doplňky a v rajčím peří, v diamantovém náhrdelníku, náramcích a prstenech, mezi nimiž vynikal ten s nejvzácnějším safírem žíhaným, seděla mezi Csikem, Adalbertem a Louisem. U čelní zdi stál stůl s černým suknem a na něm jedna obří číše. Vše ostatní bylo na malém stolečku opodál, aby Desdemona Kabysová měla co Pummelovi podávat. A na této čelní zdi visel obraz.

Když Daniel Diezler vystoupil z kočáru, řekl vévodkyni:

„Prosím, abyste laskavě k dnešnímu dni přijala tento můj malý skromný dárek. O co jsem se jistou dobu snažil,“ řekl skromně, „se možná tak zcela dle mých představ nepovedlo. Je to portrét.“

Malíř předával dar vévodkyni v parčíku kolem šesté hodiny, kdy ještě slunce nezapadlo. Pod korunami stromů bylo stále dobře vidět. Společnost, která se kolem malíře a vévodkyně shromáždila, se domnívala, že půjde o portrét vévodčin. Vévodkyně věděla, že nikoli. Přece se nedala portrétovat a v paměti měla, o co se malíř snažil. Zde kousek odsud, ale ne dobu jistou, jak skromně řekl, nýbrž předlouhou. „Že by to byla ta chudačka?“

Malíř vybalil obraz a přihlížející vydechli. Překvapením, ale i úžasem.

Na obraze se vskutku nezjevila vévodkyně La Tâllière d’Hayguères ve vzácné róbě s egyptskými smaragdy, brilianty, diamanty a v andaluských krajkách, ale ubohá chudačka s vyhublými lícními kostmi v hadrech a s nepopsatelným pohledem. Strnulá, a přece ne mrtvá, připomínala žebračku či bytost jakoby z jiného světa, a přece žebračku a bytost z jiného světa nikoli…, ubohost sama. Jediné, co bylo na obraze zářné, byl zlatý rám.

„To je portrét skutečně existující bytosti?“ zeptala se kněžna Metternichová, a když zvěděla, že ano, řekla: „V tom případě ještě úžasnější.“

„Jak podivná a složitá bytost,“ pronesl pan Wu-i-šeng, „chápu otázku kněžny Metternichové. Pořádat svůj chaos jako tato žena, tlumit svou zář, ztotožňovat se s vlastním prachem jako tato žena, v tom je tajemství stejnosti. Nemůže být povyšována, a tedy ani ponižována. Nemůže být ubližována, tudíž ani ubližovat. Protože netouží, nemůže být bohata, a tudíž ani chudá. Není šťastna, a tudíž ani nešťastna. Mistře,“ řekl malíři, „znát plnost souladu, kterou jste vtělil v toto dílo, značí znát věčnost. Znát věčnost značí umět plnost souladu vtělit v dílo. Vašemu dílu se klaním.“

Vévodkyně zavolala správce – užaslého nad tím, kde se tu na hostině onen neznámý pan malíř bere, ale stejně jako o něco později žasnoucí lesní Hatvani, i on jeho účast přívětivě vítal – vévodkyně dala obraz zavěsit na čelní zeď restaurace nad Pummelův stůl.

Když hosté po sedmé hodině do restaurace vešli, aby usedli k hostině, obraz tam už visel.

Vévodkyně se rozhodla, že Danieli Diezlerovi u stolu poděkuje a tím ho zároveň i společnosti představí.

Když pak sama usedla ku stolu s Csikem, Adalbertem a Louisem a pohlédla na obraz na protější stěně, kde tedy čelo stolu nebylo, nýbrž kočího pódium, měla pocit, že jí slabý mráz přejel tělem.

Nepopsatelný pohled očí záhadných barev, pohled nehybný a strnulý, a přece ne mrtvý, pohled tichý, nevýrazný, téměř náměsíčný, a přece živý, živý a upřený. Pohled, který se neupíral nikam, a přece byl upřen na ni, vévodkyni, a na všechny hosty, ať seděli kdekoli, a na každého zvlášť. Malíř Daniel Diezler jí sdělil, že kvůli tomu pohledu nazval obraz Svědomím.

Po aperitivu, ještě před produkcí Pummela a předkrmem, nalili číšníci hostům vermut. Bylo jasné, že se má už teď učinit přípitek. Vévodkyně o tom rozhodla na poslední chvíli, neboť to měla za moudré. Povstal se sklenkou zcela nečekaně právní zástupce dr. Hartmann.

Blahopřál hostitelce ku krásnému prostředí a přál jí hodně zdaru a štěstí. „Hochgeehrte Damen und Herren,“ řekl, „vysoce vážené dámy a pánové, připijme i na tento památný večer, na zdařilý a šťastný.“

Vévodkyně poděkovala, omluvila nepřítomnost generála Paara naléhavou prací a oznámila, že pár stručných slov si dovolí říci později. „A nyní, meine Herren und Damen, vzácní pánové a dámy…,“ řekla, „račte tušit, že je tento večer spojen i s řadou zábav, při hostinách neobvyklých. Dovolte mi tedy na úvod a k dobré chuti ohlásit jednu kouzelnickou produkci. Avšak jako hostitelka odpovědná,“ vlídně se usmála na hosty, „cítím povinnost sdělit, že co se zde za chvilku vykoná, bude jen pro velmi silné nervy. Vystoupí žák a odchovanec slavného Mistra Rubiniho,“ a zatímco se rozlehl veselý potlesk, vévodkyně pohlédla na vyhublou baronku von Splüttenberg v žluté róbě s plachetkou vedle Justiny a paní Gomezzi a Mattencloit hned u pódia.

Objevil se Pummel v nádherném fraku s hedvábnou čepičkou, v rukavičkách a s knírem od ucha k uchu, za ním Desdemona Kabysová s parádně načesanou černou kudrnatou hlavou, která se zdála snad ještě větší než jindy, a hosté tleskali znovu. Byl to potlesk až nečekaně srdečný a vévodkyně si myslila: „Večer začíná až nečekaně vesele.“

A zatímco Pummel, obskakován správcovou, začal dělat úvodní kouzla, vévodčinou hlavou projela myšlenka na nepřítomnost generála Paara a všech ostatních pozvaných generálů…, myšlenka na Adalberta, který přijel a seděl vedle ní, a zřejmě se už od příjezdu s kýmsi bavil, protože ho skoro nebylo vidět…, a také myšlenka na to, co jí ještě před večeří stačil říci Daniel Diezler o sadu…

Jak – když před dvěma týdny dokončoval v sadu skicu Barbařinu – zažil jistou příhodu. V sadu bylo mrtvé zelené ticho, Barbara stála před boudou u špalku jak obvykle, v jedné svěšené ruce balíček, nehybně hleděla na malíře a pak opodál zachrastily větve a k chatrči přišli tři lidé. Známý místní člověk menší, rozložitý s hrubou tváří, v rezavém potrhaném svetru… „Když jsem ho tam viděl poprvé,“ řekl malíř, „měl v ruce řeznický nůž. No a ti dva páni, s nimiž přišel…, ti měli tmavé šaty, bílé límečky s vázankami a klobouky. Jeden – jak se ukázalo – byl Otec chudých z druhého okresu a druhý, který měl bradku a vycházkovou hůl, byl sociálně demokratický poslanec. Prý tam už párkrát byl, zjišťoval poměry, nemocnost, úmrtnost, snad i školní docházku tamních dětí…,“ a vévodkyně kývla. Jak věděla od správce, zjišťoval tam dokonce snad i sebevraždy. „Prohlédli si místo kolem chýše, nahlédli i do jámy se zbytky jídel, pohlédli i na ni, na Barbaru, která dál stála strnulá a jako duchem nepřítomná, a vešli i pod tu její ubohou střechu. Pro mne bylo zajímavé, že přitom ta žena stále zírala na mne, který ji kreslil, a jich si vůbec nevšímala. Jako by prostě nebyli. Nevnímala však ani toho místního člověka ve svetru. Krátce,“ malíř se usmál svým vlídným zrakem, „poslanec tvrdil, že by se sad měl zlikvidovat.“

„A co místo něho?“ zeptala se vévodkyně a malíř řekl:

„Pánové se domnívají, že by se celý ten terén měl proměnit v pole. Mně osobně se to jaksi nezdá, ten sad je samý kopeček, výmol, hrbol, neumím si představit, jak by to srovnali…,“ a pak malíř stručně vylíčil vévodkyni spor, k němuž tam před chýší u špalku došlo.

„Tak tedy, říkáte, zničíte sad,“ vykřikl člověk ve svetru na poslance a Otce chudých před chýší u špalku, „to vás šlechtí. Zničte sad, udělejte pole. Zasejte oves, naši koně nemají co žrát. To je dobrý,“ vybuchl velmi popuzeně, „byli byste štvali na nás četníky, kdyby se byl někdo opovážil tady porazit jeden strom, a heleďme, teď to tu chcete vykácet sami. Proč nás k čertu nenecháte v pokoji, proč sem furt lezete?“ a poslanec řekl:

„Nejezdíme sem proto, abychom vám brali pokoj, ale abychom vám pomohli.“

„To říkáte furt,“ odsekl chlap, „ale zatím jste nehnuli prstem. Jezdíte sem furt něco spisovat a zkoumat, ale neuděláte, co by se za nehet vešlo. Uhlí na zimu a starý šatstvo…, to je ta vaše vymoženost, to tu lidem obec dávala už před třiceti léty. A teď nám dokonce chcete vzít střechy nad hlavou. Měl byste si,“ houkl na malíře, „s tím malováním pospíšit, než to tady tihle zplundrují úplně. Slyšíš, Anežko, vyženou tě z tý tvý vily,“ křikl na Barbaru, „půjdeš se utopit do Dunaje…,“ a Barbara stála, v jedné svěšené ruce držela balíček, ani se nehnula, jen zírala na malíře a malíř zatím načrtával znovu ten její prazvláštní pohled a znovu se pokoušel o výraz její vyhublé tváře, a znovu kreslil její hadry, v nichž byla oděna, a držení těla…, a Otec chudých z druhého okresu řekl:

„Nikam se nepůjde utopit. Proč byste se, paní, chodila utopit, viďte, nebojte se. Nemůžete tvrdit,“ obrátil se k člověku, „že se o vás nestaráme.“

„Nevěřte na duchy,“ vybuchl člověk k malíři a pak se prudce obrátil k poslanci.

„Radili jste, abychom sbírali šípky, trnky, vlaštovičník, tenhle plevel, co je ho tu plno, a nosili ho do apotéky. Můj ty bože,“ člověk si div neodplivl, „teď chcete sad zplanýrovat a vzít nám i ten plevel, pár těch mizernejch švestek, kterými se dají krmit leda prasata. Neboj se, Anežko, budou se starat,“ křikl na ubožačku, která se ani nepohnula, „oni tě zachrání. Neskočíš do řeky, půjdeš do chudobince. Kdyby,“ chlap se drsně zasmál a dal ruce do kapes, „takový byl, kde by bylo místo.“ A poslanec řekl:

„Pole bude aspoň rodit, a kdyby jen ten oves, bude to země užitečná. Tenhle sad je k ničemu. Na části tohoto pozemku si postavíte nová obydlí, vaše děti budou zdravěji bydlit a řádně navštěvovat školu. Od toho tu jsme, abychom to prosadili, a vy hlavně…,“ ukázal na chlapa ve svetru, „vy hlavně byste měl jít s námi a táhnout za jeden provaz. Místo toho,“ řekl poslanec příkře, „řvete!“

Chlap ve svetru poněkud ztichl. Spíše se to však tak mohlo zdát, než aby to byl dal viditelně najevo. Stál dál s rukama v kapsách a pohrdavě hleděl k poslancovým nohám. A Otec chudých se rozhlédl a pravil:

„Zde je to vskutku marné. Z trní se nesbírají hrozny a z bodláčí fíky. Strom dobrý nese ovoce dobré, strom špatný špatné. Každý strom, který nenese ovoce dobré, buď vyťat a uvržen do ohně. Sad, který nese špatné ovoce, nechť je vyvrácen a dá místo lepším.“ A chlap ve svetru, byť poněkud ztichlý, se ozval znovu.

„Jestli to uděláte, tak… běda!“

„Tak prrr,“ ujal se slova poslanec, „tak já vám něco povím. A poslouchejte dobře. Ať to dokážete opakovat dalším. Sad se má zrušit kvůli polím, a to je v pořádku. Ale co kdyby se měl rušit ještě i kvůli něčemu jinému, co byste říkal tomu…? Kvůli čemu? Lobau je pár kroků od Dunaje a je to místo jak stvořené pro menší fabriky. Co jestli tu chtějí postavit fabriky? Co jestli chce obec prodat pozemek fabrikantům? A co jestli ho chtějí zkoupit keťasové. Dnes nemá ještě tu cenu, ale co vy víte, za pár let, za deset, patnáct, jakou cenu bude tenhle pozemek, na kterém je dnes džungle, mít?“

„Jo tak, fabriky!“ vybuchl člověk znovu. „Fabriky tu dáte stavět, až nás vyhodíte, tak, tak to je…, tak je prostě podpálíme…,“ a člověk si teď odplivl. Odplivl si a otočil se zády. A poslanec řekl:

„Ne, my dáme stavět, oni, oni dají, chtějí, a co když vám to pomůže? Živíte se příležitostně v Lobau o žních a sbíráte plevel, spadlé švestky, co když budete moci pracovat právě v těch továrnách? Tak jen opatrně! Pravda je, že tohle tady,“ poslanec mávl na sad, „je k ničemu. Ujídá to půdu, je to šeredné. Tenhle kousek z okolí města musí být užitečný a…“

„Krásný,“ zasmál se chlap a opět se otočil k poslanci, „budem tu mít vily, v kterejch budem bydlit, budem tu mít fabriky, z kterejch nás vyhodí, sotva nás vemou, z jedný strany fabriky a vily, z druhý strany hotel. Hotel,“ zvolal chlap, „už tu vlastně je.“

„Mluvili o hotelu?“ řekla vévodkyně klidně, „co o něm mluvili…,“ a malíř Diezler odvětil: „Nic. Ten místní člověk to myslil tak, že oni bydlí v boudách, ale o kus dál bude exkluzivní hotel.“

„Mluvil také o chudobinci,“ podotkla vévodkyně, „že jsou přeplněné…“, a malíř odpověděl:

„To jen tak k té Barbaře prohodil. To byl asi pouhý jeho slovní obrat.“

„Slovní obrat,“ řekla vévodkyně klidně, „a co vy si o tom, Mistře, myslíte? O těch lidech v onom podivném sadu…,“ a malíř řekl:

„Myslím, že by se pro ně opravdu mělo něco dělat. Hlavně i pro tu Barbaru. Ta žena žije vskutku bídně, ale to je jiný případ. Já jsem však přesvědčen, že něco pro ty lidi udělají. Ten poslanec se zdá tvrdý a neústupný. Mluvil jsem pak s ním ještě chvíli, když jsme se vraceli. Stěžoval si. Že tady ve Vídni, na rozdíl od měst jiných, si dobývají důvěru lidí jen velmi obtížně, že vedou boj na dvou frontách. Zmínil se i o té zamýšlené parcelaci půdy. Že ji zkoupí ti, kteří na to mají, a tomu nelze zabránit. Bohužel jsme spolu dlouho nemluvili. Sel s Otcem chudých jinudy, já k lesíku a sem…“

„Já k lesíku a sem…,“ vévodkyně slyšela veliký potlesk a zepředu hlasy úžasu. Nad hlavou kočího Pummela nehybně stálo sedm přenádherných křehkých duhových koulí. Kousek nad nimi nehybně hleděla Barbara ze zlatého rámu.

Ke katafalku přistoupila Desdemona Kabysová a otevřela dvě lahve vína. Pummel nalil do sklenek a dal ochutnat. Ochutnat dámám u pódia. Baronce Gomezzi a její švagrové von Mattencloit a… baronce von Splüttenberg ve žluté róbě s bílou plachetkou. A ozval se přitom z těch míst i smích, podobný zapištění…

Když po příjezdu malíř vybalil v parčíku obraz, neozvala se jen kněžna Pavlína Metternichová a pan Wu-i-šeng, ale i pár hostů dalších, kteří právě u toho byli. Majitel pohřebního ústavu se sklonil k portrétu Barbary a obdivné řekl: „Ein Wesen an der Schwelle des Todes. Bytost na prahu smrti.“ A baronka Gomezzi a její švagrová Mattencloit se rovněž poněkud naklonily k plátnu, jako to činí znalci umění výtvarných, a jedna z nich řekla: „To snad musí být převlek. Není-li to, Mistře, herečka z Burgtheatru z nějaké hry v lese podle toho stromového pozadí?“ a pak se k radosti a hrůze vévodčině ozvala paní von Splüttenberg. „Tažena je jak živá,“ řekla vyhublými ústy, „kdybych ji potkala v parku, myslila bych, že jsem pozbyla smyslů…,“ a vévodkyně si zakryla rty kapesníčkem ze své žabí kabelky a myslila si: „Však jich pozbudeš brzy. Jen co přijde Pummel…“ A teď tu Pummel byl.

Vévodkyně myslila na nepřítomnost generálů, na malíře a sad a na Adalberta, který seděl vedle ní a ještě s ním vlastně jaksepatří nemluvila, ale dlouho přemýšlet nemohla. U katafalku se čím dál více schylovalo k hrůze. Viděla, jak správcová Desdemona postavila na stůl velikou broušenou vázu a jak Pummel vyčaroval z prázdných rukou nádherné květiny…, sálem zaburácel potlesk, a viděla, jak nalil vína do obří číše, jak si svlékl rukavičky a na jeho ruce se blýskl borgiovský prsten zlatníka z Krumlova, který s panem Musilem seděl vedle markýzy de Clermont a jednoho z těch novinářů, který se jí – vévodkyni – nelíbil, slyšela o nepálských sklářích a jejich králi a o medvědu a záchraně života a pak už k hrůzám bylo nakrátko. Z obří číše začala stoupat přepestrá barevná mlha, k Pummelově hlavě, k mýdlovým koulím, k obrazu chudačky zírající, sálem stále zněl potlesk…, a pak to přišlo. Zmizelo všechno, Pummelův knír, Barbara Anežka Josefa, ba v pozadí i obrovská hlava Desdemony a nad číší se zjevila první tvář. Vypadala jako myška a byla nevinná, jak má být začátek každé hrůzy. Před pódiem se ozval zatím jen slabší výkřik a vévodkyně se usmála… Pak myška nabývala křídel a stával se z ní netopýr a záhy se rozhýbaly přepestré astry, jiřiny, kosatce a tulipány ve váze a začínaly dostávat tváře malých, zatím dost vlídných příšer, a před pódiem se ozval výkřik silnější, avšak už nikoli jediný. Vykřikl tam ještě někdo další a vévodkyně se usmála více… Pak z mlh zazněl hlas o praindických králích, božstvech, tvorech dávno vyhynulých…, nad katafalkem vyvstávalo příšer čím dál víc, sál teď jen žasl v hrobovém tichu, jen slabé ťuknutí zaznělo, jak markýze de Clermont vypadl vějíř na ubrus, avšak u katafalku se již křičelo dost značně. Vedla to Justina, ale ty druhé hlasy ji čím dál více doháněly, a vévodkyně se usmívala už velmi… Když pak přišel lev, tygr a veleop, nastala u katafalku už téměř spoušť. Ale to už nejen tam, výkřiky se ozývaly už i z míst jiných. Křehounká princezna Poniatowska byla bledá, stará kněžna Pavlína s úsměvem vrtěla hlavou, majitel pohřebního ústavu prudce a rychle mrkal. Tlustá kněžna Fürstenbergová a ještě tlustší hraběnka von Grüne se smály, ale nedalo se zjistit, zda je to smích či spíše projev hrůzy, choť francouzského vyslance seděla strnule a vytřeštěně jako socha, a vévodkyně si myslila: „Udělala jsem chybu. I tu jsem měla posadit do první řady,“ a snad jen jediný Adalbert seděl zamyšlen a klidný… Pak se to vše začlo ztrácet, mizely strašlivé stvůry, mizely mýdlové koule, mizela mlha, opět se zjevil Pummel a za ním správcová Desdemona a opět se zjevila ve zlatém rámu Barbara Anežka Josefa. Když pak za hromového potlesku si bral Pummel rukavičky a s úsměvem od ucha k uchu se poroučel, vyskočila z první řady Justina a cosi s rukou hrůzně pozdviženou vykřikla. Pod křeslem vedle ní ležela dáma ve žluté róbě s plachetkou na hlavě. Náměstek a správce přinesli džbán vody a baronku von Splüttenberg s pomocí boží vzkřísili.

„Jsem ráda, pánové a dámy, že se vám to líbilo,“ řekla vévodkyně s milým úsměvem svým hostím, „další přijde po babylonském zajíci,“ a vstala a šla do pokojíku za kočím.

„Pummel,“ řekla mu a vzala si od něho prsten, „musím mu něco sdělit. Budu se musit poohlédnout po jiném kočím,“ a když se Pummel zarazil, jak činí lidé překvapeni zvěstí, vévodkyně pravila: „Pummel. Je příliš velký umělec, než aby vysedával na kozlíku a držel opratě koní. Napříště bude pracovat jen jako kouzelník. Zde v Aspern, a když bude třeba, i v domě na Rennwegu. Už dnes se stal známým a já mu vrátím jeho bývalou slávu nejen v celé Vídni, ale ve všech zemích této naší monarchie. I ta paní Desdemona vyhlížela dobře, a když nebude proti tomu, ať mu asistuje i nadále. Až se vrátíme domů, Pummel, odměním ho, a teď šel jíst.“

Na stůl přišly předkrmy. U přesýpacích hodin a svícnů se objevila asijská vejce v kari, ananasu, banánu a koňaku a smažená husí játra, v druhé části restaurace, oddělené tou nízkou zídkou a rostlinstvem, začali hudebníci v červených šatech s třásněmi a zlatými cetkami tiše a lehce hrát příjemné melodie a hosté nemluvili o ničem než o produkci kočího a omdlení baronky von Splüttenberg. Produkci pochválil Csiko, kapitán Schwickert, generál Schemua i vévoda Louis-René, páni, kteří viděli svět, a to bylo uznání velkolepé. Pochválil ji i Louis, a to bylo co říci. Baronka pak už zas seděla a vévodkyně si pomyslila: „Snad jsem to s ní příliš nepřehnala. Snad už je téměř v pořádku.“ Pak přišly pečené křepelky, polité muškátovým máslem, a zajíc v karamelové omáčce s rozinkami. To ještě nebyl ten babylonský, takže se ještě do Spectacula nešlo. U stolu přešla řeč na různé drobnosti.

„Královna Viktorie anglická je na trůně od sedmatřicátého roku,“ řekl princ zu Hohenzollern-Hechingen, „to jest dodneška jednašedesát let. Kdesi jsem četl, jak šťastnou je královnou. Kraluje, aniž vládne.“

„Dnes to leckdes došlo tak daleko,“ podotkl hrabě Belcredi, když na stůl přišel srnčí hřbet s lanýži a angreštovou polevou, a napil se červeného Château Mouton Rothschild, převzácného vína z jedné z lahví významného ročníku, které byly číslovány a registrovány, kdy, kam a komu byly poslány, a u stolu vzbudily podobnou pozornost jako kdysi šampaňské Vdovy Ponsardin, „došlo to tak daleko, že se i vína barví a lidé jsou nuceni zkoumat, zda je víno přirozené či uměle červené. Ziskuchtiví vinárníci přišli na to, barvit víno černým slézem, a víno pak prohlašují za pravé červené.“

„Ano“, kývl pan Zichy von Kasonykeö vedle kněžny Pavlíny, „trpké zkušenosti jsou s tím v Uhrách. Smíchá-li se desetina vína s devítkou destilované vody a k tomu se přidá roztok modré skalice, pak je-li víno pravé, odbarví se. Dostane-li překrásnou fialovou barvu, je to důkaz, že bylo barveno slézem.“

„Mistře,“ řekla vévodkyně zlatníkovi z Krumlova, který už předtím pochválil její prsten s žíhaným safírem, „mám jistou zkušenost s dvěma drahokamy. Totiž právě se safírem a briliantem. Safír čirý či naopak zcela temný…,“ pronesla nejen ke zlatníkovi, ale i všem, kteří seděli poblíž, „temný či indický modrý je nejvzácnější, jestli se nemýlím, a nejvzácnější z briliantů je briliant narůžovělý. Čirému briliantu však může být velice podoben čirý safír,“ a zlatník na chvíli přestal jíst.

„Co byste řekl, Mistře, takové příhodě, která jednou potkala přítelkyni zde přítomné kněžny Windischgrätzové…,“ a kněžna, která věděla, o co jde, pokývala hlavou s briliantovým diadémem a dotkla se své hůlky, kterou měla u křesla. „Ta dáma si kdysi dala do opravy k jednomu zlatníku v Bruselu jisté dva šperky. Jeden s briliantem a druhý s pouhým safírem. Když si pro ně za pár dní přišla, řekla: „Pane, já jsem měla u vás náušnice briliantové, avšak safírové též. Tyto safírové, co mně podáváte – a že jsou safírové, vidím neklamně dle lomu světla – byly však původně ty druhé a ty druhé jsou safírové rovněž.“

„To je případ velmi trapný,“ odvětil pan Radechowsky, „nezkušený se může zmýlit v posouzení, co je safír a co briliant. Některé lomy světla a barvy se nedají na první pohled rozlišit. Dáma si, žel, mylně zvolila opravníka, jak to dopadlo, smím-li prosit,“ a kněžna Windischgrätzová řekla: „Byl úžasně pohotový. Nestalo se vůbec nic. Omluvil se, že donesl omyl, a přinesl pravé. Člověk musí hlídat všechno…“

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ řekl po srnčím hřbetu v hale vévodkyni policista, když na chvilku vyšla ze sálu, stál tam právě v té chvíli s náměstkem a správcem, který kouřil viržinko a v ruce měl skleničku vína, „všechno je v pořádku. Jen opodál, tímto směrem…,“ ukázal k východu, „se pohybují dva neznámí lidé, zřejmě zvědavci z blízkého okolí. My o nich víme a není třeba se zneklidňovat.“

„Jistě že ne,“ usmála se vévodkyně, a správce řekl: „V tom směru je sad u Lobau. Bude to někdo odtamtud. Za chvíli se nato sám kouknu, já tam ty lidi znám.“

„Poslyšte, pánové,“ pravila vévodkyně, „snad by se těm lidem měla dát nějaká výslužka, něco, co zbude z kuchyně. Jistě toho zbude dost…,“ a zatímco policista spokojeně mlčel, náměstek vznesl námitku:

„Pozítří se restaurace otevře pro veřejnost,“ připomenul.

„Rovněž nejsem pro, když Jasnost dovolí,“ řekl správce bodře, „nikoli, že bych to těm chudákům nepřál. Žena se vždy snažila něco od jídla dát Barbaře, když sem občas k vile zavítala, než se měla za žebračku a přestala chodit. Já si myslím,“ sklepl viržinko do dlaně, „že kdybychom jim poskytli výslužku, zvykli by si nato a měli bychom je na krku stále. To by zdejšímu provozu neprospělo. Hotel obklopený žebráky a nezaměstnanými nepůsobí na hosty dobře.“

Vévodkyně pohlédla na hodinky a usoudila, že by byl čas, aby pronesla řeč. „Ať číšníci sklidí ze stolu,“ řekla náměstkovi, „ať dolijí jen víno a s dalším jídlem počkají. Pošlete někoho do mého pokoje, je tam na stole taková pamětní kniha, později ji budu potřebovat. A orchestr ať si dá na chvíli pauzu.“

Vrátila se ke stolu, a když vše bylo vykonáno, řekla Csikovi, Adalbertu a Louisovi: „Aniž to dávám najevo, mám stále tu neblahou představu…, něco se děje. Es ist etwas los. Es tut sich etwas. Něco není v pořádku, ale já teď pronesu řeč. Pak mi vy, drahý Lousi, povíte,“ sladce se usmála na bratrance, „byla-li moudrá a dalo-li se jí aspoň trochu porozumět…,“ a hlavou jí prošla prastará vzpomínka. Vzpomínka na někdejší schůzku v ulici Schreyvogel. Ano, tam byl dohodnut hotel, ale i muzeum a mnohé další věci. Tam byla vyřčena mnohá závažná slova, týkající se budoucích let. Památná a podivná schůzka v Shreyvogelgasse, kterou měla vévodkyně přečasto na mysli a v posledních létech jako by dávala i smysl jejímu životu. Kdo tehdy na té schůzce, trvající hluboko do noci, kdo na ní tehdy vlastně byl? Když myslila vévodkyně na účastníky schůzky, vždy se v duchu musila usmát. „Mohla bych bezpečně říci,“ myslívala si, „kdo na schůzce nebyl. Nebyl na ní generál Schemua a kapitán Schwickert, byť by se mohlo někdy někomu zdát, že právě tito dva páni tam byli. Nebyl však na ní ani ten mág Isyacus, jinak Strohmayer von Kleeberg, který u Sachrů vyvolával Jana Ortha. Seděla jsem u čínského pána v křesle, v němž u něho sedával i on, ale tehdy na té schůzce nebyl. A tedy, kdo tam vlastně byl, když nikoli tito? Kdo tam byl kromě pana Wu-i-šenga wej-če, to jest toho, který „nic nedělá kvůli životu“, a co jsme si tam řekli?“ Když myslila na přepodivnou schůzku v Schreyvogelgasse, nikdy se vévodkyně v myšlenkách nedostala dál. Nikdy se nedostala dále a nikdy se o to ani nesnažila.

Teď, když byl sklizen stůl, dolito víno, orchestr mlčel a na stole ležela pamětní kniha, vévodkyně povstala. „Ano, ulice Schreyvogel,“ myslila si, „ta věčná Schreyvogel, ale vlastně…, zda to s ní vlastně celá ta léta nepřeháním? Nedělám-li vlastně celá ta dlouhá léta z komára vědu, jako z případu Adalberta, jak mi včera řekl Louis? Zda jsem to s tou Schreyvogel nepřehnala jako snad dnes s tou baronkou von Splüttenberg?“… a začala mluvit…

„Někdo z mých převzácných přítomných hostí,“ pravila, „se může v duchu ptát, proč jsem tento hotel zde v Aspern zbudovala, proč i tuto restauraci, vinárnu a ono… Spectaculum, které za chvíli spatříte. Nejen se v duchu ptát může, ale jsem si téměř jista, že se tak skutečně ptá. Nikdy jsem nebyla podnikatelkou, netoužila rozmnožovat své pozemské statky ani upisovat se slávě jména. Vždycky jsem na veškeré tyto věci hleděla jako na přechodné, pomíjející a marné, a to už od svého mládí, neřkuli od dětství. A to, co zde je a dnes se tu otevírá, jsem nečinila ani z dlouhé chvíle, ba ani pro samotnou,“ usmála se na bratrance Louise, „exkluzivní kuchyni. A tak tedy, proč?

Dámy a pánové. Žijeme ve zvláštní době. V celých dějinách lidských lidé umírali a noví se rodili, po celé věky a generace, a tak je tomu i dnes. I my jednou zemřeme a jiní se narodí po nás. Výjimečnost naší doby je v tom, že lidé, kteří se narodí po nás, budou zcela jiní, než jsme my dnes. Nebudou jinými naráz, ze dne na den. Ze dne na den existuje jen čas. Ze dne na den nastane za půldruhého roku nové století… Ze dne na den nastane za půldruhého roku nové století, nikoli však noví lidé.“ A pravila dál:

„Ledacos naráz mohou změnit revoluce. Vládu, stát, společenský řád, jak se říká, ale nezmění lidi. Lidé se nemění ze dne na den, z týdne na týden, ba ani z roku na rok. Po dva tisíce let se neměnili ani ze století na století. Mění se pozvolna a postupně s dobou, v níž žijí. Tak tomu bude i napříště. Nicméně, dámy a pánové, mnohé nasvědčuje tomu, že tentokrát to budou změny dosud nevídané, neslýchané – nevídaná, neslýchaná bude doba, do níž vstoupíme.

Lze těžko si představit příští dvacáté století. Člověk si může představit jen to, pro co může čerpat ze svých dosavadních zkušeností. Ale ani sebebohatější fantazií si nedokáže představit, pro co ve svých zkušenostech oporu nemá. Jules Verne, dnes tak populární i v zemích rakousko-uherských, píše svá fantastická díla, čerpaje z jakýchsi předpokladů a skutečností současna. Ale přijdou vynálezy a skutečnosti tak nové a nevídané, že jakékoli naše představy jsou marné. Neboť rozum, jakkoli silný ve vynálezech, vědách i v umění, je nedostatečný, omezený a slabý v tom, co mohou přiblížit jen věštby.“

„Věštby,“ myslil si pobaveně Louis, „věštby.“

„Věštby,“ myslil si klidně generál Schemua, kapitán Schwickert a pan Wu-i-šeng.

A vévodkyně pravila:

„Rozum je silný v přítomnu, ale nikoli ve výkladech budoucnosti, které zná Bůh a jen výjimečná osvícenost lidská. Nikoli rozum, jaký má i lékař, když vykládá halucinace a různá zjevení jako šílenost, jednou sice právem, ale jindy zcela mylně. Jak to, vzácné dámy a pánové, souvisí s tímto hotelem, s touto restaurací, s tím Spectaculem, které budu mít čest vám za chvíli ukázat?“ Vévodkyně se usmála a řekla:

„Člověk se mění znenáhla, státy se mohou měnit rychle. Přesto se člověk měnil a brzy začne doba, kdy se promění velice. Avšak stále v něm zůstane něco, co se v něm asi sotva změní. Něco, co se v něm nezměnilo nejen za dva tisíce let, ale ani za tři, čtyři, šest tisíc let, a kdo zná dějiny, to ví. V něčem je člověk stejným, jakým byl za rozkvětu Říše římské i v dobách jejího pádu. V něčem je stejný jako po jejím pádu, navzdor obrovským pokusům a snahám ho učinit jiným. Zatím stále zůstává člověkem s dnem duše, s vášněmi, sobectvím, závistí…, touhou po bohatství a moci…, s mnoha lidskými slabostmi. Bůh ho stvořil k obrazu svému, ale tento obraz zatím nikdy nebyl na této zemi uskutečněn. Uskuteční se v budoucnu? Anebo ho Bůh k obrazu svému nestvořil? Stojíme na prahu zcela nové doby a nového člověka a co a jak dlouho v něm přetrvává z dosavadního odvěkého, starého, nikdo neví. Jisté je jen, že nastanou události zcela zvláštní, nevídané, neslýchané, člověk se octne na křižovatce a bude se musit rozhodovat, jako ještě nikdy. Mám za to, dámy a pánové, že stále mluvím jako…,“ usmála se vlídně, „… věštec.“ A pravila:

„Existují věštby, jež století dvacáté předpovídají. Naposled jsem se s podobnými sešla loni v létě, když jsem navštívila jisté místo v Solné komoře… Již dnes existují předzvěsti toho, co v příštím století přijde, jako existovaly předzvěsti konce Říše římské dávno předtím, než nastal…“ Vévodkyně na chvilku zmlkla, a kdo z hostí sledoval její tvář, mohl si všimnout, že pozdvihla zrak. Někdo si mohl myslit, že ho pozdvihla ku stropu jakožto k nebi, někdo si mohl všimnout, že ho nepozdvihla k nebi, ale k obrazu Daniela Diezlera na čelní stěně… A pravila:

„Dámy a pánové, pokrok v příštím století bude sice úžasný, avšak pokrok nemusí být vždy krokem k dobru a štěstí, ale i krokem ku zlu a zkáze. Jisté je jen to, že zcela nová příští doba nás jen obtížně bude chápat, jako my obtížně chápeme někdejší Babylon. Ač by chápat měla, dal-li by Bůh, ku svému užitku a poučení.“ A vévodkyně nadmíru opatrně řekla:

„Před hotelem v parčíku stojí pískovcová socha rakouského pěšáka z bitvy, k níž tu došlo před devadesáti léty. Pouhých devadesát let, a jak je to už dávno. S vědomím, jak se rychle zapomíná…, dlouho mrtev, kdo zemřel před rokem…, nechť je bohumilou snaha člověka, zachovat svědectví jeho doby pro příští potomstvo a příští svět.

Jenže,“ vévodkyně se teď dotkla svého diamantového náhrdelníku a vlídně se usmála na hosty, „jenže znovu se jistě mnozí ze vzácných hostí ptají, jaká je souvislost mé řeči s tímto hotelem, nazvaným U čarovných zrcadel, s tím vším, co v něm je, ba i s touto hostinou…“

Louis sledoval slova své sestřenice pozorně a zjišťoval, že ji nikdy takto neslyšel mluvit. Nicméně souvislost hotelu s tím, o čem mluvila, nechápal. „Jen jedna z jejích romantických nesmyslných úvah,“ myslil si, „byť v novém rouše. Dává svým ztřeštěným počinům smysl, snad dává smysl svému vlastnímu životu, dává…,“ v duchu se zasmál, „jaképak dává, spíš snaží se dát,“ a dal ruce na stůl, jeho brunátná tvář ještě více zbrunátněla a zhoupl se v loktech jako bretaňský sedlák. Adalbert seděl nehybně a tiše, kamsi před sebe hleděl, na co myslil, věděl jen Bůh. Justina žasla. Znala paní od dětství a věděla o jejích myšlenkách a názorech dost, hlavně od smrti Viktora, ale takto mluvit ji rovněž ještě neslyšela, nerozuměla ničemu. Stará kněžna Metternichová měla dojem, že poněkud chápe. Vévoda Louis-René de Gramont se mile a poněkud smutně usmíval, jak činívají lidé z náhlého teskného zasnění. Baronka von Splüttenberg se tvářila, jako by rozuměla všemu, což jí sotva kdo věřil, protože zírala příliš vytřeštěně. Kdo byl zcela zamyšlen a klidný, byl Csiko. Pan Wu-i-šeng byl spíše jen klidný a na jeho tváři bylo možno rozpoznat souhlas. Ovšem, byl přece z ulice Schreyvogel…, a pozorný a klidný byl i… majitel pohřebního ústavu Anastas Jeronymus Globetrotter. Generál Schemua a kapitán Schwickert z větší části chápali. A malíř Diezler seděl skromně a i on se zdál dost chápajícím, stejně jako zlatník Radechowsky, ale také jen zpola.

„Než, vzácné panstvo,“ pravila vévodkyně a její zrak zavadil o novináře, policisty a fotografa, kteří seděli spolu s paní Nowotnou, Stockalpem, Pummelem, náměstkem, Uhrmachrem a správcovými poněkud vzadu……… „než…, meine Herrschaften…, již dlouho mluvím a dlouho se již zmiňuji o věštbách. Aniž jsem dosud řekla souvislost s tímto hotelem, hostinou a Spectaculem, které za chvíli uvidíte. Nedovolila jsem si vás zvát, abyste tu poslouchali mou řeč, natož mé úvahy. Snad zbude ještě chvíle, kdy tento svůj skromný a neumělý projev v několika stručných větách dokončím. Nyní, když dovolíte,“ pravila vesele a jakoby ze zcela jiné kapsy, „půjdu na skok do kuchyně a dám přinést další chod.“ A s úsměvem na rtech usedla v potlesku hostí.

„Žasnu,“ řekl Louis, „nemám slov. Ač jste vskutku to hlavní neřekla.“

„Mluvila jsi, Žofi, moudře, ač ani já zcela přesně nechápu,“ usmál se následník portugalského trůnu, a Adalbert se zeptal:

„Dostala jsi můj dopis?“

„Pánové,“ pokrčila vévodkyně rameny, „nemohu si pomoci. Něco není v pořádku. Etwas liegt in der Luft. Myslím na generály.“

Z druhé části restaurace zas zazněl orchestr a vévodkyně vstala a šla do kuchyně.

Sotva tam vešla, měla zvláštní pocit.

Betty Barbellová pilně smažila a pekla, pomocnice pilně pomáhaly, paní Hatvani rozbíjela vejce a malý Prager v bělostné zástěrce něco na stolku míchal. V kuchyni bylo teplo a vůně.

„Mám za to, paní Barbell,“ usmála se vévodkyně, ale platilo to všem, „že hostina je bez jediné vady. Jinak to tam probíhá jako někde v Číně. Lze na stůl posílat dál, zatím jsem skončila. Co následuje?“ a Betty Barbell potěšené řekla:

„Jasnosti, ten babylonský zajíc.“

„Takže po něm Spectaculum,“ kývla vévodkyně, „nechť je Bůh milostiv našim duším. Ale mám, Frau Barbell, od vstupu do kuchyně jakýsi zvláštní neurčitý pocit. Děje se tu něco?“

„Jasnosti,“ usmála se kuchařka nad pánví s máslem, „neděje se nic. Všechno je v pořádku. Snad pouze jen to, že jsem tu dnes zažila jedno překvapení, které by mi nenapadlo ani ve snu. Po neuvěřitelných létech jsem se zde sešla s panem Seibtem.“

„S panem Seibtem?“ zdvihla vévodkyně zrak. „Prosím vás, kdo to je, pana Seibta neznám. Někdo z těch tří policistů, co sem poslal k ochraně panstva pan vídeňský prezident, anebo někdo z těch novinářů…?“ ale Betty Barbell zavrtěla hlavou.

„Jeto někdo,“ odvětila, „s nímž jsem měla čest se párkrát vidět, když jsem sloužila u pana von Pappenheim v Mnichově, pověděno přesně, když jsem byla ve wittelsbašských kuchyních na dvoře Ludvíka Druhého bavorského.“

Vévodkyně pohlédla na pánve, na nichž se smažili zajíci z Babylonu, a octla se poněkud v rozpacích.

„To je zvláštní, Frau Barbell,“ usmála se, „jak se tu ten pán octl?

Žádného pana Seibta jsem nezvala a jak by také, když ho neznám. Pán je zřejmě už pryč…,“ ale kuchařka zavrtěla hlavou.

„Není pryč, Jasnosti, sedí u stolu…,“ a pak přišlo jedno z největších překvapení vévodčiných posledních let.

Nad smaženými zajíci se vévodkyně dozvěděla, po čem tak dlouho prahla, o čem tak často přemítala, s čím si tak dlouho nevěděla rady…, připadám si jako nějaký literát, který něco napoví a pak to čtenáři nedořekne, jak jednou podotkla dr. Hartmannovi v souvislosti se spáleným balíčkem strýce…, zvěděla něco, k čemu jí bratranec Louis řekl: „Pořád po něčem pátráte a slídíte, co nemá cenu. Děláte z komára vědu.“

„Pan Seibt,“ řekla Barbellová dosti zaraženě, „je přece pán, který sedí u stolu po vašem boku.“

*

„Přece pan Seibt ve svém mládí, kdy jsem se učila v Mnichově…, občas jezdil do Nymphenburgu…, byl jedním z hlavních přátel krále Ludvíka, ještě před jeho nastoupením na trůn. Párkrát se ho tehdy mladý pan Seibt i rázně zastal v jisté hospodě tím, že převrhl stůl a pár ran uštědřil nějakým útočníkům.“

Bylo to vskutku otřesné a jako blesk z nebe, co vévodkyně od své vrchní kuchařky zvěděla. V aspernské kuchyni, kam odskočila zjistit, jak se smaží a peče, v kuchyni před podáváním babylonských zajíců. Když si pak později srovnávala výpovědi paní Barbell, došla k tomu, že Louis musil o těchto věcech skutečně vědět. Vzpomněla si, jak s ní při poslední návštěvě na Rennwegu přerušil rozhovor, když se předtím ptal, zda někdy jezdí do Mnichova a co skladatel Richard Wagner…, ale o to už nešlo.

„Ludvík měl své společníky, to je pravda,“ sdělila kuchařka, „ale že by to byli podvodníci, zhýralci a temné živly, se přece říci nedá. Byli to prostě jeho přátelé. Taková, jak se dnes říká, parta. Napili se piva, polaškovali s různou venkovskou omladinou, pravda, někdy se dostali i do sporu s jejími selskými otci, pravda, semtam nějaká pranice, já si na to již nevzpomínám přesně a vím to z druhé ruky, ovšem…,“ kuchařka dodala rychle, „mladý král vystupoval často inkognito, možná, že se mu přiřklo i leccos, co sám neudělal, u čeho ani nebyl. Já jen bezpečně vím, že dovedl být bouřlivák a měl lásku k romantismu a i germánským mýtům. Že miloval toho Wagnera a ty tajemné zámky. Že byl vlastně velký snílek.“

„Hýřil, pil, zadlužoval se…,“ nadhodila vévodkyně znovu a jen a jen žasla, a Barbellová s hlavou přemítavě skloněnou nad plotnou pokrčila rameny.

„Pravda,“ odvětila, „neměl zájem o hospodářskou situaci země, stavěl zámky, žil ve svých iluzích, zadlužil se o dvacet milionů marek…, ale jistě račte vědět,“ řekla Barbellová tiše…, „trochu jsem se toho dotkla i u vás na večeři…, Alžběta ho chránívala i odsud z Vídně, ale rodina ho ráda neměla, zvláště strýc regent Luitpold. Někdo z nich označoval pana Seibta za příčinu Ludvíkových výtržností, já ovšem tomu nevěřím, snad to činili proto, aby byl nějaký viník a jejich vlastní štít čistý…, teď do toho přišel Bismarck se sjednocováním německých zemí pod korunu pruskou…, bavorská rodina se potřebovala Ludvíka zbavit…, chtěla ho posléze dát pod dozor psychiatra a zbavit ho trůnu. Snad, snad je možné, že se někdy choval jako orientální despota i jako náměsíčný…, jeho strýc sledoval každý jeho krok, cenzuroval každý jeho dopis, ba i obsah jeho košů na odpadky…“

„Poslyšte, Frau Barbell,“ vpadla vévodkyně a velmi se přemáhala, „slyšela jste v souvislosti s panem Seibtem…, myslím v Mnichově či v Nymphenburgu…, jméno knížete Leuchtenberga-Aulendorfa?“ a kuchařka odvětila:

„Jistě jsem slyšela jméno knížete Leuchtenberga-Aulendorfa, jistě. Ale nikoli v souvislosti s panem Seibtem.“

„A bylo vám jasné, že jméno Seibt je nepravé a že pod ním vystupuje někdo jiný…?“ a kuchařka odvětila:

„Mohlo se to zdát, ale nikdo nevěděl nic určitého. To věděl snad jen Ludvík a jeho královská rodina. A asi někdo z příbuzných domnělého pana Seibta…“

„Rodina si mohla příbuzným na domnělého pana Seibta stěžovat,“ nadhodila vévodkyně a kuchařka řekla:

„Je to možné tím spíš, když z něho činili viníka. Ale ono to bylo s mladým králem a jeho rodem jistě složitější, a zřejmě také složitější i s panem Seibtem, jakožto viníkem…, snad s celou tou partou. Nazvěme psa, jak se říká, špatným jménem a oběsme ho, já do toho samozřejmě přesně neviděla, byla jsem mladá bezvýznamná učnice. Prostě, konec račte znát, už jsme se ho i dotkly. Strýc Luitpold začal připravovat synovcovo odstranění. Na základě dopisů, jednání, chování i prohlídek lékaři zjistili, že Ludvík trpí nevyléčitelnou duševní chorobou, takže byl tehdy dopraven na ten zámek Berg u Starnberského jezera, který se měl stát jeho doživotním vězením, a z Mnichova povolán za ošetřovatele psychiatr von Gudden. Druhý den po příchodu pana von Guddena při večerní procházce zahynul král v jezeře utopením, i s profesorem Guddenem. Ale to už jsem dávno v Mnichově nebyla, dávno už ne, vždyť to bylo před dvanácti léty…“

Vévodkyně se vždy dokázala velmi rychle probrat z mnohých úděsných chvil, či aspoň v salonech – kromě pohřebního zamlžení – klid předstírat. Teď se přívětivě usmála na paní Barbell, pohladila učníka Pragra po vlasech a opustila kuchyň. V restauraci hráli muzikanti čardáš a Csiko se zeptal, kde tak dlouho byla.

„Ta vaše policie nás tak obdivné hlídá,“ podotkl Louis, když usedla na své místo, „no proč by také ne. Myslí na atentát na císaře v roce 1853 a za deset let potom na Viléma Prvního, na Alexandra Druhého a na pokus svrhnout Habsburky před pěti léty.“

„Byla jsem,“ řekla tiše vévodkyně Adalbertu, „v kuchyni u Betty Barbell,“ a Adalbert kývl a řekl:

„Takže vis všechno.“ A když začali číšníci roznášet babylonské zajíce, ještě dodal:

„Tak si to všechno nějak srovnej, jestli ovšem můžeš, a hlavně moudrého a dobrého strýce. Proč o mně mluvil zle, proč mě nenáviděl, proč mě soudil…, nenáviděl mě však odmala, na to nezapomeň, a teď toho nechrne. Nechrne toho vůbec. Já za tím udělal tečku dávno.“

Vtom vstoupil do restaurace komorník Uhrmacher, který zřejmě před krátkou chvilkou prodléval venku, přistoupil k vévodčinu křeslu a řekl:

„Přijel automobil z Vídně s nějakým plukovníkem, který vás, Jasnosti, prosí a generála Schemuu. Ceká v hale.“

V hale pod obrazem náměsíčné stál generálův pobočník, plukovník Kraus.

„Excelence se prosí,“ řekl generálu, „aby se se mnou bez prodlení vrátila do Vídně.“

Generál Schemua poněkud stáhl čelo a totéž učinila i vévodkyně, ač to nebyl její zvyk.

„Děje se něco?“ řekl generál a plukovník Kraus poodstoupil do chodbičky, jež vedla z haly ke Spectaculu, poodstoupil až k místu, kde byl záchranný přístroj pana Globetrottra, v tom čase již odkrytý, a tam se dozvěděli neuvěřitelnou věc.

„Durchlaucht,“ uklonil se plukovník vévodkyni, „Excelence,“ uklonil se veliteli vojenské posádky vídeňské, „erlauben Sie mir, eine sehr traurige Nachricht zu überbringen. Dovolte mi, oznámit velmi smutnou zprávu. Heute nachmittags gegen halb eins wurde in Genf Ihre Majestät die Kaiserin Elisabeth umgebracht… Dnes odpoledne kolem půl jedné… bylo v Ženevě zavražděno Její Veličenstvo císařovna Alžběta.“

31.

Vévodkyně a generál na mžik strnuli.

Poodstoupili ještě dál do chodby a plukovník Kraus sdělil podrobnosti. Dvůr se dozvěděl o ženevském neštěstí snad v pět hodin odpoledne. Císaři je tlumočil v naléhavé audienci v půl páté generál Paar. Žádný z generálů už do Aspern nedojel. „V městě se dosud žádná zpráva nevydala, ale že se něco děje, se možná už tuší,“ řekl plukovník, „něco jeve vzduchu. Etwas liegt in der Luft. Ale zatím se tu zřejmě ještě neví, kdo to spáchal, nýbrž jen to, že to bylo u lodi na břehu Ženevského jezera…“ Generál Paar doporučil vévodkyni, aby zprávou hosty nerušila. Buď aby jim ji sdělila, až bude večer končit, anebo vůbec ne. Státní smutek bude vyhlášen až zítra ráno. „Kapitán Schwickert tu může zůstat,“ dodal plukovník.

„Nic neoznámím, až na jistou výjimku,“ kývla vévodkyně. „Jsou tu tři policisté a novináři, myslíte, že ti se něco dozví?“ a plukovník zavrtěl hlavou. „Pokud za nimi nikdo nepřijde, nezví nic.“

Generál se už do sálu nevracel. Vzal si mantl v šatně vedle haly a vyměnil s vévodkyni pohled. „U stolu mě není třeba omlouvat. Ztratí se to. Kdyby…, pak že přišel rozkaz… Jsem voják a pochopí to jako u Paara… Ten Knefflův dopis, Jasnosti, má Schwickert,“ a vévodkyně mlčky kývla a on pak rychle vyšel s pobočníkem z vily.

Vévodkyně usedla ke stolu a rozhlédla se. Babylonští zajíci nebyli dosud snědeni.

„Dost se touláte, Sofie,“ podotkl Louis.

„To víte, musím,“ kývla, „byla jsem připravit Spectaculum. Za chvilku na ně dojde. Měla bych zavolat náměstka,“ pohlédla k pódiu, kde seděla Justina a baronka von Splüttenberg, a dala Justině znamení, aby k ní přišla.

„Justino,“ pravila, když si komorná stoupla k jejímu křeslu, „vidím, že baronka je už dávno v pořádku a že jí chutná. Může ji více pobízet k vínu, když už vedle ní sedí, ale teď vyhledá náměstka a pošle ho sem ke mně. No vidí přece,“ pohodila hlavou, když se komorná tiše vzepřela, „copak je tu Kabys? Je někde venku s policistou anebo si chystá Spectaculum, a Uhrmacher a Stockalp ještě jedí a také Pummel. Šla pro náměstka a řekla mu, co od něj chci. Aby se ujal rozdělení hostů do dvou skupin, a může mu poradit. Ať to vezme od oka, tady žádné třídění, kdo dřív a kdo pak, být nesmí. Prostě podle toho, jak kdo sedí. Šla, je asi u správce nebo v kanceláři…“ Když začali číšníci sklízet po zajících, vévodkyně ohlásila Spectaculum a požádala náměstka, aby se ujal hostí.

Adalbert byl zamyšlen a jako by sestřenici nevnímal. Měl před sebou pivo. Csiko a Louis ji však vnímali dobře a zřejmě oba docházeli ke stejnému, dost podivnému poznatku.

„Sofie,“ podotkl Louis, velmi dobrý znalec lidí, „tak se mi zdá, jako by vám od jisté chvíle něco bylo. Jako byste tu u stolu trochu pozbyla šarmu,“ a vévodkyně se nezdržela a řekla: „To je jen jedno z vašich zdání, Louisi, asi jako to mé, že se něco děje…,“ a Csiko podotkl: „Avšak, Žofi, mně se to zdá též. Stalo se něco?“

„Pánové,“ odvětila vévodkyně tiše, „mé tušení se, žel, s těmi generály splnilo. Splnilo,“ pohlédla na Louise a ani se neusmála, „vidíte, že teď odsud odjel i generál Schemua.“

„Snad ne válka,“ pokusil se Louis ještě o žert a vévodkyně řekla:

„Nesmí se to hostím oznamovat, leda až na sám konec. Povím to jedině kapitánu Schwickertovi a panu Wu-i-šeng, neboť ti budou im Bild.“ A vévodkyně sdělila svým bratrancům, co se stalo…

Společnost lidí uzavřená se může veselit a radovat, jak se stává při svatbách, může však také sedět a jen tak se bavit, jak se stává u kavárenských stolků, může však také i dost mlčet a přemýšlet, a může i vysloveně truchlit, jak je tomu o pohřbech, pokud se při nich truchlí. Společnost v aspernském hotelu toho památného dne se od první chvíle střídmě bavila, což se dalo samozřejmě čekat. Když se po přípitku objevil Pummel, provázen velikým potleskem, společnost se stala téměř veselou. Když vyvolal z mlh příšery a stvůry, veselost ustoupila podivu a společnost spíše uznale žasla. Při chodech pak přešla opět do zábavy, v níž nechyběl žert ani pohoda z dobrého jídla, vína a hudby. Nyní, když se jí ujal náměstek Kindervater, aby ji po částech uvedl do Spectacula, ovládla ji zvědavost a příjemné vzrušení. A to vše bylo přirozené a dobré a vévodkyně si nemohla přát nic lepšího.

Avšak v každé z těchto přerůzných společností se může vyskytnout člověk, který neprožívá to zcela stejné, co ostatní. Bije do očí veselým svatebčanům, je-li mezi nimi smutným zachmuřelcem, bije do očí truchlícím příbuzným, je-li mezi nimi rozjařen a vesel. Člověk v opačném duševním stavu má jen jednu jedinou možnost: nedat na sobě svůj stav znát, a to byl i případ vévodkyně, i teď po babylonských zajících. Poznal-li na ní jakousi změnu bratranec z Braganzy a Louis, bylo to pouze jen proto, že sestřenici dokonale znali, a též i proto, že po jejím boku měli na očích každý její pohyb. Nicméně i tak jim ušlo její jisté zvláštní zamyšlení po návratu z kuchyně, kdy jí Betty Barbell odhalila Adalberta. Avšak teď, když jim pověděla o atentátu, dokonce postřehli, že se chová k hostům – alespoň zatím – poněkud jinak. Ale to cítili jen oni a kromě pana Wu-i-šenga a kapitána Schwickerta už nikdo. Dokonce ani paní Colloredo. Důsledek toho byl pro vévodkyni velice smutný. Obrazil se totiž – alespoň zatím – i na samotném vévodovi Le Guynac-Delamore. Přestal s žerty a jen se slušně divil, dokonce i když později stanul před záchranným přístrojem s Turkyní, a vévodkyně cítila, že přichází o velikou radost.

Orientální salon, přístupný už od odpoledne, byl v barvách tmavých červení, černí a zlata, i v barvách růží a fial. Křesla vykládaná perletí, mosazí, ebenem, černé lakované truhly ze santalových dřev, turecké taburety, divany. Na zdech afgánské a čínské talíře a indické a japonské masky. Lampy tepané perské s arabskými nápisy a jiné se stínidly, plnými barevných ptáků, opic a draků, a další visící ze stropu s pestrobarevnými sklíčky, tu a tam na kobercích váza s květinami. Avšak nikoli s barevným chmýřím, které se stále chvěje, protože zde to byla Vídeň, Aspern, kde se nic nechvěje jako v císařství čínském. Stolky, zdobené zeleným malachitem a modrým lapisem lazuli, obrázky na rýžovém papíře i na skle, sošky bílých slonů a Buddhů, další orientální porcelán a záclony, vroubené saténem a brokátem s vyšívanými tygry, kapradinami a pávy. A vše ve vůni vykuřovadla sladkého a jasmínu a zázvorů s frangipani. A také vějíře ze zlata, stříbra, perleti a vodní dýmky. A na miskách fíky, mandle a datle, čerstvé, to nebyl zázrak jako u čínského pána, protože bylo pozdní léto a ve Vídni jich byly tuny.

Salon ve vůních a světlech hosty strhl. Pan Wu-i-šeng se vlídně usmál a vévodkyně mu pravila: „Monsieur. Je to vlastně vaše dílo. Vzala jsem si poučení.“ Pan Wu-i-šeng odvětil: „Paní. Nikoli dílo mé, ale vaše. Nevzala jste si poučení, nýbrž pouze inspiraci. Tvůrkyní jste vy.“

V té chvíli nahlížel v salon i jeden z novinářů, ten hubený, kostnatý, který se vévodkyni moc nelíbil. Třetí den vévodkyně četla v jeho listu popis salonu tak výstižný a věrný, že čtenář musil ten salon přímo vidět. Článek končil větou: „A půltřetího kilometru opodál bydlí lidé v boudách bez oken a dveří a spí na slámě“.

„Jsem ráda, panstvo, že se vám to líbí,“ řekla vévodkyně hostům, „přijměte, prosím, kdykoli v průběhu večera zdejší pohostinství.“

Pak se hosté zastavili u záchranného přístroje a správce Kabys se jal vysvětlovat, co to je. Vévodkyně stála v pozadí, aby slyšela Kabysův výklad a zachytila dojmy hostů. Na dně v rakvi ležela figura Turkyně a vévodkyně myslila na mrtvou císařovnu. „Ano, utekla ze zlaté klece vídeňského Hofburgu, utekla proto, že prostě už dál nemohla. Všechno ji tam dusilo a skličovalo. Skličovalo a lámalo. Utekla, aby si zachovala sebe samu, cestovala inkognito…, a teď ji zabili. Kdo, proč a jak, se ještě neví, jen to, že to bylo u vody, anebo se to už ví, ale ještě neříká. Uletěla z klece…,“ myslila si vévodkyně a náhle, jak zpola poslouchala správce a snad proto, že hleděla na záchranný přístroj, si představila klec. Velkou zlacenou klec, v níž se chovají vzácní barevní ptáci. A jak si představila to jejich vylétnutí z ní, vzpomněla si na svou holubí poštu a na… vzducholoď. „Mon Dieu,“ usmála se téměř neznatelně, „nebožačka chtěla vzlétnout. Zda vlastně i já nechci vzlétávat? Zda vlastně i já též nežiji v kleci…“ a zatímco hosté sledovali správcův výklad a vesele si prohlíželi monstrum, vévodkyně si myslila:

„Rakouské císařovně záchranný přístroj netřeba. Vylétla a vrátí se zpět, chudák, bezpečně mrtva. V kryptě kapucínského kostela, kde spočine ve věčném spánku, netřeba elektrických zvonků.“

Opodál stál majitel pohřebního ústavu a tiše na ni pomrkával za zlatými brýlemi. A pak konečně hosté vešli do Spectacula.

Konečně hosté vešli do Spectacula, zahrad z Tisíce a jedné noci, a vévodkyně tam vešla s nimi, aby sama, v tomto svém vrcholném díle, pronesla pár básnických vět.

Podle pravdy, společnost vcházela do velkého šestibokého sálu za šera. Svítilo tam jen pár malých, bezbarvých světélek, aby bylo vidět na krok. Uprostřed na vysokých štíhlých sloupcích byla jakási ozdobná komolá stříška. Pod ní malá kašna s vodotryskem a soškou jakési rusalky. Kolem bylo rostlinstvo, opodál jakési stromky a keře a také jeden strom vysoký…, nic více nebylo lze vidět, ba ani tušit…, a pak za hosty zaklaply dveře.

Pak odkudsi shůry začínala svítit žlutá světla a čím dál víc sílila, tím více rostlinstvo nabývalo svých pravých podob a barev. Kolem kašny byly čím dál zřetelněji vidět kapradiny aloe, cesmíny a keřík čínských liči v kameninových a dřevěných kbelících, plných čerstvé vlahé země. Opodál vyvstávaly cypřiše, jalovce, fíkovníky, zimostrázy, vavříny a myrty, mezi tím kvetly nádherné kosatce, meruzalky zlaté, keř jasných růží stolistých a keře, osypané modrými, oranžovými a žlutými květy, připomínající barvu banánů. A pak v obrovském dřevěném truhlu ten strom vysoký, ztepilá třímetrová palma s hnědým kmenem a s ořechy v koruně, a tam seděly dvě velké chlupaté opice a šklebily se dolů. Překrásná bujná pestrá zahrada v sytých žlutých světlech, avšak…, a to byl skutečný zázrak…

Čím sytější totiž byla světla, tím více nabývala zahrada v rozměru. Jako by se zvětšovala, šířila, rozrůstala, rozrůstala do všech stran a na všechny strany, až se stala tak obrovskou, že i ten největší park na světě se jí nemohl rovnat, ba ani sebevětší nedozírný les. Náhle před zraky hostí vyvstala zahrada nekonečná.

Zahrada v zlatožluté záři slunce, která neměla začátku a konce, nekonečná do nejzazších hloubek, kam lidské oko nedohlédlo, nekonečná jako vesmír.

Nekonečně pavilonků s komolými stříškami, nekonečně vodotrysků, nekonečně sošek, kapradin, aloí. Nekonečně cypřišů, jalovců, fíkovníků, vavřínů, liči a zimostrázů. Nekonečně kosatců, meruzalek, stolistých růží, modrých, oranžových, žlutých keřů a nekonečno palem a opic.

A také nekonečno lidských skupinek.

Hosté oněměli.

A pak, když se poněkud probrali a vydechli, vévodkyně do jejich úžasu pravila tichým hlasem:

„Toto jsou zahrady z Tisíce a jedné noci. Toto jsou ty skutečné zahrady, které, žel, na naší planetě, na naší zemi, v tomto slzavém údolí…, in diesem Tal der Tränen…, dočasném a pomíjivém, se nenachází. Nacházejí se na jedné nebeské planetě v souhvězdí Andromedy, která je od nás, pozemských, vzdálena strašlivě, dva a čtvrt milionu světelných let. Takových planet jsou tam miliardy, ale pouze jen jediná z nich je plna těchto zahrad.“ A dodala:

„Teď tam právě svítí tři slunce. Dopolední, polední a odpolední.“

Jediný z hostů se nezasmál.

Nanejvýš se někdo užasle usmíval.

Všechny strhl nevídaný úkaz.

A pak přišel div další.

Žlutá světla se znenáhla měnila v červená.

Nekonečné zahrady se octly v červeni a nastal nový úžas.

„To již tam jedno slunce zapadlo,“ pravila vévodkyně, „a ta dvě se k západu chýlí. Zum Untergang. Tak tam vypadá raný večer.“

Pak začala do červeně pronikat barva fial.

Zahrady se zbarvily rudofialově.

„To se již chýlí k západu i slunce druhé. Tak tam vypadá večer pozdní.“

Lidé žasli, žasli, avšak téměř mlčeli. V sále bylo vlastně trvalé ticho, jaké bývá tam, kde nebe sestupuje na zem. Jediné, co lidé dělali, bylo, že se otáčeli. Stáli na tomtéž místě, ale otáčeli se na všechny strany. Všude viděli totéž. Totéž do nejzazších hloubek, kam až jejich zrak dohlédl.

„Zahrady jsou nekonečné,“ pravila vévodkyně, „protože je jejich planeta obrovská. Vejde se do ní sedm tisíc sluncí. Zahrady nemají začátku ni konce proto, že planeta je… kulatá.“

Pak se do fialové a rudé začala mísit zeleň.

Zdálo se, jako by byla vystoupila kdesi z těch nejzazších dálek a šířila se postupně čím dál víc k tomu nehybnému středu, v němž všichni stáli, k té skupince lidí. Pronikala v rudost a fialovost po způsobu mlžinky, jako nějaká barvička, když by ji někdo přidal k jiným do sklenice vody. Zahrady nabývaly světla zeleného, ale na některých keřích se ještě držela červeň, jako by ty keře hořely…, a v tu chvíli, zcela náhle a nečekaně, začínala mít vévodkyně zvláštní a podivný pocit. Zvláštní a podivný pocit, jako by měla v očích mlhu, jako by jí nějak slábl zrak…, ale nemohla na to myslit. Lidé se začali probírat z mlčení a ticha. Jako by už úžas a údiv nestačil potlačit jejich hlasy. Ze všech stran se ozýval šepot. Vévodkyně si mohla všímat těch, kteří stáli bezprostředně u ní. Kněžny Metternichové, Fürstenbergové a Windischgrätzové, opírající se o hůlku, paní Colloredo-Mansfeldové, markýzy de Clermont, prudce se ovívající vějířem a také dr. Hartmanna a notáře Endlicha…, a v podivném pocitu, který ji přepadl a ještě neodezněl zcela, pravila:

„Ano. Hoří tu keře. Planeta má ohnivé keře. Planou a hoří, ale oheň je nestráví…,“ a náhle jakoby šumění kašny, jež bylo slyšet od první chvíle, se změnilo v zurčení vod…

A pak se vytratila i ta poslední červeň, poslední jiskérka ohně a vše se octlo jen a jen v zeleni. Jen v samé zeleni…, a vévodkyně, jako by na okraj, řekla:

„Teď hledíte tváří v tvář pravému, skutečnému nekonečnu…“ A pak se do zahrad začala vkrádat modř. Sytá temná modř a vévodkyně řekla:

„To se už do zahrad vkrádá noc. To již nad nimi zapadlo i třetí slunce a vše živé v nich se ukládá k spánku. Noc.“

A pak přišel div poslední.

Kdesi na obzorech začalo svítat.

Do tmavé modři pronikala slabá lehká růžovost a modř se měnila v blankyt jako ve sklenici vody a v azur, připomínající pozemská moře, a v té chvíli se odněkud ozvala velejemná hudba.

Nebyla to vlastně hudba.

Byly to vzdálené bubínky a zvonky, cinkot na překřehké sklo a porcelán, a v pozadí tóny harfy.

„Vycházejí slunce,“ pravila vévodkyně, „der Sonnenaufgang, postupně první, druhé, třetí, nastává den a vše se bude opakovat znovu, dnes, zítra, pozítří, rok co rok, staletí co staletí. Tisíce, statisíce, miliony, biliony let, avšak,“ vévodkyně ztišila hlas, „avšak ani na této nebeské planetě v Andromedě nikoli věčně. I tam to jednou pomine, skončí, zmizí v nenávratnu, jako je souzeno všemu, co žije, existuje, jest… Věčné jsou jen lidské duše a nebesa. Dass unser Leben ein Weg zum Tode ist…, že náš život je cestou k smrti…,“ pravila, „ist uns auferlegt. Dass es ein Weg zum ewigen Leben sei…, že je cestou k životu věčnému, jest…,“ pravila, „v našich rukách. In unseren Händen…,“ a byl konec.

Světla zhasla, objevila se bezbarvá světélka a otevřely se dveře.

Lidé se opět octli v hotelu, v chodbě, v hale…

Csiko, Adalbert, Louis a další se ocitli teprve ve skupině druhé. Též pan Radechowsky a bratranec majitel kavárník, též stavitel Sebesta a Marek, paní Nowotna, Uhrmacher, Pummel, Stockalp, a také policisté, novináři a fotograf, a také aspernský personál, Betty Barbellová a její pomocnice, malý Prager, Desdemona Kabysová, také snědí muzikanti a část číšníků, lesní Hatvani a jeho žena z Plzně, a také… baronka Gomezzi a její švagrová Mattencloit, a také baronka Splüttenberg…, náměstek Kindervater a… Justina.

Vše bylo úplně stejné jako poprvé.

Zahrady ve dne, k večeru, večer, v noci a ráno na úsvitě.

A úplně stejně hovořila vévodkyně.

Rozdíl byl jen nepatrný a vlastně si ho uvědomila jen vévodkyně a snad i majitel pohřebního ústavu, který dlel v zahradách s první i druhou skupinou. Jestliže společnost, jež zůstala u stolu, když prodlévala v zahradách část první, neslyšela odtamtud nic, společnost ku stolu se navrátivší slyšela nyní, když v zahradách dlela část druhá, výkřiky. Avšak člověk nedokáže srovnat dvojí, má-li jen jedno. Nemůže si uvědomit, co bylo na tomto místě, kde je teď, když dlel na místě jiném, protože je jinde, než byl dřív, a druhý, který je teď tam, kde byli dříve jiní, si to rovněž neuvědomuje, protože je zde a není tam…, ale výkřiky byly teď podružné.

Vévodkyně hovořila zcela stejně a opět sledovala ty, kteří stáli vedle ní. Stál vedle ní Adalbert, Csiko a Louis, Justina a náměstek Kindervater. Baronky žasly poněkud stranou.

Když vzplály keře, řekla: „Oheň je nestráví,“ a jako poprvé i teď silně šuměla kašna. Když se vše pohroužilo v zeleň, opět řekla: „Teď hledíte tváří v tvář skutečnému nekonečnu.“ Avšak když keře plály, ten náhlý zvláštní pocit jako poprvé ji obestřel zas. Náhle měla pocit, jako by vnikla v její oči mlha, jako by jí nějak slábl zrak… Jako by se z těch zahrad něco vytrácelo, jako by z nich něco mizelo, co tu přece od počátku bylo, jako by něco začal zahalovat nějaký bezbarvý závoj. Pavilonky, kašny, květiny, keře a palmy, ba i opice v nich byly a trvaly, vše zůstávalo stejné, jen něco se z nich vytrácelo, a vévodkyně k úžasu poznávala, že jsou to lidé. Vytráceli se v nejhlubších dálkách zahrad, v nichž se tak jako tak jevili jako malé temné body, ale vytráceli se i z míst mnohem bližších, ba i z těch nejbližších, v nichž bylo možno rozeznávat jejich tváře. Viděla Uhrmachry, Stockalpy, Pummely, Nowotné, také architekty Sebesty a Marky, také muzikanty, číšníky, novináře, fotografy, také policisty a personál hotelu, Betty Barbellové a spoustu malých Pragrů v bělostných zástěrkách a také spoustu Justin zparáděných…, avšak neviděla žádné prince Thurn-Taxise, který ve skutečnu stál blízko ní, neviděla žádné synovce knížete z Oettingenu, neviděla Manfredy von Clari-Aldringeny, neviděla kněžny z Lobkovic ani hrabata Andrássy ba ani hraběnky von Grüne a zcela vybledl, zamlžil se a rozplynul princ Friedrich zu Hohenzollern-Hechingen a Sayn-Wittgenstein, kníže hesenský…, a mlhavý byl trochu i Csiko vedle ní i trochu Louis, snad jen Adalbert poněkud zůstával a zůstával i mladý krásný vévoda Louis-René de Gramont…, náhle měla dojem, že nevidí ani sebe samu. „Mám vskutku nějakou ovčí mlhu,“ myslila si, „co to je? Co to je? Neměla bych snad zajít k nějakému očnímu lékaři, že tak špatně vidím…,“ a hleděla se z toho zvláštního divného pocitu probrat, bylo jí, jako by jakési temné křídlo obestřelo její duši. Vyšla ze zrcadel jako ve snu.

„Paní, pravila jste nakonec,“ řekl jí pan Wu-i-šeng, když podruhé vyšla, a to bylo první, co slyšela, „pravila jste…, věčné jsou jen lidské duše a nebesa. Cesta k životu věčnému je v našich rukách. Pravila jste moudře, povzbudivě. Nechť vám ani vašim hostům není zánik těla hrozbou.“

Když už zas všichni společně seděli u stolu, v přepestrých úžasech a obdivech, v přerozličných prožitcích a dojmech, v jednom se shodovali. Že je ve Spectaculu jímala závrať.

„Je crois… ne pas l’avoir vu…, toto jsem ještě neviděla,“ trhaně řekla markýza de Clermont pod vějířem. „Je crois rêver…, myslím, že se mi to zdá,“ řekl Louis-René de Gramont. „C’est un vrai miracle…, hotový zázrak,“ řekla choť francouzského vyslance. „Admirable…,“ řekla francouzsky kněžna Metternichová. Nadšen byl zlatník i majitel kavárník a malíř Daniel Diezler. „Nevídané, velkolepé, úžasné,“ slyšela vévodkyně všude kolem sebe. „Myslila jsem, že omdlévám,“ řekla baronka Gomezzi. „Myslila jsem, že se propadám do věčnosti a času…,“ řekla její švagrová Mattencloit. „Myslila jsem, že jsem mrtva a sedím pod trůnem Božím,“ vyhrkla baronka von Splüttenberg…, a třetí den se objevil v novinách článek: „Skutečně nevídaná podívaná. Iluze jako skutečnost. Nekonečné zahrady měnících se barev, lidé vycházejí v závratích. Majitelka sdělila, že chce dávat vodit do Spectacula chudé nemajetné děti a sirotky, aby se potěšily pohádkou. To je přání bohumilé. Komu nelze dát najíst, toho aspoň krmme vidinami“. A dodatek:

„Iluze je iluze a skutečnost je skutečnost. Zde čarovné zahrady z Tisíce a jedné noci, zřejmě obývané vílami, a necelé tři kilometry od tohoto místa strašlivý a zpustlý sad, zpustošená džungle, kterou obývají lidé“.

Redaktor z Tagblattu proti článku vystoupil. Napsal: „Jakou demagogii lze vyvinout, když se věci záměrně obrátí. Dík majitelce za to, že chce chudé děti alespoň potěšit pohádkou, když nelze jejich chudobu odstraniti naráz. Je to skutek záslužný a bezesporu lepší, než kdyby ho nebylo vůbec a dětem nebylo dopřáno nic“.

A poslanec strany sociálních demokratů Obermeier napsal: „Radikál, vedený zaslepeností, nenávistí a mstou, nemůže prospívat věcem veřejného zájmu, nýbrž jim škodí. Svou nekritickou zlobou vylévá s vaničkou dítě, nedomýšleje řádně nic. Destrukcí se nedá pomáhat dělnému lidu, nýbrž jasným viděním vpřed, uváženým programem, poctivým úsilím a konstruktivními činy. Jedním z nich je i záměr, poskytnout chudé dělnické mládeži kousek krásy. Vždyť tím se v ní vyvolává touha po lepším a šťastnějším světě, která později přeroste do účinné vůle, tento šťastnější a lepší svět uskutečňovati a za něj bojovati“. A dodal:

„Jen malodušní měšťáčkové mají hrůzu z iluze, kterou líčí ve svých novinách pan Werbel rozbíraje, že iluze lidi ukolébá, uspí a zbaví je sil jako jed. Kdyby tomu tak bylo, pak bychom musili odsoudit například i veškerá divadla, která také skýtají iluze, ba veškeré umění literární a výtvarné a dokonce i každý kolotoč a houpačku v Prátru“.

Jenže tyto hlasy tisku v tom čase ještě vévodkyně znát nemohla a s ní ani nikdo jiný.

Zatímco společnost nešetřila nadšením a chválou, Csiko sestřenici řekl:

„Víš, Žofi, co jsem světadílů projel, avšak vskutku, toto je unikát,“ a když se pak konečně ozval i Louis, řekl:

„Nihil novum sub sole. Vaše nezměrná fantazie, básnění a romantismus. No ale,“ pokrčil rameny a dal na stůl dlaň, „nechci být zlý. Přiznávám, že to působí. Přiznávám, že to strhne,“ a vévodkyně se vlídně usmála a pravila:

„Mám tu pamětní knihu, která je zároveň návštěvní. Myslím, že teď před posledními chody a moučníky je čas, abych požádala společnost o podpisy.“

Správce Kabys dal na stůl ku svícnům a přesýpacím hodinám kalamáře a pera a hosté se jich ujímali a psali. Když kniha obešla stůl, zatímco číšníci dolévali vína, a chopil se jí Csiko, Adalbert a Louis, nevlastní francouzský bratranec vévodčin si přečetl záznam, který v knihu sestřenice na stránku vtělila v předvečer dne 10. září, a podotkl:

„Píšete tu, že ten váš hotel a Spectaculum překračuje hranice do sfér mnohem významnějších, které by měly dát hotelu a vašemu počínání smysl. Jsme tedy zas u toho, Sofie, už vlastně pokolikáté! Váš projev naznačil jakési předzvěsti a věštby pro století dvacáté, mluvil o tom, jak se člověk nemění a mění a jak bohumilé je zachovat svědectví doby. Ale jak to vše souvisí s hotelem, hostinou a Spectaculem, nikdo nechápal. To jste jen sdělit slíbila, ale nesplnila,“ a vévodkyně odvětila:

„Drahý Louisi. Jestli se nemýlím, řekla jsem, že doufám, že snad na to ještě čas zbude,“ a přečetla si, co do památníku napsal Adalbert.

„Die Nacht ist immer das schrecklichste – da kommen so dunkle Gedanken, vor denen man einst atemlose Angst hat und vor denen man sich doch nicht retten kann. Noc je vždy to nejstrašnější – tu přicházejí temné myšlenky, před nimiž má člověk bezdechý strach, a přesto se jim ubránit nemůže… Spectaculum je momentálním vytržením z bídy, se smutnou vyhlídkou co nejdřívějšího návratu. Kéž by se ve Vašich zahradách dalo žít stále“.

Pak vévodkyně povstala a představila všem svým hostům Daniela Diezlera.

„Tato ubohá bytost,“ ukázala na čelní zeď nad někdejší katafalk Pummelův, „skutečně žije a dokonce odsud nedaleko. Není to obraz fantazie, ale skutečna. Pracovníci zdejšího hotelu, kteří tu ženu znají, mohou její věrné zpodobení potvrdit. Dílo vyzrálého umělce,“ ukázala na malíře, který skromně, tiše a přemýšlivě seděl, „dokázal-li vytvořit tak skvělý portrét této chudé ženy, který nazval Svědomím, zda netvoří i věrné a nádherné obrazy mužů a žen ze světa, který je nám tak důvěrně znám…?“ a když odezněl potlesk, dala donést na stůl chod předposlední. Bažanta nadívaného smetanovou paštikou a mandlemi.

Kdo si přál, mohl dostat červené víno z Bordeaux, Château Cantenac Brown či Haut Brion…, nebo se vrátit k vzácným číslovaným lahvím rothschildským, jinak se podávalo burgundské Clos de Vougeot z té nejlepší vinice Côté d’or. Když pak přišly moučníky, šampaňské Heidsick Charles a opět ono Vdovy Clicquot Ponsardin, bažanti byli ještě na stole. Objevil se oříškový nákyp, žloutkový dort s červenými jahodami, na němž, nádherně červeném a žlutém, se vyjímala zeleň pistácií, a zmrzlina. Třetí den se objevil v novinách článek:

„Na čelní zdi restaurace visel portrét žebrácky, jisté Trotzkopfové, která se živí odpadky a shnilým ovocem. Pod ním hodovala nejvyšší rakouská, uherská a francouzská šlechta při humrech, křepelkách, srnčích hřbetech, ananasových a datlových kompotech, nadívaných bažantech a žloutkových dortech“. A dodatek:

„Na sévreských, míšeňských a vídeňských porcelánech, na rubínových sklech a stříbře. Ví bůh, proč tam ta žebračka visela“.

Na stole zbývaly moučníky, sklenky vín a šampaňských, když vévodkyně znovu vstala, zarazila orchestr za nízkou zídkou a s pohledem na přesýpací hodiny, z nichž mnohé byly obraceny, a tudíž měřily čas, řekla:

„Panstvo. Ještě mnohé je necháno na směnce času tohoto večera, jenž zdaleka nekončí. Nyní je možno se rozejít, jak každému libo. K dispozici kromě této části restaurace je i část vedlejší, kde je studený bufet a připraveny veškeré nápoje. K dispozici je vinárna, kam se za chvíli odebéře hudba. K dispozici je terasa, kde je možno usednout, neboť, ač venku tma, je tam stále hezky a na terase jsou lampiony. Hostům poslouží i orientální salon a zimní zahrada v zasklené verandě v bočním křídle. Všude budou procházet číšníci, kteří každému donesou na stůl, o co si řekne. Káva, sýry a ovoce se budou roznášet ve všech prostorách bez výslovného přání. Přeji vám, Herrschaften, příjemnou zábavu v tento poklidný den, v němž je tolik pohody a ani jediného mráčku…“

Orchestr zahrál ještě jeden hlučný pochod a pak se odebral do vinárny. Hosté pomalu vstávali, společnost se začínala mísit, vytvářely se různé skupinky a hloučky, jak tomu bývá, když se dostane zadost protokolu, a aspernský večer začínal nabývat poněkud jiných barev a tvarů.

Vévodkyně nejprve přistoupila k lidem z Rennwegu. K paní Nowotné, Uhrmachrovi, Pummelovi a Stockalpovi, kteří vesměs prodlévali ve společnosti Kabysových a policistů. S potěchou zjistila, že všem chutnalo a cítí se dobře. Pak hovořila s architektem Sebestou a profesorem Markem a znovu vyjádřila dík za jejich dobré dílo, a zároveň promluvila s novináři a dr. Hartmannem a hofratem Endlichem. Postála s nimi v hloučku u studeného bufetu. S potěchou zjistila, že i jim chutnalo a cítí se dobře. Dr. Hartmann zavrtěl přemýšlivě hlavou a přítomným řekl: „Obdivuji její Jasnost. Ta květena, kterou jsme viděli v jejím Spectaculu, je obdivuhodná. Víte, páni, já mám totiž jednoho koníčka, a to botaniku. Ač se ve Spectaculu měnila světelnost…, přece jsem rozpoznal ty nádherné exempláře a nemám pro ně slov. Máte tam, Jasnosti,“ obrátil se k vévodkyni, „dokonce i vzácné Chamaecyparisy a Laurusy…, ba i čínské liči, a nádherná je i ta palma, žel jsem si nevšiml, v jak velkém je kbelci. Potřebuje dosti země, ale to vy jistě víte, jistě máte odborného zahradníka. Velmi mě udivil keř stolisté růže a pak…, pánové…,“ obrátil se zas k ostatním, „jestli jste si všimli těch modrých, oranžových a žlutých keřů…, ano, samozřejmě, nebyl čas, abych si je byl prohlédl blíže…, ale, ač jak říkám, trochu se v botanice vyznám…, co toto bylo za keře, jsem nepoznal a nevím…,“ a vévodkyně se v duchu usmála a myslila si: „A neví to nikdo. Ani ten nejslavnější profesor botaniky.“

„Pane doktore,“ řekla, „děkuji vám za uznání. Ovšem, bude s tím práce, ale mám skutečně zahradního znalce a rostlinstvo je u něho v nejlepších rukách… Žel,“ řekla náhle rychle, protože jí hlavou blesklo jisté nebezpečí, „po druhé produkci se stal menší malér. Některé žárovky selhaly a musí se vyměnit, takže vás tam, žel, znovu nemohu zavést…,“ a s pohledem na novináře se zeptala, jak se to líbilo jim.

Redaktoři z Tagblattu a z Presse byli nadšeni, ostatně to projevili už předtím. Kostnatý novinář Werbel se usmál a pokýval hlavou… „Otevřu to i pro chudé nemajetné děti,“ pravila vévodkyně. „Wer kommt, wird begrusst. Kdo přijde, bude vítán…“

Do třetice zašla vévodkyně znovu do kuchyně.

Betty Barbellová s paní Hatvani a malým Pragrem právě večeřeli a také ještě stále nevyšli z úžasu. Učník se zdál být v horečce. „Chtěl by tam být pořád,“ řekla Barbellová, „hned zítra si koupí lísteček, aby napsal domů…, zdalipak, Jasnosti, to budeme smět ještě někdy vidět…?“ a vévodkyně potěšené kývala a řekla: „Třeba každodenně. Ale teď vás nebudu rušit. Vidím, že máte již umyto i nádobí. Teď si dejte oddych.“

„Jsou tu přichystány,“ připomněla Barbellová, „ještě punčové dorty. Je třeba připravit šunku a udělat pizzu a amolety. Toho ovoce a sýrů je tu snad neúměrně mnoho,“ a vévodkyně řekla: „Vím. Snad se to ovoce a sýry nesní. Zítra se to dá do koše a správce to odveze do sadu! Frau Barbell,“ řekla tiše u dveří, když odcházela, „o panu Seibtovi nehovořte,“ a kuchařka vyčítavě vzhlédla a vévodkyně s díky přivřela oči.

Na chodbě už zatím zas čekali policisté se správcem.

„Vrátili se právě z obchůzky,“ podotkl Kabys s viržinkem a sklenkou vína v ruce, „všude je klid. Ti lidé, co tu zpočátku obcházeli, byli skutečně ze sadu, posvítil jsem si na ně. Vedla je zvědavost a už jsou dávno pryč. V parku nikdo není, jen kočáry.“

„Zapomněla jsem,“ řekla vévodkyně, „doufám, že jste kočím dali najíst,“ a správce ubezpečil, že ano. A vévodkyně se pak obrátila k policistům.

„Jsem ráda, že jste tu, ale skutečně se tu nic neudá. Skutečně tu žádný atentát nebude…, nikdo vás, pánové, během večera nevolal k telefonu do Aspern…? A policisté řekli, že ne. „Kdyby vás někdo volal, sdělte mi to…,“ a pak šla dál.

Sestoupila do vinárny, odkud zněla hudba, vinárna byla plná, číšník tam nosil vína a na stolcích stálo i pár lahví koňaku a vodek. A tam objevila Justinu, zlatníka Radechowského a pana Musila a teď také Pummela, Stockalpa a paní Nowotnou. Stála před ní velká láhev vody a malá sklenička vína, a také mistička s mandlemi. Seděli u společného stolu, hned u pódia muzikantů, a vévodkyně postřehla, že její komorná na nich může nechat oči. Číšník opatřil židli a vévodkyně si na chvilku přisedla. Muzikanti uťali to, co právě hráli, usmáli se bílými chrupy na vévodkyni a spustili valčík Na krásném modrém Dunaji.

„Justino,“ pravila vévodkyně komorné, „vidím, že se baví dobře, tak ať se baví. Já zase půjdu nahoru a někde v tichu si s někým promluvím o muzeích. Budete tak laskav, Mistře,“ pohlédla na zlatníka, „ale teď ještě ne, napřed to musím dát dohromady, zavolám vás,“ a v té chvíli vstoupil do vinárny náměstek Kindervater a majitel pohřebního ústavu. Oba chvíli vedle vévodkyně naslouchali hudbě a pak pan Globetrotter řekl:

„Pakliže nejjasnější paní vévodkyně si myslí totéž, pak bych řekl, že skutečně nehrají nejhůř,“ a když vévodkyně s úsměvem kývla, majitel pravil:

„Smím-li něco k těm svým hudebníkům a této krásné vinárně podotknout, navrhoval bych, durchlauchtigste Frau, že bytu přece jen ještě měl být klavír. Místo na něj by se tu našlo. My sice klavíru při pohřbech nepoužíváme, neboť by nebylo snadné ho vézt na vozíku za rakví, nehledě na to, že by byl k tomu zapotřebí kůň. Ale všichni tito hudebníci na něj hrát umí, nejlépe pan Farkaš.“

Když vévodkyně opouštěla vinárnu, všimla si, že číšník přidal k Justinině stolu ještě jednu židli, z čehož rychle usoudila, že majitel pohřebního ústavu a náměstek Kindervater si k tomuto stolu přisednou. „Podivné,“ zasmála se v duchu, a nahoře pak vyhledala ty, které si chtěla pozvat k debatě.

Ano. Vévodkyně se rozhodla, že si dnes v Aspern pohovoří o muzeu se zlatníkem a kněžnou Metternichovou, ale nejen o muzeu obecně. Rozhodla se, že to, co dosud držela v nejhlubší tajnosti, dnes přece jen několika přátelům sdělí a pozve k tomu skutečně i paníColloredo, svou přítelkyni vzácnou, pana Wu-i-šenga, Csika a Adalberta a také – rozhodla se – malíře Diezlera, a nakonec přece jen i… Louise.

Kněžna právě dlela ve společnosti dam v orientálním sále, Csiko, Adalbert, Louis seděli na terase pod lampiony, ponejvíce ve společnosti pánů. Dámám tam asi bylo přece jen už trochu chladno. Pozvala je do zimní zahrady, kde bylo jen pár hostí a mohlo se dost nerušeně mluvit. Když se tam posadili do proutěných křesel, vévodkyně poslala pro zlatníka do vinárny a požádala o griotky, kávy, vína a také koňaky, a pro Adalberta o pivo.

„Tak, drahá Sofie, ujměte se slova,“ zasmál se Louis, dělal dojem, že se dostává do své staré nálady, a vévodkyně se ujala slova.

„Vezmu to bez úvodu a krátce,“ usmála se na stolovníky, „jen prosím o jedno. O mlčenlivost. Zatím ještě o mlčenlivost, i v tomto. Původně jsem to měla na mysli poněkud jinak, když jsem chtěla prosit o rozprávku o muzeích, ale pro tak vzácnou příležitost, kdy je tu kněžna Metternichová a Mistr Radechowsky, nechť je to adresné a úplné. A samozřejmě též i proto, že je tu vévoda Le Guynac-Delamore.“ Louis se zasmál a napil se vína.

„Prostě, stručně, jasně. Já chci jednou zřídit z tohoto hotelu… muzeum!“

„Pane bože,“ zasmál se Louis, „já věděl, že něco přijde…,“ ale hned se poněkud ovládl, protože u stolu seděl i zlatník a malíř…, „no budiž. Tak teď je na nás, abychom se ptali.“

Ptali se, když pominulo překvapení z této nečekané zprávy.

Z aspernského hotelu má být muzeum. Paní Colloredo, zpravená o úmyslu vévodkyně zbudovat hotel již delší dobu, to chápala nejméně…

„Tudíž musím podotknout,“ usmála se vévodkyně a upila griotku, „že úmysl nastolit muzeum nikterak neruší záměr podržet hotel. Měla bych říci hned na začátku, že se tu ledacos nezmění, nýbrž naopak potrvá, až vznikne muzeum. Odpadne pouze vinárna a tato zimní zahrada, v níž právě sedíme. Z hostinských pokojů a obou rizalitů se stanou návštěvní šálky. Zachován samozřejmě bude orientální pokoj a hlavně Spectaculum. To bude zlatým hřebem muzea. A zachována bude… i restaurace.“

„Pane bože,“ ozval se opět Louis, „bože, muzeum s restaurací a Spectaculem! Tak mám dojem, jestli mě ještě neopouští smysly…, asi tu chcete zřizovat muzeum nějakých panoptik a restaurace tu bude proto, aby se návštěvníci měli kde probrat z hrůz a děsů, které tu spatří. Ještě jen řekněte, že tu necháte to náhrobní monstrum s tou Turkyní, a je to jasné…,“ Louis brzy zapomněl na přítomnost zlatníků a malíře, a vévodkyně kývla.

„Náhrobní monstrum, jak říkáte, Louisi, s Turkyní, tu vskutku nechám pod inventárním číslem jedna.“

„Poslyšte, drahá vévodkyně,“ ujala se slova kněžna Metternichová, „a jaká má být vlastně náplň tohoto muzea, co tu budete uchovávat. Jestli to správně chápu, chcete tu vytvořit kabinet zvláštností, takový ten kunstkammer, jaký udělal kancléř Metternich na kynžvartském zámku?“ a vévodkyně se mile usmála.

„Jste, drahá kněžno, vskutku na stopě. Něco jako kunstkammer.“

„Ale co vím,“ zasmál se Louis a napil se vína, „kancléři Metternichovi ten kunstkammer zařizoval bývalý chebský kat. Kat, i když člověk lidumil a moudrý, přítel Goethův a učenců z poloviny Evropy. Kde, drahá Sofie, vezmete kata vy? Či už snad nějakého máte?“ a dodal, napiv se koňaku: „Z rakousko-uherské monarchie?“

„Kata sice nemám ani z monarchie, ba ani z Francie,“ odvětila vévodkyně, aniž hnula brvou, „zde v zemích rakouských těch poprav snad ani tak moc není, ale snad se bez něho obejdu. Jako jsem zařídila Orient a Spectaculum, tak i toto muzeum zařídím sama.“

Hosté pili kávu, griotku, víno, koňak, a Adalbert pivo. Už je měl dopito a vévodkyně pokynula číšníkovi, který tu opodál vartoval, aby přinesl další.

„A proč, smím-li se Jasnosti, zeptat,“ ozval se teď zlatník, „proč ono muzeum právě zde, na místě, kde je krásný hotel? Zřejmě kvůli tomu výtečnému Spectaculu. Anebo z důvodů jiných?“

„I z důvodů jiných,“ kývla vévodkyně, „neboť když jsem se rozhodla zařídit muzeum na místě hotelu, ještě jsem na Spectaculum nemyslila. Samozřejmě, že je možno opět se ptát po souvislosti, na niž zněl dotaz už v restauraci, když jsem mluvila o hotelu a příštím století dvacátém. Ano, vím, vím,“ řekla rychle, „ještě stále dlužím hostům vysvětlení, snad jim ho ještě podám…“

„Tak ho teď, pro Krista pána, podejte aspoň nám,“ zaúpěl Louis a naráz dopil svou sklenku vína, a stará kněžna řekla:

„Snad je vysvětlení v tom, že chce vévodkyně zachovat vzpomínku na naši dobu. Soudím tak z toho, co sdělila v restauraci. Příští pokolení se časem promění ve zcela jiné, než bylo to naše, a potomci nás budou obtížně chápat. Aby nám rozuměli, prostě tedy zachovat svědectví naší doby. K jejich užitku, dobru a poučení, jak doslova řekla. To vskutku smysl muzea být může. Že chce vévodkyně zachovat vzpomínku na naši dobu, soudím i podle těch kunstkammrů. Obrážely dobové nálady a zájmy, současné sběratelské chutě…, čím se tehdejší společnost vzrušovala, bavila, a samozřejmě přinášely i různé historické materiály a fakta. I to může být smyslem muzea. Je tomu, drahá vévodkyně, tak?“

„Je tomu tak,“ kývla vévodkyně, zatímco Louis si nalil koňak a Adalbert zpola vypil nové pivo, „je tomu tak, a přece ještě jinak. Muzeum má být svědectvím naší doby na přechodu století, avšak též připomínkou přechodnosti, dočasnosti a pomíjejícnosti všeho.“

„Co tvrdíte na základě věšteb,“ podotkl Louis.

„Nejen na základě věšteb,“ odvětila vévodkyně, „ale proto, že na světě je všechno přechodné, dočasné a pomíjející, že tomu tak vždy bylo, je a bude. To je skutečnost i bez věšteb. Věštby ji pouze potvrzují.“

„Jasnosti,“ ozval se zlatník, „smím-li teď něco poznamenat. Smysl muzea naznačují vystavené exponáty. Jistě máte na mysli určité exponáty, které budou dokládat naši dobu. Snad jimi budou i fotografie právě z dnešního slavného otevření hotelu, snad i některé novinové články. Snad dokonce i obsahy některých věšteb, které jste nám sdělit neráčila. Ale jak račte chtít…, dokumentovat…, v muzeu tu přechodnost, dočasnost a pomíjejícnost všeho pozemského? Prostě už tím, že co vystavíte, pak později už nebude?“ a vévodkyně uvážlivě potřásla hlavou.

„Skutečně, Mistře,“ odvětila, „prostě i tím, co už pak později nebude, ale opět nejenom tím. Spatří-li návštěvník v parku sochu rakouského pěšáka z roku 1810, pozná, že byl a už není, stejně jako pozná, že byla a už není bitva u Aspern z roku 1809. Uvidí-li fotografii, jak se tato vila přestavovala v hotel v roce 1897, pozná, že to bylo, ale v jeho době to už dávno není. Z toho lze získat pocit o pomíjejícnosti a dočasnosti, ale pouze jen pocit, jaký ostatně máme, i když pročítáme dějiny. Mým úmyslem je,“ usmála se a usrkla griotky, „aby celé muzeum zároveň i bylo muzeem této pomíjejícnosti a dočasnosti. Aby nevyvolávalo jen pocity, že co bylo pominulo, ale pevné a trvalé vědomí, že tomu tak je a nemůže být jinak.“

Chvíli bylo ticho a vévodkyně cítila, že všichni přemýšlejí. Snad i Louis, ač to dával najevo nejméně, a Adalbert dopil pivo. Promluvila opět stará kněžna.

„A čím chcete, drahá Sofie, docíliti tohoto? Nelze toho docílit jinak než opět zas jen nějakými exponáty…,“ a vévodkyně přikývla.

„Dosáhnu toho plánem, který jsem promyslila již v minulých létech… Muzeum bude na místě někdejší nesmyslné bitvy, ale i na místě, kde se bude za necelých šestnáct měsíců slavit Silvestr 1899 a vstup – jak by se neastronomicky řeklo – do století dvacátého. Za druhé umístím v muzeu citáty moudrých lidí a filozofů z dob minulých i současných, které se týkají pozemské dočasnosti a pomíjejícnosti. Nelze pochybovat, že budu citovat i pátera Paschalise a moudrosti indické a… čínské,“ pohlédla na pana Wu-i-šenga, který se usmíval. „Umístím nápisy o životě a smrti a k tomu příslušné předměty kvůli názornosti…“

„Prosím vás, jaké,“ vpadl Louis a vévodkyně odvětila:

„Například kolébku a rakev. Kolébku a hrob. Reprodukce, když už nikoli originály, největších malířů, které symbolizují život a smrt. Mistře,“ pohlédla na Daniela Diezlera, „ráda bych i nějaké dílo vaše, jež by se týkalo lidské smrti, váš originál by tu byl ctěn. Za třetí umístím nápisy o marnosti bohatství, krásy a slávy, a také… lidských rodokmenů… Za čtvrté citáty o plynutí času a opět s příslušnými symboly…, asi i teď vznesete, Louisi, dotaz…, tedy třeba přesýpací hodiny s dohořívající svíčkou, a konečně za páté, citáty o smyslu života. O smyslu života, a z nich ať si každý návštěvník vybere. Ať si odpoví sám…“

Opět se rozhostilo ticho.

Po době, kterou nešlo určit a v níž nikdo neupil kávy, vína, griotky a koňaku, ba ani Adalbert dalšího bavorského piva, se ozval Louis.

„Takže vaše muzeum, ma chère Sofie, bude muzeem pohřbů a smrti.“

„Tušíte jistě, drahý Louisi,“ vévodkyně se usmála, „že zdaleka ne jen tím. Bude tím, ale i muzeem života a svědectvím doby.“

„A co to Spectaculum,“ pozdvihl Louis obočí, „když už pomlčím o restauraci, jak se začlení to? Také jako svědectví doby?“

„Začlení se jako představa krásy, která není z tohoto světa.“

„Jako představa posmrtnosti ve všehomíru,“ přikývl pan Wu-i-šeng.

„A jak to muzeum nazvete?“ zeptal se znovu Louis. „Ponese vaše jméno. Muzeum vévodkyně Sophie La Tâllière d’Hayguères-Kevelsberg,“ a vévodkyně jen vyčítavě vzhlédla.

„Buďte si jist, Louisi, že mé jméno se tu neobjeví ani hláskou. Neobjeví se tu ani žádný můj portrét, ba ani portrét někoho z mých předků. Pouze jen slavný obraz Carrièrův tu bude viset, protože je na něm náš nebohý Viktor, v rakvi. Snad,“ náhle vévodkyně sklonila hlavu, „snad…, možná…, připouštím, že toho bych sem dala i bez té rakve. Snad by byl jedinou výjimkou k uchování vzpomínky.“

„Vskutku zvláštní a převzácná dáma,“ myslil si malíř.

„Vévoda,“ řekla vévodkyně a mínila Louise, „mi mnohokráte připomínal osvícenství a romantismus. Na zámku EM jste se dotkl,“ pohlédla na zlatníka, „kterak novodobá muzea z toho obého vznikala. Nuže, snad tedy vskutku. Založím muzeum, což souhlasí s mou povahou… Même avec mon esprit. To je vše.“

*

Zatímco vévodkyně hovořila v zimní zahradě o muzeu, ve vinárně při valčících, čardáších a písních se u stolu, kde seděla paní Nowotna, Pummel, Stockalp…, pan Musil, náměstek Kindervater a Justina…, a také majitel pohřebního ústavu…, děly neuvěřitelné věci.

„Slečno komorná,“ řekl pan Kindervater uznale, „poradila jste mi dobře s tím rozdělením hostí do Spectacula, za což vám děkuji. Škoda však něčeho jiného, jammerschade. Vy jste jistě dávno dobře věděla, co za div to Spectaculum je. Snad kromě Jasnosti jenom vy, jediná. Fräulein Kammerzofe, škoda. Kdybyste mi byla laskavě poskytla třeba i jen malou informaci, nemusil jsem tak prostoduše žasnout. No ale,“ přisunul komorné mísu s ovocem a podal talířek i nožík, „i tak jsem rád, že si mohu s vámi připít na další vaše úspěchy a… krásu. Nabyl jsem dojmu, že Jasnost má ve vás nejen výtečnou pomocnici, ale i nejlepší přítelkyni…,“ a náměstek pozdvihl čísi a s komornou si přiťukl. Když pak opustil vinárnu, aby přehlédl obsluhu hostí na jiných místech, Justina zavrtěla hlavou a povzdychla.

„Málo platné,“ řekla Pummelovi, Stockalpovi, paní Nowotné, ale i majiteli kavárníku a majiteli pohřebního ústavu, „málo platné. Ten náměstek Kindervater byla výhra. Obdivuji se, jak zde všechno zvládne a jak výtečně rozumí hotelu. Tento hotel v jeho rukách je v rukách nejlepších,“… a pak už nastala půlnoc.

32.

Nastala půlnoc a aspernský hotel…

Po návštěvě Spectacula mohl ten líbezný večer pomalu pomaloučku končit. Snad stačilo, aby vévodkyně dořekla svůj projev, kterak souvisí s hotelem a kam vlastně tím vším míří, poděkovala hostům za milou účast a večer mohl končit. Avšak po jejím výroku, že ještě mnohé je na směnce času, po volném rozchodu hostí, kdy se muzikanti odebrali do vinárny, a podle dalších ohlášených jídel, jež ještě měla přijít, bylo zřejmé, že večer ještě nekončí. A nadto začínal dostávat i novou tvář.

Někdo mohl pociťovat pokračování večera jako prodlužování knížky, která místo kapitoly poslední se vadností autora ještě dále táhne, ale takových uvážlivých bylo snad málo, neboť nebyli literáty. Mohlo se to zdát panu Bahrovi, ale ten ležel s krkem v sádře, a pak ovšem kněžně Metternichové, neboť ta byla skutečnou znalkyní umění a stále ještě udržovala svůj pověstný literární salon, avšak ta byla velice taktní a nevoli z délky by nebyla dala najevo. A pokud šlo o tu novou tvář večera…, spočívala v tom, že se společnost teď po půlnoci již poněkud uvolnila a s ní i v míře velmi skromné vévodkyně. Jestliže po zprávě z Ženevy bratranci shledali, že se chová…, aniž to najevo dává, což jistě byl kuriózní úkaz…, poněkud jinak, nyní shledali, že se vrací do starých kolejí. Ať se to někomu zdálo takovým či onakým, skutečností bylo, že večer nekončil.

Vozíček s dvěma číšníky projížděl všemi místnostmi a jemná vůně vystupovala z teplé šunky a číšníci ji krájeli a kladli na talířky před hosty. Současně krájeli teplou pizzu, na níž byla rajčata, olivy, kapary, kaviár, drobounké kousíčky masa a cibule a česnek a téměř syrové zvláčňující žloutky a vše posypáno parmazánem, estragony, rozmarýny, proslazeným zázvorem, a pak byly roznášeny omelety alla portoghese čili omelety portugalské a omelette alla confittura, které náležely k rodu dezertů, a koláčky z medu a datlí sypané pepřem, a řádně proleželý, zatěžkaný dort punčový. K omeletám přišla na stůl vína italská, Lacrima Christi Scala, Orvietto secco a také Tokai Valdo, které navzdor jménu patří k rodu vín italských. A pak další nápoje, čerstvé i kandované ovoce a další sýry a slané pečivo.

„Dojde na má slova, všechno se to nesní,“ pravila vévodkyně paní Colloredo, „něco si nechá personál a jinak to ráno, schnell und hastig, odnesou lidem do sadu. Zbytečná starost, že si zvyknou a budou sužovat hotel, já na pověry nedám. Máte dojem, ma chère comtesse,“ zeptala se své vzácné přítelkyně, „že jsem se sdostatek věnovala hostům? Obešla jsem všechny skupinky a v každé patřičně poseděla,“ a paní Colloredo řekla:

„Zajisté. Buďte klidná, má drahá. Plníte své povinnosti hostitelky jako britská královna.“

Pak se přece jen tu a tam někdo poroučel. Postupně se s vévodkyní rozloučil dr. Hartmann a notář Endlich, stavitel Sebesta a profesor Marek, synovec knížete z Oettingenu, princ Thurn-Taxis a mladý Černín z Chudenic, a také malíř Daniel Diezler a jeho oči se vděčně a dobrotivě usmívaly, rozloučil se i se správcem Kabysem a lesním Hatvanim, kteří si ho zřejmě oblíbili, a rozloučil se i pan Radechowsky a pan Musil. Byli velice nadšeni. Vévodkyně dala zabalit jeden punčový dort panu Musilovi pro Franciho a Marcelku a ujistila ho, že je záhy pozve na Spectaculum. Ostatní hosté zůstávali.

„No a co teď,“ usmála se vévodkyně na svou přítelkyni paní Colloredo, „quʼ allons-nous faire? Půjdeme do Orientu. Ma chère, vstupme do salonu. Entrons dans le salon.“

Zatímco páni dleli v restauraci, na terase a ve vinárně při hudbě – v orientální nádheře, ve světlech barevných lamp a sladkých vůních Východu seděla teď už jen společnost dámská. Na stolcích byly talířky, likéry, vína a koňaky a ono kandované i čerstvé ovoce a medové koláčky z datlí, sypané pepřem, a tu a tam i popelníčky, neboť některé z dam kouřily. Kněžna Windischgrätzová dýmku.

„Takže si, mé dámy,“ pravila vévodkyně, když vstoupila s hraběnkou, „teď konečně trochu oddychneme. Sem se žádný muž neodváží vstoupit. Ale já vás přerušila…,“ a dámy zatleskaly a ujistily, že nikoli.

„Právě jsme mluvily,“ řekla kněžna Windischgrätzová s diadémem z briliantů ve vlasech, „o světle.“

„Že nám tu dnes při hostině nikdo nesvítí,“ oznámila choť francouzského vyslance, „z Monte Carla je to sem blízko, ale z Japonska daleko. Přišlo mi tehdy divné, že neměl na fraku žádné řády.“

„Když tam měl mexického tesaříka,“ odvětila vévodkyně, „sotva tam mohl mít ještě nějaké řády. Leda miniaturní, ty vlastně ano.“

„Ano,“ kývla kněžna Metternichová, „ty ano. Miniaturní řády připouští jak protokol lotrinský, tak španělský, ale asi to nepokládal za nutné. Ostatně váš Csiko, vévodkyně, je nenosí též. Vzpomínáte, dámy,“ řekla s pohledem na vévodkyni a paní Colloredo, „jak jsme jednou rokovaly s hraběnkou Wastelli o léčivých bylinkách? Mně se teď dostal do ruky ceník léků, který před třemi sty léty vydala medicínská fakulta v Praze. Lot psího sádla stál šest krejcarů, labutího čtyřiadvacet, vlčího šestadvacet, ale nejdražší bylo sádlo hadí. Stálo tolik, co sádlo z divokého kocoura, šestatřicet krejcarů. Voda z jeleního srdce byla poměrně levná, holt bylo tehdy jelenů v těch našich hvozdech nepoměrně víc, stála tři krejcary jako strouhaný roh jednorožce, vykopaného ze země. Levné bylo i strouhané člověčí temeno, říkali Menschen-Hirnschalen. Naproti tomu člověčí sádlo, říkali Menschen-Schmalz, bylo drahé, šestatřicet krejcarů, jako sádlo hadí a z divokého kocoura…,“ a tím se řeč dostala na jídlo.

„Bylo, vévodkyně, výtečné,“ pravila kněžna Fürstenbergová. „Lukulské hody bych si netroufala říci, ten výraz je příliš slabý,“ podotkla kněžna Lobkovicová. „Byla to hostina,“ dodala kněžna z Liechtensteinu, „jaká se vpisuje do dějin, jako tento celý sváteční a požehnaný den otevření vašeho hotelu. Si vous saviez, comme je suis heureuse,“ a vévodkyně se v duchu usmála. Připomněla si, co se stalo v Ženevě, a řekla:

„Děkuji za vlídná uznání, která mě těší. Je vous fais mille remerciements. Ale, mé dámy, jedno se tu na tabuli nevyskytlo vůbec. Ryby.

Nechtěla jsem připomínat půst, který není,“ podotkla pak se smíchem, „ostatně je sobota, teď vlastně už neděle.“

„Máte pravdu, jakýpak půst,“ zasmála se tlustá hraběnka Grüne a napila se vína, „představte si, vévodkyně, že byste byla řekla, že přejete dobrou chuť hostům japonsky. Itadakimasu,“ a vévodkyně se smíchem odvětila:

„Neřekla jsem to pouze jen proto, drahá, že se nepodávalo žádné japonské jídlo.“

„Cavan muši je velmi dobrá japonská vaječná, kořeněná polévka,“ podotkla mladá, křehká princezna Poniatowska, a vévodkyně pravila:

„Tato polévka dozajista existuje, má drahá, ale jestli se jmenuje čavan muši, ví bůh. Itadakimasu řeknu příště. I to ví jen bůh, jestli se to tak řekne,“ a dámy se smály. „Ale když jsme u toho jídla,“ pravila vévodkyně a napila se griotky, „jako jsem nedala ryby, tak jsem ani nedala flambovat. Je s tím spojena jedna smutná historie v mém mládí na našem francouzském zámku…,“ řekla a myslila na truchlivý předvečer bratrova skonu…, „ale já nedala flambovat kvůli požáru. Ač tu všude visí hasicí přístroje a je tu i východ z nouze, porte de sûreté, Notausgang,“ zasmála se, „přece manipulace s ohněm je manipulace s ohněm. Podle flambování se přijímají vrchní, to je kumšt.“

„A žádná kuchařská kniha to nikoho nenaučí,“ kývla hraběnka Andrássy, „to musí mít člověk v citu. Ti propůjčení číšníci z Imperiálu…“

„Jistě,“ souhlasila vévodkyně, „ti to ovládají perfektně, ale vzpomínám si na jednu večeři u jisté dámy, která flambovala, aby ušetřila, nikoli na koňaku, ale na čistém lihu, a jednou se chtěla svým uměním pochlubit princi Orsinimu a řekla: Mon chèr prince, teď vám ukáži zázrak. A ukázala hrůzu. No jakou,“ řekla, když dámy chtěly vědět, jakou, „když pánev vzplála – flambovala palačinky se zmrzlinou – podobné rajčí peří, jaké mám teď na sobě já, jí chytlo. Musili na ni vylít tři lahve šampaňského, jinak by byla uhořela. Od té doby se té dámě říká pták ohnivák nebo Maître-de-Cuisine.“

„Kriste pane,“ vybuchla kněžna Fürstenberg a napila se vína. „Kriste pane, kdo to jen mohl být? Baronka Szemere?“

„Ale kdež,“ podotkla paní Andrássy a také se napila vína, „pan von Szemere se přece nikdy neoženil kvůli chovu svých světoznámých koní.“

„Paní Erizzo to byla,“ podotkla tlustá paní Grüne.

„Ale kdepak, mé dámy,“ klepla vějířem do stolu markýza de Clermont-Tounerre, „hraběnka Palffy. Ta jednou hořela v Györu. Zažila jsem jednou něco podobného u knížete Radziwilla.“

Za širokými skleněnými dveřmi se náhle objevila Justina a vévodkyně měla dojem, že vrávorá.

„Madame la Duchesse,“ křikla do sálu, až se tam zachvělo chmýří, „ve vinárně hrajou, mon Dieu, právě tam mluvím s náměstkem Kindervatrem a policií. Co naplat, na světě nejlíp hrajou cikáni, un drôle de corps…, a tady nikdo neobchází. Široko daleko není cizí živé duše. Abych se tak brzy jmenovala náměstková nebo madame Farkaš…“

„Poněkud se mi zdá,“ zasmála se vévodkyně, když s úsměvem komornou propustila, „že je trochu opilá. Nu což, je to výjimečné. Já, dámy, nejsem a nikdy jsem nebyla pojištěna proti ohni. Dokonce ani na svém neukirchenském panství…,“ a v duchu si myslila s úsměvem na rtech: „Ač mi Knefflův přízrak podpálením dvora vyhrožoval,“ a krásná hraběnka Kytty Schönbornová, která tu seděla vedle dcery kněžny Matternichové, jemně řekla:

„Průběh opravdu poklidný. Pan policejní prezident je příliš pečlivý a svědomitý pán. Je zvykem dávat k vídeňským řízkům citron na pokapání,“ podotkla jemně, „to je náš zvyk a tak se to dělá v celém světě. Nic proti tomu, kdo má rád řízek s citronem, nechť. Ale nutit k tomu hosta,“ usmála se, „nelze.“

„Ano,“ přisvědčila vévodkyně, „někomu citron na vídeňském řízku bere chuť toho řízku. Musím se přiznat, že i mně. Nikdy si na řízek nedávám citron.“

„Obdivné je, jak pracujete s kořením,“ řekla kněžna Lobkovicová, „c’est incroyable. Kuchařka od Clam-Gallasů byla sice splendid, ale ve snaze, aby byl pokrm co nejpestřejší, kořenila ho spoustou druhů, aniž je vzájemně dózovala, takže jedno koření přeráželo druhé a chuť si vůbec nepřišla na své.“

„Tak jakápak splendid,“ pravila hraběnka Andrássy. „Jako žádná kuchařská kniha nenaučí flambovat, tak nenaučí ani zacházet s kořením. I to musí mít člověk v citu.“

„A stejně, jako se tu nevyskytly ryby a nic, co by se bylo flambovalo, tak se tu nevyskytly ani ústřice,“ prohodila vévodkyně, „v září se ústřice nemají jíst. Nejsou dost vykrmené. V říjnu je lze pouze ochutnávat, jen díky tomu, že je železnice přivážejí čerstvé. Jejich jed je, dámy,“ usmála se vlídně, „velice prudký.“

Paní Colloredo pak připomněla Betty Barbellovou a vévodkyně musila vyprávět, jak k ní přišla.

„Je u mě teprv pár měsíců, ale už mně velice prospěla,“ řekla, „dokonce i s jedním nábytkem… Pak také pronikla do kuchyní bavorského dvora… Nikdy neměnila místo, jedině tehdy, že její panstvo vymřelo.“

Vtom stanul před skleněnými dveřmi půvabný vévoda Louis René de Gramont s cigaretou v dlouhé špičce a zvědavě pohlédl dovnitř. Všichni si toho všimli a vévodkyně na něho ihned mávla.

„Pojďte, drahoušku, mezi nás, vy smíte,“ a vévoda vstoupil, rozkošně se uklonil a usedl.

„Kde máte Potockého?“ zeptala se Pavlína Metternichová.

„Rozmlouvá s muzikanty, Jasnosti,“ usmál se cudně, „bylo by mu totiž milé, kdyby mohli někdy zahrát i u něho. Ale než se obrátí na vás, Jasnosti,“ usmál se na vévodkyni, „chce se pro případ vašeho svolení ujistit, že by přišli…“

„To víte, že smí a přijdou,“ odvětila vévodkyně téměř něžně, „poslužte si vším, co tu je. Likéry, vína, koňak, ovoce, zvlášť dobré jsou tyto medové koláčky z datlí, sypané pepřem…,“ a vybídla i dámy, aby jedly a pily. Ale mnohé z nich pily i bez této laskavé výzvy.

„Hochu,“ zaráčkovala stará kněžna Windischgrätzová s brilianty ve vlasech, a řekla to bezmála tak něžně jako vévodkyně, „vy nám moc dlužíte. Vous êtes inexcusable. Musíte nám podrobně vyprávět o svém sídle na Capri…,“ a vévodkyně náhle řekla:

„A kde je, mé dámy, paní Gomezzi a její švagrová Mattencloit?“

Chtěla ještě něco dodat, ale Louis-René řekl:

„Viděl jsem je, dámy, před chvilkou. Sedí u studeného bufetu s baronkou Walterskirchenovou, jedí amoletu alla confittura a pijí likérový koktejl. Snad se jim i trochu,“ dodal omluvně a tiše, „točí hlava.“

„Bodejť,“ podotkla kněžna Liechtensteinová, „začínaly brzy. Už když jim ten skvělý kouzelník dal ochutnat víno,“ a vévodkyně upila griotky a pravila:

„Sûrement, jistě. Dámy jsou velmi vzdělané. Mají však jednu velmi pozoruhodnou vlastnost. Že rády citují a pak mluví samy, a člověk neví, co je z nich a co citát. Zvláště když mluví o těch svých oblíbených jeskyních a citují Platóna. Připadá mi to od nich velmi moudré. Mluví jako Perské listy Charlese de Montesquieua.“

Dámy se smály, zdvihly číše a kněžna Windischgrätzová si zapálila novou dýmku. Pak všechny s hrůzou zjistily, že se vévodkyně zděsila.

Vévodkyně se zděsila a v úděsu si sáhla na svůj náhrdelník z diamantů.

„Hrozné,“ vydychla, „drahoušku, nalijte mi, smím-li prosit,“ řekla úpěnlivě mladému vévodovi z Capri, „nalijte mi kapku toho Orvietto secco, dámy! Kde je, probůh, baronka von… Splüttenberg?“

V sálu v barevných světlech a východních vůních nastal zmatek.

„Asi už odjela domů, drahá,“ zaráčkovala paní Colloredo.

„Pas possible, ma chère, comtesse,“ odvětila vévodkyně rozhodně, „vyloučeno. Baronka Splüttenberg odejet nemohla, protože má v šatně kabát a svůj kočár v parku. Ledaže by utíkala k Vídni ve své žluté róbě. Rozhodně tu je, ale kde! Aby se jí tak něco stalo!“

„No právě,“ zasmála se markýza de Clermont, „také začínala brzy, ochutávkou kouzelníka.“

„A také už omdlela,“ zasmála se hraběnka von Grüne.

„Snad se jí nic nestalo,“ tiše se usmála křehká princezna Poniatowska.

„No, milé dámy, nevím,“ zavrtěla vévodkyně hlavou a upila Orvietta, „nevím. Vůbec nevím, co… si mám myslit. Ale baronka mi dnes připadala poněkud podivně. Um Gott, vypadala přece vždycky tak krásně a duchaplnost byla odjakživa její silnou stránkou. Ale dnes vyhlížela poněkud neblaze, jestli se nemýlím, ale asi se mýlím, jistě se mýlím, mám totiž za to, že mi v poslední době nějak slábne zrak. Slábne zrak,“ usmála se.

„Neslábne vám zrak, madame,“ odvětila hraběnka Andrássy a napila se vína, „vypadá zle.“

„Zle?“ zdvihla zrak choť francouzského vyslance. „Špatně!“

„Špatně?“ vybuchla paní von Grüne a upila koňaku. „Příšerně!“

„Snad je trochu chorá,“ podotkla jemně a omluvně krásná Kytty Schönbornová.

„Je-li tomu vskutku tak, mé dámy,“ řekla vévodkyně, „pak tuším, co se za tím skrývá,“ a když dámy naléhaly zvědět, co za tím je, vévodkyně smutně pravila:

„Jistě stará dáma z Univerzitní ulice baronce doporučila jistou novou kuchařku, která krmí dámy pouze jen v poledne, když se na kostelních věžích rozeznějí zvony. Neskýtá jim ničeho než piškot s douškem mléka. Dáma se žel bohu zmýlila a nešťastná paní von Splüttenberg kuchařku vzala. Mám za to, že baronce Splüttenberg je poněkud – tak říkajíc – špatně. Soudím tak nejen podle toho, že neodjela, nýbrž i podle toho, že ji nespatřuji ani v restauraci ani ve vinárně, nepotkala jsem ji ani na terase, dozajista ani v zimní zahradě a ani v hale.“

„Zcela jistě jste ji tu někde potkala, ale přehlédla jste ji, protože vypadá jako duch,“ odvětila kněžna Liechtensteinová.

„Kdybych ji byla potkala, nebyla bych si toho všimla, máte pravdu, je jako duch. Protože jsem si však všimla, že jsem ji nepotkala, nepotkala jsem ji opravdu.“

„A kde tedy jen je?“ řekla starostlivě kněžna Fürstenberg.

„Možná, že sedí pod trůnem božím,“ zasmála se tlustá hraběnka von Grüne.

„Ráda bych se, dámy,“ pravila kněžna Metternichová, jako by odváděla řeč, „ráda bych se zeptala naší vzácné hostitelky, zda dopoví hostům svůj projev…“

„Ach, myslíte ty souvislosti,“ usmála se vévodkyně „myslím, drahá kněžno, že je na taková sdělení již velmi pozdě. Mnozí se již poroučeli a na vážné věci snad není již příhodná chvíle.“

„Avšak ta proroctví, aspoň ta byste nám snad mohla sdělit,“ řekla křehká princezna Poniatowska, „ty věštby…,“ a k ní se přidala i Kytty Schönbornová a dcera kněžny Metternichové. A vévodkyně řekla:

„Dámy, věštby pro příští století jsou hodny velké pozornosti, ale jsou i neblahé. Bude to století elektřiny, budou aeroplány, ale vzducholodi se zcela nezavrhnou, protože se přijde na to, že jejich provoz je laciný a spolehlivý, přijdou nepředstavitelné rakety, kterými se bude létat na Měsíc a planety, lidé začnou stavět ve vesmíru takové umělé ostrovy, na nichž zbudují města a továrny, automobily budou jezdit i dvě stě kilometrů za hodinu, budou vznikat umělé přístroje a umělí lidé, rozvinou se biografy jako živé, herci v nich budou mluvit, lidé je uvidí i doma ve svých zvláštních aparátech, ale vzduch a moře budou čím dál nečistější. V zimě budou parna, v létě mrznout a padat sníh, přijdou povodně a obrovské otřesy země a také zřejmě… strašlivé války. Lidé se budou musit rozhodnout, jak jsem již podotkla v řeči, protože bude hrozit konec světa. Ale toho se my nedožijeme. My se dožijeme pouze jen některých předzvěstí.“ A pravila:

„Alles kann eher zu Ende sein, als wir denken. Vše může skončit dřív, než si myslíme,“ a v duchu si pomyslila, aniž by to byla dala v nejmenším najevo: „Vše může skončit dřív, než si myslíme, jako, žel, toto naše mocnářství… Nerada bych,“ řekla nahlas, „aby po nás přišla potopa. Výčet toho všeho by nám zabral náš vzácný čas a snad by nám přivodil i bezesnou noc. Dámy, shodněme se na tom, že až někdy jindy, a udělejme za tím prozatím tečku. Tahle řeč, že jsme fast am Rande des Untergangs, téměř na pokraji zániku, by nebyla teď pro nás dostatečně zdravá.“

„Zdravá,“ kývla hraběnka Andrássy, ač zřejmě velice nerada, a vévodkyně si všimla, že velice nerady jsou i dámy jiné, i mladý Louis-René, a že je třeba tuto neblahou chvíli jejich bezuzdné zvědavosti rychle překonat. Naštěstí jí přišla nečekaná pomoc, takže sama nemusila ani promluvit. Kněžna Liechtensteinová totiž pravila:

„Ano. Zdraví je důležité a je třeba se o ně starat. Že dáma nejde k zubního doktoru,“ řekla a zřejmě mínila baronku Walterskirchenovou s vadným horním chrupem, „že nejde? Vždyť by jí na ta prázdná místa zasadil zlato…,“ a na to řekla paní Colloredo ráčkujíc:

„Dámy. Znám ve Vídni jednoho výtečného zubního doktora. Ordinuje u radnice a má slovenské křestní jméno. Jmenuje se doktor Zdenek Weiss a je původem z Čech. Už jednou jsem u něho byla, což vy, ma chère,“ pohlédla k vévodkyni, „ani nevíte. Posílat tam však baronku by bylo poněkud trapné.“

„Je to chvályhodné, co říkáte,“ kývla vévodkyně – vše už zas bylo v pořádku, „ale baronce Walterskirchenové by nepomohl ani on. Protože by k žádnému zubnímu doktoru nešla.“ A dodala: „Mám za to, že ani na něj nemá. Jsou na tom bídně.“

„Mais non,“ řekla choť francouzského vyslance, a vzala si koláček, „to přece ne. Šperky přece ještě má, aby měla na zlato.“

„Rozhodně by však měla jít k doktoru paní von Splüttenberg, že se k ní vracím“ zasmála se kněžna Fürstenbergová, a vévodkyně kývla.

„Ano,“ usmála se „ta šperky má a myslím nesmírně vzácné, když si je obléká s tak výtečným vkusem. Ale co je u ní vzácné obzvlášť, je to, že těm šperkům i výtečně rozumí…,“ a s milým úsměvem pravila:

„Jistá dáma jednou u čínského pána ve Schreyvogel řekla: ‚To je překrásná bemberská perla, ta bude jistě přinejmenším šest set let stará.‘“

„Prosím vás, na mne jde závrať,“ zvolala markýza de Clermont a upila koňaku, „prosím vás, to přece neřekla! Vždyť bemberské perly nemohou být než barokní!“ a vévodkyně pravila:

„Ano. Buď to dáma nevěděla, anebo měla za to, že baroko tu bylo už ve století čtrnáctém. ‚To nebylo, madame v té době ještě ani na Marsu,‘ řekl jí tam jeden jistý astronom a víte, co ona na to?

Markýzo,“ vévodkyně prosebně pohlédla na paní de Clermont, „probůh, auriez-vous cette bonté, vemte si laskavě do ruky vějíř, ať ho hrůzou můžete upustit…, dáma řekla: ‚Já nemyslila bemberské, ale z džungle barbarské!‘“

„Dvorní opera dostává nového skvělého šéfa, pana Gustava Mahlera,“ podotkla stará kněžna Metternichová, „začne asi s Richardem Straussem.“

„Nu což,“ řekla vévodkyně, když dámy ustaly ve smíchu, „nu což. Přechodnost postavení jejího rodu, mé dámy, se projevuje v tom, kterak nemožně ta paní používá přechodníků,“ a když zmlkla, zvolala hraběnka von Grüne!

„Racontez.“

„Nuže,“ kývla vévodkyně, „když tato dáma vyprávěla v jistém vídeňském salonu o té politováníhodné události v Mayerlingu, řekla o knížeti Salmovi, ,ayant été!ʻ“

„Bože,“ zhrozila se kněžna Liechtensteinová, „musím si vzít, abych nezemřela, tuto kandovanou datli.“

Když utichl smích, vévodkyně smutně potřásla hlavou a řekla:

„Mé dámy, copak to. Život nám přinášel hrůzy mnohem horší. Nechtějte slyšet o přesolené sauce d’Angoulême. Ostatně, já bych to ani nikdy neříkala, protože by to bylo nad mé síly…,“ a když pak dámy vznesly rozhodný protest, vévodkyně pokrčila rameny.

„Nuže, co dělat. J’y consens. Ale vás prosím,“ řekla křehounké princezně Poniatowské, „abyste se obrnila a byla statečná. A vás, markýzo, vemte si, prosím vás snažně, znovu vějíř do ruky. Nuže, omáčka byla přesolená, ale vy netušíte, jak to ta jistá dáma komentovala…“

„Řekla snad, že je to angoulémská omáčka ‚trop salée‘?“ zeptala se tiše Kytty Schönbornová.

„Kdyby,“ zasmála se vévodkyně.

„Probůh,“ řekla kněžna Lobkovicová, „snad neřekla, že je ten pokrm ‚un peu‘?“ ale vévodkyně zavrtěla hlavou.

„Tak se snad vzmohla, že řekla ‚o lala‘,“ vybuchla smíchem paní von Grüne a napila se koňaku.

„Tak tedy řekla,“ potřásla něžně hlavou princezna Poniatowska, „‚regardons‘? Nebo ‚voyons‘?“

„Ani to ne,“ usmála se vévodkyně a napila se griotky, „co bych vás, milé dámy, napínala. Dáma neřekla ani ‚trop salée‘ ani ‚un peu‘, ba ani ‚plus que beaucoup‘, ba dokonce ani ‚plus que possible‘, nýbrž řekla, co se týkalo té sole omáčky…, ale, dámy, čistě mezi námi, c’est en catimini…, řekla ‚tiens…‘ a že je ta omáčka ‚zu viel‘. A snad chtěla ještě něco v té jídelně dodat, ale už nemohla. Neboť dámy omdlely.“

„Kriste pane, je to neštěstí,“ povzdychla paní Andrássy, když konečně ztichl smích a dámy se osvěžily koňakem a vínem, „est-ce possible? Mluvíte, madame, o hrůzách příštího století, ale já si myslím, že už větší než je tato s tou d’Angoulême přijít nemůže.“

„Nemůže přijít jen proto, má drahá,“ mávla k ní markýza de Clermont vějířem, „že ona dáma bude už v té době v Pánu,“ a napila se Martellu.

„Koňak či whisky,“ usmála se paní Colloredo s pohledem na Martell, „jsou dobré s netopýří krví. Četla jsem kdesi, na dlouhověkost.“

„V tom případě ji musí pít paní Gomezzi a Mattencloit,“ usmála se vlídně vévodkyně, „teď už tedy chápu, proč mají tak rády jeskyně,“ a kněžna Liechtensteinová řekla:

„Z korbelů,“ a kněžna Windischgrätzová s dýmkou řekla:

„Copak jen z korbelů, ale denně už aspoň půl století…,“ a pak řeč přešla na domácí zvířenu, na psy, kočky, kočice a kanárky, a na horkou italskou pizzu a na koláčky a dort z punče, a na hraběnku Goronini z Neapole, na markýzu Montecatini s podivem ze Štýrska a mladou kněžnu Esterházy, na svobodnou paní von Trostburg a na baronku Dolfin, neteř bývalého arcibiskupa vídeňského Eduarda Milde.

„Poslyšte,“ usmála se choť francouzského vyslance a ukázala na zeď, „a jaké je toto překrásné zrcadlo v tom křehoučkém porcelánovém rámu,“ a vévodkyně pravila:

„To je čínské. Zrcadla třeba věrně ošetřovat a hluboce si jich vážit, neboť rozmnožují, zvětšují a obrážejí nekonečno. Nikdy je nemáme kupovat z marnivosti a pýchy, neboť pak by byla hříšnými zplodinami ďábla. Nikdy nemáme před nimi vysedávat delší dobu, aniž by v pokoji s námi nedlela ještě nějaká jiná osoba. A nikdy na nich nemáme šetřit, neboť penězi si kupujeme jejich větší dlouhověkost, jako si ji ty jisté dvě dámy vykupují netopýří krví… Vím to od jednoho učence, jemně to sdělil jeho mistr, než ho vzal pánbůh na nebesa. Ale víte, co je mi velice divné,“ podotkla ještě, „jako se tu nevyskytly ústřice a ryby, tak se tu nevyskytly ani lorňony. Ani jedna ze zdejších vzácných dam neužívá lorňonu, a to je dosti zvláštní. Baronka von Splüttenberg si ho sice před léty ráda přikládala k zraku, když mluvila o svých zážitcích ze švýcarských pastvin, ale od té doby, co jí spadl do kašny di Trevi v Římě, je její pozdvižená ruka prázdná.

Dámy,“ povstala pak vévodkyně z křesla, vykládaného ebenem, perletí a stříbrem, když byla druhá hodina noční a večer se teď skutečně chýlil ku konci, už i páni z vinárny chodili nahoru, už šel i čínský pán a kapitán Schwickert, „dámy, dovolte mi na závěr milého, sladkého večera říci pár slov. Dnes v půl jedné odpoledne, vlastně již včera, došlo u Ženevského jezera k velkému neštěstí. Byla tam zavražděna císařovna Alžběta. Bylo třeba to zde před několika hodinami zamlčet a mě jímá hrůza nejen z této strašné tragédie, ale že žel k ní došlo právě dnes, kdy jsem otvírala hotel.“

*

Když vévodčin kočár o třetí hodině ranní projížděl prvními ulicemi za Dunajem, třídou korunního prince Rudolfa k Pratersternu, kolem Městských sadů, které teď spěly k podzimu, a Schwarzenbergovým náměstím na Rennweg, město bylo ještě v přítmí pouličních lamp, bylo však už možno rozeznat na mnoha domech černé prapory. V kočáru, propůjčeném kněžnou Metternichovou, jela Justina s rozevlátou hlavou jako divožnice, svůj slaměný klobouk s květinami tiskla na klíně, a jel s ní komorník Uhrmacher, Stockalp a starší kuchařka rennwegská. Vévodkyně seděla v kočáru prvním s Pummelem a vedle ní Adalbert a Louis. Zprvu se chvíli zamýšlela nad černým suknem, které musil ještě v noci zajistit aspernský náměstek pro hotel a domovní správce na Rennwegu vyvěsit na dům, chvíli přemýšlela o celém tom večeru a zdařilém Spectaculu, a chvíli přemítala o Adalbertu. Když ji její bratranec vyzval, ať si, co slyšela od paní Barbell, srovná v hlavě, poslechla ho rychle, avšak přece jen zrnko jí zůstalo nejasné. „Jsme zatíženi nejasnostmi,“ myslila si, když míjeli sochu maršála Schwarzenberga, „i tato říše, která snad vždy hleděla být poslušná příkazů božích, ale zřejmě se jí to vždy nedařilo. Avšak…, teď je tu Adalbert a můj zvěčnělý strýc, jehož jsem generální dědičkou. Nejen že dnes nebudeme obědvat, ale budeme i spát. Jediné, co je na mně, je ještě pár slov promluvit s Bertem a Louisem a dát na dům černý prapor.“ Nemohla vědět, že v druhém kočáře Justina nadšeně promlouvá o panu Kindervaterovi a cikánech pana Globerrottra, že opakuje, že by se od hodiny mohla provdat za všechny, a jedině nové, co přidává, je, kdyby neměla dost soudný rozum.

Než doma ulehli ku spánku, řekl sestřenici Adalbert v přítomnosti Louise v rokokovém salonu s překrásným výhledem na Belveder – okna salonu nebyla zatažena záclonami a v tomto pozdním čase se zdálo, jako by ještě na jeho střeše lpěly paprsky úplňku, který právě této noci nastal, ale již ho nebylo vidět – „Sofie! S tím muzeem jsi to nedomyslila. Vezmou si poučení z dějin příští lidé, ale že by se pro ně obraceli ausgerechnet na nás? Mohou si brát poučení, ale právě z nás? Prosím,“ pokrčil rameny jako přípustník, který chce být spravedlivým, „je toho dost, co by mohli obdivovat, ale to patří kulturní historii. Umělecký salon kněžny Metternichové, zámky našich panstev od doby baroka, tyto kulturní věci zřejmě přetrvají. Ale my, jedinci? Prosím tě, Sofie, kdo bude mít zájem brát si poučení z prince Hohenzollerna nebo z baronky von Splüttenberg? Leda to, aby si nebral pod střechu bláznivou kuchařku,“ řekl Adalbert z Rottersteinu a vévodkyně měla dojem, že se cítí jaksi nesvůj. Pak pravil:

„Sama tvrdíš, bude jiná doba, jiní lidé, budou mít jiné starosti a zájmy, atak proč by se učili právě z nás? Ani po nás nevzdychnou. Ani nebudou vědět, že jsme žili. Kdo, prosím tě, Sofie,“ řekl, „nás bude znát? Ani ty si nevzpomeneš na své předky, a to byli tví vlastní předci! Tví příbuzní, tví pokrevníci. A oni v příštím století těch závratných vynálezů se zrovna rozpomenou na nás, cizí? To muzeum, Sofie, jsi nedomyslila.“ A vévodkyně s pohledem k odkrytému oknu řekla:

„Je již velmi pozdě. Il est tard. Bude šlechetné, abychom ulehli k spánku. Ale ty, Bert, snad doopravdy nevíš, jak mi mluvíš z duše. Nikdy jsem netvrdila a netvrdím opak. Myslím to jinak, Bert, a nechápeš to, jako to zřejmě nechápal nikdo. Vskutku jsem se asi nevyjadřovala přesně…,“ a pohlédla teď i na svého nevlastního bratrance Louise.

„Pochopil jsem, že se lidé mění pomalu, ale v něčem jsou stejní,“ podotkl Adalbert, „lhostejnost k bližním, nečitelnost, sobectví, nespravedlnost, záště, mstivosti a zákeřnosti, to ti potvrzuji. Ostatně, četla jsi můj dopis. Je mi z toho nanic. Opravdu bych nejradši žil někde na Kamčatce a viděl jen tuleně a soby.“

„Ale to přeháníš,“ odvětila vévodkyně mírně a Adalbert jen mávl rukou.

„Ale máš pravdu,“ řekl pak suše. „Jestli to tvé muzeum bude svědectvím naší doby, pak už i tak to bude muzeum smrti.“

„Přechodnosti, dočasnosti a marnosti,“ namítla vévodkyně, „ne pouze jen smrti,“ a Adalbert mávl, jako by odháněl mouchu.

„Muzeum smrti to bude,“ řekl, „jsme na konci cesty, Sofie! Dál už nevede. My se již můžeme pouze jen vracet!“

„Ale probůh, Bert, ano. Ano. Kolik let na to myslím, kolik let se tím zaobírám, vždyť mě přesvědčuješ úplně zbytečně. Ale vidíš to příliš jednostranně.“

„Carissima,“ zhoupl se Louis v loktech s obočím zdviženým a vypadal jako prokurátor z Flers, „viděl jsem v Aspern majitele pohřebního ústavu, když obdivoval portrét té žebrácky, který jste tam pověsila na zeď v místě, kde by leda byl měl viset obraz císařův. Slyšel jsem ho později na terase, pod jedním červeným lampionem při pizze, jak mluvil o té ženě, a bylo zřejmo, že s žebračkami cítí snad víc než s celou společností, ač to jinak nepřiznává, protože je kšeftsman a myslí na pohřby lepších lidí, ano, jejich smrt je jeho chléb. Stvořila jste Zahrady z Tisíce a jedné noci, Spectacle magnifique, ale toužíte krom toho muzea vystavět, ať mě bůh netrestá, že se k tomu opětovně vracím, ty domy pro chudé a sirotky, protože vás pronásleduje strach z chudoby, ledaže se v tomto složitém bodě mýlím. Jenže ten úmysl máte, aniž znáte. Co vy, Sofie, víte o žebračkách, co víte o bídě? To vše jsou jen vaše představy, vyčtené z knih a sladkobolně promíšené vaším přesvědčením o pomíjejícnosti a marnosti pozemských věcí. Dotkla jste se toho, co se nazývá zkušenost, v níž si právě věda našeho století tak libuje, jinak by nemohly být železnice, telefony, ba ani ty selbstry, ale tu zkušenost právě vy nemáte. Nikdy jste nezjistila pravý stav chudoby a nouze v této zemi. Nemusí být tak velká, jak se na jedné straně tváří a na druhé straně zas popírají vaše dámy, když pořádají dobročinné akce a cpou lidem za klopy umělé květinky, ale stejně tak může být ta bída i velká, jak ukazuje ta vaše Barbara, žijící z odpadků. Vy to vůbec nemůžete posoudit. To chce, ma chère, osobní zkušenost. Nikdy jste mezi těmi lidmi nežila, nikdy jste to neviděla na vlastní oči, nikdy jste to neprožila na vlastní kůži, takže stále jen básníte a sníte. Nedotahujete věci k jejich pravým koncům. Je to všechno, co myslíte a činíte, poněkud mlhavé a vágní jako tomu odjakživa bylo u všech romantiků, ať mě bůh netrestá, že se opakuji znovu. Proč máte zamlžené oči? Proto, že nakonec vždy ve svých idylkách a stihomamech utečete kamsi jinam… no prosím, je vous prie,“ Louis pokrčil rameny, „možná, že je to naopak, že tam utíkáte, protože máte zamlžené oči, ale v každém případě, Sofie, v každém případě… Vy jste vlastně žena, která je věčně na útěku.“

„Myslila jsem nato, Bert, co mi Frau Barbell o Mnichovu a Nymphenburgu řekla,“ odvrátila vévodkyně zrak od žlutého přísvitu v okně, „je mi jasné vše. Nicméně jistá drobná souvislost se strýcem mi přece jen uniká.“

„Uniká vám, jako vašim hostům souvislost hotelu s vaší neskončenou řečí“, odvětil Louis, zatímco Adalbert mlčel, a vévodkyně měla stále ten pocit, že je jaksi nesvůj, „jenže co jste nedořekla jim, nedopovídáte ani sama sobě. Právě o tom mluvím. Vy jste, ma chère cousine, jako Nedokončená symfonie Franze Schuberta, jestli to znáte… Žijete napůl v hrůzách a napůl v okouzlení přeludů, ať mi bůh promine, že se opakuji potřetí. Žijete v zajetí čínské zdi. Čtete krásné knihy, nadchnete se vzácným obrazem, ale temné a matné přízraky vás navštěvují a chodíte po žhavém uhlí. Proto prcháte, ale mně se zdá,“ vévoda Le Guynac-Delamore se teď dost hlučně zasmál, „že i proto vytýkáte psychiatrům, že jsou vedle, když vykládají různé chorobné vidiny svých pacientů mozkem vědy,“ a Louis vydychl, jako činí člověk po práci v lomu, a pak řekl:

„Csiko nemiluje války jako vy a já. Padlo v nich příliš mnoho lidí, řekl jsem již jednou, a maršálek Radecký, jakkoli byl velký lidumilný člověk, vedl válku proti národu, který přepadl. To je už jedno, zda proto, aby tam potlačil protirakouskou revoluci, nebo upevnil rakouskou nadvládu, fakt je, že ho Italové nechtěli. Vy ho na jedné straně ovšem ctíte a nechci říkat, že neprávem, my také ctíme Bonaparta, který zničil půl Ruska pro nic za nic, není nic lehčího, než si najít nějaký morální důvod pro svá mocenská šílenství. Vy v žádném z těch svých dvou světů nežijete důsledně. Zatímco ve všem ostatním jste po svých předcích ze strany otce, v útěku před sebou samou jste věrná dcera rodu po matce rakouské. Jestliže snad tajně píšete i nějaké… básně…, jakožto doufám, že ne…, možná, že uspějete. Jak pravili v renesanci: Každý talent je ve svém jádru…, ogni talento matto… Jedině, co mnou dnes otřáslo, byla ta zpráva o Alžbětě.“

„Ano,“ myslila si vévodkyně, „teď to řekl znovu a nejjasněji. Sílím,“ a znovu pohlédla k oknu, za nímž, odkrytém, byla v dálce jakoby stopa žluté záře.

„Sofie,“ řekl Adalbert, „mě trochu pobolívá žaludek. Jsou to žaludeční šťávy z bílých vín z Aspern…, snad tu máš kapku piva…,“ a vévodkyně pochopila, proč je Bert nesvůj, a zavolala komorníka, jenž ještě vartoval, aby přišel s lahví.

„Bert,“ řekla vévodkyně, jak nejvlídněji mohla, a hleděla k oknu, „prohlásil jsi sice jasně, že už nechceš o Bavorsku slyšet a děláš tečku. Ale přece ještě jednou a naposled…,“ a Adalbert z Rottersteinu povzdychl a zavrtěl hlavou.

„Bože, Sofie, což vskutku nechápeš? Předobrý strýc se dozvěděl o prvním případu v hospodě až po dvou létech, když vyšlo najevo mé inkognito. Když pak později chystali komplot, ty intriky proti Ludvíkovi, příbuzenstvo už nelenilo a důvěrně se na něho obrátilo. Nerozpakovali se pronést domněnku, že za hýřivostí oběti jsem já… prosím tě, kolik let mi tehdy bylo… a snad už ti, proboha, nemusím říkat, jak to strýc spolkl.“ V té chvíli přinesl Uhrmacher pivo a navíc láhev vína, Adalbert si rychle nalil a sotva zapadly dveře, zvolal:

„Sofie, ty snad nechápeš vychytralost strůjců. Byli natolik chytří, aby obvinění proti mně nepřetáhli. Pak by přece bylo stačilo, aby se mě zbavili, a bylo vše v pořádku. Zbav se psa, a je to. Ale to právě oni nechtěli. To by bylo pohřbilo jejich plány. Oni se nepotřebovali zbavit mě, ale oběti, a nepotřebovali, aby bylo vše v pořádku, ale naopak, a nazvali můj údajně temný vliv na krále neuvěřitelně vybroušeným slovem, hodným jen královské rodiny: pouze jakýmsi podnětem. Es ist das nur ein solcher Anlass, řekli, a strýc? Sám si musil pořídit v Mnichově své špehy, to víš, dveře tajemství se zlatem zavírají, ale i otvírají, on vlastně ani na mně…,“ Adalbert se napil a zasmál, „nešetřil. Nikdy mi sice nedal na památku ani zlatku, ale zato jich spousty vydal na mé špehování. Rod měl psa a strýc byl rád, nenáviděl mě od dětství. Opakuji. Je mi zle. Stejně jako z Wiener Neustadtu, kde žiji. Stejně jako z celého dnešního světa. Jsme vskutku am Rande des Untergangs, ale Jedem das seineʼ. Každému své…,“ a znovu se napil.

„A teď už doopravdy ani slova více, dnes ani nikdy. Ať Bůh dá naší době a knížeti Leuchtenberg v Millstattu věčný mír.“

„Má to být i muzeum života, podotkla jsem přece, že život má i svůj smysl, já v tomto odporovala dokonce už tenkrát i našemu Viktorovi, byť vše ostatní jsem uznávala. A zda jsem neřekla na závěr ve Spectaculu také pár slov o tom? Vskutku smysl našeho života na hřbitovech nekončí. Ale o čem vy, mon cher Louis,“ pohlédla na bratrance z Francie, „tak rád přemítáte, nuže, četla jsem jednou, že většina lidí do pětatřiceti let vidí smysl života v tom, aby byli šťastni, nad pětatřicet pak většinou v péči o rodinu a děti. Takže život toho, kdo nebyl šťastný a nikdy neměl rodinu, nikdy neměl ani smysl? Jak se, říkám-li to správně, hazarduje s pojmy! Když znalci muzeí mluví o exponátech, nuže, neřekla jsem, jakým sálem chci to muzeum zakončit. Bude v něm nápis, vyšitý pávím brkem, jakým se vyšívají kroje: ‚Návštěvníkům mnoho úspěchů a životního štěstí‘.“

„To nebude mít účel,“ zasmál se Adalbert a napil se piva, „to naopak. Po tom všem, co tam ti lidé spatří, to budou mít za provokaci. Za bohapustý výsměch.“

„Vtom sále bude i opona se zlatým sluncem,“ řekla vévodkyně, aniž hnula brvou, „a na prostém stolku váza s kyticí růží!“

„Tedy neuvěřitelná hloupost,“ zasmál se Louis, „musím si nalít ještě kapku vína, abych se uchoval zdráv. No ale co. Máte své představy a vize, máte svou hlavu, možná, že v něčem se drápkem chudák ptáček chytne. Ale svému osudu nikdo nějakými nápisy a kyticemi růží neuteče,“ a dodal, „ba ani vzducholodí. Kde jste sebrala ta proroctví o tom příštím století, která neznám?“ zeptal se. „To je z hlavy toho mandarína?“ a vévodkyně si myslila: „V muzeu musím vystavit i dopis hajného Kneffla o konci naší epochy. Štěstí, že je na něm datum. Jeho věrohodnost nikdo nepopře ani za sto let, a i on bude svědectvím.“

„Láskyplné pochopení lidských slabostí, nic vyššího neznám,“ Adalbert se znovu napil, „místo toho samá lež a přetvářka,“ a vévodkyně viděla, že je již dost opilý. „Co naplat,“ myslila si s pohledem k oknu, „co říká, může být pravda. Ale v jedné věci ji měl strýc. Že vskutku prohýřil svůj majetek, vilu u Schönbrunnu a další. Anebo…, že by ho byl neprohýřil, ale prostě… pozbyl? Ztratil…?“ vévodkyně v duchu zakroutila hlavou a mlčela.

„Prý jste dost na ten hotel spěchala,“ řekl Louis, „to jste chtěla, aby byl hotov právě k dnešku?“

„Jistě že ne právě k dnešku,“ odvětila vévodkyně, „ale brzy. K velkému datu, které je před námi. K té změně století. Za šestnáct měsíců, 31. prosince 1899 se tam důstojně rozloučíme se stoletím devatenáctým a vstoupíme – byť trochu nepřesně – do onoho dvacátého. Tato událost bude jednou zachycena v tamním muzeu dočasnosti, pomíjejícnosti a marnosti. Chcete-li, jako jedna předzvěst konce,“ a Louis řekl:

„Kdybyste to tam zřídila za sto let, mohli byste tam slavit dokonce vstup do nového tisíciletí. Představte si to pak. Jeden den budete psát u data jednotku, jaká se psala celých tisíc let, a tři devítky. A druhý den, až vás vzbudí slunce, budete psát na začátku dvojku a tři nuly. Ale to už bude dávno jiná doba, jak říkáte, a ten Aspern, pokud tam ještě bude, bude také vypadat úplně jinak než dnes, možná, že tam už nikde nebude ani památky po někdejší bitvě, že tam nebude ani ta socha vašeho rakouského pěšáka… Sofie,“ řekl poněkud omluvně a vstal, přistoupil k oknu, za nímž byla stále ještě tma, ale na střeše vzdáleného protějšího zámku jako by stopa luny, „vše v pořádku. Vous pouvez être sûre… mais…, umění moudrých, znáte ten výrok, je ukončiti krásně. Jenže vy ještě nekončíte. Tudíž se modlím k pánu Bohu, aby vás uchránil od dalších nových nápadů. Modlím se, aby vás nepojal nějaký nový nápad.“

„Přesnou chudobu a bídu doopravdy neznám,“ kývla vévodkyně, „máte pravdu, Louisi, to chce poznat na vlastní oči,“ a náhle i ona vstala, přistoupila k oknu a napadl jí Viktor. „Bože,“ myslila si, „zda něco podobného nechtěl i on? Když jako jinoch chodíval do okolí zámku a pátral, jenže se, chudák, nic nedozvěděl, protože chodil se psem a každý vesničan ho poznal a smekal. Ano, byl by se musil maskovat, byl by musil chodit v přestrojení,“ a zatím Louis u okna řekl:

„Prý jste se, Sofie, ptala správce, zda v okolí Aspern rostou lanýže, což jste učinila dobře. Je puis vous assurer. Lanýže na stole jsou vždy vítanou pochoutkou.“

„Ano, jak úžasná podoba,“ myslila si vévodkyně s pohledem na Belveder, „jaká to podoba byla mezi tou sochou žebrácky, kterou má pan Globetrotter v keřích na tom svém zaskleném dvorku, a chudačkou, která stála při pohřbu u Millstättersee u kaple. Obě měly dlouhé suknice, potrhané jupky, šátky, rozbité střevíce…, hole a snad i mošny… Ptala jsem se na lanýže proto, Louisi,“ řekla nahlas, „že ona Barbara ze sadu je kdysi ve svém mládí sbírala v lesích u Grinzingu, a když se jí to připomene, oživne a mluví. Sbírat lanýže je stejně prosté jako hledat všechny jiné houby a může to dělat i člověk bez psa, ubohý a slabý. Chci to té nebohé nabídnout. Vskutku, za chvíli začne svítat, páni,“ pohlédla na Belveder, na němž už nebylo žluti, „půjdeme spát.“

Vévodkyně se odebrala do bělorůžového budoáru, aby se vysvlékla z krajek, rajek a šperků. Usedla před oválné zrcadlo, svlékla si náhrdelník, odepnula náušnice, stáhla si náramky a prsteny, i ten s převzácným žíhaným topasem, a sáhla do kabelky z žabích kůží. Vyňala dutý pseudorenesanční prsten z krumlovské dílny, a když ho otevřela, spatřila v něm trochu bílého prášku lékárníka Doora. Připadal jí jako cyankáli nebo nějaký kokain. „Snad by mě to měl ten můj Pummel naučit,“ napadlo jí, „naučit vyvolávat příšery a stvůry. Konkurence by se přece nebál,“ zasmála se, „ví, že bych s tím nechodila po putykách a poutích. Leda,“ zasmála se, „že bych zakoupila cirkus, jak jednou doporučil Louis.“ Justina již dávno spala a snad snila o cikánech a náměstcích, snad i o zlatníkovi, když vévodkyně v budoáru ukládala šperky do klenotničky. Chvíli hleděla na sebe do zrcadla a pozorujíc svou tvář, myslila si:

„Jak podobné si ty dvě žebrácky byly. Jako by byla ta živá vypadla z oka soše a jako by byla ta socha vypadla z oka živé. Co kdybych se příští léto tak podobně ustrojila, vzala si i nějakou paruku a ve střevících strašných, s holí a mošnou prochodila některé rakouské, uherské a české země! Prodlévala na schodech u kostelů a kaplí, navštěvovala hřbitovy a vznešené paláce a zámky. K pánům by mě ovšem nevpustili, ale aspoň u bran a na nádvořích bych s holí a mošnou stála a slyšela řeč lokajů a služek. Vždyť, pro pána krále, dovedu stále ještě tak dobře měnit hlas, jako když jsem v dětství doma v krbu napodobovala cikánky…, to by tedy byla zkušenost, kterou hájí Louis! Dva měsíce v létě, abych mohla přespávat v lesích a stozích, musím se zeptat,“ napadlo jí, „zda už nevyšla ta nová kniha o těch flašinetech… A zde v městě…, zde v městě,“ napadlo jí, „bych rozhlásila, že na léto jedu třeba do Iránu, kde kdysi působil generál Schemua. To je taková vlídná usměvavá země, v níž je civilizovaným turistům tak bezpečno a sladce, jako v ráji samého Mohameda…,“ a vzala Eau de Cologne, kterou měla nejblíže u ruky, a přetřela si čelo. „No, vskutku ještě nekončím,“ myslila si, „snad, do příštího léta je však ještě mnoho času, il est de bonne heure. To vše je ještě ve hvězdách, das steht noch in den Sternen. Mé muzeum vskutku nebude jen muzeem pohřbů a smrti, marnosti a pomíjejícnosti, ale opravdu i muzeem života a svědectvím doby. Avšak zda, můj Bože,“ vévodkyně se zarazila, „zda se nepromění v památník slepoty přespříliš silné a příliš velké nevíry – v člověka? Zda má dějinná zkušenost je skutečnou dějinnou zkušeností…“ Když se pak malou, téměř tajnou chodbičkou ubírala z budoáru do koupelny, aby se osvěžila po rušném dni lázní, cítila se jako poutnice, které je třeba vykonat ještě mnoho přerozličných věcí, aby se její život na této pozemské slzavé pláni naplnil.

Po půl šesté podle vídeňského kalendáře začato svítat a dům na Rennwegu obestřel ranní opar. Jeho barva byla nejistá, jako nejistý je život, zpola barva růží, zpola jako krev, ale prapor, který již zatím visel na domovním průčelí, byl jasně černý, jako jsou rakve anebo orchidej, jíž se říká Uránia, anebo malé sošky, jež zdobí střechu jednoho prastarého francouzského zámku.

doslov

A přece se od Ladislava Fukse, doma i ve světě známého autora Pana Theodora Mundstocka a dalších próz, poznamenaných neštěstím války, dalo očekávat, že jednou přijde s tématem docela odlišným. Ne že by snad chtěl zapomenout na své noční můry a že by se třeba mohl změnit z autora „smutného“ životního pocitu, v jehož úzkostech však pokaždé zároveň prosvítala touha po obyčejném štěstí, po spravedlnosti, po laskavých a důvěryhodných citech. To ani nebylo představitelné. Ale zdálo se, že se jednou pokusí jako samotný základ prózy využít originálního smyslu pro podivínské postavy, zápletky a situace, pro kuriózní reálie a metafory, paradoxy nebo horory, to znamená pro motivy, o něž vytrvale projevoval nutkavý zájem. Tragického Fukse, kromě traumat z absurdní logiky světa, pořád pokoušely excentrické nápady. Jejich bizarnost zatím ovšem zůstávala pouze všelijak rozházená. Právem se však smělo předvídat, že svou mánii, jež se vskrytu potěšené a ironicky usmívala, spojí s nějakým ztřeštěným příběhem, že si vybaví nějakého Arcimbolda nebo Bosche a pokusí se poodběhnout od utkvělých variací pro temnou strunu a napsat spise román-panoptikum.

Když měl za sebou už dost pokusů a literární práce, odhodlal se k předvídanému překvapení. Rozhodl se pro odlišnou vypravěčskou perspektivu a našel si nečekanou masku. Na prahu stáří jako by se autor transvestoval do dámy z nejvyšších urozených kruhů a v nejlepších letech a poskytl jí hlavní a naprosto důstojnou roli pro celou velkou prózu. Titul však nicméně složil z divokého kontrastu – ze setkání dvou zcela vzdálených osob, jako by je chystal pro frašku. Vévodkyně Sophia La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg hned na první stránce šokovala rozhodnutím zařídit na okraji Vídně luxusní hotel, to jest projektem pro vysoce urozenou osobu tenkrát docela nemístným; v závěru, když se plán podařil, znovu udivila tím, že na inzerát přijala také výjimečnou kuchařku, aby vedla exkluzivní restauraci. S groteskní a smutnou fantazií a jakoby v poněkud starobyle uctivém jazykovém slohu pomýšlel Fuks na široce rozložené vyprávění umístěné do vznešených a také krušných i veselých starých časů. Román dlouho připravoval. Na předsevzatý námět se těšil, ale odkládal ho jako osudový – zřejmě proto, že ho už přepadaly myšlenky na závěr spisovatelské pouti.

Předtím zkusil historii v „malé humoresce“ o nebožtících na bále, a to pohodlnou a útulnou dobu císaře Františka Josefa. Jinak se zatím obracel k času, který sám prožil. Někdy v 70. letech, když se stupňoval jeho osobní neklid a nespokojená hořkost, odváděl však Fuks častěji řeč ke vzpomínkám a k době už dosti minulé. Od své „soukromé“ historie získával odstup a už se v ní dokázal pohybovat i s nadhledem. Raději si nechával zdát dejme tomu o proslulém státním kancléři Metternichovi, s jehož českým sídlem se důvěrně seznámil, když se jako odborný zaměstnanec „památkové péče“ staral o inventář jeho letního kynžvartského zámku. Nostalgie ho přitahovala k císařským časům a k Vídni. Hlavní město bývalého mocnářství měl nadto v paměti, neboť v dětství tam strávil pár volných týdnů prázdnin; jeho rodina totiž měla v Rakousku příbuzenstvo. Teď si tedy vybavoval dávno pobledlou atmosféru světového města a snil o společenském životě s duchaplnými a vlivnými osobnostmi, snil, že si může zavolat fiakr a užívat kosmopolitní slávu kaváren a paláců s livrejovaným služebnictvem a že naslouchá krásným hudebním melodiím.

Stále více se zabýval historickým tématem. A jakmile uvažoval o situování nové prózy, sám pořád stísňovaný myšlenkami na marnost a pomíjivost všeho v dějinách, Vídeň se přímo nabízela – kdysi plná světel prozařujících i stíny, lehký život i dramatické osudy. Představoval si operetní lesk velkoměsta a připomínal si porážku v šestašedesátém roce následovanou zklamáním ze ztráty prestiže v německých zemích. Zdálo se mu o krachu na vídeňské burze a revolverové tragédii v Mayerlingu. Ale líbilo se mu to. Proto se zálibně probíral historií, zvláště Habsburky a Wittelsbachy, a imponoval mu jejich marnotratný přepych i jejich fin de siècle. Při svém přemítání se však promovaný filozof vracel i k filozofujícím antickým klasikům mimo jiné předvídajícím zkázu Římské říše a uhrančivě ho přitahovala harmonická rovnováha jedince a vesmíru, tušená jako ideál moudrosti a klidu daleké Číny. Apokalyptické dobové nálady probouzely strach, zatímco pro naději na záchranu se Fuks, jenž nedovedl myslet na aktuální politiku, uchyloval k virtuálním vizím budoucnosti. Unikal do vnitřního světa. Pronásledovala ho vidina soumraku bohů a rituál posledních večeří – pokud se zrovna druhá strana jeho bytosti zálibně netěšila třeba nad takovým oxymórem jaký představovali „nebožtíci na bále“.

S Fuksovými pocity a povědomím o dějinách nejvíc korespondovalo časové provizorium, kdy tradiční životní styl ztrácí vládu a ke slovu přicházejí nové způsoby života a jiné mravy. Proto se definitivně rozhodl, že se román bude odehrávat na samém sklonku 19. století a ve Vídni. Vtom nejistém období se přece hodně fantazírovalo o chiliastických věštbách – a zároveň ohromovaly všelijaké civilizační vymoženosti: na ulicích jezdily automobily, na oblohu se vznesly vzducholodě, lidé se mohli domlouvat po telefonu. Když Fuks myslel na výstižnou a vhodnou ústřední postavu, jistě se mu vybavil excentrický král Ludvík II. nebo jeho spřízněná Alžběta, dcera bavorského vévody. To bylo rozhodující a nejšťastnější Fuksovo vnuknutí, jež nesmyslným koncem obou tragédů předurčovalo i časovou hranici vyprávění. Jako hlavní místo děje ve Vídni si vybral známou ulici Rennweg naproti „krásné vyhlídce“ Belvederu zvedajícímu se za nádhernou zahradou; jednu dobu tam ve svém paláci bydlel i sám všemocný kníže Metternich, ovšem kromě krátkého revolučního času, kdy musel z města odjet. Na tuto ulici autor umístil také honosný dům pro svou šlechtickou madame. V jejím salonu se mohly setkávat význačné osobnosti se svými tajemstvími. A pak stránku za stránkou Fuks skládal děj a uvážlivě rozvrhoval stavbu jednotlivých kapitol. Rozmisťoval detaily a epizody. Prodléval u popisů a trpělivě je vykresloval jako malíř miniatur. Kosmopolitní společnost prominentů ho fascinovala. A s touto sto let starou historií a atmosférou žil víc, než prozrazoval. Promítal si podoby minulé doby, její starosti a iluze, začátek a konec, lidské naděje a ztroskotání, záliby a traumata.

Jeden telefonický rozhovor s Fuksem mě tehdy velmi překvapil a utkvěl v paměti. Poté, co padla běžná otázka, co „mistr“ zrovna dělá, místo aby pokračoval v obligátním mystifikačním sermonu o smutku a nemocech pestrého papouška, vycpaného v kleci pod stropem, s veškerou vážností mi odpověděl: od rána že se zabývá náročným a neodkladným zaměstnáním, doma v bytě že musí pečovat o zrcadla, že ho čeká práce na celý den, aby zrcadla správně ošetřil a vyleštil, a jistě že si domyslím, jak je ta činnost naléhavá, obtížná, odpovědná… Fuks nepřímo prozrazoval nervozitu nad rukopisem, který mu ležel na stole. Zápasil s věčným problémem, jak se ve vyprávěném příběhu vypořádat s realitou a fikcí; fascinovalo ho, jak se v zrcadle skutečnost odráží, jak se realita opakuje a rozmnožuje, ale vlastně také klame a něco zatajuje. Jeho vypravěč, jak se zmínil, ocitá se napůl v hrůzách a napůl v okouzlení přeludnou krásou, která člověka mámí. Stále byl rozeklaný, rozdvojený. Obkličovaly ho otázky po smyslu věcí a života potápějícího se v proudu času a zániku. Trápilo ho vědomí odchodu tradičního životního rozvrhu, dožívajícího v navyklých zvyklostech a řádu. Na každém kroku setkával se v zrcadlech s truchlivou i legrační mnohoznačností.

Naplno byl zabraný do psaní, do vidin vyprávění… Za nějaký čas mi slavnostně sděloval, že rukopis dodělává. Má osm set stran a nejspíš na jaře příštího roku že ho odevzdá a pak bude následovat ještě stejně rozměrný druhý díl. Jenže čas utíkal rychleji. Fukse zdržovaly zdravotní obtíže a s psaním byl hotov až někdy po létě roku 1981. Při té příležitosti slíbil nakladatelství poskytnout synopsi románu. V tomto oficiozním, vážném i nevážném „obsahu“ mimo jiné uváděl: „Děj nás zavádí do prostředí vévodčina prastarého rodného zámku francouzského, hlavně však do nejvyšší vídeňské společnosti – na hostiny, kde se podávají nejvybranější jídla, z nichž některá jsou zachycena i v receptech, do kuchyní a atmosfér knížecích salonů, do kulturního a sociálního ovzduší rakousko-uherské metropole z konce 19. století a týká se řady historických osobností a faktů. Absurditu a grotesknost mnohých situací opravňuje nejen odhalení hlubokých soukromých tragédií, ale i vážná zamyšlení nad smyslem života jedince a soumrakem tehdejší vládnoucí třídy. Celý děj knihy s nečekanými zvraty je plodem přesných znalostí historie, psychologie postav a společnosti oné Vídně i prostředí českého a ústí tam, kde autor, když knihu psal, nalezl i její nejvlastnější smysl.“ Po namáhavé práci vyžadující soustředění na tisíc drobností mohl autor konečně dát text z rukou. První dějství jeho starostí končilo.

Obavy však neskončily. Nad vyprávěním o nejvyšším elegantním prostředí a o historii dávno odlehlé od současnosti Fuks pochopitelně nevylučoval případné nesnáze a kontroverze. Jeho melancholický životní pocit a jeho tragikomický způsob psaní přece odpovídal skepsi osamělé bytosti, kterou bolí nenaplňované sny a bloudí po nelítostných cestách, hledá bezpečí, necítí se doma. V obležení filozofií existence v druhé polovině 20. století, v čase, který podobné pocity ostře (filozoficky i politicky) reflektoval, získával český autor dobrý ohlas. Ačkoliv bylo jasné, že nenabízí četbu lehkou ani veselou, zamilovanou ani optimistickou. Spřízněné nebo otevřené duše vtahoval do obtížné atmosféry vlastního románového prostoru, to jest do reálného i neskutečného lidského bludiště. Některé okolnosti nebyly příznivé. A přece, jakmile Vévodkyně a kuchařka vyšla (1983), svou sugestivní zvláštností získala příznivou pozornost. Bylo patrné, že román je svým způsobem dokonale a netradičně napsaný a že se jistě bude řadit k autorovým dílům nejvýznamnějším.

Ambicí každé Fuksovy prózy ovšem také bylo, aby poskytovaly zábavu a napětí. Autor dosahoval daného cíle mimo jiné slučováním naivní perspektivy a rafinovanosti. A na mnohoznačnost a mnohotvárnost textu upozorňovalo hned úvodní motto. Bylo z jakési „kuchařky“ a snažilo se zaujmout jako nápadná reklama; jako cirkusový tlampač lákalo zvědavost a současně trochu děsilo. Slibovalo, že na delikátních hostinách, jež budou následovat, bude se „předkládat i pečený hroznýš na šalvěji a paštika z ježčího masa.“ Jakou ještě pikantnější zvláštnost mohli paní vévodkyně a Ladislav Fuks dále nabídnout pro vybranou čtenářskou tabuli? Vlastně se pouze potvrzovalo, že záliba v bizarnosti a překvapivých senzacích náleží k charakteristickým vlastnostem obou hlavních aktérů: vévodkyně přece žila exkluzivními plány, k Fuksovi patřil jeho neobvyklý pracovní pokoj s podivnými památečnými předměty a fotografiemi, s operními áriemi, s pestrým mlčícím papouškem a barevnými okenními skly a hlavně originální obrazotvornost a styl.

K druhé, obrácené straně prózy výslovně poukazovalo zase další motto citované z athénského básníka a státníka Solóna, jednoho ze starověkých „sedmi mudrců“. Nelákalo na groteskní efekty, ale přitahovalo pozornost čtenářů ke každému detailu, aby si všimli možných souvislostí a hlubších významů, neboť přece „celek se pozná až nakonec“. Román totiž určovalo autorovo přání vyjádřit určité „filozofické“ sdělení. K němu se vztahovaly průběžné zmínky o Marku Aureliovi, Tacitovi nebo Plutarchovi, a zvláště ty úryvky z jejich historií, jež dokumentovaly rozpad velké starověké říše. Obdobnou funkci plnila zastřená postava čínského učence exotického jména Wung-i-šeng, což prý znamená „ten, kdo nic nedělá kvůli životu“. Vévodkyně ho navštěvovala a několikrát se na něj odvolávala. A samozřejmě – pro úhrnný smysl románu mají podstatný význam ještě další persony: zvláštní úlohu hraje strýc, o jehož odkazu se vlastně pořád jedná, nebo vyděděný bratranec a ostatní příbuzní či výmluvný odborník na pohřby nebo poučná kniha o zrcadlech. A tak dále.

Závěrem, jak na to v uvedeném mottu upozorňoval Solón, se shrnují jakési stoické pravdy. Vycházejí z autorových (vypravěčových) zkušeností a z jeho úzkostlivosti. Nepřímo reagují na aktuální dobu a její společenský a morální stav. Dávná i současná varovná znamení potvrzují marnost a bláhovost lidské sebejistoty a egoistické žádostivosti. Jenže nadarmo se hlásí povinnost existovat v souladu s řádem světa a přírody řízeným vyšší prozřetelností. Ušlechtilé touhy a svědomí naopak podléhají znepokojení a jenom s lítostí mohou sledovat zánik impérií a starých „zlatých“ věků. Nespravedlnost a nerozum nebo nečitelnost zkrátka překážejí svobodné existenci individua. I v salonních ritech a v podtextu kultivovaných hovorů, při obřadných slavnostech a dokonce při pohřbech se skrývají myšlenky a pohnutky proti lidské přirozenosti. A právě na „filozofickém“ smyslu románu vztahujícím se k obecným pravdám Fuksovi hodně záleželo. Nerad se však vyjadřoval přímo a výslovně. Rovněž ve Vévodkyni a kuchařce zůstával vypravěč u příběhů a dialogů, u sarkastické ironie a tajuplné každodennosti, u konfliktů vznešenosti a banality. Pouze nastavoval zrcadla, jako na divadle. Postavy a scény představoval tak, aby podněcovaly k samostatnému přemýšlení o otázkách pro každého zásadních, na něž se však nikomu neposkytovaly absolutní odpovědi.

Nakonec byly Hotel U čarovných zrcadel, Zahrady z Tisíce a jedné noci i Spectaculum na sklonku léta 1898 slavnostně otevřeny jako div přepychu a civilizace, jako sen o kráse a milosrdnosti srdce. 19. století se neradostně a v nejistotách mohlo rozloučit se životem a proměnit se v muzeum. Zrovna přišla zpráva, že císařovna Alžběta byla zabita.

Skončila – a rovněž vyprávění se ocitlo na konci: „Po půl šesté podle vídeňského kalendáře začalo svítat a dům na Rennwegu obestřel ranní opar. Jeho barva byla nejistá, jako nejistý je život, zpola barva růží, zpola jako krev, ale prapor, který již zatím visel na domovním průčelí, byl jasně černý, jako jsou rakve anebo orchidej, jíž se říká Uránia, anebo malé sošky, jež zdobí střechu jednoho prastarého francouzského zámku.“ Poslední slova románu i poslední chvíle neblahého století se uzavíraly.

V těch dnech (byl říjen 1981), kdy se autor zabýval textem propagačního „obsahu“ své prózy, z jejíhož titulu a rozměrnosti nakladatelství mohlo cítit neklid, svěřoval se mi Fuks opět s rozpaky. Váhal nad některými formulacemi a nevěděl, jak bude román přijat. „Hledám všemožné úniky,“ psal. „Například už chci psát, avšak náhle si vzpomenu, že bych měl vedle vyluxovat nebo umýt skleničku, a tak činím tyto věci, abych se vyhnul psaní. Věčně to však tak táhnout nelze a tak jsem konečně včera a dnes (to jest v sobotu a v neděli) k tomu sedl a – ač sice kouřím, jsa v místnosti sám, alkoholu nepiji – musil jsem se něčeho napít, ale stejně jsem měl oba dny zkaženy. Je mnohem lehčí napsat hodnocení či jakýsi výklad rukopisu, než napsat stručně jeho obsah, aby byl pro knihkupce atd. atraktivní, aspoň poměrně ‚vyčerpávající‘, ale svým způsobem i odpovědný a vážný, račte mně rozumět. Jeden exemplář tohoto obsahu přikládám s vědomím poněkud trapným, že jsem nebyl sto (s to) aspoň v několika větách posledních vyvarovat se letmého hlediska hodnotícího.“ Nicméně Fuks věřil, že nová próza brzy spatří světlo světa a zároveň se stupňovala jeho chronická opatrnost a starost, aby se příběhům a postavám objevujícím se v zrcadle vyprávění porozumělo.

Pořád žil v nejistotách nad časem, který mu byl vymezen. Čím dál víc ho trávil doma v umělém přítmí a jakoby v jiném světě, v estetických oblacích cigaretového dýmu, a dále přemítal: „Slovo ‚absurdita‘, jež se v přiloženém textu pro propagaci nakladatelství vyskytuje a jež příliš populární není, v textu zdůvodňuji a věřím, že z ideologického pohledu snad dostatečně. Oprávněně. (V rukopisu mají i ty okultní věštby své místo, bože můj, což nemíří k serióznímu cíli a což mezi zemí a nebem není dosud přemnohé, a jak říkáme exaktně vědecky, beze zbytku vysvětleno?…) Takže tolik ke slovu ‚absurdita‘. Ač to jistě nebude třeba, zodpověděl bych si to sám i před širším forem, jistě mi rozumíte. Podobný dopis jako je tento nikomu jinému nepíšu než Vám… Jakkoli hrozné, přesto, Miloši, nezahazuj tento dopis…“ Je tedy jasné, že starosti nepominuly. Nadále byl autor rozpačitý nad budoucností rukopisu. Sliboval si od něj, že řekne něco, co doposud nestihl povědět. Doufal, že se mu podařilo své přemýšlení a snění, pocity a fantazii sdělit dostatečně, ale zároveň v příbězích i postavách svého tajuplného historického podobenství něco ukrýt.

Jaké menu tedy Fuks v posledním románu nabídl a servíroval? Dalo se čekat, že bude různorodé, že se asi bude skládat z něčeho hrůzného a podivuhodného, že důležité rozhovory budou probíhat na vznešené a inteligentní úrovni a jistě diskrétně, zkrátka slibovala se všelijaká překvapení nebo dejme tomu i zázraky.

Předběžné informace ohlašující originální čtení o sklonku 19. století a odehrávající se v císařské metropoli vyvolávaly zvědavost. Dějištěm sice byla Vídeň, ale příběh se stěhoval ještě na jiná místa. Některé průběžné motivy ho sice spojovaly, ale smysl celku se schovával v hádankách. Jestliže někdy zaváděl na falešné stopy, nebylo to pro autora vůbec neobvyklé – tajuplnost přece byla jeho oblíbeným živlem. Od začátku dominovala paní vévodkyně a vyprávění připomínalo některé historické osobnosti a další z nepřehledného větvení příbuzných, ale samozřejmě i osoby smyšlené, a navíc se text „subjektivizoval“ jmenováním některých autorových přátel s pozměněnými jmény, ale se zřetelnými indiciemi; vzor elegance princ Radkoberg z Tobicziků z Monte Carla se zmiňoval nejčastěji. Vypravěč ochotně měnil úhel pohledu a rafinovaně užíval dialogu, aby vytvořil větší prostor pro odlišné názory a informace. Dokonce střídal žánry a tón vyprávění.

Jednou zkoušel styl hororu a zaplétal do něj například záhadný šramot v nábytku nebo třeba upíry, protože si vždycky liboval v černé komice. Podruhé zvolil jakýsi sentimentální nebo kalendářový způsob, např. když se vyprávění přesunulo k šílené ženě u Aspernu nebo k vévodčiným venkovským pobytům. Měl rád mystifikace a fantastické nebo absurdní popisy. A všechno se pokoušel podřizovat osobité surreálné logice. Realita a fikce se záludně spojovaly.

Fuks fabuloval volně, až rozmařile. Když psal tuto závěrečnou „magickou“ prózu, nad svými nápady se určitě sám bavil, ale zároveň nepouštěl ze zřetele základní cíle. Byly to úvahy o proměnlivosti a zákonitosti dějin a o životních cestách individua, byla to historická nostalgie a dvojznačné pokušení říci o sobě něco důvěrnějšího – jenže o sobě nikdy nic nedopověděl. Úmyslně. Z ostychu, vzhledem k napětí příběhu a k choulostivosti problémů. Z opatrnosti. Vyplývá z toho záměrné riziko, že se při četbě tajuplného textu nesnadno hledají rozhodující témata. Text jako by se vlnil. Čtenář je na pochybách; pořád se něco neví, ani o životě a smrti starého knížete Leuchtenberga-Aulendorfa a o jeho závěti. Pouze se dohadujeme, co že se ozývá ze vzácného klekátka nebo k čemu se chystá podivný prsten v renesančním stylu, který by snad mohl ukrývat jed. Podobných hádanek a náhod je plno.

Jakmile se otevře vyprávění o vévodkyni, nejprve napadne, že se čte román o historii, tedy o minulé době. Jak bylo ostatně řečeno, tento nápad měl autor hned, když se pustil do úvah o nové próze a teprve hledal vhodné postavy a příběhy, sestavoval děj a určoval časové vymezení. Pochopitelně počítal s tím, že využije svých zkušeností a znalostí z památkářského zaměstnání; tenkrát častěji pobýval na Metternichově letním sídle v Kynžvartu, dýchajícím ještě vůní velké historie a času svaté aliance a nabízejícím bizarní kuriozity. Fuks si s oblibou vybavoval a zpřítomňoval dřívější prominentní společnost, jež podle dobové módy oceňovala osobní výjimečnost a kontrastovala s profánní banalitou. Zajímaly ho složité a nekonvenční povahy vymykající se obvyklým vzorům. Samozřejmě se v tehdejší své historické četbě s největším potěšením a zaujetím setkával s dobrodružným osudem císařovny Alžběty a s jejím synovcem na bavorském trůnu Ludvíkem II. Fukse lákalo představovat si, jak se v křišťálově čistých zrcadlech zasazených do zlatých rámů v noblesních salonech bohatě odrážel a zářil společenský život „starých časů“ a citlivé duše jak hledaly svůj únik.

Fuks vůbec nepřemýšlel o běžném historickém románu o mocenských válkách a poučně vykládajícím hrdé národní dějiny, legitimujícím se přáním najít správnou beletristickou „učitelku života“. Ani se nesoustřeďoval na intriky, lásky, vášně. Takřka výhradně ho přitahovaly hlubiny duše a tajemství lidské existence. Pronásledovalo ho vědomí dočasnosti všeho, co existuje. Právě tato vtíravá myšlenka dále rozhodovala o umístění románového děje na konec zapadajícího 19. století. Překvapující události (to jest látka pro děj) a stupňovaný kult individua (to byla látka pro psychologii) se tenkrát nabízely ze všech stran, a to v tragické nebo absurdní, veřejné nebo intimní podobě. Historie a život připadaly pod viditelnou fasádou nebo přetvářkou neuchopitelné, nejisté, nevlídné. Z toho všeho mohl romanopisec skládat panoptikální obraz doby – lidé se pohybovali v dějinách těkavě a bezradně jako v matoucím zrcadlovém bludišti. Podobné bludiště dávno uhranulo mladého Fukse na pražském Petříně, kam přece jako dítě rád chodíval.

V historii ho nejvíc zajímala individuální psychologie konkrétních, význačných i obyčejných lidí, dějiny posuzoval jenom jako daný rámec možností, jaké se nabízejí a s nimiž se každý musí vypořádat. Hledal zákonitosti a výjimky a dějinnou filozofii. Přitahovaly ho přece úvahy kronikářů a Fuks je dával číst také vévodkyni. Oba ochotně a s obavami studovali kapitoly o konci „věčné“ Římské říše a o stoické ataraxii, o klidu duše. Srovnávali osvícenskou a romantickou mentalitu. Snili o čínské harmonii člověka a vesmíru. Oba také vábily věštby, aby si pak představovali, co nás čeká, po čem si šlapeme a co nás nemine. Člověk věděl, že musí prožívat prchavost času a osamocenost a někdy si připadal jako „poslední svého rodu“. K takovým motivům vztahujícím se k osobním problémům orientoval se i hlavní Fuksův historický zájem. Pokud by si ovšem čtenář přál, mohl v textu odkrývat také aktuální významy a narážky; například ve výkladech o zániku „věčné“ říše a porůznu i jinde. Takové souvislosti a poznámky však patřily do vévodčiných a Fuksových úvah o smyslu v dějinách a je správnější přičítat je spíše náhodě než autorovu záměru mluvit v jinotajích.

Když vévodkyně dopisovala hru, ptala se zpětně na smysl své práce a proč podstupovala její útrapy. Odpovídala: „Psala jsem hru o pomíjejícnosti věcí, říší a lidí. Psala jsem hru o marnosti. Ano.“ Přiznávala se k podnětům, jež ji přiváděly k literární práci. Potom pokračovala: „A přece… nedá se to takto říkat. Není tomu pouze jen tak, ale přece jen ještě i jinak.“ Z neuchopitelné odpovědi znějící jako z absurdních dialogů se však přesto mohlo dále postupovat k určování bližšího subjektivního záměru. V přerývaném monologu vedeném před galerií předků si uvědomovala, že „pijeme ze zlatých číší, ale jed…“ Psala o marnosti bohatství a slávy a dodávala: „Já přežila rodiče, strýce, Viktora, a zemřu. Ano, psala jsem hru o sobě…“ Jako snad pokaždé se ve Fuksových prózách kromě prvního smyslu aspoň mihnou další nečekané významy a souvislosti a vyplyne, že autor psal také o sobě. Ovšem Fuks, ani jeho vypravěč, ani paní vévodkyně si přitom nepřáli, aby jejich plány byly od začátku průhledné nebo jednoznačné, a nesnažili se o to ani „na konci“. Před závěrečnými slovy se vévodkyně ještě ohražovala, že v jejím dramatu nešlo přece o „hodinu dějepisu“, ale spíše připouštěla, že napsala „nějaké… panoptikum“.

V paměti možná vytane, že na začátku knihy, před samotným vyprávěním, když Fuks vybíral motta, aby nabídl pomocné klíče k otvírání smyslu, půjčil si od řeckého státníka moudré naučení, že „celek se pozná až nakonec“. Je tedy otázka, jak na konci románu, když zrovna přišla zpráva o atentátu na císařovnu, vycházel jeho smysl. Z metaforického nebo jakkoliv šifrovaného jazyka vyprávění vyplyne, že ho Fuks mínil také jako osobní zpověď. Z předchozího textu se jako významné vynoří některé třeba vzdálené a na první pohled přehlédnuté ozvěny a souvislosti. Například z rozhovoru vévodkyně se zavrženým bratrancem Adalbertem cestou ve vlaku se v plné závažnosti objeví něco nového, a jsou to nápovědi a informace klíčové. Nebo z přijímací audience kuchařky se vyjeví, že do románu a do jeho titulu nepřišla pouze náhodou na inzerát, ale proto, aby vyprávění mohlo odbočit k její předchozí službě u bavorského krále Ludvíka II., Alžbětina synovce, známého obdivovatele a mecenáše Wagnerovy hudby. Z podobných rozhovorů a scén se osvětlí zvláště soukromé pády člověka, který si přál z daného prostředí vzlétnout, který chtěl uletět ze zlacené klece, ale ocitl se jako vyřazený a v nedobrovolné situaci, kam byl vržen osudem.

Jestliže si znovu promítneme románové příběhy a postavy a přijmeme atentát na císařovnu jako pointu, v jiném světle se objeví, jaké historické podněty a předobrazy měl Fuks před očima. Cožpak to nebyla právě císařovna (z rodu bavorského vévody), jež si přála vzlétnout? Z historie i z memoárů se dále ví o její duševní spřízněnosti s Ludvíkem II., jenž se až chorobně uchyloval do mystických a fantastických plánů a vidin a vytvářel si vlastní svět ve stavbách středověkých zámků, než byl jako nepohodlný zbaven trůnu a záhadně utonul ve Starnberském jezeře. Předtím, za dojímavé hudby odvážely na zámeckém jezírku na člunu taženém labutěmi Wagnerova Lohengrina od dvorních úkladů, aby dále sloužil svatému grálu. Cožpak nebyla výjimečná císařovna Alžběta, známá Sissi, jež se zase jinak vydala samostatnými cestami z vídeňské zlaté „klece“ a přes císařovy výhrady si dala postavit vlastní vilu na ostrově Korfu a pak většinou inkognito žila v různých evropských hotelech – a odešla ze života tragicky na ženevském nábřeží. V těchto zvláštních postavách, jež se všechny narodily v romantické epoše, nalézal Fuks předobrazy své vévodkyně a podněty k fabuli. Sžil se s atmosférou výjimečnosti a záhadnosti, jež kolem nich vířila, a s jejich zoufalou vášní žít ve vlastním vysněném světě.

Historie jistě byla východiskem, ale Fuks ji po svém volně přetvářel. Něco ho na ní lákalo, byla pro něj spřízněná volbou. Ale jak to bývá, spisovatel, ať už myslíme Fukse, vévodkyni nebo kohokoliv jiného, když vypráví, píše rovněž o sobě. Ladislav Fuks ponejvíce psal o údělu člověka, který byl v rozhodujících letech niterně a osobně zasažen tragédiemi válečné i soukromé katastrofy a od té chvíle jako by myslel jenom na únik. „Unikala“ vévodkyně i císařovna Alžběta, unikal Adalbert i sama hudba. Jeho existenci svírala úzkost, protože jeho bytost byla poslána do nepřejícné doby a situace – a Fuks se bál v plném smyslu a otevřeně vypovídat o svých traumatech a snech. Tentokrát mu císařovna Alžběta a vévodkyně se svým vznešeným doprovodem a Vídeň poskytovaly obrazy v zrcadlech, aby mohl vyprávět, co si přál.

Fukse tížila obsedantní hádanka, kdo vlastně je on sám a kam jde po cestě životem? Neměl dispozice, aby se třeba chytil volantu dějin a pokusil se měnit svět kolem sebe. Raději se uzavíral a například před portrétem babičky, ztělesňující tradiční porozumění, se díval do zrcadla, aby lépe porozuměl světu a sám sobě. Právě z toho vycházelo jeho vlastní téma a proto byla zrcadla tak častým motivem jeho próz. Když se nějaká postava dívala do zrcadla, ptala se, jaká je její pravá podobizna. V raných povídkách o černovlasých bratřích autorův gymnazista Michal doma jednou rozžehl lampu, aby se zbavil neklidu. „Snad i abych se přesvědčil, že vůbec jsem. Doplížil jsem se k velkému zrcadlu po babičce…“ Tenkrát v 50. letech, když se autor teprve probouzel a psal první prózy, zahlédl sama sebe jako mladého chlapce. „Přede mnou stál hoch zrůžovělý od lampy, přitom opálený, štíhlejší postavy a dost plavých, rozházených vlasů, a šedomodrýma očima hleděl do mých očí, nejisté a neklidně, jako by stál před soudcem, ač stál jen přede mnou, a mně z toho pohledu bylo až úzko…“ Alter ego osamělého, rozbolestnělého Fukse se tenkrát rozhodlo, že druhý den navštíví kamaráda, aby stvrdili přátelství – a v tom okamžiku „mihl se u úst šibalský úsměv,“ to jest jako záchvěv rozhodnutí a vítězství nad vlastní plachou nesmělostí. Jenže druhý den přišla tragédie a učitelé přinesli strašnou zvěst, že „černovlasí bratři“ už nikdy do třídy nepřijdou, protože říšský ministr je navždy vyloučil ze škol. Byli zavrženi, ocitli se na začátku konce.

Po letech, po slavnostním otevření hotelu za přítomnosti vynikajících hostů a okounějících novinářů, po ohlášení smrti císařovny, Fuks s vévodkyní a kuchařkou došli rovněž na konec románových trampot. Ve Vídni i kolem domu vévodkyně Sophie na Rennwegu, na této „závodní cestě“ vymezené pro život začínalo svítat. Objevoval se ranní opar, ale „jeho barva byla nejistá, jako nejistý je život, zpola barva růží, zpola jako krev.“ Hádanka života zůstala hádankou i pro vévodkyni La Tâllière dʼHayguères-Kevelsberg i pro Ladislava Fukse z Prahy bytem v Dejvicích. Tohoto spisovatele ani nenapadlo, že by mohl nebo snad chtěl měnit svět. Nad pocitem pomíjivosti a marnosti mu jenom přišlo líto, že život končí. Marně hledal smysl a když se dal na dráhu spisovatele, vyprávěl o světě jako o panoptiku. Sám byl zapletený v představách konce starých časů a podivuhodnosti lidských příběhů. Vévodkyně se zabývala dramatem o předzvěstech a konci Římské říše. Alžbětu zabil anarchista banálním, ordinérním trojhranným pilníkem na noblesní ženevské promenádě. A o čem psal Ladislav Fuks? Také o smutném a neúprosném prchání času a stále to byly „variace pro temnou strunu“.

Když se naposledy postavil před zrcadlo, mohl pozorovat, jak odchází starý pán s holí, kterou měl schovanou snad od dětství a kterou nosíval na výlety s rodiči; byla ozdobená plechovými štítky označujícími návštěvy na horských chatách. K stáru se o ni trochu opíral a někdy si ještě stačil dát do klopy saka květinu… Než odešel.

Miloš Pohorský

ediční poznámka

Román Vévodkyně a kuchařka náhle a předčasně uzavřel prozaickou tvorbu Ladislava Fukse, a to rozsáhlým a dějově i významově složitě komponovaným textem z historického prostředí nejvyšší vídeňské společnosti a s výrazným osobním posláním filozofickým a dějinným. Tuto prózu psal Fuks řadu let, než rukopis dokončil a odevzdal. Vyšla pak v roce 1983 v nakladatelství Československý spisovatel v nákladu 25 tisíc výtisků, s obálkou a titulní kresbou Jana Černého. Román byl čtenářsky vděčně přijat jako originální metaforická nebo fiktivní próza s tajemstvím a dosáhl zvláštního ohlasu. Jako u Fukse zpravidla, představoval definitivní, do detailů propracovaný text; autor ho sám korigoval a dále na něm nechtěl nic měnit. Je třeba pokládat ho za text základní.

Podruhé vyšla Vévodkyně a kuchařka v roce 1987 rovněž v Československém spisovateli v edici Klíč, s ilustracemi Jana Černého, což si autor výslovně přál, a s doslovem Bohumila Svozila. Objevila se v podstatě beze změn (autor jenom krátce rozšířil úvodní poznámku o svém způsobu psaní), pouze s minimálními redakčními opravami.

Třetí vydání v rámci nové autorské řady Fuksových děl – v Odeonu vydání první – respektuje zvláštnosti textu, o nichž se autor zmínil, když se oproti „pravidlům“ dovolával vlastního jazykového a stylového záměru a „citu“; toto autorské hledisko je třeba v zásadě přijmout (ostatně Fuks vůbec, stejně jako paní vévodkyně, třeba když si vybírala svou kuchařku, dala hlavně na „intuici“). Naše vydání se tedy snaží pouze o sjednocení textu vzhledem k ostatním dílům v této řadě, upravuje některé věcné nepřesnosti, jež autorovi zřejmě unikly v obtížném rukopisu; určitá kolísání zůstávají. Jinak se řídí dnešními pravopisnými a edičními pravidly.

M. P.

Ladislav Fuks

Vévodkyně a kuchařka

K vydání připravil, doslov a ediční poznámku napsal Miloš Pohorský.

Obálku s použitím koláže Miroslava Huptycha

navrhl Ivan Brůha.

Vydala Euromedia Group k. s. – Odeon v Praze roku 2006

jako svou 3312. publikaci,

v Odeonu publikace 142.

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl.

Technický redaktor David Dvořák.

Počet stran 752.

Sazba SF SOFT, Praha.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

Vydání třetí.

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz