Je to vražda, říká Selby

Erle Stanley Gardner

(1980)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V detektivním románu odehrávajícím se v Americe čtyřicátých let řeší mladý státní zástupce komplikovanou vraždu kněze.

Jo to vražda, říká Selby

Erle Stanley GARDNER

Nově zvolený státní zástupce Madisonu Doug Selby řeší za pomoci šerifa Rexe Brandona a půvabné novinářky místních novin Sylvie Martinové svůj první velký případ – vraždu faráře, který se inkognito ubytoval v místním hotelu a kolem jehož činnosti i smrti se kupí jedna nejasnost za druhou.

Selby propadá malomyslnosti a jeho pozice ve městě je otřesena. Podaří se mu rozmotat záhady kolem vraždy, dříve než jej z místa státního zástupce smete rozhořčeně veřejně mínění? Z anglického originálu

The D. A. Calls It Murder, vydaného nakladatelstvím Pocket Books,

New York 1944, přeložila Eva Kondrysová

Vydalo nakladatelství BRÁNA, spol. s r.o., jako svou 77. publikaci

Praha 1977

Vydání první

(c) 1937 by Erle Stanley Gardner

Translation (c) Eva Kondrysová, 1977

ISBN 80-85946-66-1

KAPITOLA 1

V místnosti jako by ještě dozníval činorodý ruch. Na pohled připomínala svým nepořádkem pozemek, z něhož právě odtáhl cirkus. Stěny zdobily plakáty „Zvolte Douglase Selbyho za státního zástupce!“ nabádal nápis na jednom z nich. Nad tímto sloganem se skvěla podobizna příjemného mladého muže s kučeravými vlasy, sebevědomým jiskrným pohledem v pronikavých očích a energickými, i když pěkně tvarovanými ústy Z podobného sousedního plakátu vyhlížel muž o nějakých pětadvacet let starší, s ošlehanou tváří pod širokým sombrerem staženou do laskavého úsměvu. Až při bližším pohledu si člověk uvědomil, jak energická odhodlanost se zračí v těch šedých očích. Na tomhle plakátu stálo: „Chceme za šerifa Rexe Brandona!“

Do pokoje bylo vtěsnáno na půl tuctu psacích a konferenčních stolů. Vršily se na nich obálky, brožurky, nálepky a další nezbytnosti volební kampaně.

Douglas Selby, čerstvě zvolený státní zástupce, se ušklíbl přes pokoj na šerifa Brandona. Měli za sebou nelehký boj, včetně zpochybnění volebních výsledků, přepočítávání hlasů a k tomu vyžádaného soudního příkazu. Vlastní volby přešly už před několika týdny do historie, ale političtí sponzoři obou mužů si tento pokoj v hotelu Madison ještě podrželi pro povolební aktivity

Selby zkřížil dlouhé nohy, prohrábl si hustou kučeravou kštici a prohlásil: „Tak, a za čtvrt hodiny se vydáme k soudu převzít otěže. A já osobně teď, když je po všem, budu náš volební boj postrádat.“

Rex Brandon vylovil z kapsy plátěný pytlík a na hnědý cigaretový papír z něho vysypal trochu tabáku. Masitými prsty zručně ubalil cigaretu. Olízl okraj papíru, uhladil cigaretu pěkně do válečku a řekl: „Však se ještě nabojuješ, až tě to bude mrzet, kamaráde. Tímhle to nekončí, to si piš.“

Selby se bezstarostně protáhl jako kocour na slunci. „Co proti nám zmůžou, až budeme v úřadě,“ nadhodil.

Šerif Brandon škrtl sirkou o nehet. „Podívej, Dougu, já jsem o pětadvacet let starší. Nemám to vzdělání jako ty, ale znám lidi. Jsem hrdý na náš okres. Narodil jsem se tady a vyrostl. Zažil jsem, jak bryčku s koněm vystřídaly auta a traktory. Pamatuju, jak jeden neprošel ulicí, aby se párkrát nezastavil se sousedy. Teď je to jinak. Všichni mají naspěch.“ Šerif se odmlčel a přiložil hořící sirku k cigaretě.

„A co z toho vyplývá pro nás?“ zeptal se Selby.

„Jen tohle, kamaráde: dřív lidi věděli, co se kde šustlo, a s lidma, co si zvolili, jednali férově. Teď se pro samou práci o druhé nestarají a hledí si sobecky jen vlastních zájmů. Utápějí se v starostech a je jim fuk, jestli se s někým jiným zachází férově. Kdyby to platilo jen pro politiku, tak by to ještě ušlo. Jenomže během minulých čtyř let tu kdekterý lump z velkoměsta našel dveře otevřené. Chlapi, co na to neměli, aby se prosadili v tamním podsvětí, sem zanesli všelijaké nízké zlolajné praktiky, šejdířství a podrazy. Sam Roper, bývalý státní zástupce, v tom jel s nima, ledaže ho zapomněli podmáznout. To víš stejně dobře jako já. A na nás teď je, abysme ten sajrajt vyčistili.“

„Už se čistí,“ upozornil ho Selby „Kriminální živly si ve volebních výsledcích přečetly rozsudek smrti. Začaly se pakovat. Všelijaké pokoutní podničky už zavřely nebo se rozhodly hrát poctivě.“

„Někdo snad jo, a jinej ne,“ řekl Brandon. „Ale nejdůležitější je, abysme si my dva dávali bacha, a hlavně zezačátku. Stačí se dopustit jediné závažnější chyby a vypískají nás z funkce.“

Selby se podíval na hodinky, vstal a prohlásil: „To si budou muset zatraceně namáhat plíce, než mě vypískají. Pojď, Rexi, půjdeme.“

Volební kancelář byla umístěna v nejvyšším patře hotelu Madison. Jak oba muži vykročili po koberci hotelové chodby, otevřely se o kousek dál po pravé straně dveře jednoho pokoje. Vyklouzl z nich pokorný mužíček v černém kněžském kabátu a kulatém farářském límečku. Jako by po špičkách cupital, zamířil rychlými krůčky k výtahu a stiskl knoflík.

Chviličku trvalo, než se klec výtahu dokodrcala do horního patra, a Douglas Selby mezitím na drobného faráře upíral pohled. Mohlo mu být kolem padesátky a byl o dobrou hlavu menší než státní zástupce. Jeho postavička působila v kněžském kabátu velmi křehce.

Když liftboy odsunul dveře výtahu, faráříček vstoupil do klece a pronesl s pečlivou výslovností, jako by ta slova pronášel z kazatelny: „Třetí patro. Zastavte mi ve třetím patře prosím.“

Selby se šerifem rovněž vešli dovnitř. Nad hlavou nic netušícího faráře Rex Brandon na vysokého mladého státního zástupce významně zamrkal. Když výtah tohoto cestujícího ve třetím patře vypustil, šerif se usmál a poznamenal: „Vsadil bych se, že tam u nich mívají víc pohřbů než svateb.“

Státní zástupce mu na to v zamyšlení neodpověděl, dokud nedošli doprostřed hotelové vstupní haly. Pak prohlásil: „Když už mám ze zběžného pohledu něco vydedukovat, tak bych usoudil, že se jeho farnost ocitla v područí velmi zámožného a velmi sobeckého jedince. Ten farář si zvykl tak tichounce našlapovat, jako by se nechtěl znelíbit nějakému sobeckému velkému zvířeti.“

„Anebo je jeho manželka nadána vrozeným talentem pro debaty,“ ušklíbl se šerif. „Ale nemysli si, kamaráde, že se podobnými dedukcemi nadále budeš jen bavit. Uvědomil sis, že ať příští čtyři roky dojde v tomhle okrese k jakémukoli zločinu, máme za povinnost to vyřešit?“

Selby se zavěsil do šerifa a kormidloval ho k bílému mramoru soudní budovy. „Ty budeš řešit zločiny, šerife,“ zazubil se. „Já pouze obžaluji zločince, které ty zatkneš.“

„Jdi mi k šípku s takovými řečmi, Selby,“ zamumlal šerif.

KAPITOLA 2

Doug Selby byl státním zástupcem přesně čtyřiadvacet hodin. Přelétl pohledem listiny, které se mu nahromadily na psacím stole, dospěl k jistému rozhodnutí, a proto si k sobě zavolal své tři zástupce. „Podívejte, chlapi,“ řekl jim, „vzal jsem na sebe práci, ve které se zatím moc nevyznám. Vy tři toho budete muset hodně zastat. Doufám, že si navzájem padneme do noty. Spoléhám na vás, Gordone, že vysvětlíte ostatním, jak to v kanceláři chodí. Běžné úkoly musíte zvládnout sami.

Tady se mi na stole sešlo pár věcí. Je tu všecko možné, od stížnosti, že někomu rozhrabal cizí pes trávník před domem, až k upozornění, že se tam a tam prodává načerno alkohol. Vy si to, chlapi, odneste do právnické knihovny a tam si to mezi sebe rozdělte. Stížnosti vyřizujte písemně jen v krajním případě – radši těm lidem zatelefonujte, pozvěte si je sem, rozumně jim domluvte, případné konflikty se snažte urovnat diplomaticky. Do sporů se pouštějte, jen když to nepůjde jinak. Pokud se do nich ale pustíte, necouvejte. Pamatujte si, že Clarion o nás bude psát objektivně a Blade nám půjde po kejháku. Každému se někdy něco nepovede, ale nedopusťte, aby vás strach z omylu zbavoval rozhodnosti. Nikdy se nenechte opít suchým rohlíkem. Pokud byste měli…“

Vtom zazvonil telefon. „Promiňte,“ řekl Selby, „… haló!“

Ze sluchátka se ozval Rex Brandon a v jeho hlase bylo slyšet jisté napětí: „Hele, Dougu, ať děláš, co děláš, nech toho a přijď ihned do hotelu Madison. Našli tam jednoho hosta mrtvého.“

„A jde o vraždu, sebevraždu nebo je příčina smrti přirozená?“

„To nikdo neví. Prý jde o nějakého faráře… Kdoví jestli to není ten, co jel s námi včera ve výtahu.“

„Odkud voláš?“

„Já jsem teď na radnici, zastavil jsem se tu pro policejního náčelníka. Budeme v Madisonu dřív než ty. Ten pokoj má číslo 321. Jdi rovnou nahoru. Sejdeme se až tam.“

„Platí,“ řekl Selby, zavěsil a obrátil se k svým náměstkům. „Pusťte se do práce, mládenci,“ vyzval je. „Běžnou agendu máte na starosti vy“

Popadl klobouk, vyřítil se k širokému mramorovému schodišti soudní budovy, tam to bral po dvou schodech dolů, skočil do auta a jel k hotelu Madison. Viděl, že Brandon byl rychlejší: policejní vůz, vybavený červeným světlem a sirénou, už parkoval na zákazu stání před hotelem. Navíc byla ulice zčásti uzavřena, protože tam parta dělníků právě vztyčovala novou ozdobnou lucernu, jaké městská rada nedávno zakoupila. Selby uvízl v dopravní zácpě a trvalo mu dobrých deset minut, než se mu podařilo z ní vyprostit, zaparkovat vůz a dojít do hotelu.

George Cushing, hoteliér, jemuž Selby vděčil za to, že mu vyhradil jeden ze zdejších pokojů jako kancelář pro volební kampaň, mu vyšel s milým úsměvem vstříc. Cushingovi bylo dost přes padesát a pěstoval vzhled velkoměstského suveréna. Měl na sobě modrý keprový oblek s jemným proužkem, dokonale nažehlený a střihu vhodného pro muže o dvacet let mladšího. Pod světlýma, jakoby zamženýma očima ležely těžké váčky. Jeho pleť budila dojem, že dosud nebyla vystavena ostrému venkovnímu větru ani teplým slunečním paprskům. Ale ty bledé zamžené oči se uměly zahledět tvrdým, pánovitým pohledem a za těch deset let, co vedl hotel, se naučil neváhat s prosazováním svých požadavků.

„Poslyšte, Dougu,“ začal, „ten člověk zemřel přirozenou smrtí, chápete. Sebevražda to nebyla. Vzal si nějaké prášky na spaní, ale to ho nezabilo.“

„Jak se jmenoval?“ zeptal se státní zástupce.

„Charles Brower, farář. Pocházel z Millbanku v Nevadě. Nechci, aby to byla sebevražda. Něco takového se vždycky rozmázne v novinách a hotelu to na dobré pověsti nepřidá.“

Selby zamířil k výtahu a jen doufal, že ten chlap bude mít dost taktu, aby nezačal zdůrazňovat, že jsou mu za volební kampaň zavázáni, ale jak se výtah otevíral, spočinula Cushingova tvarohovitá namanikurovaná ruka na rukávu Selbyho saka. „Víte, že jsem vám při kampani pomáhal, co jsem mohl, a tak byste teď měli jít zase trochu na ruku vy mně.“ Selby přikývl. „Je to číslo 321,“ řekl Cushing a kývl na liftboye, aby zavřel dveře.

Číslo 321 našel Selby ve třetím patře hned. Zaklepal na dveře a zevnitř se ozval hlas Rexe Brandona: „To jseš ty, Dougu?“

„Ano.“

„Jdi k číslu 323 a projdi tamtudy Je odemčeno.“

Selby vstoupil do sousední místnosti. Byl to typický hotelový pokoj. Viděl, že dveře do sousední třistajednadvacítky jsou dokořán. Z jejich vyřezávaného rámu byla useknuta velká štěpina. Rex Brandon zvolal: „Pojď dál, Dougu.“

Selby vešel. Drobný farář, ležící chladný a nehybný na posteli, působil zvláštním melancholickým dojmem. Oči měl zavřené a čelist pokleslou, ale z tváře vyzařoval klid a důstojnost, jakou zaživa neměla. Dveře byly zamčené a ještě zajištěné židlí, která měla opěradlo zapřené pod klikou. Celou místnost jako by zalehlo ticho.

Otto Larkin, statný policejní náčelník, spěchal uvítat státního zástupce svým dunivým basem: „Ničeho jsme se ani nedotkli,“ ubezpečil ho. „Požádal, aby ho v deset hodin vzbudili. Telefonistka vyzváněla a vyzváněla, ale nikdo to nebral. Zřízenec klepal, a nic. Zkusil odemknout univerzálním klíčem, ale zjistil, že dveře jsou zevnitř zabezpečené. Vylezl a nakoukl dovnitř světlíkem nad dveřmi. Viděl, že host leží v posteli. Párkrát na něho zavolal a pak světlík otevřel. Tamtudy zahlédl, že dveře jsou zapřené tou židlí. Šel to říct Cushingovi. Cushing vypáčil dveře z třistatrojky. Proto je tam vylomený zámek. Spojovací dveře se zamykají nadvakrát, z každé strany zvlášť.

Chci vám ale nejdřív něco říct, Selby Sam Roper je můj kamarád, a tak jsem při volbách fandil jemu. Vy to víte. Sotva mi to můžete mít za zlé – dělal jsem se Samem čtyři roky Ale teď jste nastoupili vy, a já budu dělat s vámi. Tohle je náš první společný případ, tak ať nám žádné sympatie a antipatie nekazí dobrou spolupráci. Chystal jsem se za vámi za oběma zajít, ale ještě jsem se k tomu prostě nedostal. Měli bychom si leccos prohovořit.“

Selby odpověděl: „Prima, pohovoříme si, až na to budeme mít čas a klid. Co je to za papír v tom psacím stroji? Dopis na rozloučenou?“

„Ne,“ řekl Brandon. „Je to dopis manželce, Dougu. Přečti si ho, píše jí dost dojemně.“

Selby se sklonil nad psacím strojem a četl:

Má drahá ženuško!

Jsem už třetí den v Madisonu, a zatím jsem nic pozoruhodného nedojednal. Možná že se zdržím ještě týden nebo i déle. Počasí je přímo ideální. Slunce vysílá teplé paprsky ze sytě modré oblohy, ve dne je bezvětří a večer se ochladí. Je teplo, a přitom žádné úmorné vedro. Prvního dne byla ráno mlha, ale ta se brzy rozplynula.

To budeš koukat, až se vrátím. Pokud se mi podaří kontaktovat jisté lidi, nebudeme si už muset dělat těžkou hlavu kvůli penězům. A nemysli si, že mě nebudou brát vážně. Budou mě muset brát vážně. To víš, nejsem dnešní.

Ve vlaku jsem se moc nevyspal. Měl jsem s sebou prášky na spaní, ale nic to nepomohlo, a tak jsem si jich dneska vzal dvakrát tolik. Chtěl bych se pořádně vyspat. Vlastně se mě už teď zmocňuje ospalost.

Madison je živé město, jezdí tu tramvaje a je zde pár pěkných hotelů. Do Hollywoodu to odsud není ani sto mil, a jestli mi vyjde čas, tak bych se tam podíval, než se vrátím domů. Škoda, že jsi nemohla jet se mnou. Už se mi chce opravdu spát. Radši si půjdu lehnout a dopíšu to ráno. Padla na mě hrozná ospalost, holčičko. Dnes v noci si pěkně odpočinu. Řeknu v recepci, aby mě v deset ráno vzbudili. Zítra se ještě porozhlédnu… Nemá to cenu, oči se mi zavírají, pomalu ani nevidím na klávesnici.

Další slovo bylo přeškrtáno ležatými křížky. Vedle psacího stroje ležela obálka nadepsaná: Vážená paní Browerová, Center Street 613, Millbank, Nevada.

„Zřejmě si vzal těch prášků na spaní moc,“ poznamenal Rex Brandon. „Zkontrolovali jsme knihu hostů. Sám vyplnil ubytovací kartu. Jmenuje se Charles Brower a pochází z Millbanku v Nevadě. Má stejnou adresu jako na té obálce, Center Street 613. Takže všechno odpovídá. Chudák, chtěl mít nerušený spánek… a to se mu sakra povedlo.“

Selby přitakal. „Proč zamkl dveře a ještě je zapřel tou židlí, co myslíš?“

„Pámbuví,“ odpověděl Brandon.

Policejní náčelník jim předestřel svou domněnku. „Byl to drobný človíček, a k tomu farář,“ pravil. „Takoví bývají často vyjukaní jak zajíci, a zvlášť na cestách. Všimněte si, jak píše ženě o hotelích a tak. Vsadil bych se, že toho v životě moc nenacestoval, a ve srovnání s Millbankem mu to tady připadalo jako velkoměsto.“

„Uvědomili jste koronera?“ zeptal se Selby

„Jo, samozřejmě. Byl někde na pohřbu. Cekáme ho každou chvíli.“

„Prošli jste jeho věci?“ zeptal se Selby Brandona.

„Ještě ne. Čekáme s tím vlastně na koronera.“

„S Harry Perkinsem, naším koronerem, jsem už dělal dost případů,“ podotkl Larkin. „Harry nerajtuje na úředním šimlovi. Jestli projdeme jeho věci, abychom nemařili čas, Harrymu to vadit nebude. Na druhou stranu si ale myslím, že nic závažného neobjevíme. Měl zřejmě kalhoty plný strachu, tak si vzal dvojnásobnou dávku prášků na spaní, a to ho vyřídilo.“

„Uvažuji, jestli neopatroval něco cenného,“ podotkl Selby. „Neumím si představit, proč by se jinak namáhal zamknout dveře a ještě je zabezpečit tou zapříčenou židlí.“

Přistoupil k posteli, opatrně nadzvedl roh polštáře a nakoukl pod něj. Bezvládné tělo se přitom ani nepohnulo. Když nic nezahlédl, zašmátral stejně marně rukou pod polštářem. Se slovy: „Měli bychom se přesvědčit o příčině smrti,“ nadzvedl přikrývku. Mrtvý měl na sobě teplou flanelovou noční košili. Selby ho znovu přikryl a řekl: „Nic nenasvědčuje tomu, že by šlo o cizí zavinění. Bude to asi běžný případ. Musíme uvědomit jeho ženu.“

„Požádal jsem George Cushinga, aby jí poslal telegram,“ řekl šerif Brandon. „Chtěl jsem jí to oznámit také proto, aby se mohla rozhodnout, co s nebožtíkem.“

Policejní náčelník se trochu zaškaredil. „Mrzí mě, že jste si s tím tak pospíšil, šerife. Tyhle záležitosti rád obstarává koroner sám. Jak víte, má pohřební ústav a v těch telegramech se obvykle nabídne, že nebožtíka přichystá k pohřbu.“

Šerif utrousil: „Harry byl pryč na funuse a já to chtěl mít vyřízené. Až se vrátí, může sám vdově poslat telegram, když bude chtít.“

Selby se rozhlédl po místnosti. Sako a vesta mrtvého byly na ramínku ve skříni. Kalhoty zachycené za manžety v horní zásuvce prádelníku visely skoro až k zemi. Jediný kufr ležel na židli otevřený. „Jiná zavazadla neměl?“ zeptal se Selby. „Jen ten kufr a kufříkový psací stroj?“

„Ve skříni je ještě kabát a aktovka,“ řekl Brandon.

„Co je v té aktovce?“ zeptal se Selby

„Jen nějaké výstřižky z novin a archy papíru popsané psacím strojem – snad je to kázání nebo nějaký příběh či co zkrátka spousta souvislých slov.“

„Prošacovali jste mu kapsy?“

„Ne.“

„Pojďme to udělat. Ty se podívej do šatů a já si vezmu kufřík. Nemůžu se zbavit pocitu, že u sebe musel mít něco cenného, jinak by se tu nezabarikádoval. Ostatně to i ten dopis napovídá.“ Kufr byl přepečlivě zabalený, jak Selby zjistil. Všechny součásti oblečení byly úhledně složené. Zaznamenal dvě čisté košile, nějaké lehké spodní prádlo, několik naškrobených límečků, ohmatanou, v kůži vázanou Bibli, brýle v pouzdře s firemní značkou jistého sanfranciského optika a půl tuctu jednoduchých černých ponožek. Zahlédl i podlouhlou lepenkovou krabičku z lékárny se štítkem, kde bylo perem a inkoustem vepsáno: „Pro uklidnění.“ Bylo tam také kožené pouzdro a v něm drahý miniaturní fotoaparát zahraniční značky. „No prosím,“ řekl Selby, „tohle je na venkovského faráře dost luxusní vybavení. Takový aparát přijde bratru na sto padesát dolarů.“

„Mezi takovými lidmi se najde dost fandů do fotografování,“ upozornil policejní náčelník. „To víte, chlap musí mít nějakého koníčka. Zato kalhoty jsou oblýskané a u kabátu mu z rukávu lezou lokty.“

„Kde měl peněženku?“ zeptal se Selby.

„V saku,“ odpověděl Brandon.

„Nějaké doklady?“

„Měl tam pár tištěných vizitek na jméno ‚ThDr. Charles Brower, Millbank, Nevada‘, devadesát šest dolarů na hotovosti a asi dva dolary v drobných. Také řidičský průkaz.“

Selby se znovu zahleděl na nehybnou postavu spočívající na posteli a bylo mu z toho najednou trapně. Vždyť to býval člověk, v něco doufal, něčeho se bál, po něčem toužil, zažíval zklamání, a teď mu Selby nahlíží do soukromí… Jen jeho úřední poslání a vědomí, že musí konat svou povinnost, ho omlouvají, aby nebyl považován za sprostého voyeura. Napadlo ho, s jakými pocity asi lékaři vyšetřují intimní orgány zcela cizích lidí, kteří jim svěřují hluboké tajnosti svých životů. Najednou toho měl všeho dost.

„No jo, tak nic,“ řekl. „Ať to převezme koroner. Bude patrně trvat na ohledání. A mimochodem, George Cushing by uvítal, kdyby se o tom veřejně nemluvilo jako o sebevraždě. Bylo to zřejmě přirozené úmrtí.“ Obrátil se ke dveřím, zahleděl se na odštípnuté dřevo kolem zámku a zeptal se jen tak mimochodem: „Jak vypadá sousední pokoj z druhé strany, Rexi?“

„Nejspíš je stejný jako tenhle,“ řekl šerif.

„Myslím, že má koupelnu,“ upozornil policejní náčelník. „Hotel je proponovaný tak, že koupelna je vždycky mezi pokoji, takže je hosté mohou mít s koupelnou nebo bez ní. Tenhle pokoj koupelnu nemá, takže asi patřila k tomu sousednímu. Tady je umyvadlo s tekoucí vodou. Koukejte, má tam potřeby na holení.“

Selby přejel pohledem umyvadlo i skleněnou poličku nad ním, kde spočívala holicí štětka, roztřepená dlouholetým používáním. Krom štětky tam byl holicí strojek, tuba holicí pěny, kartáček na zuby a kelímek zubního prášku. Selby se zahleděl na vroubkovanou kulatou kliku na dveřích, vedoucích do oddělené koupelny. Otočil klikou se slovy: „Podívám se, jestli se ty dveře otevírají z druhé strany.“ Náhle se zamračil a řekl: „Počkat, ty dveře nejsou zamčené. Dělal někdo něco s tou klikou?“

„Mám ten dojem, že ne,“ prohlásil Larkin. „Zřízenec to ohlásil Cushingovi a Cushing všem nakázal, aby se v pokoji s ničím nehýbalo.“

„Proč teda Cushing nešel přes třistadevatenáctku? Stačilo odemknout z druhé strany a nebyl by sem musel vnikat násilím z protějšího pokoje.“

„Myslím, že ten pokoj je obsazený,“ podotkl Larkin. „Cushing mi řekl, že třistatřiadvacítka je volná, ale v třistadevatenáctce jsou hosté.“

Selby přikývl. „Tak já se vrátím do kanceláře. Tady už nemám co dělat,“ prohlásil.

Ozvalo se zaklepání na dveře třistajednadvacítky. Brandon zvolal: „Kdo je?“

„Harry Perkins, koroner.“

„Vem to přes třistatřiadvacítku, Harry, a přijci sem tamtudy.“ Zakrátko se v spojovacích dveřích objevila vysoká postava koronerova a jeho kostnatá tvář.

Larkin mu podal příslušné vysvětlení. „Jen jsme se tu trošku porozhlíželi, Harry. Vy jste byl někde na pohřbu a my se chtěli ujistit, co se stalo. Větší dávka prášků na spaní plus špatné srdce. Pozůstalost nebude tak zajímavá, aby s tím byly problémy. Má u sebe skoro sto babek, což by mělo stačit, abyste připravil nebožtíka k transportu. Šerif zatelegrafoval manželce. Možná že byste se jí měl ještě telegraficky dotázat, jestli si přeje, abyste se toho ujal.“

„Nezlobte se na mě, Harry,“ řekl šerif. „Nevěděl jsem, že si to nejradši vybavíte sám.“

„To je v pořádku,“ odpověděl koroner. Přistoupil k posteli, zahleděl se na nebožtíka odborným pohledem a zeptal se: „Kdy si ho můžu odvézt?“

„Kdy budete chtít,“ řekl Larkin. „Souhlasíte, šerife?“

Brandon se tázavě zahleděl na Selbyho, a ten přikývl. „Já se vracím do kanceláře,“ řekl Selby

„Máš tu vůz?“ zeptal se šerif.

„Mám, díky Buďte zdrávi a na shledanou.“

KAPITOLA 3

Douglas Selby vyřídil všechnu naléhavou korespondenci, která se mu nahromadila na psacím stole, zašel do kina a doma si pak v posteli četl detektivku. Nad jejími stránkami si náhle uvědomil, že příběh mu přináší konkrétní poselství. Vražda pro něho přestává být neosobní technickou záležitostí, kde mrtvola slouží spisovateli jako záchytný bod, aby měl nač navěsit různé záhady. Nehybná drobná postava dojemného faráře, spočívající na hotelové posteli, mu teď vytanula na mysli a zastínila všechno ostatní. Prudce zabouchl knihu. Proč se k čertu ten faráříček ve smrti tak naléhavě dožaduje pozornosti? Zaživa by ten úzkostlivý puntičkář s tichým, pokorným, skoro jakoby omluvným vystupováním Selbyho nevyburcoval k ničemu důsažnějšímu než chvilkovému pobavení.

Selby si zakládal na tom, že je energický, plnokrevný chlap od rány. Ucházel se o místo státního zástupce hlavně pro volební bitvu, která jmenování předcházela. Ne kvůli postavení. A rozhodně ne kvůli platu. Jako občanovi mu samozřejmě neušlo, že se v předchozí městské správě objevují příznaky korupce. Viděl, že si daňoví poplatníci přejí změnu. Samu Roperovi se nikdy nic nedokázalo, ale nepěkných řečí kolovalo čím dál tím víc, až dozrál čas, aby někdo vystoupil a ujal se boje za nápravu. A že se do čela tohoto boje postavil Selby, vyplynulo spíš z toho, že měl chuť do pranice, než že by toužil zreformovat městskou administrativu.

Selby zhasl a pokoušel se usnout, ale nemohl vypudit z hlavy to, co viděl v tom hotelovém pokoji. V rozporu s vlastní vůlí mu před očima stále vyvstávaly jednotlivé předměty, jako by to byly výmluvné stopy vedoucí k nějakému znepokojivému závěru. Vzpomněl si, jak hrdina v rozečtené detektivce rozvíjí logické dedukce, a neklidné úvahy vyvstaly s ještě větší naléhavostí. Pohlédl na hodinky Pomalu bude půlnoc. Snažil se usnout, ale marně, a dokonce i tohle marné úsilí mu připomínalo pokorného mužíčka, který se rozhodl přilákat spánek prášky V půl jedné zapudil hrdost a zavolal Rexi Brandonovi.

„Rexi,“ řekl do telefonu, „ty se mi asi vysměješ, ale já nemůžu usnout.“

„Co je s tebou, Dougu?“

„Nejde mi z hlavy ten farář.“

„Jaký farář?“

„Přece ten, co jsme ho našli v hotelu.“

„No a co je s ním, co se děje?“

„Pořád si neumím představit, proč zabarikádoval dveře na chodbu a přitom nezamkl dveře do koupelny u třistadevatenáctky.“

Brandonovi bylo na hlase znát, že nevěří vlastním uším. „Prokristapána, Dougu! Vážně nad tím mudruješ, nebo si děláš srandu?“

„Ne, myslím to vážně.“

„Pusť to z hlavy! Ten člověk zemřel, protože se předávkoval práškama na spaní. Vzal si je z té papundeklové krabičky Koroner Perkins je bývalý lékárník. Ty prášky zná. Pan farář si jich vzal moc, a srdce to nevydrželo. Stejně by mu bylo asi časem vypovědělo službu. Prášky to jenom urychlily.“

„Ale proč ty dveře zamkl a ještě zabarikádoval?“

„Nebyl zvyklý cestovat. Možná že se poprvé po letech vzdálil z domova.“

„Ale jak zachytil ty kalhoty v zásuvce prádelníku,“ nedal se uchlácholit Selby, „to je přece starý trik zkušených obchodních cestujících. Člověka, který sedí celý život doma, by to nenapadlo.“

Šerif se zasmál. „Jseš vedle jak ta jedle,“ řekl. „Jen poslouchej! Jeho manželka volala odpoledne koronerovi. Přiletí sem. Sdělila mu, že Brower má životní pojistku na pět táců, a zřejmě chce ty prachy rychle vyinkasovat. Ráno se tu objeví. Je to jeho druhá manželka, farář předtím ovdověl. Vypověděla, že manžel se poslední dobou necítil dobře a lékař mu doporučil, aby si odpočinul. Osedlal teda prskolet a vydal se do přírody. Sháněl prostředky na nový kostel a měl už pohromadě dost, aby se mohlo začít stavět, ale celá kampaň pro něho asi představovala neúměrnou zátěž a odnesly to nervy. Paní si myslí, že mu snad přeskočilo, když dojel až sem, protože na cestování nikdy moc nebyl, akorát si jednou do roka zajel do Rena. Tvrdí, že mu město nahánělo hrůzu. Tak vidíš, že ta tvoje teorie o kalhotách nesedí.“

Selby se omluvně zasmál. „To bude tím, že jsme se s ním potkali v tom výtahu. Pořád si říkám, že se třeba mohl… umíš si to představit, viď, Rexi… ale co, pusť to z hlavy. Nezlob se, že jsem tě vyrušil.“

Šerif se zasmál. „Co kdyby sis vzal dva tři dny volno a taky si zajel na ryby, Dougu? Jseš sice mladej, ale volební kampaň ti dala zabrat.“

Selby se rovněž zasmál, odpověděl, že se možná podle jeho rady zařídí, a zavěsil. Vzápětí však sluchátko opět popadl a zavolal do něho: „Neříkala, kolik peněz na ten kostel vybral?“ Podle pípání ale pochopil, že šerif už telefon položil.

Selby se rozpačitě ušklíbl, sluchátko opět zavěsil a ještě hodinu bojoval o spánek. Když ho nakonec přemohla dřímota, přinesla s sebou divoké sny, v nichž drobný farář, s tváří poznamenanou stínem smrti, vyzval detektiva z rozečteného románu k souboji na kufříkové psací stroje a prášky na spaní. Tohle usínání nakonec přešlo v hluboké nevědomí, z něhož se Selby vytrhl, když automaticky tápal po drnčícím telefonu.

Byl jasný den. V korunách stromů zpívali ptáci. Oknem proudící sluneční paprsky oslepovaly spánkem napuchlé oči. Přitiskl si sluchátko k uchu, zamumlal „haló!“ a zaslechl podivně přiškrcený hlas Rexe Brandona: „Dougu, máme tu problém. Prosím tě, moh bys teď hned přijít do kanceláře?“

Selby koukl na elektrické hodiny v ložnici. Bylo půl deváté. Vynasnažil se z hlasu zahnat ospalost. „Samozřejmě,“ odpověděl cílevědomě energickým tónem. „Do půlhodinky jsem tam.“

„Počkáme tu na tebe,“ řekl Brandon a zavěsil.

Selby se probral k životu až dvě minuty nato pod jehličkami ledové sprchy. Teprve pak si uvědomil, že je strašně zvědavý, jaký problém to vyvstal. Teď to ale nemůže zjišťovat. Zřejmě jde o něco, o čem Brandon nechce hovořit do telefonu. Selby se rychle oholil, posnídal tomatovou šťávu z konzervy a úderem deváté se objevil v kanceláři. Jeho sekretářka Amorette Standishová ho informovala: „Šerif na vás čeká ve vaší kanceláři s nějakou paní.“

Přikývl. Jen překročil práh své kanceláře, soustředil pohled na usedlou padesátnici, širokou v bocích a s mocným poprsím, která tu seděla s rukama v rukavicích složenýma v klíně. Její oči se na něho upřely se zřejmou cílevědomostí. Z celé její osobnosti vyzařovalo klidné, chladné odhodlání.

Rex ji představil: „Tohle je paní Mary Browerová z Millbanku v Nevadě. Přiletěla dnes ráno do Los Angeles a sem dojela autobusem.“

Selby se jí uklonil. „Přijměte prosím moji soustrast, paní Browerová,“ pravil. „Jistě je to pro vás nečekaná rána. Je mi líto, že jsme neměli možnost vás na tu smutnou novinu šetrně připravit…“

„Ale to není můj manžel,“ přerušila ho paní, jako by mu s konečnou platností oznamovala naprosto jasný a doložený fakt.

„Tak vy jste sem přiletěla z Nevady na základě mylné informace?“ podivil se Selby „To je přece…“ V půli věty se zarazil. „Proboha!“ vydechl, sklesl na otáčecí židli vedle psacího stolu a jako omámený přejel pohledem z paní na podmračeného Rexe Brandona.

„Měl u sebe vizitky a řidičský průkaz na toto jméno, chápete,“ ujal se vysvětlování šerif, „a našel se rozepsaný dopis vám adresovaný, proto jsme si pochopitelně mysleli, že je to Charles Brower.“

„Tenhle člověk ale můj manžel není,“ trvala paní na svém s neúhybnou konečnou platností. „V životě jsem ho neviděla.“

„Ale jak to, že psal vám, když…“ Selby se prodíral bludištěm náhle vyvstalých protikladných faktů. „Jak že se zapsal v hotelu, Rexi?“

„Jako důstojný pán Charles Brower z Millbanku v Nevadě, Center Street 613.“

Selby popadl klobouk. „Pojď, Rexi,“ vyzval šerifa. „Tohle se musí objasnit.“

Paní v obnošeném hnědém kostýmu, s rukama v hnědých rukavicích stále složenýma v klíně, pronesla s pádným důrazem: „Tohle můj manžel není. Kdo mi nahradí cestovní výlohy z Nevady až sem? Jestli počítáte s tím, že mlčky vypadnu a vrátím se domů, aniž mi to někdo zaplatí, tak to se pletete. Mohla bych kolem toho jistě nadělat spoustu kraválu. Utrpěla jsem přece hrozný šok.“

KAPITOLA 4

Když Selby vyšel z kanceláře, zjistil, že na něho u sekretářky čeká úhledná, očividně energická mladá žena v kvalitním štrapačním kostýmu. „Dobrý den, Sylvie,“ pozdravil ji. „Chtělas se mnou mluvit?“

„Ano.“

„Já momentálně ale bohužel nemám čas. Přijď někdy odpoledne.“

„Odpoledne nepřichází v úvahu.“

„Proč ne?“

Veselé rudohnědé oči k němu úsměvně vzhlédly, ale čelist vyjadřovala odhodlání. „Mluví s tebou reportérka Sylvie Martinová z Clarionu, která dostala za úkol získat od tebe interview, jinak bude zle.“

„Ale, Sylvie, cožpak to nemůže počkat?“

„V žádném případě.“

„Jenomže to zkrátka a dobře počkat musí.“

Zamířila rezignovaně ke dveřím. „Co se dá dělat, jak myslíš, mně ty noviny neříkají pane. Šéf mi nakázal, ať s tebou udělám interview, a sám prohlásil, že je to co do důležitosti úkol prvořadý; a pokud prý s námi nebudeš ochoten spolupracovat – víš, jaký je… Jestli si ho chceš znepřátelit, já ti v tom bránit nebudu.“

Šerif se zachmuřil. „Hele, Dougu, co kdybych to zatím začal přešetřovat já…“

Selby si povzdechl, otočil se ke dveřím své kanceláře a řekl: „No tak dobrá, pojď dál, Sylvie.“

Když za nimi zapadly dveře, zasmála se. „Odpustíš mi, že jsem si to vybájila?“

„Vybájila co?“

„Že mě za tebou poslal šéf pro interview.“

„A neposlal?“

„Ne, pouze jsem zvolila takovou taktiku.“

Zahleděl se na ni rozhořčeně.

„Nebuď takový,“ naléhala, „to není od tebe milé. Nesmíš brát úřední povinnosti tak vážně.“

„Nech toho, Sylvie,“ obořil se na ni. „Co tím sleduješ? Řeším důležitý případ a ty mě zbytečně zdržuješ.“

Hodila nohu přes nohu, uhladila si sukni, vylovila z kabelky zápisník a tužku a jala se kreslit do levého horního rohu jakési složité ornamenty „Nezapomeň, že se za vás Clarion před volbami postavil, Dougu. V Blade vám házeli klacky pod nohy. Teď chceme, abys nás informoval.“

„Budu vás informovat, jakmile budu mít o čem.“

„A co ta paní farářová?“ nadhodila. „Slyšela jsem, že nebožtíka neidentifikovala.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Štěbetali si o tom vrabci na střeše.“

„No a co má být?“

Zahleděla se mu vážně do očí. „Podívej, Dougu, sám dobře víš,“ nadhodila zvolna, „že by to bylo hrozné, kdyby se hned ze začátku vynořil nějaký důležitý případ a tys to pokazil.“

Přitakal. „Proč myslíš, že to kazím, Sylvie?“

„Říkej si tomu třeba ženská intuice. Víš, že jsem pro vás oba v předvolební kampani pracovala, seč mi síly stačily, a byla jsem na vás tak pyšná, když jste vyhráli. Měla jsem…“

Zasmál se. „No tak dobře, Sylvie, ať je po tvém. Dostavila se paní Mary Browerová z Millbanku v Nevadě a prohlásila, že mrtvý není její manžel. A jeví sklon dělat kolem toho nepříjemnosti.“

„Co si z toho vyvozuješ?“

„Upřímně řečeno nevím,“ doznal se.

„Cožpak ten mrtvý nezanechal v psacím stroji dopis drahé ženušce? A obálku s adresou paní Mary Browerové v Millbanku?“

„Máš pravdu,“ připustil Selby.

„A jak si to teda vysvětlíme?“

„Vysvětlení se tu nabízí dvojí,“ nadhodil Selby „Buď chtěl ten člověk, který se v hotelu zapsal pod Browerovým jménem, utvrdit nějakého návštěvníka v přesvědčení, že opravdu je Brower, a pak by takový dopis, zanechaný v psacím stroji, logicky zapadal do rámce takového podvodu. Nepravý Brower měl třeba v úmyslu na chvíli z pokoje odejít, aby si návštěvník mohl v jeho nepřítomnosti dopis přečíst.“

Sylvia Martinová zvolna přitakala. „Ano, to zní dost pravděpodobně. Schválně, jestli uhádnu tu druhou možnost, Dougu.“

„Pokus se o to, prosím tě,“ vyzval ji. „Já sám jsem z toho jelen. Je to naprosto nepravděpodobné, a přitom by všechno tak logicky do sebe zapadalo, že…“

Gestem mu naznačila, aby zmlkl, v soustředění svraštila čelo, až náhle zvolala: „Už to mám!“

„Tak co?“

„Jestli do toho pokoje vešel někdo v době, kdy ten člověk už byl mrtvý, a záleželo mu na tom, aby se to jevilo tak, že zemřel na předávkování prášky na spaní, pak by to byl docela působivý trik napsat takový dopis a nechat ho v psacím stroji. Jako adresát takového dopisu se logicky nabízela manželka, a pokud si myslel, že má před sebou Charlese Browera z Millbanku, pak by se…“

„Správně,“ přerušil ji Selby „Chválabohu, že jsme oba dospěli k shodné domněnce. Mně to předtím připadalo jako řešení hodně bizarní, a tak jsem je zavrhl.“

„Ale pokud to tak bylo, musel pisatel dopisu tu manželku znát,“ zdůraznila Sylvie. „Jinak by přece nevěděl, kde bydlí.“

„Nene, to si mohl zjistit v knize hostů,“ namítl Selby „Ale i tak, představ si teď Mary Browerovou: je to usedlá paní, zřejmě schopná; ta by se sotva spřáhla s lidmi, kteří chtějí zavraždit jejího manžela. Působí jako žena umíněná, snad i trochu sobecká, ale rozhodně to není žádná Kleopatra.“

Sylvia na něho upírala oči jiskřící živým zájmem. „Ale co když se mýlíš, Dougu? Co když se s ní někdo znal až moc dobře a manžel mu tedy vadil? Co když ten mrtvý byl manželův kamarád a vytušil, že něco není v pořádku? Manžel nic nevěděl, a tak ten kamarád přijel do hotelu místo něho a za tím účelem vystupoval jako Chaxles Brower.“

„To je důvtipná teorie, Sylvie,“ řekl jí na to Selby, „a pokud něco takového otisknete v novinách, budete mít na krku pár žalob pro urážku na cti. Paní Browerová nevypadá jako žena, která si neví rady.“

Sylvia vstala a přešla k jeho psacímu stolu. „Poslyš, Dougu,“ řekla, „náš šéfredaktor získal informaci, že se Blade chystá využít tohohle případu, aby vás shodili. Nepokaž to. Zachovej chladnou hlavu a vem jim vítr z plachet.“

„V Blade o tom něco vědí?“

„Nevím, co přesně vědí, ale bylo nám řečeno, že kolem toho případu budou dělat dusno. Policejní náčelník Otto Larkin kamarádí s jejich vedoucím redaktorem. Podle mě je Larkin schopen podtrhnout vám židli při první příležitosti. Pokud v Blade něco vědí, řekl jim to on.“

„Larkin není žádný Sherlock Holmes,“ poznamenal Selby

„Ale i tak,“ řekla. „Informovala jsem tě. A ty mi teď pověz jedno: dáš mi vědět, až se něco vyvrbí?“

„Nepostoupím tisku žádné informace, dokud si nebudu jist, že tím neohrozím objasnění případu,“ pronesl zvolna.

„Ale nemohl by sis se mnou popovídat v průběhu vyšetřování i o skutečnostech, které nejsou určeny k zveřejnění, tak abych mohla spolurozhodovat, co do novin patří a co ne?“

„O tom se dá uvažovat,“ slíbil jí. „Ale ze všeho nejdřív se musím pustit do práce.“

Zaklapla zápisník a zeptala se: „Platí tedy, že paní Browerová popírá totožnost mrtvého?“

Přitakal. „A jak to víš,“ pronesla zvolna, „že tahle osoba je doopravdy paní Browerová?“

Zahleděl se na ni zkoumavě a pak podotkl: „Tak to je otázka.“

„Snad by nám to mohli zjistit naši dopisovatelé z Nevady,“ nadhodila.

„A já si to také prošetřím,“ sdělil jí. Vyprovodil ji a pak vyzval Amorette Standishovou: „Odešlete telegram policejnímu náčelníkovi do Millbanku v Nevadě a požádejte ho o popis faráře Charlese Browera a jeho manželky Mary Browerové. Zjistěte také, je-li mu známo, kde se oba právě zdržují. Ať odpoví telegraficky.“

KAPITOLA 5

Selby se odebral ke koronerovi a požádal ho: „Chtěl bych si projít všechno, co jste přinesl z pokoje toho faráře, Harry.“

„Jeho věci mám tady v kanceláři uložené a zapečetěné,“ sdělil mu koroner. „To je sranda s tou falešnou totožností, co? Představte si ten šrumec, kdybych byl nebožtíka expres vyexpedoval do Nevady.“

Selby podotkl: „No, buď to tedy nebyl Charles Brower, anebo ta paní není Mary Browerová. Ona ale působí dost věrohodně. Pověřte doktora Truemana, ať pitvá. A ať to provede důkladně. Chtějte po něm rozbor obsahu žaludku a ať se koukne, jestli v důležitých orgánech nejsou stopy jedu.“

„Snad si nemyslíte, že tu máme cizí zavinění?“

„Nevím, co si o tom myslet. Zjistím to, až budu mít z čeho vycházet.“

„Ale houbeles, tohle je přece případ mylné totožnosti. Do čtyřiadvaceti hodin se všechno vysvětlí. Selhalo mu srdce, a tím to končí. Kolik takových případů jsem viděl, když jsem ještě měl lékárnu!“

„Přesto bych chtěl znát, nač ten člověk zemřel.“

„Falešná totožnost přece nic nemění na příčině smrti,“ namítl koroner. „Na vašem místě bych se kvůli tomu nevzrušoval, Douglasi.“

„Já se nevzrušuju,“ řekl státní zástupce. „Chci se jen pustit do práce.“ Převzal od koronera kufr, přenosný psací stroj a aktovku. „Posaďte se ke mně Harry. Myslím, že bychom měli pořídit soupis.“

„Ten už jsem pořídil,“ pravil koroner. „Co v něm uvádíte?“

„Popsal jsem všechny předměty jako osobní listiny, novinové výstřižky a podobně.“

„Myslím, že bychom měli vyhotovit přesnější seznam.“

„No prosím, tak ho vyhotovte. Vaše přání je mi rozkazem.“

„Byl bych rád, kdybychom ty věci probrali spolu.“

„Mám právě teď dost práce, Dougu… Ale samosebou vám vyhovím.“

„Soustředím se jen na to nejdůležitější,“ slíbil státní zástupce, „ale chci znát, co tu všechno je.“ Usedl, přestřihl pásku s pečetí, otevřel aktovku a z přihrádek vytáhl všechny papíry. Jal se třídit výstřižky z novin. „Podívejte, Shirley Ardenová, známá filmová hvězda, v novém filmu Zhojená srdce. A další její fotografie z natáčení. Tady je na ukázce z filmu Pátrejte po ženichovi. A výstřižek z filmového časopisu, kde se o ní píše. Že by Shirley Ardenovou tak zbožňoval, Harry?“

Koroner prohodil: „Na tom není přece nic zvláštního. S tím se setkáte dnes a denně. Hnedle každý má oblíbeného herce nebo herečku. Lidi shromažďujou roztodivné věci. Vzpomeňte si, co stálo v tom dopise: že chce zajet do Hollywoodu. Vsadil bych se, že se zbláznil do Shirley Ardenové, a napadlo ho, že by se tam s ní třeba setkal.“

Státní zástupce přitakal: musel uznat, že takový výklad má svou logiku. Soustředil pozornost na ostatní výstřižky. „Podívejme, tady jsou nějaké články o Perryho pozůstalostním sporu. Proč ho ten případ zajímal?“

„Taky mi to vrtalo hlavou,“ řekl koroner. „Prošel jsem farářovy papíry jen zběžně. Teď už se ten spor projednává u kalifornského Nejvyššího soudu, pokud se nepletu. Tady stojí, že se o dědická práva hlásí jistý H. E Perry To bude Herbert Perry, ne?“

Selby si výstřižek přečetl a přikývl.

„Tohle nebudou reportáže z místních novin, že?“

„Ne, to jsou agenturní zprávy z Associated Press; rozesílají se do všech novin, které si takovou službu objednají.“

„Proč si je schoval, co myslíte?“

„To je jedna z těch otázek, které je třeba objasnit.“

„Oč v tom sporu vlastně jde?“

„Charles Perry se rozváděl a soud vydal předběžné rozhodnutí o rozvodu,“ řekl Selby. „Ještě než měl v ruce konečné rozhodnutí, odjel do Yumy a tam se oženil s jistou Edith Fontainovou. Ta měla v té době syna Herberta. Herbert přijal jméno Perry, ale Charles Perry jeho otcem nebyl. Sňatek, který uzavřeli na základě předběžného rozhodnutí ještě předtím, než soud vydal konečné rozhodnutí, byl právně neplatný To všechno se odehrálo před lety. Perry zřejmě netušil, že jeho manželství není právoplatné. Bývalá manželka mezitím zemřela, ale on žádný další svatební obřad s Edith neuskutečnil. Poslední vůli nenapsal, a po jeho smrti se jeho bratr H. Franklin Perry soudí s Herbertem Perrym o dědický podíl.“

„Neexistuje nějaký zákon o tom, že se trvalé soužití dvou lidí uznává i bez sňatku?“

„To je takzvaná společná domácnost druha a družky,“ odpověděl Selby „V našem státě toto zvykové právo neplatí.“

„Perry ale žil v domnění, že je s ní řádně ženatý. Zemřel první, že?“

„Ano, měli autohavárii. On byl na místě mrtev, ona měla proraženou lebku a do týdne zranění podlehla.“

„Takže syn nic nedostane?“ zeptal se Perkins. „Znám toho bratra. Je to veterinář. Byl jsem u něho jednou se psem, když mu nebylo dobře. Fajn chlap.“

„Komu připadne majetek, o tom rozhodne soud,“ řekl Selby. „Já bych v této chvíli jen rád věděl, co na tomhle sporu Charlese Browera zajímalo.“

„Myslíte si tedy, že to byl Brower?“

„Ne, Harry, nemyslím. Říkám mu tak, protože nevím, jak jinak mu říkat. Rád bych věděl, z kterých novin si to vystřihl. Ale to se asi nedá zjistit, že?“ Koroner zavrtěl hlavou.

Selby si prohlížel další výstřižky. Na jednom z nich, pocházejícím z filmového časopisu, byl žebříček herců a hereček v pořadí podle divácké obliby. Další uváděl soupis jejich hrubých výdělků v předchozím roce.

Druhá přihrádka v aktovce obsahovala štos strojopisných stránek. Text byl zřejmě napsán na farářově přenosném psacím stroji. Měl neumělou úpravu, bylo v něm plno překlepů a přepisování. Státní zástupce zaznamenal, že v záhlaví první stránky stojí: „Abyste nebyli souzeni.“ Následoval příběh vylíčený těžkopádným, pedantickým stylem. Selby se do něho začetl. Bezděčně však přeskakoval celé odstavce. Ve vyprávění vystupoval starý nerudný soudce, který neměl pro dnešní mládež sebemenší pochopení a právě nemilosrdně odsoudil k přísnému trestu provinilou mladou dívku. Tu předcházela pověst nenapravitelné kriminálnice, a soudce ji proto poslal do polepšovny, avšak na její obranu vystoupilo několik lidí, kteří ji znali, v čele s mužem, jehož postavení nebylo jasně vymezeno. Autor o něm tvrdil, že plane vřelou láskou k lidstvu. Státní zástupce hledal v rukopise náznak toho, zda zmíněná vřelá láska byla i adresněji zaměřena, ale ztratil se v bludišti bezesmyslných banalit. Nakonec pochopil, že jde o muže podstatně staršího, jehož láska je skutečně neosobní. V druhé kapitole začala provinilá dívka studovat medicínu a do třetí kapitoly to dotáhla na slavnou chirurgyni. Ve třetí kapitole přivedli soudcovu vnučku, trpící mozkovým nádorem, k „nejproslulejší světové kapacitě“, a když ji soudce vyhledal a v slzách naléhal, aby udělala, co je v lidských silách, shledal, že onou světovou odbornicí je právě ta dívka, kterou kdysi odsoudil jako nepolepšitelnou.

Následovalo pár stránek psychologického zdůvodnění v tom duchu, že dívka příliš překypovala vitalitou, že v sobě měla jistou animální energii, která potřebovala zaměřit na určitý náročný cíl. Její zachránce byl natolik prozíravý, že ji dal na studie a vyzval ji, aby dokázala nemožné. A právě nesnadnost daného úkolu ji uměla zklidnit.

„O čem to je?“ zeptal se koroner.

„Potvrzuje se zde starý axiom,“ ušklíbl se Selby.

„Jaký axiom?“

„Není na světě člověk, v němž duše odumřela natolik, aby nebyl hotov sepsat filmový scénář.“

„Takže je to scénář?“

„Pravděpodobně to tak bylo myšleno.“

„Vsadil bych se, že se chystal zajet do Hollywoodu a tam s ním hauzírovat.“

„V tom případě ale volil podivnou okliku,“ upozornil Selby. „Od nás by se plížil do Hollywoodu zadním vchodem.“

Jiné papíry už v aktovce nebyly. Státní zástupce ji zavřel a koroner opět přelepil páskou a zapečetil. Selby se začal probírat kufrem.

„Na prádle nejsou značky z prádelny,“ podotkl koroner. „Ani na škrobených límcích. Není to zvláštní?“

Selby přitakal. „Možná že se takhle vydal na cestu poprvé,“ řekl, „jinak by si už byl dal prádlo někde vyprat. A zřejmě také nepobýval mimo domov příliš dlouho. A musel mít pracovitou ženu, která si zakládá na tom, že má v domácnosti pořádek. To všechno by odpovídalo prostředí na faře.“

Selby zkoumal krabičku obsahující papírový pás, v němž bylo zabaleno pět tabletek. „Tohle jsou ty prášky na spaní?“ zeptal se.

„Ano.“

„A kdyby vzal jen jednu tu tabletku, tak se mu nemohlo nic stát?“

„V žádném případě,“ odpověděl koroner. „Lidé si někdy berou až čtyři naráz.“

„A co ho tedy zabilo?“

„Patrně měl nemocné srdce. Pak by zvýšená dávka mohla vyvolat srdeční záchvat.“

„Požádejte doktora Truemana, aby si ten srdeční záchvat pečlivě ověřil,“ naléhal Selby „Chci mít absolutní jistotu, nač ten člověk zemřel.“

Koroner se začal ošívat a nakonec ze sebe vysoukal: „Zlobil byste se, Douglasi, kdybych vám dal jistou radu?“

„Sem s ní, Harry, směle do toho,“ usmál se Selby. „Vynasnažím se podle ní zařídit.“

„Tohle je váš první případ,“ začal koroner. „Koukám, že se z toho snažíte udělat vraždu. Já bych s tím tak nepospíchal. V našem okrese na vás má plno lidí pifku a plno lidí vám drží palce. Ti, co vám drží palce, vás dosadili na tohle místo. Těm, co na vás mají pifku, to nejde pod nos. Kdyby se vám podařilo pár měsíců nevyvolat zvláštní rozruch, tak by lidi všechno politikaření zase pustili z hlavy. Ti, co na vás měli pifku, by vás na ulici s úsměvem zdravili a potřásali vám rukou. Ale když to chytíte za špatný konec, bude to bolet. Vaši nepřátelé budou jásat a někteří přátelé se od vás odvrátí.“

Selby odvětil: „Podívejte, Harry, ať se vám ten případ jeví tak nebo tak, mně to nehraje. Spousta věcí mi na tom nehraje.“

„Když začnete mrtvého zkoumat pod drobnohledem, vždycky vám to začne být divné,“ namítl koroner. „V životě prostě občas něco nehraje. Byl jsem už svědkem kolika úmrtí, které se nedaly vysvětlit; tím míním, že některé okolnosti neodpovídaly jiným okolnostem. Ale po čase se člověk naučí brát věci tak, jak jsou. Tenhle chlapík se zapsal pod cizím jménem, nic víc. Nač se kvůli tomu rozčilovat – to přece lidi dělávají.“

Selby zavrtěl hlavou a vytyčil základní pravidla chování, která hodlal v průběhu svého volebního období dodržovat. „Fakta musí odpovídat, Harry,“ řekl. „To máte jako s čísly. Když shromáždíte správná fakta, odpovídá součet v kolonce ‚má dáti‘ číslům v kolonce ‚dal‘. Fakta souhlasí s výsledky a výsledky souhlasí s fakty. Pokud se tak neděje, znamená to, že neznáme všechna fakta anebo že počítáme s nesprávnými čísly. Vezměte si například ten dopis na rozloučenou. Ten přece nepsal týž člověk jako tenhle filmový scénář. Dopis je napsán na stroji bez překlepů, má přesnou úpravu a nic není přepisováno. Scénář vyťukával někdo jedním prstem, s chybami, na úpravu nedbal. Dost možná bylo obojí napsáno na stejném stroji, ale nepsala to stejná osoba. Uvádím to jako příklad toho, co mám na mysli, když říkám, že fakta musí souhlasit, pokud chceme na jejich základě dospět k teoretickým poznatkům.“

Koroner si povzdechl. „Já vás varoval,“ prohlásil. „No prosím, udělejte z toho vraždu, když chcete. Ale uvidíte, že se vám to vrátí jako bumerang.“

Selby se usmál, poděkoval mu a z prosektury se odebral rovnou do hotelu Madison. Tam se v ředitelské kanceláři chytil s Georgem Cushingem.

„Tak mi říkal Otto Larkin,“ začal Cushing vyčítavě, „že u toho Browera děláte z komára velblouda, Selby Takhle mě poškodit! To bych od vás nečekal!“

„Ale já vám přece nijak neškodím!“

„Škodíte podniku.“

„Nijak vašemu podniku neškodím. Chci jen zjistit fakta toho případu, nic víc.“

„Fakta jste si už zjistil.“

„Nezjistil. Fakta, která jsme zjistili, neodpovídají skutečnosti. Ten mrtvý není Charles Brower.“

„No a co,“ mávl rukou Cushing. „To se často stává. Spousta hostů se z toho či onoho důvodu zapíše pod nepravým jménem, a pokud náhodou mají v kapse vizitku nějakého známého, použijí jeho jména, aby se jí případně mohli prokázat, kdyby se jich někdo začal vyptávat. Nevím, proč to dělají, protože my si ta jména stejně nikdy neověřujeme. Vyžadujeme, aby do knihy hostů ke svému jménu uvedli i domovskou adresu, ať víme, kam za nimi poslat jejich věci, kdyby tu něco cenného zapomněli. Tím si také vytváříme adresář zákazníků a někdy nám to pomůže vyhnout se podvodníkům, ale to se nestává často.“

„Koho ten člověk v hotelu znal?“ zeptal se státní zástupce.

Cushing zvedl obočí. „U nás v hotelu?“ zeptal se. „Nepředpokládám, že by tu někoho znal.“

„Koho znal ve městě?“

„To vám nepovím. Nemám zdání. Člověk, který se málokdy vydá z domova a přijede sem z Millbanku v Nevadě, sotva asi bude někoho znát jak v hotelu tak ve městě.“

„Když jsme s šerifem Brandonem včera dopoledne odcházeli z volební kanceláře v pátém patře,“ pravil Selby, „vyšel tenhle farář z jednoho pokoje v pátém patře. Byly to dveře na pravé straně chodby, řekl bych mezi pětsetsedmičkou a pětsetdevatenáctkou.“

Cushing viditelně zneklidněl. Naklonil se kupředu. Sípavě oddechoval. „Poslyšte, Dougu,“ řekl, „co kdybyste toho nechal? Hotelu to neprospívá a neprospěje to ani vám osobně.“

„Zjistím, kdo to byl, a zjistím, jak zemřel a proč zemřel,“ prohlásil Selby umíněně.

„Byl to nějaký chlápek z Millbanku v Nevadě nebo tam odněkud,“ rekl Cushing. „Znal toho Browera z Millbanku. Věděl, že Brower odjel na ryby, a tak usoudil, že se to zrovna šikne, a použil jeho jména.“

„Kdo měl ty pokoje v pátém patře?“ trval na svém Selby

„To vám nepovím.“

„Přineste knihu hostů.“

„To už zacházíte příliš daleko, Dougu.“

Státní zástupce opakoval: „Přineste knihu hostů.“

„Zapisujeme hosty do kartotéky.“

„Jak řadíte jejich karty?“

„Abecedně.“

„Tak si někam zapisujete denní příchozí. Přineste tyhle záznamy.“

Cushing vstal, vykročil ke dveřím, krátce zaváhal a pak se vrátil a posadil se.

„No tak jděte pro ty záznamy,“ vyzval ho Selby.

„Z jistých důvodů tohle nechci zveřejnit,“ řekl Cushing zvolna. „S daným případem to nijak nesouvisí.“

„Oč jde?“

„V záznamech nic nestojí, ale vy si to nejspíš zjistíte, jestli do toho začnete šťourat… A jak to vypadá,“ dodal trpce, „pokoj si nedáte.“

„Nedám,“ ujistil ho Selby

„V pondělí tu přebývala jistá dáma, která si přála zachovat inkognito.“

„Který pokoj měla?“

„Pětsetpatnáctku.“

„Kdo to byl?“

„To vám nemůžu povědět, Dougu. S vaším případem to nijak nesouvisí.“

„Proč mi to nechcete povědět?“

„Protože sem přijela v nějaké obchodní záležitosti. Je to dost důvěrná záležitost. Záleželo jí na tom, aby se to nerozkřiklo. Zapsala se pod fingovaným jménem a vynutila si na mně slib, že o jejím pobytu zde pomlčím. Zdržela se jen pár hodin a pak odjela. Její agent tu, myslím, zůstal o něco déle.“

„Kdo to byl?“

„To vám nemůžu říct. Je slavná a nechce, aby z toho noviny udělaly kdovíco. Nerad bych, aby si myslela, že jsem svůj slib nedodržel. Zajede sem občas, když potřebuje všemu uniknout, a má vždycky stejný pokoj. Já jí ho jaksi rezervuju… a… a proto vám to vykládám. Nechci, aby se o pětsetpatnáctce někde psalo.“

Selbyho se náhle zmocnilo jisté tušení a byla to představa tak neuvěřitelně bizarní, že se jevila zcela nesmyslná, a přitom zapadala do celkového případu, tak jak se zatím vyvíjel. „Ta dáma,“ pronesl s klidnou rozhodností, jako by si byl svými slovy skálopevně jist, ,,je filmová herečka Shirley Ardenová.“

George Cushing vyvalil oči. „Proboha, jak jste na to přišel?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Selby „Povězte mi, co o tom víte.“

„Doprovázel ji Ben Trask, její agent a reklamní manažer. Slečna Ardenová vyjela nahoru nákladním výtahem. Trask zajišťoval, aby byl vzduch čistý“

„Navštívil ji tady v hotelu někdo?“

„To nevím.“

„Měl tu Trask taky pokoj?“

„Ne.“

„Co je ta pětsetpatnáctka, samostatná ložnice?“

„Je to apartmá, ložnice, salon a koupelna.“

„Telefonoval jí někdo zvenčí?“

„To nevím. Ale mohl bych to ze záznamů zjistit.“

„Buďte tak hodný.“

Cushing nervózně poposedl a pak ze sebe vysoukal: „Ten farář si uložil v hotelovém sejfu nějakou obálku. Vzpomněl jsem si na to až dnes ráno. Mám vám ji přinést?“

„Co je v té obálce?“

„Snad nějaký dopis či co.“

„Ano,“ řekl Selby, „přineste ji.“

„Potvrdíte mi písemně, že jste ji převzal?“

„Jistě, přineste si potvrzení a já vám ho podepíšu.“

Reditel hotelu odešel a za chviličku se vrátil se zalepenou obálkou, kde byl přes zadní stranu načmáraný podpis „Charles Brower“.

„Je to jeho vlastnoruční podpis?“

„Mám za to, že ano.“

„Porovnával jste to s podpisem v kartotéce hostů?“

„Ne, ale můžu to učinit.“

„Počkejte tady, než tu obálku otevřu,“ vyzval ho Selby. „Sepíšeme, co obsahuje.“

Rozřízl obálku a vytáhl z ní několik archů hotelového dopisního papíru. „Zdá se, že…“ Slova mu odumřela na rtech, když rozprostřel dopisní papíry Mezi dvěma listy papíru bylo složených pět tisícidolarových bankovek.

„Proboha živého!“ zvolal Cushing.

„Víte to jistě, že tuhle obálku si dal uložit do sejfu ten farář?“

„Ano.“

„Nemýlíte se?“

„Určitě ne.“

Selby obracel bankovky v prstech. Vtom zachytil jemný závan vůně a zvedl bankovky k nosu; pak je přistrčil přes stůl ke Cushingovi a vyzval ho: „Čichněte si.“

Cushing si přivoněl k bankovkám. „Parfém,“ konstatoval.

Selby složil bankovky opět do dopisního papíru a zasunul obojí zpátky do obálky. „Přelepte tu obálku papírovou lepenkou a vraťte do sejfu,“ řekl. „Tak ten parfém nevyvane. Chci si to později ověřit… A kdo měl pokoj tři sta devatenáct?“

„V době, kdy jsme zjistili, že farář zemřel, byl v tom pokoji jistý Block.“

„Odkud přijel? Čím je a jak dlouho ho znáte?“

„Je to obchodní cestující jedné losangeleské firmy s domácími potřebami. Bývá u nás každý měsíc a objíždí okolní městečka a zdejší obchodníky. Zdrží se zpravidla dva dny.“

„Odhlásil se už?“

„Mám ten dojem, že ještě ne, ale asi tak učiní co nevidět.“

„Potřeboval bych s ním mluvit.“

„Podívám se, jestli je na pokoji.“

„Kdo tam bydlel před Blockem?“

„To už jsem si zjišťoval. Ten pokoj byl předtím po tři dny neobsazený.“

„A co sousední pokoj z druhé strany – třistatřiadvacítka?“

„Tam nikdo nebyl, když jsme našli mrtvého, ale večer předtím se tam ubytovala mladá dvojice z Hollywoodu, nějaký pan Leslie Smith s chotí.“

„Zjistěte ze záznamů jejich adresu. Podívejte se, jestli je ten obchodní cestující na pokoji. Chtěl bych si s ním promluvit. Zalepte tu obálku a vraťte ji do sejfu.“

Cushing se s omluvou vzdálil a tentokrát byl pryč dobrých pět minut. Vrátil se v doprovodu nastrojeného třicátníka, z něhož vyzařovala usměvavá sebejistota. „Tohle je pan Block, host z pokoje tři sta devatenáct,“ řekl.

Block nemařil čas a hned se chopil iniciativy. Tvář se mu roztáhla do radostného úsměvu, když srdečně tiskl Selbymu ruku. „Velice mě těší, pane Selby Dovolte, abych vám pogratuloval k vítězství v jedné z nejostřejších volebních kampaní, jaká ve zdejším okrese kdy probíhala. Působím v tomto kraji už několik let a slyšel jsem, jak skvělou kampaň jste rozběhl. Jmenuji se Carl Block a zastupuji Ústřední distribuci železářského zboží. Dojíždím sem pravidelně měsíc co měsíc, tady v hotelu si na pár dní zřídím hlavní stan a odsud objíždím okolní města. Čím vám mohu sloužit?“

Ten člověk se choval přátelsky. Jen se na něho Selby zadíval, hned mu bylo jasné, proč je ve své branži tak úspěšný, a rovněž mu bylo jasné, že z něho sotva vypáčí nějakou pozoruhodnou informaci. „Přijel jste sem včera ráno, pane Blocku?“

„Ano, je to tak.“

„V kolik hodin to asi bylo?“

„No, dorazil jsem dost brzy. Mám tu zkušenost, že v dnešní době se obchody daří tomu, kdo za tím jde. S menšími firmami se nejlíp jedná mezi osmou a půl devátou. V malém krámě mívají otevřeno a zameteno už kolem osmé. Zákazníci začnou chodit až k deváté. U větších firem otvírají příručí. Vedoucí přicházejí na devátou, do půl desáté si přečtou poštu a nejlíp se s nimi jedná mezi půl desátou a půl dvanáctou.

Vykládám vám to, abyste pochopil, proč jsem přijel tak brzy. Mohlo být asi sedm. Vyjel jsem z Los Angeles krátce před pátou, z postele jsem vypad rovnou do vozu. Tady jsem se po příjezdu vykoupal, oholil, upravil, vypil šálek kávy a v osm už jsem zastihl prvního zákazníka.“

„Nezaslechl jste ze sousedního pokoje nějaké zvuky?“

„Neslyšel jsem nic.“

„Děkuji vám,“ řekl Selby, „nebudu vás už zdržovat.“ Obrátil se ke Cushingovi. „Vrátím se do kanceláře, Georgi. Nepodávejte nikomu žádné informace.“

Cushing ho doprovázel k hotelovým dveřím. „Zemřel z přirozených příčin, Dougu, dejte si říct,“ naléhal. „Nemá cenu kolem toho rozbíhat kdovíjaké pátrání, a informaci o slečně Ardenové si necháte pro sebe, viďte.“

KAPITOLA 6

Selby řekl Franku Gordonovi: „Potřebuji zjistit první poslední o pozůstalostím sporu Perryových, Franku.“

„O tom vám, myslím, můžu dost povědět,“ odpověděl Gordon. „Znám se s Johnem Baggsem, advokátem, který zastupuje Herberta Perryho. Vykládal mi o tom případu.“

„Popsal byste mi fakta?“

„Charles Perry se oženil s Edith Fontainovou v Yumě. Sňatek ale nebyl legálně platný, protože Perry měl v té době v ruce jen předběžné rozhodnutí o rozvodu. Domníval se mylně, že v jiném státě může uzavřít právoplatné manželství. Edith Fontainová měla z prvrního manželství syna Herberta, a ten pak přijal jméno Perry. Perry s manželkou zahynuli při autohavárii. Pokud to manželství nebude uznáno, připadne veškeré jmění zvěrolékaři H. Franklinovi Perrymu, bratrovi zesnulého. Pokud se prokáže právoplatnost toho sňatku, připadla podstatná část jmění po Charlesově smrti Edith, a jejím jediným dědicem je Herbert. To je celý případ v kostce.“

„A kdo zastupuje H. Franklina Perryho?“

„Fred Lattauer.“

„Sežeňte fotografii mrtvého faráře. Zjistěte mi, jestli ho protivné strany mohou identifikovat.“ Zvedl telefon a požádal operátorku v ústředně. „Spojte mě prosím s šerifem Brandonem. Potom bych chtěl Shirley Ardenovou, filmovou herečku.“ Podržel si sluchátko v ruce a zakrátko zaslechl hlas Rexe Brandona.

„Dostal jsem takový nápad,“ řekl Selby. „V tom kufříku byly brýle na čtení. Zjisti u některého zdejšího optika, jaký předpis byl na ně vystaven. Sežeň nebožtíkovu fotografii. Potom doruč co nejrychleji předpis a fotografii tomu optikovi ze San Franciska, jehož jméno stojí na pouzdru farářových brýlí. Ať projde záznamy zákazníků a pokusí se ty brýle identifikovat.“

„Mám mu říct, že jde o faráře?“ zeptal se Brandon.

„Momentálně se spíš zdá, že to byl gangster nebo nějaký podvodník, dost možná i šikovný vyděrač,“ odpověděl Selby. „Zajdi za Cushingem do hotelu, a tam se dozvíš novinek, až tě z toho budou uši brnět. Až budeš pak volný, spoj se se mnou a probereme si to. Já se zatím snažím dostihnout jistou osobu v Hollywoodu.“

„Fajn,“ zahlaholil Brandon zvesela. „Já si taky ověřuju pár tipů. Sejdeme se potom.“

Selbyho sekretářka hlásila: „Slečna Ardenová točí. K telefonu přijít nemůže. Nějaký pan Trask se nabízí, že hovor převezme. Říká, že je její agent.“

„Tak dobře,“ souhlasil Selby „Spojte mě s Traskem.“

V telefonu to cvaklo a uhlazený mužský hlas pronesl: „Ano, dobrý den, pane Selby.“

Selby vychrlil do mluvítka: „Nechci říct do telefonu nic, co by vás nebo slečnu Ardenovou nějak kompromitovalo. Víte možná, kdo jsem.“

„Ano, vím to, pane Selby.“

„Předevčírem slečna Ardenová někam zajela. Vy jste ji doprovázel.“

„Ano.“

„Chci jí položit pár otázek ohledně té cesty.“

„Ale proč?“

Selby pronesl: „Předpokládám, že byste si nepřál, abych tuto otázku zodpověděl po telefonu. Žádám, abyste se vy a slečna Ardenová nejpozději do devíti hodin dnes večer dostavili do mé kanceláře.“

„To je vyloučeno,“ namítl Trask. „Slečna Ardenová točí nový film a…“

„Jistě netočí až do devíti do večera,“ vpadl mu do řeči Selby.

„To ne, ale skončí až pozdě odpoledne a pak bude dost unavená.“

„To si umím představit,“ opáčil Selby, „jde však o záležitost z mého hlediska natolik důležitou, že musím trvat na její přítomnosti.“

„Sotva asi bude důležitější než…“

Selby ho přerušil. „Mám prostředky, jak si výpověď slečny Ardenové zajistit. Mohu postupovat tvrdě anebo mírně. Zatím volím mírný způsob – z vašeho hlediska.“

Nastalo ticho a na chvíli slyšel státní zástupce na druhém konci jen těžké oddychování. Pak se ozvalo: „Tak tedy v deset hodin dnes večer, pane Selby?“

„Bylo by mi to milejší o něco dřív. Což takhle v sedm nebo osm?“

„Dřív než v osm bychom to rozhodně nestihli. Slečna Ardenová je smluvně vázána, a to víte…“

„Tak tedy v osm dnes večer,“ řekl Selby a zavěsil, než si agent mohl vyvzpomenout další výmluvy.

Sotva zavěsil, rozdrnčel se telefon s neodbytnou pronikavostí znovu. Zvedl sluchátko, řekl do něho „haló“ a uslyšel profesionálně nevzrušený hlas doktora Ralpha Truemana. „Přál jste si slyšet, co jsem zjistil ohledně toho nebožtíka z hotelu Madison,“ řekl Trueman.

„Ano, doktore. Co mi k tomu povíte?“

„Nejsem ještě úplně hotov, ale dopracoval jsem se tak daleko, že mohu s jistotou stanovit příčinu smrti.“

„A nač tedy zemřel?“

„Na smrtelnou dávku morfia, požitou ústně.“

„Morfia?“ zvolal Selby. „Ten člověk měl přece prášky na spaní…“

„Ty si podle všeho vůbec nevzal,“ přerušil ho doktor Trueman. „Zato si vzal přímo koňskou dávku morfia, která způsobila ochrnutí dýchacích cest. Smrt pravděpodobně nastala někdy mezi půlnocí a třetí hodinou ranní.“

„A kdy požil to morfium?“

„Patrně hodinu až dvě hodiny před smrtí.“

„Jak se mu dostalo do těla?“

„Tím si nejsem zcela jist,“ odvětil doktor Trueman, „ale není vyloučeno, že někdo vložil tabletku se smrtelnou dávkou morfia do krabičky se sedativy, kterou měl ten člověk s sebou. Tabletky byly v papírovém obalu, a tak by si je přirozeně bral, tak jak šly po sobě. Podrobil jsem papír z té krabičky podrobnému zkoumání a našel jsem na něm nesporné stopy morfia.“

„Mohl se takového omylu dopustit lékárník, u něhož si lék na recept vyzvedl?“

„Vzhledem k rozměru té tabletky a k danému množství morfia je pravděpodobnost neúmyslného omylu asi tak jedna k deseti milionům,“ odpověděl doktor Trueman.

„Pak… to byla cílevědomá, důkladně předem promyšlená vražda,“ zvolal Selby.

Hlas doktora Truemana zůstal profesionálně nevzrušený „To je problém pro muže zákona,“ podotkl. „Já pouze předkládám lékařské dobrozdání.“

KAPITOLA 7

Selby zavolal šerifu Brandonovi a zeptal se ho: „Víš už, co soudí doktor Trueman o Browerově případu?“

„Jo, právě jsem s ním mluvil. Co tomu říkáš?“

„Podle mě je to vražda.“

„Poslouchej, Dougu, musíme s tím rychle pohnout,“ řekl Rex. „ Lidi z Blade nám budou šlapat na paty“

„To je v pořádku. Dá se čekat, že sem tam nějakou slízneme. Ale pojďme zpracovávat všechny indicie, abychom pořád zůstávali o krok napřed. Spojil ses už s tím sanfranciským optikem?“

„Jo, poslal jsem mu telegram.“

„Radši ho zavolej a pokus se ho popohnat. Třeba od něho získáme nějaké informace. A ještě něco. Třistatřiadvacítku měl nějaký Leslie Smith s chotí z Hollywoodu. Řekl jsem Cushingovi, aby nám z hotelových záznamů zjistil adresu. Prosím tě, zeptej se na to a zavolej hollywoodské policii, co je jim o těchto lidech známo. Pokud to nevyjde, zatelegrafuj na dopravní inspektorát a zjisti, jestli nějaký Leslie Smith z Hollywoodu vlastní automobil, a jaká adresa je uvedena na registračním osvědčení. Koukni se také, jestli někdo nenechal v některé garáži poblíž hotelu auto na jméno Leslie Smith.“

„Mohli samozřejmě používat smyšlené jméno,“ upozornil šerif.

„Stejně to zkus,“ řekl Selby „V tomhle případě bychom neměli opomenout sebeslabší nitku. Nejsme všemocní, to od nás nikdo ani čekat nemůže. Spousta vražd zůstane neobjasněna, a to i ve velkoměstech, kde mají velice výkonné policejní sbory. Musíme ale hledět, abychom nešlápli vedle v nějaké drobnosti, a nenahráli tak reportérům z Blade na smeč. Představ si, jak bychom vypadali, kdyby Blade odhalil pachatele, zatímco my bychom stále ještě tápali v temnotách.“

„Rozumím,“ pronesl Brandon pochmurně. „Nech to na mně. To si piš, že nezůstane kámen na kameni.“

„A ještě něco,“ řekl Selby. „Až zmáčkneš Cushinga, patrně ti poví o jisté filmové herečce, která byla v té době v hotelu. Tohle můžeš pustit z hlavy Momentálně nemůžeme potřebovat, aby se to rozmázlo v novinách, a já jsem ve styku s jejím agentem. Budou tady u mě v kanceláři dnes večer v osm. Zjistím, jestli nás to musí zajímat, a dám ti vědět.“

„Fajn,“ řekl Brandon, „tak já jdu makat. Ty zůstaň u sebe a já ti možná už za půl hodiny přijdu povědět, co jsem zjistil.“

Jen státní zástupce zavěsil, přinesla mu sekretářka telegram od policejního náčelníka z Millbanku v Nevadě. Stálo v něm:

ODPOVÍDÁM NA VÁŠ TELEGRAM MARY BROWEROVÁ VÝŠKA 162 CM VÁHA 78 KG ÚŘEDNĚ UDÁVANÝ VĚK 52 NAPOSLEDY VIDĚNA PŘI ODJEZDU DO RENA NA LETADLO DO LOS ANGELES SDĚLILA ZNÁMÝM ŽE MANŽEL ZEMŘEL V JIŽNÍ KALIFORNII OBLEČENA HNĚDÝ KOSTÝM HNĚDÉ RUKAVICE TMAVOHNĚDÝ KABÁT S LIŠČÍ KOŽEŠINOU STOP CHARLES BROWER FARÁŘ MÍSTNÍHO METODISTICKÉHO KOSTELA VÝŠKA 171 CM VÁHA 68 KG OČI ŠEDÉ VYSEDLÉ LÍCNÍ KOSTI VĚK PODLE CÍRKEVNÍCH ZÁZNAMŮ 56 ZDRAVÍ NEVALNÉ NEDÁVNO ODJEL AUTOMOBILEM ZN CHEVROLET Z R 28 SPZ 65438 OBLEČEN MODRÝ SERŽOVÝ OBLEK MĚKKÝ LÍMEC MODROBÍLÁ KRAVATA TABÁKOVÉ POLOBOTKY MALÁ TROJÚHELNÍKOVÁ JIZVA ZA PRAVÝM UCHEM PO ZRANĚNÍ PŘI AUTOMOBILOVÉ NEHODĚ PŘED TŘEMI LETY DALŠÍ ÚDAJE NA POŽÁDÁNÍ

Selby se zadíval na telegram, přikývl a prohlásil: „Tak tenhle policajt je chlap na svém místě.“

Amorette Standishové bylo na hlase znát, jak je zvědavá. „Pochyboval jste, jestli je to opravdu paní Browerová?“

„Pochyboval,“ odvětil.

„A co ten mrtvý?“ zeptala se. „Byl to pan Brower?“

„Myslím, že ne. Ta paní to popírá a popis nesouhlasí. Zavolejte koronerovi a požádejte ho, aby se podíval, jestli nemá trojúhelníkovou jizvičku za uchem, jak to stojí v telegramu. Patrně ji nenajde, ale stejně si to musíme ověřit.“

Sekretářka si vzala telegram a odešla. Selby vstal a začal neklidně přecházet po kanceláři. Po chvíli usedl za psací stůl a načrtl telegram policejnímu náčelníkovi do Millbanku v Nevadě.

„Zjistěte pokud možno,“ psal, „jestli má Brower přítele, pravděpodobně faráře mezi pětačtyřiceti a pětapadesáti lety, výška 168 cm, váha 58 kg, křehké postavy, tmavé vlasy na spáncích prošedivělé, na temeni a v týle prořídlé, se zájmem o fotografování, asi několikrát marně zkoušel prodat hollywoodským filmařům scénáře, naposledy oblečen v dost obnošený černý kabát obšitý čamarami, lesklé černé kalhoty, černé šněrovací boty, oči modré, plaché vystupování, puntičkářsky přesná výslovnost, jako by byl zvyklý mluvit z kazatelny, vlastní přenosný psací stroj, telegrafujte odpověď co nejdřív, důležité, díky za spolupráci.“

Selby předal text telegramu Amorette Standishové k odeslání. Telefon zazvonil, ještě než byla za dveřmi. Vzal do ruky sluchátko a zaslechl hlas šerifa Brandona.

„Mám pro tebe čerstvé zprávy, Dougu,“ řekl šerif.

„Zjistil jsi, kdo to je?“

„Ne, ještě ne.“

„Mluvil jsi s tím optikem v San Franciscu?“

„Mluvil. Dostal můj telegram, ale měl moc práce, a tak do záznamů jen zběžně nakouk. Nic tam nenašel. Mám ten dojem, že se nijak zvlášť nesnažil. Spucoval jsem ho a nakázal mu, aby zkontroloval každý předpis, když bude potřeba. Říkal, že je to dost běžný předpis. Nakázal jsem mu, aby vypracoval seznam všech pacientů, kteří měli takový předpis, a zaslal mi ho telegraficky.“

„A co dál?“ zeptal se Selby. Brandon ztišil hlas.

„Hele, Dougu,“ začal opatrně, „opozice po nás vyjela.“

„Tak mluv,“ vyzval ho Selby

„Jerry Summerville, co šéfuje v Blade, sem importoval z Los Angeles experta na řešení záhadných případů, jistého Carla Bittnera. Je to proslulý reportér, spolupracuje s různými losangeleskými deníky. Nevím, kolik to stojí, ani kdo to financuje, ale Summerville mu dnes ráno zavolal, a už je tady Vyptával se koronera a snažil se něco vyrazit z George Cushinga.“

„Co mu Cushing řekl, nevíš?“

„Nevím. Na Cushinga sehrál pěknou habaďůru. Představil se jako zvláštní vyšetřovatel a vyvolal v něm dojem, že jedná z pověření tvého úřadu. Cushing mu něco řekl. Kolik toho bylo, to nevím… Co kdybysme toho chlápka zmáčkli, že neoprávněně vystupuje jako policejní důstojník?“

„Zvláštní vyšetřovatel není úřední označení,“ namítl Selby „Nedělejme si těžkou hlavu z toho, co dělají ostatní, Rexi, a pojďme radši ten případ vyřešit sami. Máme přece k dispozici policejní aparát a máme také jistý náskok.“

„Ten náskok moc neznamená,“ namítl šerif. „My nashromáždíme fakta a ti druzí je využijou.“

„Nemusíme jim říkat všechno, co zjistíme.“

„To jsem se tě chtěl právě zeptat. Co kdybysme vyhlásili embargo na informace?“

„Já bych s tím souhlasil.“

„Fajn, tak to zařídím. A mám pro tebe ještě něco. Leslie Smith s chotí byla smyšlená jména. Udali jako domovskou adresu 3350 Blair Drive. Takové číslo tam neexistuje. V celém státě je na různých místech zapsáno na jméno Leslie Smith padesát automobilů.“

„No jo,“ prohodil Selby po chvíli, „je to na tobě, abys prověřil všech těch padesát majitelů aut.“

„Mluvil jsem o nich s Cushingem,“ pokračoval Brandon, „a ten říká, že to byl mladý páreček, který se vydal za dobrodružstvím, a v hotelu plácli první jméno, co je napadlo.“

„To je dost možné,“ odvětil Selby, „jenže případ řešíme my, nikoli Cushing. Do farářova pokoje někdo logicky vnikl ze sousední místnosti. Židle zapříčená pod klikou znemožnila přístup do třistajednadvacítky z chodby. Spojovací dveře do koupelny mezi farářovým pokojem a třistatřiadvacítkou byly obojí zamčené. Já osobně sázím na třistadevatenáctku.“

„Ale v třistadevatenáctce nikdo nespal.“

„To si musíme důkladně ověřit, Rexi. Nelíbí se mi, jak k té záležitosti přistupuje Cushing. Nespolupracuje s námi tak, jak by se dalo čekat. Co kdybys za ním zašel a trochu na něho zadupal? A ještě něco,“ pokračoval Selby. „Všiml jsem si, že dopis zanechaný v psacím stroji měl velmi úhlednou úpravu, skoro jako by to psal profesionál.“

„To mi ušlo,“ řekl šerif po chvíli, „ale asi máš pravdu.“

„Zatímco ten scénář, co jsme našli v aktovce, byl naťukán na stroji neuměle; dokonce i mezery mezi slovy byly nestejné. V strojopisu se hodně opravovalo a s čárkami si pisatel nevěděl rady. Co kdybys to ověřil a zjistil, jestli dopis a scénář byly psány na stejném stroji?“

„Chceš říct, že to nejspíš psaly dvě různé osoby, ale na stejném stroji?“

„Ano. Odpovídalo by to domněnce o vraždě. Když si to s tím psacím strojem ověříme, budeme zas o něco moudřejší. A teď bychom, Rexi, potřebovali zjistit totožnost toho mrtvého. Co firemní značky na jeho šatech?“

„Kabát byl koupen v jednom obchodě v San Franciscu. Na prádle nejsou značky z prádelny. Na to ostatní se teď kouknu a podám ti zprávu. Hlavu vzhůru, Dougu, a neboj se. Však si s tím poradíme. Těbůh.“

Selby zavěsil a vzápětí vklouzla do dveří Amorette Standishová a zašeptala: „U mě v kanceláři je nějaký pán a tvrdí, že s vámi musí mluvit ve velmi naléhavé záležitosti.“

„Nevyřídil by to s některým zástupcem?“

„Prý ne.“

„Kdo to je?“

„Nějaký Carl Bittner.“

Selby zvolna přikývl.

„Ať jde dál.“

Carl Bittner působil už na první pohled dojmem činorodosti a výkonnosti. Byl téměř stejně vysoký jako Selby, ale o nějakých patnáct let starší. Měl hubenou, skoro až vyzáblou tvář, která spolu s vysedlými lícními kostmi a tenkými rty působila až přízračně. „Jmenuji se Bittner a spolupracuji s Blade. Zabývám se tou vraždou v hotelu. Co mi k tomu případu můžete říct?“

„Nic,“ odpověděl Selby

Bittner nasadil výraz údivu a zvedl obočí. „Pracuji pro některé z největších deníků v Los Angeles,“ oznámil. „Tamní státní zástupci s námi vždy spolupracují a poskytují nám veškeré informace, které mají k dispozici.“

„V tom případě je škoda, že jste zmíněné končiny opustil,“ řekl Selby

„Vycházejí přitom z předpokladu,“ pokračoval Bittner, „že zveřejnění v novinách často dopomůže k objasnění spletitých situací. Proto mezi státními zástupci převládá názor, že je výhodné s novinami spolupracovat.“

„Jsem rád, že tomu tak je.“

„Vy sám tento názor nezastáváte?“

„Ne.“

„Dost možná bychom mohli mrtvého identifikovat, kdybyste nám řekl všechno, co víte.“

„O jaké informace vám jde?“

„O všechno, co je vám známo,“ prohlásil Bittner, sklesl na židli, zapálil si cigaretu a pohodlně se uvelebil.

„Nemám doposud k dispozici takové informace, abychom mohli mrtvého identifikovat,“ řekl Selby

„Nic o něm nevíte?“

„Prakticky nic.“

„Nebyl on zapleten s jistou hollywoodskou herečkou?“

„Že by byl s někým zapleten?“

„Na to se vás ptám.“

„A já se zase ptám vás.“

„Nevyplývá snad z vašeho dosavadního vyšetřování, že je do případu zapletena jistá herečka?“

„Na tuto otázku nemohu odpovědět.“

„Proč ne?“

„Protože mi stále neladí jistá fakta.“

„A kdypak je asi uvedete do souladu?“

„To nevím.“

Bittner vstal, zkřivil protáhlá ústa do úsměvu a prohodil: „Velice vám děkuji; pane Selby. Blade bude v ulicích přibližně za dvě hodiny. Mám právě tak čas popsat do uzávěrky váš neochotný postoj. Zavolejte mi, až budete vědět něco nového. Žijte blaze.“ A práskl za sebou vítězoslavně dveřmi, jako by byl ze státního zástupce vypáčil přesně to, oč mu šlo.

KAPITOLA 8

Selby si v kanceláři rozsvítil a přečetl stručný telegram od policejního náčelníka z Millbanku v Nevadě: „BROWER MÁ V CÍRKEVNÍCH KRUZÍCH HODNĚ PŘÁTEL. FARÁŘE PODLE UVEDENÉHO POPISU NELZE IDENTIFIKOVAT.“ Selby pohlédl na hodinky. Shirley Ardenová a Trask by se měli objevit každou chvíli.

Selby si rozložil na psacím stole Blade. Na první stránce ječely palcové titulky: „ŠERIF A STÁTNÍ ZÁSTUPCE SI NEVĚDÍ RADY S VRAŽDOU. NOVĚ ZVOLENÍ NESCHOPNÍ ČINITELÉ DOZNÁVAJÍ SVOU BEZMOCNOST – ODMÍTAJÍ POMOC TISKU – NEZNÁMÝ FARÁŘ ZAVRAŽDĚN VE ZDEJŠÍM HOTELU!“

Následovalo poněkud nepřesné vylíčení zločinu, ale co Selbyho zvlášť nadzvedlo, byl sloupek nadepsaný „Komentář“, kde se Carl Bittner překonával v poťouchlém stylu velkoměstského novináře.

„Státní zástupce Selby se v rozhovoru dnes odpoledne doznal, že nemá žádné informace, které by mohly přispět k odhalení vraha,“ stálo v zmíněném článku. „Zato novináři z Blade objevili jistá důležitá fakta, která s největší pravděpodobností přispějí k objasnění celé záhady, anebo přinejmenším k zjištění totožnosti zavražděného.

Už hezkou chvíli kolují zvěsti, že do případu je zapletena známá hollywoodská herečka a že se státní zástupce z důvodů jasných pouze jemu snaží zmíněnou dámu krýt. Když byl na tuto okolnost důrazně dotázán, pan Selby se rozlítil a odmítl na jakékoli dotazy odpovídat. Ačkoli byl upozorněn, že identifikace oběti, ba možná i sám zločin má bez spolupráce s tiskem sotva naději na objasnění, tvrdohlavě odmítal zveřejnit jakékoli informace, i když zároveň doznal, že tápe ve tmách.

Každý samozřejmě ví, že pokud by jen stín nějakého skandálu měl dopadnout na známou herečku, jsou všichni zúčastnění vystaveni velkému nátlaku, aby se věc ututlala. My v Blade se ale zavazujeme, že fakta vypátráme a svým čtenářům je předestřeme. Politováníhodnou skutečností však zůstává, že státní zástupce sám sebe považuje za vládce, a nikoli služebníka veřejnosti. Pracuje přece pro daňové poplatníky, ti ho platí, a přísahal, že bude podle svého nejlepšího vědomí a svědomí vykonávat povinnosti svého úřadu. Je mladý, ještě se neosvědčil a s případy tohoto druhu nemá zkušenosti. Zdejší občané se mohou oprávněně obávat hotového karnevalu zločinu, až si podsvětí uvědomí, jaký muž tu odpovídá za prosazování zákona.

V průběhu volební kampaně Selby nešetřil kritikou vůči svému předchůdci Roperovi a jeho metodám; a když teď po něm převzal otěže, dokládají jeho tápavé, bezradné pokusy vyřešit případ, který by byl Roper hravě zvládl, jak na tom veřejnost škoduje, propustí-li věrného a výkonného služebníka jen kvůli velkolepým řečem nějakého mladíka, jehož jediná kvalifikace spočívá v tom, že se mu zachtělo důstojenství úředního titulu.“

V dalším úvodníku na příslušné stránce rozváděl pisatel myšlenku, že Rex Brandon a Douglas Selby, i když možná mají dobrou vůli, jsou, tak jak to v Blade předvídali, zcela neschopni vyšetřit případ vraždy, jako je záhadná smrt neznámého faráře. Kdyby byli voliči i nadále svěřili úřad Samu Roperovi, stálo v úvodníku, není pochyby, že tento zkušený prokurátor by byl touto dobou už odhalil totožnost mrtvého a možná i vsadil vraha za mříže. Rozhodně si obec mohla ušetřit trapné vědomí, že mají šerifa a státního zástupce, kteří v komedii plné omylů předají jisté nebohé paní falešnou zprávu, že jí zemřel manžel. Roper by si to byl nepochybně ověřil a vyvaroval se takového mylného a trapného závěru.

Selby napřímil ramena. Vyhlašují tedy válku. No prosím, tak si to s nimi rozdá. Ozvalo se zaklepání. „Vstupte!“ zvolal.

Dveře se otevřely a Selby spatřil muže asi metr osmdesát vysokého, přes metrák živé váhy, kterak se na něho od prahu usmívá. Návštěvník měl na sobě kostkovaný převlečník. Bezvadně namanikurovanou rukou si upravil šátek, než s úsměvem pronesl hlubokým dramatickým hlasem: „Pan Selby, pokud se nemýlím? Těší mne, že vás poznávám.“

„Vy jste Trask?“ ujistil se Selby. Statný muž se uklonil a znovu se usmál. „Pojďte dál,“ vyzval ho Selby, „a ať jde dál i slečna Ardenová.“

„Slečna Ardenová… ehm… se bohužel nemohla dostavit, pane Selby Jak víte nebo možná nevíte, trpí poslední dobou jistými nervovými potížemi. Pracovně jsou na ni kladeny značné nároky a…“

„Kde je?“ zeptal se Selby a vstal.

„Když se dnes odpoledne končilo s natáčením, propadla slečna Ardenová mimořádnému nervovému rozechvění. Její osobní lékař jí doporučil…“

„Kde je?“

„Slečna Ardenová… ehm… odjela.“

„Kam?“

„Do odloučeného horského střediska, aby se při změněné nadmořské výšce a uprostřed jiné scenerie v klidu zotavila.“

„Kde je to?“

„Nejsem bohužel oprávněn prozradit konkrétní místo jejího pobytu. Její lékař nám tohle výslovně kladl na srdce.“

„Kdo je jejím lékařem?“

„Doktor Edward Cartwright.“

Selby popadl telefon. „Pojďte dál a posaďte se,“ vyzval Traska a do telefonu řekl: „Tady je Douglas Selby, státní zástupce. Chci mluvit s doktorem Edwardem Cartwrightem z Los Angeles. Počkám u telefonu.“ Stál tam rozkročený, bradu zvednutou, v levé ruce sluchátko, a přitom prohodil k Traskovi: „To mám z toho, že připustím, aby na mě takovej křivák jako vy ušil boudu. Podruhé se vám to nepovede.“

Trask k němu přikročil, zrak planoucí rozhořčením. „Tím myslíte mne?“ zvolal dunivým hlasem. „Říkáte mi křivák? Naznačujete, že jsem na vás ušil boudu, protože slečně Ardenové hrozí přepracování?“

„To si pište,“ odpověděl Selby. „Vyříkáme si to spolu, jen co si promluvím s tím doktorem.“ Do telefonu řekl: „Dejte mi ten hovor bleskově.“

Ozval se ženský hlas: „Rezidence doktora Cartwrighta.“

Selby naslouchal, jak operátorka meziměstských hovorů říká: „Kancelář státního zástupce z Madisonu volá doktora Cartwrighta.“

„Obávám se, že doktor Cartwright momentálně nemůže přijít k telefonu,“ pronesl ženský hlas.

Selby se do toho vložil: „Promluvím si s tím, kdo je u telefonu.“

„Prosím, mluvte,“ řekla operátorka.

„Kdo je u aparátu?“ zeptal se Selby

„Tady Cartwrightová, doktorova manželka.“

„Tady Douglas Selby, státní zástupce z Madisonu. Dejte mi k telefonu doktora Cartwrighta.“

„Ale doktor Cartwright nakázal, abychom ho nerušili.“

„Řekněte doktoru Cartwrightovi, že buď si se mnou promluví teď po telefonu, anebo ho dám předvolat a bude pak vypovídat před porotou.“

„Ale… to přece nejde,“ namítala žena.

„Na to se názory mohou různit,“ poznamenal Selby „Prosím předejte tento vzkaz doktoru Cartwrightoví.“

„Vrátil se domů velmi unavený. Nakázal nám, abychom…“

„Předejte ten vzkaz doktoru Cartwrightovi,“ řekl Selby, „anebo si opatřím jeho výpověď tak, jak to bude vyhovovat spíš mně než jemu.“

Chvíli bylo ticho, načež ženský hlas pronesl: „No tak dobrá, počkejte chvilku u telefonu.“

Teď se do toho vložil Trask. „Takhle nemůžete postupovat, Selby Vzal jste to za špatný konec. Já se chtěl přátelsky dohodnout.“

„Vy mlčte,“ obořil se na něho Selby „Slíbil jste, že tu v osm bude Shirley Ardenová. Už teď mám průšvih, že jsem vašemu hollywoodskému tyjátru uvěřil. Nehodlám kvůli vám sehrát obětního beránka.“

„Když se budete chovat takhle nepříjemně,“ prohlásil Trask s výrazem uražené důstojnosti, „pak vám tedy i já sděluji, že jsem si vědom svých zákonných práv, a…“

V telefonu se ozval mužský hlas: „Haló!“ a Selby rekl: „Buďte zticha, Trasku… Haló… Mluvím s doktorem Cartwrightem?“

„Ano.“

„Jste ten doktor Cartwright, který je osobním lékařem Shirley Ardenové, filmové herečky?“

„Několikrát jsem ji ošetřoval; ano.“

„Kdy jste u ní byl posledně?“

„Za jakým účelem se mě takhle vyptáváte?“

„Slečna Ardenová se měla dnes večer dostavit do mé kanceláře. Nepřišla. Chci vědět proč.“

„Slečna Ardenová propadla neúměrné nervozitě.“

„Kdy jste ji viděl?“

„Dnes odpoledne.“

„V kolik hodin?“

„Někdy kolem třetí.“

„Co jste jí řekl?“

Doktor Cartwright nasadil profesionální tón. „Zjistil jsem, že má nepravidelný tep a vyšší krevní tlak než obvykle. Projevovaly se u ní jisté žaludeční potíže, které svědčily o neuróze. Stěžovala si na migrénu a celkovou malátnost. Doporučíl jsem jí nerušený klid.“

„Doporučil jste jí také výslovně, aby nedodržela sjednané setkání se mnou?“

„Doporučil jsem jí, aby se vyhnula vší činnosti, která by ji rozrušovala či znervózňovala.“

„Doporučil jste jí, aby se ke mně nedostavila?“

„Doporučil jsem jí, aby se uchýlila někam do hor, kde by měla pár dní naprostý klid.“

„Doporučil jste jí, aby se ke mně nedostavila?“

„Řekl jsem jí, že by nebylo moudré vystavovat se…“

„To přeskočte,“ přerušil ho Selby „Řekl jste jí, aby se ke mně nedostavila?“

„Položila mi otázku, zda by pro ni bylo radno vystavovat se nemilosrdnému výslechu vzápětí po stomílové cestě automobilem, a já jí řekl, že by to radno nebylo.“

„Jaké specifické zdravotní problémy jste u ní zjistil?“

„Obávám se, že s vámi nemohu probírat symptomy svých pacientů, pane Selby. To by bylo v rozporu s lékařskou etikou, jak víte. Ale dospěl jsem k závěru, že by jejímu zdravotnímu stavu svědčilo, kdyby změnila prostředí.“

„Na jak dlouho?“

„Dokud některé její potíže nepominou.“

„A jaké potíže to jsou?“

„Celková únava, nervozita, těžká migréna.“

„Co je to migréna?“ zeptal se Selby

„No… takové bolení hlavy.“

„Jinými slovy, bolela ji hlava, stěžovala si na únavu a vy jste jí řekl, že není třeba, aby se na ujednané setkání dostavila. Je to tak?“

„Vyjádřil jste to poněkud stroze.“

„Pomíjím jen všechnu slovní ekvilibristiku a zaměřuji se na jádro věci,“ řekl Selby. „Vystihl jsem smysl toho, co jste jí řekl?“

„Nu ano, v tomto smyslu to asi vyznělo a…“

„Děkuji vám, doktore,“ zavrčel Selby, „nejspíš se vám ještě ozvu.“

Spustil sluchátko do držáků přístroje na psacím stole, obrátil se k Traskovi a řekl: „Čím víc do toho vidím, tím míň se mi to zamlouvá.“

Trask si stáhl vestu a ozval se s chladnou důstojností: „Jak si přejete. Pokud však zvolíte takovýto přístup, pak mi dovolte, pane Selby, abych vás upozornil, že jste patrně pod vlivem slastných pocitů z volebního vítězství dospěl k přehnaným představám o své vlastní pravomoci a důležitosti. Jako manažer slečny Ardenové jsem byl poučen skutečně špičkovými losangeleskými právníky, čím vám jsme a čím nejsme v této záležitosti povinováni. Po pravdě řečeno, váš postup se mi hned jevil jako dosti despotický a povýšený, když jste se telefonicky dožadoval, aby slečna Ardenová, která patrně vydělává za týden víc než vy za rok, všeho nechala a vydala se do vaší kanceláře. Na druhou stranu je ovšem její občanskou povinností spolupracovat s úřady, a proto jsem se proti tomu rázně neohradil.

Situace se však změnila, když se ukázalo, že se slečna Ardenová pod tímto stresem začíná nervově hroutit, takže by to mohlo její výdělečné schopnosti ohrozit, kdyby vašim nepodloženým požadavkům vyhověla a věnovala vám svůj čas. Obrátil jsem se tedy na právního znalce a bylo mi řečeno, že sice máte právo předvolat ji soudní obsílkou před porotu, ale nemáte právo žádat po ní, aby se dostavila k vám do kanceláře a nechala se tam vyslýchat. A mimochodem – jistě vás bude zajímat, že taková obsílka, aby nabyla platnosti, musí být doručena a osobně převzata svědkem, na jehož jméno byla vystavena. Stačí snad připomenout, že slečna Ardenová vládne prakticky neomezenými zdroji, a proto by bylo velmi obtížné jí takovou obsílku doručit. Navíc není povinna takové obsílky uposlechnout, pokud by tím ohrozila své zdraví. Vy na rozdíl od doktora Cartwrighta nejste lékař. Proto má větší váhu jeho diagnóza potíží slečny Ardenové než váš neuvážený závěr, že její bolesti hlavy a nervozita je mnoho povyku pro nic.

Mrzí mne, že k vám promlouvám tímhle tónem, ale sám jste si o to řekl. Jste státním zástupcem v provinčním okrese, kde lišky dávají dobrou noc. Pokud se domníváte, že můžete popadnout telefon a předvolat si k vám do města vysoce oceňované filmové hvězdy s mezinárodní reputací bez ohledu na jejich zdravotní stav a osobní pohodlí, jste na omylu.“ Trask vystrčil bojovně bradu a dodal: „Vyslovil jsem se doufám jasně, pane Selby“

Doug Selby se před ním tyčil rozkročený, ruce zabořené hluboko do kapes u kalhot. Planoucíma očima se zavrtával Traskovi do tváře. „Vyslovil, to máte pravdu,“ řekl. „A teď se zas vyslovím jasně já. Mám důvodné podezření, že slečna Ardenová navštívila naše město a zapsala se v hotelu Madison pod falešným jménem. Mám důvodné podezření, že muž, který byl v tomto hotelu zavražděn, navštívil slečnu Ardenovou v jejím pokoji. Mám důvodné podezření, že mu slečna Ardenová vyplatila značnou peněžní sumu. Můžete mě donutit, abych ji dal obeslat. Můžete to zařídit tak, aby jí ta obsílka nebyla doručena. Ale nemůžete mi zabránit, abych zmíněná fakta nedal k dispozici novinám.

Budete mít asi pravdu, když tvrdíte, že slečna Ardenová vydělává za týden víc než já za rok, ale dojde-li k střetnutí, nebývají síly přímo úměrné částkám uvedeným v pracovní smlouvě. Já se umím bít stejně dobře jako ona a stejně dobře jako vy – a dost možná s větší vervou.

Zdůrazňujete pořád, že slečna Ardenová je významná osobnost, že je světově proslulá. V tom máte pravdu. To jsou ty zdroje, jimiž se holedbáte, a mně je jasné, že si může dovolit najmout gorily a uchýlit se na utajené místo, kam by se jí těžko doručila obsílka. Přehlížíte ale skutečnost, že právě v tom je vaše slabost. Jakmile tiskové agentury jako Associated Press nebo United Press zjistí, že slečna Ardenová je zapletena do tohoto případu, sletí se sem jejich reportéři jako vosy na med. Nechtěl jsem nic zveřejňovat, dokud nedám slečně Ardenové příležitost poskytnout vysvětlení. Jestli se mnou nechce spolupracovat, její chyba.“

Selby se podíval na hodinky. „Je za tři minuty čtvrt na devět. Slečna Ardenová jistě nebude tak daleko, aby ji sem rychlý vůz nedopravil za čtyři hodiny. Dávám vám lhůtu do půlnoci, abyste ji sem dopravil. Když ji sem nedopravíte, řeknu novinářům zcela otevřeně, o čem si s ní chci promluvit.“

Traskova tvář připomínala dřevěnou masku, avšak v očích se mu zračil strach. „Vážený pane, kdybyste se k něčemu takovému odhodlal, měl byste na krku žalobu pro zlolajné nactiutrhání a poškozování pověsti a pak byste…“

„Nemařte čas zbytečnými řečmi,“ přerušil ho Selby. „Pokud sem chcete přivézt slečnu Ardenovou před půlnocí, měl byste vyrazit.“

Trask se zhluboka nadechl, nuceně se usmál a přikročil k Selbymu. „Podívejte, pane Selby,“ začal chlácholivě, „možná že jsem se trošínku unáhlil. To víte, filmařina, ta každému pocuchá nervy. Slečna Ardenová přijela do Madisonu za velmi důvěrným účelem, ale když vás to zajímá, mohu vám myslím vysvětlit, proč tu byla, a jak…“

„Nechci to slyšet od vás,“ přerušil ho Selby chladně, „nýbrž od ní.“

Trask zrudl. „Odmítáte tedy vyposlechnout si, co vám k tomu mohu říci?“

„Občas jevíte velice chápavé porozumění pro naši mateřštinu,“ řekl Selby

Trask zašmátral v kapse u vesty, kde měl doutníky „Přece se snad můžemě nějak domluvit. Koneckonců…“

„Jsem vám k dispozici do půlnoci,“ přerušil ho Selby „Teď vás už nemusím déle zdržovat, pane Trasku.“

„To je vaše poslední slovo?“ zeptal se Trask, ukousl špičku doutníku a zuřivě trhl zápěstím, aby ji ukroutil.

„Poslední,“ přisvědčil Selby.

Trask vyplivl smotek tabáku a sáhl po klice. „Však budete zpívat jinou písničku, až si to s vámi vyřídíme!“ prohlásil a práskl za sebou dveřmi.

Selby zavolal do hotelu Madison Cushingovi. „Potřebuji, abyste se zeptal všech trvalých hostů na třetím patře, jestli v pondělí během noci nebo v úterý k ránu nezaslechli z třistajednadvacítky klapot psacího stroje,“ vyzval ho. „Mám dojem, že to bude působit lépe, když se jich na to vyptáte vy, Cushingu.“

„Tahle aféra hotelu hrozně škodí, Dougu,“ začal zase lamentovat Cushing. „A v Blade jak to rozmázli, to bylo opravdu něco hrozného.“

„Kdybyste dokázal držet jazyk za zuby, možná že by to byli tak nerozmázli,“ odpověděl Selby.

„Jak to myslíte?“

„Některé ty informaci jistě pocházely od vás.“

„Vyloučeno! Já jsem nikomu žádné informace neposkytl.“

„Ale mluvil jste s policejním náčelníkem,“ řekl Selby. „A sám víte, že je s lidmi z Blade jedna ruka.“

„Tím naznačujete, že policejní náčelník proti vám intrikuje?“

„Tvrdím pouze, že některé ty údaje v novinách nepocházely od šerifa ani jeho lidí a nepocházely ode mě, nic víc. Závěry si z toho vyvodíte sám.“

„Když on je ale zrovna tak jako vy oprávněn vyslýchat lidi,“ namítl Cushing.

„V tom případě si jděte stěžovat jemu, ne mně.“

„Vy při svém postavení byste přece mohl celou tu aféru trochu utlumit, ne?“

Selby se zasmál. „Přečtěte si ten úvodník v Blade a uvidíte, nakolik mám možnost něco tlumit.“

„To je pravda, ale přece jenom…“ pronesl Cushing váhavě. „Nedělejte si z toho těžkou hlavu,“ poradil mu Selby, „a běžte se vyptat hostů z třetího patra.“

„Nechci hosty vyslýchat.“

„Necháte to tedy radši na šerifovi?“

„Nene, jen to ne!“

„Takže se toho ujmete sám?“

Cushing si povzdechl. „No tak dobře,“ přislíbil nakonec tónem, v němž se zračil naprostý nedostatek nadšení, a zavěsil.

Sotva Selby položil sluchátko, zazvonil telefon znovu. Zvedl jej, řěkl „haló“ a uslyšel ženský hlas, zvučný, hrdelní, důvěrně proteplený hlas. „Je tam pan Douglas Selby, státní zástupce?“

„U telefonu.“

„Tady Myrtle Cummingsová z Los Angeles. Chci vám sdělit jisté informace, které byste měl znát. Týká se to případu té vraždy, o níž se psalo ve večerníku.“

„Můžete mi to sdělit telefonicky?“

„Ne.“

„Jsem tady u sebe v kanceláři až do půlnoci,“ řekl.

Ten hlas mu někoho připomínal. „Pro mě je bohužel naprosto vyloučeno, abych za vámi přišla,“ řekla. „Vysvětlím vám to, až se setkáme. Nemohu opustit svůj pokoj, ale kdybyste do půlhodiny přišel vy za mnou, určitě byste toho nelitoval.“

„Kde jste?“

„V hotelu Madison, pokoj číslo 515. Povedlo by se vám přijít co možná nenápadně?“

„Snad ano,“ řekl zvolna.

„Mohl byste přijít hned teď?“

„Čekám několik důležitých telefonů,“ odpověděl.

„Ujišťuji vás, že mé zprávy jsou velice důležité.“

„Tak dobře, za deset minut jsem u vás,“ řekl jí Selby.

Zavěsil a vzal si kabát a klobouk. Zamkl za sebou, ale nechal v kanceláři rozsvíceno, aby Rex Brandon pochopil, že se ještě vrátí, kdyby sem za ním přišel. Nezaparkoval před hotelem, ale o pár bloků dál. Byla jasná mrazivá noc, z pouště foukal suchý vítr. Z hvězd se linula ustálená záře. Severovýchodní vítr pronikal do morku kostí. Selby si zapjal kabát, zabořil ruce do hlubokých kapes a vykročil dlouhými pružnými kroky Vešel do hotelu a štěstí mu přálo. Cushing nebyl v hale, recepční vyřizoval cosi s hostem. Liftboyovi Selbyho příchod zřejmě nepřipadal nijak neobvyklý.

„Jedete nahoru do volební kanceláře?“ Selby přitakal.

„Páni, to bylo vzrůšo, že se přímo tady u nás v hotelu stala ta vražda,“ podotkl liftboy, když zavřel dveře a uvedl výtah do chodu.

Selby opět přitakal. „Co o tom víš?“

„Jen to, co se tady kolem toho povídalo.“

„A co se povídalo?“

„Nic moc, jen že se tady ubytoval ten chlápek a ráno byl mrtvej. Pan Cushing říká, že to žádná vražda nebyla. Prej že si omylem vzal jinou medicínu a v Blade že se to snažej rozmáznout. Z Blade sem přišel čmuchat jeden reportér.“

„Nejmenoval se Carl Bittner?“

„Jo, ten. Šéf se na něho naštval. Myslel si, že je to někdo od vás… a pak mu nešlo pod nos, co se v novinách psalo o tomhle pajzlu.“

„A co mu nešlo pod nos?“ zeptal se Selby.

„To máte jedno s druhým,“ odpověděl kluk neurčitě. „Vemte si třeba toho chlapa Traska. Ten si tu poroučí, jako by mu hotel patřil. A jeden pokoj v pátém patře se nikdá nezadává. Jistá dáma tam přichází a odchází a vždycky jezdí nákladním výtahem.“

Výtah zastavil v pátém patře.

Selby podal liftboyovi půldolar. „Díky za informace,“ řekl. „Nechci být vyrušován. Zmizel jsem, abych nebyl na telefonu a lidi mě neobtěžovali žádostmi o rozhovor. Dokázal bys zapomenout, žes mě sem vyvez?“

„To víte, že jo,“ zazubil se liftboy „Za pár šupů vám zapomenu všecko na světě.“

Selby přikývl, počkal, až výtah začne opět sjíždět, a pak se obrátil a vykročil k pokoji na konci chodby, který používali jako volební kancelář. Když se ujistil, že není nikdo na dohled, zaklepal tiše na dveře pětsetpatnáctky

„Vstupte,“ ozval se ženský hlas.

Selby otevřel dveře a vešel dovnitř. Okamžitě mu bylo jasné, že Shirley Ardenová se připravila na jejich setkání promyšleně a do všech podrobností, jak se to naučila za dlouholeté herecké praxe. Z chodby se vcházelo do salonu. Za salonem byla ložnice. Z ložnice vycházelo růžové světlo, které měkce dopadalo na hereččinu tvář v takovém úhlu, že měnilo její černé oči v tajuplné studánky romantického citu.

Měla na sobě drahý perleťově šedý kostým. Byl tak jednoduchý, že každý soustředil hned pozornost na její tvář a postavu. Být o deset let starší, měla by na sobě apartní model, takže kterákoli žena by se při pohledu na ni neubránila zvolání: „To jsou nádherné šaty,“ ale ten perleťově šedý kostým způsobil, že každý muž si při pohledu na Shirley Ardenovou pouze pomyslel: „Ta má postavu! A ty kouzelné oči!“

Seděla na opěradle hlubokého křesla, nohu v šedé punčošce vystavenou na odiv tak, aby vynikly všechny křivky. Na pootevřených rtech utkvíval úsměv A přece to s tím aranžmá asi právě vlivem zmíněné hollywoodské průpravy poněkud přehnala.

Byla dokonalá herečka, ale podcenila inteligenci muže, s nímž měla jednat, a proto kýženého efektu nedosáhla. Kdyby zůstala na tom opěradle sedět jen tak dlouho, aby se mohl pokochat jejím půvabem, a pak vstala a vyšla mu vstříc, patrně by to na něho udělalo dojem. Ale z té nepohnuté pózy pochopil, že jde o pečlivě naplánovaný efekt.

„Takže jste celou tu dobu tady,“ řekl Selby a kopl do dveří, až za ním zapadly. Shirley Ardenová se nepohnula. Na tváři nastavené dopadajícímu světlu se nezachvěl ani stín. Bylo to, jako by vzhlížela do reflektorů při detailním záběru.

„Ano,“ řekla, „jsem tady. Nechtěla jsem s vámi mluvit, pokud se neukáže, že je to nezbytně nutné. Obávám se, že Ben Trask neplnil své poslání příliš diplomaticky.“

„To neplnil,“ přisvědčil Selby „Co vaše nervy?“

„Jsem opravdu velmi nervózní.“

„A proto jste zřejmě pojala nápad, že vyšlete Bena, aby na mě sehrál habaďůru. Kdyby to bývalo vyšlo, byla byste se uchýlila neznámo kam.“

„Nechtěla jsem nic riskovat,“ pravila. „Cožpak to nechápete? Představte si, co to pro mě znamená. Představte si to vzhledem k mému postavení, k obecenstvu, k penězům, které dokážu vydělat. Jak se začnou o filmové hvězdě šířit klepy, je konec. Nemohu dopustit, aby se rozkřiklo, že jsem byla u výslechu ve spojitosti s takovým případem. Ben je velmi schopný agent. Zatím zvládl každou situaci, do které se vložil. Sjednává mi smlouvy a je veřejným tajemstvím, že to jsou nejvýhodnější smlouvy v Hollywoodu. Pak se střetl s vámi – a prohrál.“

Odmlčela se, aby toto prohlášení vyznělo v celém svém dramatickém dosahu. Nato pomalým, vláčným tanečním pohybem natáhla nohu, opsala jí půlkruh dopředu, spustila ji k zemi lehounce jako pápěří, přešla k němu a podala mu ruku. „S potěšením zaznamenávám, že jste velmi lidský, pane Selby.“

Jeho prsty se jen lehce dotkly jejích. „To záleží na tom, jaký význam přisuzujete výrazu lidský.“

„Jsem si jista, že přijmete rozumné argumenty.“

„Přijmu pravdu,“ sdělil jí, „pokud ji tím máte na mysli.“

„Cožpak to není totéž?‘

„To záleží na okolnostech,“ pravil Selby „Posaďte se, potřebuji si s vámi promluvit.“

Usmála se. „Vím, že jsem ve vašem městě a že spadám takříkajíc pod vaši jurisdikci, ale dovolte mi prosím, abych se ujala role hostitelky a nabídla místo já vám.“ Ladným pohybem ukázala na hluboké křeslo u stojací lampy.

„Ne, děkuji, já postojím,“ řekl Selby

Lehce se zachmuřila, jako by se tím narušily její záměry Selby před ní stál s roztaženýma nohama, svrchník rozepjatý a rozevřený, ruce zabořené hluboko do kapes u kalhot, v očích pevné odhodlání, podbarvené lehkým sarkasmem.

„Koneckonců vyšetřovatel jsem tady já,“ řekl. „Pokud tedy někdo usedne do toho křesla pod lampou, budete to vy. Vyslýchaná osoba jste vy.“

Postavila se mu. „Tím chcete patrně naznačit, že se bojím nechat vás pozorovat, jak se přitom tvářím.“

Pokrčil rameny a prohodil: „Takovými úvahami nemařím čas. Budu pozorovat váš výraz, ať je vám to vhod nebo ne.“

„Jak si přejete,“ řekla, sklesla do zmíněného hlubokého křesla a natočila lampu tak, aby jí světlo dopadalo přímo do tváře. Usmála se statečně na znamení toho, že je hotova čelit vší nespravedlnosti, a nepřivřela oči, když promluvila. „Dejte se do toho, pane státní zástupce,“ vyzvala ho.

Selby se na ni upřeně zahleděl. „Tenhle výraz jsem náhodou už viděl ve filmu Milostný život. Pokud si vzpomínám, zahleděla jste se takhle na budoucího tchána, když vám nabízí peněžní odstupné, abyste jeho chlapci už nikdy nezkřížila cestu.“

Utkvělý úsměv zmizel. Nakrátko jí zaplanuly oči vzdorem. Pak se celá její tvář změnila v nehybnou masku. „Vždyť je to tatáž tvář,“ řekla, „a tak se na ní pochopitelně může objevit stejný výraz, jaký jste viděl ve filmu.“

„Podívejte,“ řekl jí na to, „vaše výrazy mě ani tak nezajímají. Zato mě zajímají vaše odpovědi na jisté otázky.“

„Tak se ptejte.“

„Byla jste v pondělí ráno tady v hotelu, viďte?“

„Ano, byla.“

„V tomto pokoji?“

„Ano.“

„Co vás sem přivedlo?“

„Obchodní záležitosti.“

„Jaké obchodní záležitosti?“

„Na tuto otázku odmítám odpovědět, jde o důvěrnou věc.“

„S kým jste hodlala tu obchodní záležitost vyřídit?“

„Na tuto otázku rovněž odmítám odpovědět.“

„Viděla jste fotografie muže, který zemřel v pokoji 321?“

„Ne.“

Selby vylovil z kapsy fotografii, přikročil k ní a podal jí zmíněný dokument.

Až po chvíli sklopila oči, jako by se chtěla obrnit proti možnému pohnutí, pak se zahleděla na fotografii, zvedla k němu pohled a zvolna, vážně přitakala.

„Znáte ho?“ zeptal se Selby.

„Viděla jsem ho.“

„Kde?“

„Tady v hotelu.“

„Kde v hotelu?“

„Zde v tomto pokoji.“

Selby si povzdechl a prohlásil: „Tak teď si začínáme rozumět. Kdy jste se s ním setkala?“

„Bylo to někdy dopoledne, krátce před desátou, pokud si vzpomínám.“

„Co tu dělal?“

„Chtěl se mnou mluvit.“

„Jak se vám představil? Uvedl jméno, pod kterým se zapsal, tedy Charles Brower?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, tohle jméno to nebylo.“

„A jaké jméno tedy uvedl?“

Svraštila čelo a po chvíli zvolna odvětila: „Ne, to si bohužel už nevzpomínám, ale Brower to určitě nebylo. Jako ‚Larry‘ nebo něco na ten způsob. Myslím, že v tom bylo ‚Larry‘.“

„V příjmení?“

„Ano.“

„Jste si jista, že to nebylo jeho křestní jméno?“

„Ne, bylo to jeho příjmení. Křestní jméno mně myslím ani neřekl.“

„Jak se dostal sem k vám do pokoje?“

„Zaklepal na dveře. Šla jsem se podívat, kdo to je.“

„Znala jste ho už z dřívějška?“

Krátce zaváhala, načež velmi rozhodně zavrtěla hlavou a prohlásila: „Ne, v životě jsem ho neviděla.“

„Přesto jste ho vpustila?“

„Ano.“

„Máte ve zvyku přijímat neznámé lidi u sebe v pokoji?“

„Vžijte se prosím do mého postavení, pane Selby. Jste vzdělaný muž. Nepatříte mezi sebranku. Chápete, co se od herečky vyžaduje. Nejsem vlastní paní. Patřím obecenstvu. Jistěže je třeba dbát opatrnosti, ale kdybyste byl tohohle člověka potkal zaživa, byl byste hned věděl, že je neškodný. A přitom neškodný není to pravé označení. Nebyl agresivní, ale také nebyl beznadějně pasivní, jestli mi rozumíte, byl tak… jako smířený se světem a nevýbojný.“

„A tak jste ho vpustila dovnitř?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu u vás zaklepal?“

„Řekl, že mne zahlédl, a přestože se snažím zachovávat inkognito, poznal mě, když jsem vystupovala z auta před hotelem, a sledoval mě k nákladnímu výtahu. Nějak si zjistil, v kterém pokoji jsem.“

„Za jak dlouho po vašem příchodu u vás zaklepal?“

„Ani ne za půl hodiny Možná za čtvrt hodiny.“

„Jestli vás zahlédl ve výtahu, proč nezaklepal hned?“

„Řekl, že si uvědomuje, co je to za opovážlivost, vtírat se mi do soukromí. Prý k tomu hezkou chvíli sbíral odvahu. Stál za dveřmi a netroufal si zaklepat.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Nevím to jistě, ale mám ten dojem, že asi ve tři čtvrtě na deset.“

„Co chtěl?“

„Byl dojemný,“ odvětila. „Chtěl, abych hrála v jisté hře, která podle něho mnohým lidem přinese užitek. Mluvil s takovým zanícením, že jsem neměla to srdce ho vyhodit. Vykládal mi, že mne hluboce obdivuje od té chvíle, kdy mne poprvé spatřil na plátně. Viděl každý můj film.“

„Co bylo dál?“

„Přinesl mi scénář, který napsal. Říkal, že původně hodlal zajet do Hollywoodu a předat mi ho osobně.“

„Vzpomínáte si, jak se ten scénář jmenoval?“

„Ano.“

„Jak tedy?“

„Jmenovalo se to Abyste nebyli souzeni.“

„Přečetla jste si ten text?“

„Prolistovala jsem jej.“

„Pozorně?“

„Ne, jen tak zběžně.“

„Proč jste mu nevěnovala víc pozornosti?“

„Tak především jsem věděla, že je to zbytečné. A za druhé jsem už na první pohled poznala, že je to nanic.“

„Podle čeho jste tak usoudila?“

„Podle stylu, podle námětu, podle všeho.“

„Co se vám na tom nelíbilo?“

„Tak předně to byl traktát. Nebyla to hra, bylo to kázání. Poslouchat kázání chodí lidé do kostela. Do divadel a kin se chodí bavit.“

„Chtěl vám ten scénář prodat?“

„Ne, chtěl mi ho dát… No, vlastně nevím, jestli by za to byl nakonec něco nežádal… Víte, tak daleko jsme v rozhovoru nepokročili… Vykládal mi, že sám zasvětil život službě lidstvu a já že jsem tímhle povinována svým bližním. Celý rozhovor probíhal na téhle úrovni, jestli si to umíte představit.“

„Ano, umím si to představit,“ řekl jí Selby

„Ukázal mi svůj scénář a zeptal se mě, jestli bych si ho nevzala jako svého koně.“

„A co jste mu na to řekla?“

„Vysvětlila jsem mu, že mám smlouvu s jistou filmovou společností; že do dramaturgie nemám co mluvit; že hry vybírá společnost podle toho, co považuje pro mne za vhodné. Mají na to zvláštní oddělení, které zprostředkovává příslušné obchodní transakce. Já nemám právo ani nic navrhnout, mohu se nanejvýš vyslovit k nějakým podružnostem na poradách, kde se připravuje časový harmonogram.“

„Co bylo dál?“

„Chvíli na mě ještě naléhal, ale brzy poznal, že mu to říkám, jak to doopravdy je, a že není v mé moci prosadit, v čem bych chtěla hrát, a že mé doporučení by prakticky nic neznamenalo.“

„Co jste mu poradila?“

„Řekla jsem mu, že se musí obrátit na to zmíněné oddělení v Hollywoodu.“

„Řekla jste mu také, že podle vašeho názoru ho s tím vyhodí?“

„Ne. Nechtěla jsem ho zarmoutit. Bral to smrtelně vážně, tolik mu na té hře záleželo; byl dojemný“

Na hereččině tváři se zračil soucit, hlas rozechvívalo rozcitlivění.

V Selbym se při pohledu na ni svářily protichůdné pocity. Na jednu stranu si uvědomoval, že zkušená herečka dokáže zahrát, cokoli si zamane; na druhou stranu ale věděl, že kdyby si někdo takový rozhovor vymýšlel, těžko by zároveň předstíral i odpovídající rozcitlivění. Její chování působilo naprosto upřímně a odpovídalo hlubokému soucitu, s nímž by velkomyslná a světaznalá žena shlížela na ubohého venkovského faráříčka, který jí přináší beznadějně mizerný scénář.

Navíc všechno, co vypověděla, odpovídalo faktům, která už Selby znal. Chvíli váhal a pak prohodil: „Máte překrásnou kabelku, slečno Ardenová.“

„Viďte?“ zvolala. „Daroval mi ji režisér, s kterým jsem točila svůj poslední film. Jsem na ni docela pyšná.“

„Směl bych si ji prohlédnout?“

„Prosím.“

Podala ji Selbymu a ten si ji bedlivě prohlížel, očividně uchvácen její krásou.

„Jak se otevírá?“ zeptal se.

„Tím uzávěrem tady nahoře.“ Otevřela ji.

Selby nakoukl dovnitř, spatřil roličku bankovek, rtěnku, peněženku na mince, kapesníček a pudřenku.

„S vaším laskavým dovolením,“ prohodil, a než mohla něco namítat, vylovil z kabelky kapesník. Zaslechl, jak zalapala po dechu, když jej povznesl k nosu. Selby by byl nedokázal pojmenovat značku jejího parfému, ale měl dostatečně jemný čich, aby poznal, že tohle je docela jiný parfém než vůně, která vystupovala z tisícidolarových bankovek v obálce, kterou si nebožtík uložil v hotelovém sejfu.

„Co je?“ zeptala se s chladnou nevraživostí. „Hledáte něco?“

„Zajímá mě váš parfém,“ sdělil jí. „Myslím, že parfémy vypovídají o osobnosti.“

„Jsem velmi ráda, že se necítíte vázán formálními zábranami,“ prohodila sarkasticky. Zavládlo trapné mlčení, než vrátil kapesník do kabelky a tu jí podal.

„Přál byste si ohledně toho člověka ještě něco slyšet?“

„Nevím. Můžete mi k němu ještě něco povědět?“

„Nic mě nenapadá.“

„Řekl vám, odkud pochází?“

„Z nějakého hnízda na severu, mám ten dojem, ale přesně si to nepamatuji.“

Selby zpozorněl. „Myslíte tím na severu Nevady?“

„Ne, bylo to někde v severní Kalifornii, něco jako Riverdale.“

„Riverview?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, prohlásila: „Ne, Riverview to není, ale nějaké ‚river‘ v tom myslím je.“

„Máte zřejmě hodně děravou paměť.“

Zasmála se zvučným hrdelním smíchem. „Když mě poprvé zastavil fanoušek a začal mi vykládat, jak obdivuje mé herecké umění, a požádal mě o autogram, byla bych vám o něm mohla povědět první poslední, co měl na sobě, jak vypadal, odkud je a všechno ostatní.

Postupně jsem ale pochopila, že to patří k povolání, a teď už… Nemohu říct, že by mě to nudilo, protože výraz obdivu na tvářích diváků se vám nikdy neomrzí, ale vmyslete se do mé situace. Musím věnovat všechnu svou energii na to, abych se uchovala ve formě, abych odvedla dobrou práci na place, abych si počínala nestrojeně a temperamentně, kdykoli se objevím na veřejnosti. Musím si pamatovat doslova stovky novinářů, kameramanů, režisérů, inspicientů, filmových činitelů a agentů. Pak je tu ještě plno lidí, s nimiž se seznámím, ale už je patrně v životě neuvidím. Jsou jako ty telegrafní sloupy, které se vám míhají před očima, když jedete vlakem, chápete?“

„Chápu,“ odvětil.

„Vykládají mi o sobě a já se na ně usmívám plna pochopení a hlídám si výraz v očích; a přitom celou tu dobu myslím na svoje poslední daňové přiznání a jak dlouho to může trvat, než dotočíme momentální film, jestli režisér vezme v úvahu, co se mu snažím vysvětlit ohledně té scény, jak se s partnerem rozcházím, anebo jestli bude trvat na svém pojetí, které mi vůbec nevyhovuje. Přitom dám fanouškovi autogram a věnuji mu zářivý úsměv. Vím, že už ho v životě nespatřím, a on se stejně pohybuje jako ve snu, omámený představou slávy, kterou si vybájil a mně nasadil jako svatozář.“

Selby ji upřeně pozoroval. „Slovy šermujete obratně,“ konstatoval.

„Myslíte?“ usmála se na něho podmanivě. „Děkuji za poklonu.“

„Kdybych vás teď na závěr našeho rozhovoru požádal o autogram, předpokládám, že bych se z vašeho života vytratil jako další lidský telegrafní sloup, který se vám mihl před očima ve vlaku.“

Našpulila rty „To neříkejte!“

„Cožpak to není pravda?“

„Rozhodně ne.“

„Proč ne?“

Sklopila oči a zvolna pronesla: „Myslím, že žádná žena, když se setká s tak výraznou osobností, jako jste vy, na ten zážitek hned tak nezapomene.“

„Naše setkání,“ poznamenal suše, „bylo dost neosobní a uskutečnilo se jen s obtížemi.“

„Právě proto,“ oponovala mu hbitě a zvedla k němu oči,“ na ně nikdy nezapomenu. Ben Trask dokáže přímo zázračně všechno zařídit. Je schopný diplomat i schopný bojovník. Umí jednat povýšeně i agresivně, anebo naopak velmi uhlazeně. Na vás vyzkoušel všechny metody a s vámi to ani nehnulo. Když se sem Trask vrátil a řekl mi, že se budu muset podrobit výslechu, byl vyřízený. Ten chlap byl prostě převálcovanej. Já na to koukala celá vyjevená. Takový neslavný ústup jsem u něho zažila poprvé. Proto bych si vás pamatovala, i kdybychom se nesetkali. A byl to pro mě zážitek zdaleka ne příjemný.“

„To naše setkání?“ zeptal se a upřeně se jí zahleděl do očí.

„Ale ne,“ usmála se. „Dobře víte, že jsem to tak nemyslela. Mluvím o všem tom trápení a obavách.“

„Proč byste se trápila kvůli někomu, s kým jste jen jednou zběžně mluvila?“

„Protože ho zavraždili,“ řekla. „To se mnou zamávalo. Když s někým mluvíte a pak se dovíte, že je po smrti, vždycky to s člověkem zamává. A musím se přiznat, že přitom uvažuju i sobecky. V naší branži je tak silná konkurence, že potřebujeme, aby nám obecenstvo fandilo na sto procent. Jinými slovy, lidé jsou různí. Jsou mezi nimi reformátoři, agitátoři, fundamentalisté, prostopášníci, intelektuálové i hlupáci. Kdykoli se dopustíme něčeho, co některou tuhle skupinu pobouří, odpadne nám tím příslušné procento diváků.

Z toho důvodu si ani ta nejslavnější hvězda nemůže dovolit, aby se o ní šířily nějaké klepy. A navíc, protože se v minulosti lecjaký skandál díky penězům a vlivným lidem ututlal, představují si diváci, kdykoli se jméno některé herečky vynoří v souvislosti s něčím běžně nevídaným, že se pravá podstata věci zamlčela. I kdyby se dodatečně stokrát prokázalo, že s tím neměla nic společného, vždycky se najde nějaký chytrák, který se bude ušklíbat a prohlašovat, že jemu nikdo na nos bulíky věšet nebude.

Kdyby se moje jméno objevilo v souvislosti s vraždou, většina čtenářů novin by si do paměti vryla právě tuhle okolnost, a ta by přehlušila jakokoli další objasňování. Po celé zemi by se lidé u večeře na sebe podívali a poznamenali: „Tak koukám, že se filmové společnosti Shirley Ardenové podařilo, aby vyšetřování kolem té vraždy v Madisonu uvízlo na mělčině.“

„Chápu,“ pronesl Selby zvolna.

„Umíte si tedy představit,“ zasmála se, „proč jsem se tak chovala, a čeho jsem se bála.“

Selby přitakal. „To bude asi tak všechno, co jsem chtěl od vás vědět.“

Vstala, podala mu ruku. „Uvěříte mi, když vám řeknu, že jsem vás opravdu ráda poznala, pane Selby?“

„Děkuji vám,“ odpověděl. „A mimochodem – kde jste vzala těch pět tisícidolarových bankovek, které jste tomu farářovi dala?“

Hleděl na ni upřeně jako jestřáb na trs trávy před králičí norou. Nečekaná otázka ji v té chvíli zaskočila. Ramena se jí zachvěla, jak zalapala po dechu, ale ve tváři se nepohnul ani sval. Zvedla k němu vážný tázavý pohled a zeptala se tichým, vyrovnaným hlasem: „Jakých pět tisícidolarových bankovek? Ale to se určitě mýlíte, pane Selby.“

„Myslím, že se nemýlím,“ řekl jí. „Myslím, že jste tomu člověku dala pět tisícidolarových bankovek.“

„Ale já mu nic nedala.“

„Skutečně?“

„Ovšemže ne! Co vás to napadá?“

„Napadlo mne, že jste mu je třeba dala.“

„Vždyť to byl jen chudý venkovský farář! Odvážila bych se tvrdit, že si přišel kdoví jestli na sto dolarů měsíčně, a z toho patrně ještě část bral v naturáliích! Měl na sobě oblýskané sako, na loktech prošoupané! Celý jeho zjev vypovídal o nouzi a nedostatku peněz. Měl otřepaný límeček, boty aspoň jednou, a možná dvakrát podražené. Košile byla u krku zašívaná, kravata stářím vetchá.“

„Zapamatovala jste si toho o něm hodně vzhledem k tomu, že obyčejně všechno zapomenete,“ podotkl Selby zamyšleně.

Zasmála se. „Znovu vás musím požádat, abyste se vcítil do mé psychologie, pane Selby. Muži mi často říkají, že obdivují mé herecké umění, ale málokdy se setkáte s člověkem, který to myslí tak opravdově, který to říká tak od srdce a upřímně. Jako žena jsem si pochopitelně všimla jeho oblečení.“

„Ale peníze jste mu žádné nedala?“

„Rozhodně ne! Panebože, škoda, že jste nečetl ten scénář!“

„Já ho četl,“ sdělil jí.

Zasmála se a řekla: „Pak vám ani nemusím odpovídat.“

Selby pravil: „Možná že vás ještě budu potřebovat vyslechnout. Není třeba, abyste se obtěžovala sem, ale možná bych přijel za vámi. Kde vás najdu?“

„Najdete mě v ateliérech. Chtějte pana Traska.“

„Aby na mě znovu ušil nějakou boudu?“

Zasmála se. „To Ben už neudělá. Ví, kdy nemá šanci.“

„Jste tedy k dosažení prostřednictvím ateliérů?“

„Kdykoli. Řeknu v ústředně, aby vás spojili s panem Traskem, a Beníček už zařídí, abyste se dostal ke mně… Vlastně by mě to docela těšilo. Víte, v našem neskutečném světě se člověk málokdy setká s někým, kdo nic nepředstírá.“

Bylo mu na očích vidět, jakou otázku by jí rád položil.

„Podívejte,“ pospíšila si s odpovědí, „nemyslete si, že jsme všichni šejdíři, ale jsme herci a herečky a zabýváme se hraním. Předstírat pocity nám nedělá potíže. Proto je pro nás často jednodušší předstírat údiv nebo lítost nebo zájem, a možná i hněv, než nějakou situaci promyšleně řešit. Každý instinktivně používá své přirozené zbraně, právě tak jako jelen v nebezpečí prchá a ježek naježí bodliny.“

Zasmál se a prohodil: „A kam byste zařadila mě, slečno filozofko, mezi jeleny nebo ježky?“

„Vy jste hrozně naježený ježek,“ řekla. „Když naježíte bodliny, jedná se s vámi opravdu těžko, pane Selby.“

„Pokusím se být příště přístupnější.“

„Zavoláte mi, až budete v Hollywoodu?“

„Pokud vyjde ještě něco najevo, o čem bych s vámi chtěl mluvit, pak ano.“

„A musí to být úřední návštěva?“

„Přece jste to nemyslela jinak?“ podivil se.

„Proč ne? Už jsem vám řekla, že se moc málokdy setkám s někým, kdo bytostně zavrhuje přetvářku, a proto na mě působí tak dobře, když muž rozdává rány přímo a nikdy necouvne.“

„Nespoléháte se příliš ukvapeně na povrchní dojmy?“

Znovu se zasmála a prohlásila: „Kdybyste se jen viděl, když jste tu stál rozkročený, s bradou vystrčenou! Vypadal jste jako muž, který bude muset zdolat lavinu a je k tomu také pevně odhodlán.“

„Možná i to byla jenom póza.“

„Kdepak,“ řekla. „V pózách já se vyznám. A neodpověděl jste na mou otázku. Musí to být úřední návštěva?“

„Já se do Hollywoodu pravděpodobně nedostanu. Vinou úředních povinností jsem tady jako uvázaný.“

„No prosím,“ pronesla s nevyzpytatelným výrazem v černých očích. „Nebudu naléhat. Nestudovala jsem sice práva, ale poznám, kdy se svědek vyhýbá odpovědi.“

Stála teď těsně u něho, a jak k němu zvedla oči, zmocnil se ho pocit, že ho přitahují přímo magickou silou. Bylo mu, jako by zíral do inkoustových studánek, které se náhle doširoka rozlily a vznesly k němu.

Zasmál se nuceně a prohodil: „Jako byste vy někdy musela pozvání opakovat.“

„Mám tomu rozumět tak, že přijímáte?“ zeptala se.

Sklonil se nad její rukou. „Ano. Dobrou noc, slečno Ardenová.“

„Dobrou noc,“ řekla a její hlas rozechvíval proteplený hrdelní tón.

Selby vyšel na chodbu, jemně za sebou zavřel a musel se dvakrát třikrát zhluboka nadechnout, než ho známé hotelové prostředí vzpamatovalo a připomnělo mu povinnosti všedního života. Došel k výtahu a chtěl si ho právě přivolat, když vytušil, že se na konci chodby něco děje. Přitiskl se do dveří a zahleděl se tím směrem. Právě v té chvíli vystoupil po schodech Carl Bittner. V pravé ruce držel fotoaparát s bleskem. Po špičkách se začal opatrně plížit chodbou.

Selby počkal, dokud reportér nezajde za roh, a pak si přivolal výtah. Dole zavolal z recepce pokoj 515. „Dejte si pozor,“ varoval Shirley Ardenovou, když se mu ozvala, „po chodbě se tam potuluje jeden reportér.“

„Děkuji vám,“ řekla, „mám dveře zamčené.“

„Klepal u vás někdo?“ zeptal se.

„Ani myš se tu nešustla,“ odpověděla. „Děkuji, že jste mi zavolal.“

Selby vyšel z hotelu a ve zvláštním rozpoložení si razil cestu větrnou nocí.

KAPITOLA 9

Na chodbě před zamčenou Selbyho kanceláří čekala Sylvia Martinová. „Už jsem si myslela, že si přede mnou hraješ na mrtvého brouka,“ řekla. „Klepám tu jak divá. Párkrát jsem do těch dveří i kopla.“ A zadívala se lítostivě na špičky svých střevíčků.

„Ne, to ne, byl jsem odvolán v naléhavé záležitosti,“ vysvětlil jí Selby

„Je něco nového?“

Zavrtěl hlavou.

„Jak mi vysvětlíš,“ vznesla otázku, „že noviny ti nakloněné nedostanou šanci, zatímco opozice suverénně skóruje?“

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že se něco děje v hotelu Madison.“

„Proč myslíš?“

„Štěbetali o tom vrabci na střeše.“

„Tak to bych ty tvoje vrabce rád poznal blíž.“

„Když to chceš vědět, tak mi kdosi sdělil, že Carl Bittner, slavný reportér, kterého si z Blade povolali, aby ti vyfouk rozřešení té vraždy, na čísi telefonické upozornění běžel do Madisonu s fotoaparátem v ruce.“

„No a?“

„Pojďme dovnitř a tam si promluvíme,“ řekla.

Selby odemkl. Vešla za ním do kanceláře, uvelebila se na desce jeho psacího stolu a začala houpat nohou. „Tak ven s tím!“ vyzvala ho. „Co se děje?“

„Já ti to vážně nemůžu říct.“

„To mám počkat, až si to zítra přečtu v Blade?“

„V Blade o tom nic mít nebudou.“

„Tak s tím nepočítej. Jseš jako pštros, Dougu, strkáš hlavu do písku a myslíš si, že tě nikdo nevidí.“

„Mrzí mě to, Sylvie, ale vážně ti nemůžu nic říct.“

„Proč?“

„Tak předně: z čeho soudíš, že ti vůbec mám co říct?“

„Nehraj to na mě, Dougu, já vím, že se něco děje. Mohla bych asi zajít do hotelu a tam to vyšťourat, a taky to udělám, když nebude vyhnutí, ale zdá se mi, že bys…“

Nedořekla to, ale noha se jí rozhoupala energičtěji a ve větším oblouku, až to dělalo dojem, jako by zuřivě kopala do vzduchu.

„Podívej, Sylvie, já bych tě vážně moc rád zasvětil, ale ty máš své povinnosti a já zas mám svoje. Ty jsi tady za noviny. Musíš zveřejňovat zprávy. Cokoli zjistíš, přijde na první stránku. A já musím tohle brát v úvahu.“

„Podporovali jsme tě ve volbách. Copak si za to nic nezasloužíme?“

„Jistěže si zasloužíte. Předám vám každou informaci, kterou vám budu moci poskytnout.“

„To je mi houby platné,“ opáčila hořce. „Šéf rubriky mi hodil na krk tuhle vraždu. Známe se spolu léta, ty a já. Brala jsem se za tebe od první chvíle, kdy jsi po mně kouk těma jiskrnýma modrýma očima a usmál se. Naše noviny ti pomohly do křesla. A co z toho máme? Nic a zase nic!“ Zamžikala rychle za sebou.

„Prosím tě, neplač mi tu, Sylvie,“ žadonil. „Neumíš si představit mou situaci.“

Vyskočila a zvolala: „Ty mě tak štveš, že bys mě vážně dohnal k slzám. Copak nevidíš, v jaké situaci jseš? Copak nevidíš, v jaké situaci jsem já? Copak nevidíš, v jaké situaci jsou naše noviny?“

„Myslím, že ano.“

„Ne, ty o tom nemáš sebemenší představu. Dostala jsem za úkol reportovat o aktivitách úřadu státního zástupce v souvislosti s touhle vraždou. A zatím mi jde všecko šejdrem. Co jsem zjistila, nad tím si šéf rubriky jen uplivne. Konkurenční plátek si najal reportérskou hvězdu. To znamená, že mám změřit síly se zkušeným pátračem z velkoměstských médií. Mám teda příležitost něco báječného dokázat. Mám taky příležitost všecko zbabrat, až se mi kdekdo kolem novin vysměje. Potřebuju zoufale nějakou pomoc. A jediná pomoc, na kterou se údajně můžu spolehnout, jseš ty.“

„Sylvie, víš, že bych pro tebe udělal všecko na světě, ale…“

„Řečičky si nech,“ prohlásila. „Oba víme moc dobře, že něco tajíš. Přede mnou to utajit dokážeš, protože jsem hodná a věřím ti; ale abys to utajil před lidmi z Blade, na to nejseš dost mazaný, protože ti po tobě jedou a obstarávají si informace sami, nezávisle na tobě.“

„Proč myslíš, že se jim podaří zjistit něco zajímavého?“ zeptal se.

„Můžeš odpřísáhnout, že jsi šel do Madisonu za účelem, který nesouvisí s tou vraždou?“

„Nemůžu,“ odpověděl po pravdě.

„Sešel ses tam s někým?“

„Samozřejmě.“

„S kým?“

„To ti říct nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože to nejde.“

„Z jakého důvodu?“

„Nebylo by to správné.“

„Vůči komu?“

Chvíli si to rozmýšlel a pak nejistě pronesl: „Vůči daňovým poplatníkům, vůči státnímu žalobci.“

„Třesky plesky!“ ohradila se. „Někoho chráníš. Koho?“

„Co když ti řeknu, že se do toho případu zapletla osoba naprosto nevinná, která s tím nemá nic společného, a že tu jde o souvislost zcela náhodnou? A co když ti dále řeknu, že by tomu čtenáři neuvěřili, kdyby se o tom rozepsaly noviny? Co když mi vzhledem k mému úřednímu postavení dotyčná osoba otevřeně a dopodrobna vylíčila fakta pod podmínkou, že jsou to informace důvěrné? Chceš, abych před prvním novinářem, který se mě na to zeptá, tuto důvěru zradil?“

Zavrtěla netrpělivě hlavou a prohlásila: „A teď ti zase něco řeknu já. Co když v tomto případu vyvstanou souvislosti, které nezbytně vyjdou najevo? Co když je zítra večer uveřejní nepřátelsky zaujaté noviny? Co když to zároveň padne na tvou hlavu? Nemyslíš, že bys víc posloužil spravedlnosti, kdybys poskytl ty informace mně, než je zamlčoval?“

„Ale přece bys po mně nežádala, abych zklamal něčí důvěru?“

„A nebylo by pro tu dotyčnou osobu výhodnější, kdyby se fakta zveřejnila popravdě v novinách, kde se je nebudou snažit schválně překroutit, aby shodili tebe?“

Selby se nad tím zamyslel, když vtom zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a řekl do něj „haló!“

„Kde se k čertu couráš?“ zaduněl hlas Rexe Brandona ze sluchátka. „Zkouším se ti furt dovolat už skoro půl hodiny.“

„Zaběhl jsem do Madisonu, abych si tam ověřil jistou informaci.“

„Zjistil jsi něco?“

„Nemůžu to s tebou teď probírat. Promluvíme si o tom později. A co ty – máš něco?“

„Jo, a vypadá to dost nadějně.“

„Oč jde?“

„Telefonoval jsem s tím optikem v San Francisku. Má dlouhatánský seznam pacientů, kteří mají stejný předpis nebo stejnou vadu či jak se tomu říká. Mezi nimi jsou dva faráři. Jeden je důstojný pán Hillyard z nějaké menší farnosti v San Francisku a druhý je důstojný pán William Larrabie z Riverbendu v Kalifornii.“

Na Selbyho hlase bylo znát vzrušení. „Stačí!“ zvolal. „Ten druhý je náš člověk.“

„jak to víš?“

„Podle toho, co jsem právě teď zjistil. Vím, že se ten člověk jmenoval něco jako ‚Larry‘ a že pocházel z kalifornského městečka, které začínalo na ‚River‘.“

„No prima,“ řekl Brandon. „A co bude dál?“

„Hele, uděláme to takhle,“ prohlásil Selby „Ty převezmeš stráž tady Já se horempádem vypravím do Los Angeles, tam najmu letadlo a zaletím přímo na místo. Tentokrát se vyvarujeme omylu a nic nezanedbáme. Fotografii mrtvého mám u sebe.“

„A neměli bychom ho identifikovat pomocí toho optika?“ zeptal se šerif. „Do tří čtyř hodin bysme mu mohli tu fotografii letecky doručit.“

„Ne, to by stejně byla identifikace z druhé ruky. Obraťme se přímo na zdroj informací. Jsem přesvědčen, že tohle je nadějná stopa. Nezapomeň, že máme před sebou dvojí problém. Musíme mrtvého nejen identifikovat, ale musíme také zjistit, proč sem přijel, jestli měl nějaké nepřátele, a jaký motiv mohl vést k jeho zavraždění.“

„Tak dobře,“ řekl šerif. „Pusť se do toho. Já budu pátrat tady. Kam ti můžu zatelegrafovat, kdyby bylo potřeba?“

„Pošli telegram na jméno John Smith, poste restante, Riverbend,“ odpověděl Selby „Tím pádem zbavíme povídavé poštovní úřednice aspoň zčásti pokušení.“

„Kdy odjíždíš?“ zeptal se Brandon.

„Hned teď,“ řekl Selby. Zavěsil a obrátil se k Sylvii Martinové. „Tak poslyš, kamarádko: tvrdíš, že ti nikdo nepomůže. Jak by se ti zamlouvalo vypravit se do Los Angeles a zaletět identifikovat toho mrtvého? Takhle bys krásně stačila zatelegrafovat do redakce exkluzivní zprávu.“

Přitančila k němu a chytla ho kolem krku: „Jsi můj drahoušek!“ zvolala a zanechala mu šmouhu rtěnky na tváři.

„Nemůžu ti ovšem zaručit,“ pronesl váhavě, „kdy se vrátíme, ani kam se až dostaneme. Jsou tu koneckonců jisté konvence…“

„Na konvence kašlu,“ sdělila mu. „Pojď, vyrazíme!“

KAPITOLA 10

Aerotaxi, malý kabinový letoun, se hlučně řítilo tmou. Výškoměr udával, že jsou šest tisíc stop nad zemí. Hodiny na palubní desce ukazovaly čtvrt na tři. Kdesi vpředu zablikala málo zřetelná světla, podobná mlhovinám, jaké zachycuje teleskop. Přímo pod letadlem zablýsklo varovné červené světlo a hned vzápětí bílé, zatímco dlouhý paprsek světlometu začal jako vztyčený ukazovák kroužit krajinou.

Pilot se naklonil k Dougu Selbymu, přiblížil ústa k jeho uchu a zařval: „To pod námi je Sacramento. Přistanu tam. Nechci v noci riskovat a přistávat někde dál. Budete muset další cestu absolvovat autem.“

Selby přikývl. „Už jsem si auto zamluvil,“ zvolal.

Sylvia Martinová, pobledlá z námahy a rozrušení, spočívala na měkce čalouněném sedadle s očima zavřenýma, všechny smysly otupené už dvě hodiny trvajícím nepřetržitým randálem, dorážejícím na její ušní bubínky.

Světla Sacramenta nabývala rychle na pronikavosti a rozestupovala se do nesčetných zářivých bodů, které na ně ze tmy blikaly a jiskřily. Letadlo vybočilo lehce doprava, jak je pilot začal navádět na přistání. Pouliční lucerny jim vyrovnaně pochodovaly vstříc. Pilot přiškrtil motor a sklonil trup letadla k zemi. Pravidelně pulsující vrčení vystřídaly zvláštní hvízdavé zvuky a jak vítr zakvílel na konstrukci, Sylvia Martinová se probudila, usmála se na Selbyho, naklonila se kupředu a křikla: „Kde to jsme?“

Motor přehlušil její slova, ale Selby vytušil, nač se ptá, a zařval na ni: „Sacramento.“ Letadlo se sklonilo v příkřejším úhlu a světla se jim vznesla vstříc. Dole se objevilo letiště. Pilot vyrovnal a hnal motor do obrátek. Jak hluk stupňoval, zasvítily okraje přistávací ranveje. Pilot zaznamenal směr větru podle nasvíceného větrného pytle, přizpůsobil tomu sklon letadla, opět ubral plyn a klouzal k zemi. Kola dosedla na hladkou ranvej. Letadlo párkrát poskočilo a pak se rozjelo k letištním budovám.

Jakmile zůstalo stát, vyšel mu vstříc muž v plášti a šoférské čepici. Pilot otevřel dveře kabiny Selby celý rozlámaný sešel dolů a pomohl vystoupit Sylvii Martinové. Vzdušný proud od vrtule se jí opřel do sukně, přitiskl ji k pohledným nohám a pak vydul vzhůru. Vykřikla, chytila sukni a Selby ji popadl a postavil mimo vzdušný vír.

Zasmála se rozčileně a jak si neuvědomila, že už není třeba překřikovat hluk motoru, zaječela z plna hrdla: „V první chvíli jsem nevěděla, co si mám držet dřív, jestli sukni nebo vlasy.“

Muž v plášti a šoférské čepici, který k nim právě došel, to zaslechl, usmál se, smekl a zeptal se: „Vy jste ti zákazníci, co si telefonicky objednali vůz – pan Selby?“

„Ano,“ řekl Selby „Potřebujeme se dostat do Riverbendu. Jak dlouho tam pojedeme?“

„Dobré tři hodiny.“

Selby koukl na náramkové hodinky „Dobrá, jedeme. Dostali bychom tady někde kávu?“

„Jistě, je tu bezvadná malá restaurace, kde dostanete skoro všecko, co si vzpomenete.“

Dali si kávu a hamburgery. Sylvia se přes stolek usmála na státního zástupce a poznamenala: „To je dobrodružství, co?“

Přitakal. Zmocnilo se ho stejné rozjaření. „Venkovani jako my nejsou zvyklí celou noc takhle flámovat,“ sdělil jí.

„Lítat je vážně vzrušující,“ vydechla.

„Letělas prvně?“ zeptal se.

„Ano. Umírala jsem hrůzou, ale nechtěla jsem nic říkat.“

„Však jsem to tušil,“ sdělil jí.

„Jak to s námi nad těmi horami začalo házet, tak jsem si myslela, že snad upadlo křídlo a že se zřítíme.“

„Chvíli to vážně bylo dost drsné. Ale šťastně jsme tady a zanedlouho budeme vědět co a jak.“

Oči jí zářily nad okrajem šálku s kávou. „Musím se ti omluvit, Dougu, že jsem o tobě pochybovala. Poskytuješ mi báječnou šanci. Zatelefonuju jim senzační reportáž… Předpokládám, že má ženu… Asi bych neměla takhle uvažovat, ale nebudu to tajit. Jednou je po smrti, a kdybych se rozkrájela, zpátky ho nepřivolám. Jistě, je mi líto, že právě my dva to musíme sdělit jeho manželce, ale jako reportérka oceňuji, co je to za vděčné téma. Můžu reportáž obohatit lidskými city. Z Blade se jim třeba podaří nebo nepodaří o mrtvém něco vyšťourat, ale rozhodně nebudou na místě a nevylíčí, jak rodina tu zprávu přijala. Nepopíšou dopodrobna prostředí, farářův domov a… propána, Dougu, co myslíš: že by měl nějaké dětičky?“

„Nemám zdání. Vždyť zatím ani nevíme, jestli je to on.“

„Poslyš, Dougu, a jak jsi věděl, že v jeho jméně je něco jako ‚Larry‘ a že bydlí v nějakém hnízdě, které začíná na River?“

Zavrtěl hlavou, podíval se na hodinky a vyzval ji: „Koukej dojíst ten sendvič. Vyptávat se můžeš cestou.“

Zhltla sendvič, zapila ho kávou, utřela si špičky prstů do papírového ubrousku a prohlásila: „Podle etikety se chovám odsouzeníhodně, podle šéfredaktora se činím dobře. Pojď, Dougu, vypadnem.“

„Koukl jsem se do atlasu. Je to obec, která měla při posledním sčítání tři tisíce dvě stě obyvatel.“

„Dojedeme tam právě za svítání,“ zauvažovala. „Městečko se bude prostírat podél řeky, jejíž břehy lemují smuteční vrby Za šera bude působit uboze. Kostel by potřeboval čerstvě natřít, omšelá fara za ním se snaží trochu vypadat… Nevíš, proč církve nefúzujou, Dougu?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Proč to není zařízeno tak, aby velké bohaté kongregace financovaly ty malé. Jistě si umíš představit, jak těžko se uživí farář v třítisícovém městečku. Jsou tu nejspíš zastoupena čtyři, možná i pět vyznání. A každé má vlastní kostel a vlastního faráře.“

„Chceš tím říct, že by se věřící měli sjednotit?“

„Ne, různá vyznání ne, Dougu, ale že by velké farnosti měly podporovat ty menší. Předpokládejme například, že tenhle farář je metodista. No a ve velkých městech jsou bohaté a prosperující metodistické kostely. Proč by nemohly podporovat malé farnosti?“

„Cožpak je nepodporují?“ nadhodil. „Měl jsem ten dojem, že část farářova platu pochází…“

„Já vím, ale já mluvím o tom, aby se jim pomáhalo doopravdy. Připadá mi nespravedlivé, že se metodisté v Riverbendu starají o kostel v Riverbendu, zatímco metodisté v San Francisku se starají o metodistické kostely v San Francisku. Co kdyby se všichni dohromady starali o všechny svoje kostely?“

„S tím se budeš muset obrátit na církve,“ řekl jí.

„Pojď, nasedni.“

Zasmála se. „Propadám sentimentalitě, Dougu.“

„Vzpamatuješ se z toho, když se tady v koutě uvelebíš a prospíš. Máš před sebou perný den.“

Našpulila pusu. „Ale tam v tom rohu se mi bude klimbat hlava.“

„No tak dobře,“ zasmál se a vzal ji kolem ramenou. „Pojď sem.“

Povzdechla si, uvelebila se vedle něho, položila mu hlavu na rameno a spala, ještě než tiše předoucí vůz ujel po betonové stužce vozovky první míli. Probudilo ji, když šofér zpomalil: protřela si oči a rozhlédla se. Rozbřesk právě měnil svými paprsky světelné proudy automobilových reflektorů v bezvýrazné bílé nitečky Hvězdy ustupovaly do pozadí, až je bylo sotva vidět. V ovzduší už utkvěl nový den. Krajina prosvítala do přízračné šedi.

Pár roztroušených stavení vystřídala solidní ulice nijak pozoruhodných obytných domů. Vůz zpomalil skoro do kroku, zabočil za roh a Sylvia zvolala: „No výborně, Hlavní třída! Podívej na ten palác kinokultury, Dougu!“

„Kam teď?“ zeptal se šofér.

„Hledám dům, kde žil jistý farář Larrabie. Dost možná byl metodista. Zkusme najít metodistický kostel. Anebo benzinovou pumpu, kde by už měli otevřeno.“

„Pumpa je tady v ulici o kousek dál,“ upozornil šofér.

Dojeli k benzinové stanici. Tam vyšel z tepla do ranního chladu poněkud rozcuchaný mladík. Potlačil zívnutí a pokusil se o úsměv Selby se zasmál, spustil okénko a zeptal se: „Hledáme pana faráře Larrabieho. Nevíte, kde bydlí?“

„Metodistická fara, pořád rovně dva bloky a pak doleva jeden blok,“ odpověděl mladík. „Můžu vám utřít přední skla? A nepotřebujete dolejt vodu do chladiče?“

Šofér se zasmál. „Jedna nula pro tebe, kámo. Plnou nádrž!“

Jen co je mladík obsloužil, znovu se rozjeli. Tou dobou se obloha už začínala zbarvovat do modra. Ptáci si za svítání zkusmo ověřovali hrdélka. Vůz zabočil doleva a Selby se Sylvií spatřili malý bílý kostelík, na němž i v šeru prvního rozbřesku bylo patrné, že naléhavě potřebuje znovu natřít. Jak šofér zajel k chodníku a zastavil, rozštěkal se pes.

„Tak, a jsme tady,“ pravil šofér. Otevřel dveře. Selby vystoupil a podal ruku Sylvii. Přešli po nedlážděném chodníku k brance v dřevěném plotu. Pes v protějším domě štěkal jako zběsilý Sylvia se rozhlédla, oči nadšeně rozzářené, tváře zrůžovělé. „Přímo dokonalá scenérie!“ zvolala. „Penězi k nezaplacení!“

Vykročili po štěrkem vysypané cestičce a jejich kroky se v tichu časného jitra nečekaně hlasitě rozléhaly. Doug Selby vystoupil první po dřevěných schůdcích na verandu, přešel ke dveřím a zazvonil. Uvnitř v domě se ozvalo chabé zacinkání. Státní zástupce otevřel sítěnou zástěnu a zaklepal na dřevěnou výplň domovních dveří.

„Ať je někdo doma! Tady prostě někdo musí být!“ zvolala polohlasem Sylvia. Selbyho kotníky znovu rozezněly staccato na dveřích. Sylvia Martinová opřela palec v rukavici o zvonek. Uvnitř v domě se ozvaly šouravé kroky. Sylvia, která zadržovala dech, se opět nadechla a neklidně se zasmála. „Já jsem rozčilením celá pryč, Dougu!“

Kroky se blížily ke dveřím. Kulatá klika se otočila, dveře se otevřely. Stanula v nich mateřská bytost: její vlasy začínaly stříbřitě prokvétat, přes flanelovou noční košili měla župan. Upřela na ně trpělivé šedé oči.

Ze Sylvie rázem vyprchalo všechno nadšené vzrušení. „Má chudinko zlatá!“ zašeptala hlasem plným soucitu.

„Co si přejete?“ zeptala se paní.

„Hledáme pana faráře Larrabieho.“

Trpělivé oči si je prohlédly a pak zaznamenaly automobil u chodníku. „Chcete se narychlo vzít?“ zeptala se.

Selby věděl, že to nebude lehké. Neuvědomil si však, že může vzniknout i trapná situace. „Ne,“ odpověděl, „hledáme pana faráře Larrabieho.“

„Není doma. Čekám ho tak za tři čtyři dny.“

„Vy jste paní Larrabieová?“

„Ano.“

„Můžeme jít dál?“ zeptal se Selby.

Upřela na něho tázavý pohled. „A co vlastně chcete, mladíku?“

„Chci si s vámi promluvit o vašem manželovi.“

„Co je s ním?“

„Neměla byste nějakou jeho fotografii – jakákoli momentka stačí,“ řekl Selby.

Krátce uhnula pohledem, ale pak se na něho opět statečně zadívala. „Stalo se něco Willovi?“ zeptala se.

„Myslím, že by bylo moudřejší, kdybychom se nejdřív přesvědčili, než si s vámi promluvíme, paní Larrabieová,“ vložila se do toho impulzivně Sylvia. „Podle fotografie bychom to poznali.“

„Pojďte dál,“ řekla paní.

Selby podržel dveře. Sylvia Martinová vklouzla dovnitř a vzala starší ženu kolem pasu. „Nerozčilujte se zbytečně, zlatíčko,“ řekla jí. „Třeba je to všechno omyl.“ Tiskla rty pevně k sobě, zatímco je paní Larrabieová vedla do obývacího pokoje, místnosti proteplené soukromím každodenního života. Na stolku ležel hřbetem nahoru rozevřený časopis. V přihrádce u křesla ve stylu kostelní lavice, zřejmě podomácku vyrobeného, spočívaly různé tiskoviny Rolety byly vytažené a okna propouštěla už dostatečné denní světlo, aby viděli vnitřní zařízení. Paní ukázala na zarámovaný obrázek. „To je on,“ řekla prostě.

Selby viděl na první pohled, že tohle pátrání je u konce. Z fotografie na něho omluvně pomrkával drobný farář. „Můžeme se posadit?“ zeptal se. „Obávám se, že vám přináším špatné zprávy, paní Larrabieová.“

„Co se stalo?“ zeptala se. „Víte, kde je váš manžel?“

„Myslím, že v Hollywoodu.“

„Víte, proč tam jel?“

„Ne. Co se stalo?“

„Obávám se, že…“

„Onemocněl?“

„Ne,“ řekl Selby, „… nemocný není.“

„Je mrtev?“

Selby přitakal. Paní se na tváři nepohnul ani sval. Koutky úst se nezachvěly Jen v mateřských šedých očích se objevily dvě slzy a volně skanuly po tvářích.

„Povězte mi, co se stalo,“ požádala stále tím klidným, vyrovnaným hlasem.

„Já jsem státní zástupce z Madisonu,“ začal Selby „To je město, které leží asi šedesát mil od Los Angeles.“

„Ano, já vím, kde to je.“

„Do tamního hotelu Madison přijel farář a zapsal se jako Charles Brower. Ráno ho našli v pokoji mrtvého. To bylo v úterý. Snažili jsme se zjistit…“

„Ale Charlese Browera já znám,“ prohlásila udiveně. „Jestli ten zemřel…“

„Ale nebyl to on,“ přerušil ji Selby. „Považovali jsme ho nejdřív za Charlese Browera z Millbanku v Nevadě, protože se pod tím jménem zapsal.“

„Ano, správně, tam pan Brower žije.“

„Zatelegrafovali jsme do Millbanku. Paní Browerová přijela a prohlásila, že ten mrtvý není její manžel.“

„Ale Will to také být nemůže. Will by se nikdy nezapsal pod cizím jménem,“ prohlásila paní Larrabieová přesvědčeně. „A krom toho neru v Madisonu. Je v Hollywoodu.“

„Je vám známo, proč jel do Hollywoodu?“

„Myslím, že jim tam chtěl prodat svůj scénář.“

Selby vytáhl z kapsy fotografii mrtvého. „Je mi to moc líto, paní Larrabieová,“ řekl, „ale musím vás bohužel vyvést z omylu.

Připravte se prosím na zlou skutečnost.“ Podal jí fotografii. Ruce se jí třásly, když si ji brala. Viděl, jak ve tváři zpopelavěla. Tentokrát se jí chvěly rty.

„Je to Will,“ zavzlykala. „Je mrtvý.“

Selby jí jemně vzal fotografii z nehybných prstů. Sylvia Martinová si k paní farářové klekla a vzala ji kolem ramenou. „Já vím, já vím, zlatíčko,“ chlácholila ji, „musíte být statečná.“

Upracované ruce paní Larrabieové zalovily v kapse županu. Sylvia uhádla, co hledá, otevřela kabelku, vytáhla z ní kapesník a utírala paní Larrabieové slzy. „Děkuju vám, děvenko,“ řekla paní. „Jste moc hodná. A kdo vlastně jste?“

„Jmenuju se Sylvia Martinová. Jsem novinářka. Pan Selby mě vzal s sebou. Snažíme se zjistit, kdo…“ Slova jí odumřela na rtech.

„Kdo co?“ zeptala se paní Larrabieová.

„Smrt vašeho pana manžela provázejí určité nevyjasněné okolnosti,“ řekl Selby „Nevíme jistě, co se vlastně stalo; ale jeho smrt souvisí s předávkováním prášky na spaní… totiž on je považoval za prášky na spaní.“

„Jaké prášky na spaní?“ podivila se paní Larrabieová. „Will žádné prášky na spaní nebral. Nepotřeboval je.“

„Jsou tu některé velmi zvláštní okolnosti,“ opakoval Selby „Dospěli jsme k domněnce, že jeho smrt nezpůsobily ani přirozené příčiny ani nešťastná náhoda.“

„To chcete říct,“ zeptala se a hleděla na něho v takovém úžasu, že v té chvíli utlumil i její žal, „že Will… byl zavražděn?“

„Probíhá podrobné vyšetřování,“ odvětil Selby

Paní Larrabieová se rozplakala. Kapesníkem Sylvie Martinové tlumila vzlyky. Selby se prudce nadechl, jak se chystal něco říct, ale Sylvia po něm vrhla varovný pohled a zavrtěla hlavou. Mlčel tedy a pozoroval plačící paní s bezmocným soucitem. Venku už první sluneční paprsky pozlatily kostelní vížku a jak pronikaly listovím stromu, utvářely na okně rozkomíhané vzory. Ptáci zpívali už zplna hrdla. Pes přes ulici se znovu prudce rozštěkal a zmlkl. Paní Larrabieová dál vzlykala do Sylviina kapesníku.

Nakonec řekla: „Když my jsme na sobě tak viseli… Měli jsme se rádi už jako děti. Will měl tak šlechetnou a tak výjimečnou povahu… Tolik lidem věřil… Vždycky se snažil ze všech sil každému pomáhat… Jak se někdo dostal do nesnází, šel za ním… Navštěvoval vězení, všem nešťastníkům chtěl podat pomocnou ruku… Až kvůli tomu hrozilo, že bude muset odsud odejít. Paní Bannisterová byla toho názoru, že se dost nevěnuje svým farníkům. Chystala se požádat, aby sem dali někoho jiného, a Will si myslel, že kdyby se mu podařilo prodat scénář těm lidem od filmu, dostal by za něj dost peněz, aby mohl věnovat všechen čas nešťastným lidem.

Říkal, že jeho farníci spočívají pohodlně uvelebeni ve své víře, a tudíž jeho služby ani nepotřebují; zato těm nešťastným ubožákům je třeba ozřejmit cesty Boží.“

Selby ji jemně oslovil: „Budu se vás muset vyptat na vašeho manžela. Potřebuji se podrobně obeznámit s jeho životem, zjistit, s kým se stýkal, a především se dozvědět o lidech, kteří by byli z nějakého důvodu proti němu zaujati. Možná by bylo nejlépe, paní Larrabieová, kdybyste nám o něm podle svého vyprávěla.“ Paní si otřela oči, automaticky se vysmrkala do Sylviina kapesníku a vzápětí se začala omlouvat. „Má děvečko ubohá, teď jsem vám zkazila kapesník. Přinesu vám jiný a tenhle vám pošlu, až ho vyperu.“ Vstala a vyšla z pokoje.

Sylvie se podívala na Selbyho, zamžikala a řekla mu: „Dej mi svůj k-k-kapesník, D-D-Dougu, mně se chce taky b-b-brečet.“

Selby k ní přešel, vzal ji kolem ramenou a dal jí kapesník. „To jsem pěkná n-n-novinářka,“ vzlykala mu do kapesníku. „Kdyby hystericky vyváděla a lamentovala, tak zůstanu klidná, ale tenhle tichý žal mě drtí. A do toho si ještě ta chudinka ubohá začne dělat hlavu kvůli kapesníku. Celý život si vždycky dělala hlavu kvůli ostatním.“

Utřela si slzy, usmála se hrdinně na Douga a poznamenala: „Vzácná žena!“ Selby přikývl. Zaslechli kroky na chodbě a Sylvia řekla: „Tumáš, vem si rychle ten kapesník.“ Selby zastrčil kapesník do kapsy. Paní Larrabieová vešla a v ruce držela kapesníček, z něhož stoupala slabá levandulová vůně. Byl to zřejmě její parádní, možná ho dostala k Vánocům nebo k narozeninám. Byl vyšívaný a v rohu měl monogram „L“.

„Tumáte, děvenko,“ usmála se, „vezměte si tenhle kapesník a já už budu klidná. Neštěstí nechodí po horách. Je to Boží vůle. Nám, nepatrným lidským tvorům, zůstávají Jeho záměry utajeny Smrt nikoho nemine. Bůh stanovil, že patří k našim životům.“

„Říkáte, že znáte Charlese Browera?“

„Ano. Seznámili jsme se v sobotu.“

„Kdy že to bylo?“

„V sobotu.“

„Myslíte tuhle minulou sobotu?“

„Ano. Manžel ho poznal na nějaké církevní konferenci a spřátelili se. Pracovali oba v Denveru. Manžel tam měl kostel. To bylo před lety.“

„Jak je to dlouho?“

„No to už bude… počkat… bude to už dobrých deset let.“

„A pan manžel zůstal od té doby s panem Browerem ve styku?“

„Ano, psali si a občas se setkali na konferencích.“

„A pan Brower byl v sobotu tady u vás?“

„Ano. To jsem ho poznala osobně.“

„Jste si tím jista?“

„No, manžel mi ho představil jako pana Browera. Byl u nás na večeři a pronesl modlitbu před jídlem.“

„Máte děti?“

„Ne, narodila se nám holčička, ale za dva dny zemřela.“

„Za jakým účelem navštívil pan Brower vašeho manžela?“

„To nevím. Dlouho si spolu povídali. Myslím, že psali nějaké dopisy“

„Kam jel pan Brower odsud?“

„Nevím, předpokládám, že se vrátil do Millbanku.“

„A jak se sem dostal? Přijel autem nebo vlakem?“

„Přijel autem. Má takové malé autíčko, dost staré, ale tu službu mu udělá.“

„A jak odcestoval váš manžel do Madisonu?“

„Nevím o tom, že by cestoval do Madisonu.“

„Ale věděla jste, že jede do Los Angeles.“

„Ano, do Hollywoodu.“

„A jak cestoval?“

„Myslím, že jel autobusem.“

„Máte vlastní vůz?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, tady auto nepotřebujete. Je to malé městečko. Všude se dostanete pěšky.“

„Měl pan manžel nějaké osobní záliby?“

„Ano, pomáhal lidem, chodil pořád do vězení a…“

„Mám na mysli spíš nějaké osobní koníčky. Co takhle fotografování? Zajímal se o fotografování?“

Nato se zatvářila docela jinak. Prohlásila s rozhodností: „Podle mě má každý normální mužský nějakého koníčka. Will si na to léta šetřil. Jeho fotoaparát mu dával možnost uplatnit tvůrčí schopnosti. Psal, a to bylo také dobré, ale chtěl něco tvořit. Na malování neměl dost talentu, a tak začal fotografovat.“

„Fotografování je chvályhodná záliba,“ prohlásil Selby. „Nevidím důvod, proč by se tomu někdo nevěnoval.“

„Zato paní Bannisterová takový důvod viděla,“ podotkla paní Larrabieová. „Prohlašovala, že je přímo hříšné, aby člověk utrácel malý plat na věci, které nejsou nezbytně nutné. Prohlašovala, že když se někdo stane farářem, zasvětí svůj život Bohu a neměl by pak už toužit po světském luxusu.“

„Tím myslela fotoaparát vašeho manžela?“

„Ano.“

„Kdy si ho koupil?“

„V prosinci. Šetřili jsme na něj – léta.“

„Vyvolával si filmy sám?“

Přitakala. „Zařídil si malou temnou komoru ve sklepě. Některé jeho obrázky jsou překrásné. Samosebou, nenafotografoval toho moc. Filmy sice nejsou zvlášť drahé, ale i tak, musíme počítat s každým centem a Will v tomhle prokazoval velkou trpělivost. Když chtěl něco vyfotografovat, studoval dlouho kompozici a osvětlení, než na to věnoval film. Jednou poslal obrázek do fotografického časopisu a oni mu ho otiskli s takovým lichotivým textem. Napsali tam, že kompozice je vzácně promyšlená.“

„Co tomu říkala paní Bannisterová?“

„Ta se to ani nedozvěděla… Paní Bannisterová není zlá. Já jsem asi proti ní zaujatá, protože Willovi pořád tak ztrpčovala život. Neměla pochopení pro jeho povahu a nedala si tu práci, aby ho blíž poznala, ale jinak je to dáma velmi úctyhodná a velmi nábožná. Bez ní by se tady ten kostel neudržel. Přispívá na něj skoro tolik jako všichni ostatní farníci dohromady.“

„A proto chce pochopitelně mít rozhodné slovo ve všech farních záležitostech?“

„Má o tom své osobité představy,“ připustila paní Larrabieová.

„Došlo k otevřenému konfliktu mezi ní a vaším manželem?“

„Ne, to vůbec ne. Na to ona není. Spíš tak čmuchá kolem a pak sem tam k někomu něco prohodí. A ty její poznámky se nám donesou. Ale aby otevřeně vystoupila a řekla, co si myslí, to ne. To není její způsob.“

„Jak dlouho jste v téhle farnosti?“

„Pět let.“

„Nebylo to pro pana Larrabieho dost těžké – za daných okolností?“

„Jisté těžkosti překonávat musel, to ano, ale jeho má každý rád. To víte, museli jsme úzkostlivě počítat a šetřit, ale s penězi je na tom každý špatně, a nám se ještě vedlo docela dobře ve srovnání s těmi chudáky, co za krize přišli o všechno. Žijeme skromně, a podle mě právě proto život lépe vychutnáme. Máme dost času, takže můžeme být trpěliví, a Will si může studovat, co ho zajímá. V Riverbendu plyne život pomalým tempem.“

„Co přimělo vašeho manžela, že se odhodlal jet do Hollywoodu? Při vašich omezených finančních možnostech to jistě představovalo značné vydání.“

„Tohle vám neumím vysvětlit,“ řekla. „Will rád dělal tajnosti, co se obchodních záležitostí týkalo. Napadlo mě, že třeba dostal z některé filmové společnosti zálohu, aby tam přijel a předložil jim scénář, anebo že prodal něco, co napsal.“

„Takže vy nevíte nic o tom, proč jel do Madisonu?“

„Ne, neměla jsem ani zdání, že jede do Madisonu.“

„Měl tady v Riverbendu nějaké nepřátele?“

„Jistěže ne… Will neměl nikde na světě nepřátele. Na to on nebyl.“

„Mohla byste mi ukázat, kde pracoval?“ zeptal se Selby omluvně. „Předpokládám, že měl nějakou pracovnu? Možná v kostele nebo…?“

„Ne, přímo tady, je to ta místnost hned vedle. Dovedu vás tam. Zamykal si ji, ale já mám klíč.“

Vytáhla zásuvku u stolu, vyňala klíč a odemkla dveře, které vedly z obývacího pokoje do nevelkého přístěnku. Byl tam psací stůl se stahovacím krytem, knihovna a podomácku vyrobená vysoká registratura. Vládl tam vzorný pořádek. Na psacím stole neležely žádné papíry. Na stěně visely dvě zvětšeniny. „To fotografoval Will,“ prohlásila paní hrdě, když si je Selby začal prohlížet. „Sám ty fotografie zvětšil a udělal i rámy.“

Selby přikývl a řekl jí: „Potřeboval bych projít jeho korespondenci, paní Larrabieová. Hlavně mi jde o kopie těch dopisů, které váš manžel odesílal, než se vydal na cestu.“

„Will si kopie dopisů neschovával.“

„Ne?“

„Ne. Psal často na stroji, ale myslím, že si od ničeho nedělal kopie. Psaní se tím prodražuje, chápete, a vlastně to ani není potřeba. V té registratuře jsou hlavně kázání nebo poznámky ke kázání a také nějaké povídky. Psal povídky a scénáře. Moc jich nenapsal, ale pár ano.“

„Prodal z toho někdy něco?“

„Ne, vždycky mu to zase přišlo zpátky.“

„Vrátíme se teď do Madisonu, paní Larrabieová,“ řekl jí Selby zvolna. „Za daných okolností si patrně budete přát zajet tam, abyste… abyste si zařídila, co je třeba. Možná že budete muset vypovídat před porotou, a proto vám dám soudní obsílku. Je to jen formalita, ale dostanete tak uhrazeny cestovní výdaje.“

Když se nedočkal odpovědi, obrátil se k ní. Upírala uslzené oči na prázdnou židli u psacího stolu. Zřejmě na ni teprve teď plně dolehlo poznání, co se stalo. Státní zástupce zachytil Sylviin pohled a přikývl. Pak se spolu po špičkách tiše vzdálili.

KAPITOLA 11

Do Madisonu se vrátili vlakem. Pullman se s tlumeným hukotem hnal po kolejích, a když už se blížil k známým končinám, vyšla Sylvia Martinová do chodbičky, kde Selby, zapřený o stěnu, aby to s ním neházelo, melancholicky pozoroval scenerii a kouřil.

„Poslyš,“ řekla mu Sylvia, „já se znám dost dobře s paní farářovou ze zdejšího metodistického kostela. Nemyslíš, že by za daných okolností bylo nejmoudřejší, kdybych tam paní Larrabieovou odvedla?“ Selby přikývl. „Co jsi tak zadumaný?“ zeptala se ho.

„Uvažuju, jestli jsem nepřehlédl jednu indicii,“ odpověděl Selby

„Jak to?“

„To s tím Browerem. Měl jsem dát zjistit, kde je, a poslat mu obsílku jako svědkovi. Brower o celé té věci ví víc než my.“

„Podle tebe věděl, že Larrabie pojede do Madisonu?“

„Samozřejmě. Navíc musel vědět, že se tam Larrabie zapíše pod jeho jménem.“

„Proč myslíš?“

„Protože Brower dal Larrabiemu svoje vizitky a řidičský průkaz.“

„Ledaže by Larrabie… Ne, něco takového by neudělal.“ Státní zástupce se usmál. „Ani já si nemyslím, že Larrabie byl z těch, kdo praští přítele klackem po hlavě, aby se zmocnil jeho automobilu v ceně kdoví jestli padesáti dolarů.“

„Napadá mě, jestli sem nepřijeli spolu.“

„I to je možné.“

„Ale co tu chtěli?“

Selby pokrčil rameny. „Nemám ponětí, ale tuším, že to nakonec bude bomba – takový nenápadný, obyčejný případ, kde je všechno tak prosté, že stačí vzít jednotlivá fakta a sestavit je dohromady Jakmile je však začneš sestavovat, zjistíš, že k sobě nepasujou. Jako bys měla skládačku, kde ani jeden kousek nezapadá do druhého. Nemáš se čeho chytit, nemůžeš začít. Možná že máme hromadu kostek z půltuctu různých skládaček.“

„Já teď budu uvažovat hrozně zištně, Dougu,“ řekla Sylvia.

„Co tím myslíš?“

„Z té cesty do Riverbendu jsem vytěžila báječnou reportáž. Šéfredaktor byl nadšen.“

„No a?“

„Ocenil takové ty detaily – všiml sis například, že vůbec neměla zamčeno? Je v noci sama v domě, manžel někde na cestách, a ona se ani nezamkne. Takoví jsou to lidé a taková je to obec, ten Riverbend.“

Přitakal. „Někomu jinému by to třeba ušlo, že dveře nebyly zamčené, a málokdo by to domyslel ve všech souvislostech. Byla to dobrá reportáž, Sylvie, a ocenění sis zasloužila.“

„Tys mi k tomu dal šanci.“

Usmál se a poplácal ji po rameni. Vlak zapískal před Madisonem a začal zpomalovat. „Tím chci říct, že bych z toho mohla vytěžit ještě další článek,“ pravila Sylvia. „Potřebovala bych si teď zajistit výhradní práva.“

„No a?“

„Co kdybys svěřil paní Larrabieovou mně?“

„Proč tobě?“

„Chtěla bych ji někde usadit, kde… upřímně řečeno, kde by k ní reportéři z Blade nemohli.“

„A jak by se na to tvářila ona?“

„To nevím. Vysvětlím jí všechny okolnosti a uvidím, co tomu řekne. Takhle bychom jí mohli pobyt hradit. Noviny by to zatáhly.“

Selby přikývl. „Nemůžu ti to úředně schválit, Sylvie. Zůstanu tady na chodbičce a ty si to s paní Larrabieovou domluv sama. Předal jsem jí obsílku na příští týden, až bude zasedat porota. Co bude dělat do té doby, to se mě netýká.“ Sylvia přikývla, usmála se na něho a odběhla.

Selby dokouřil. Vlak pomalu zastavoval. Průvodčí otevřel dveře. Selby sešel na nástupiště a pomohl oběma ženám při vystupování. Sylvia se k němu naklonila a zašeptala: „Je to v pořádku. Souhlasí a je ráda. Zůstane u mě. Jen si běž do kanceláře a my už se o sebe postaráme.“

„Tak dobře. Obsílku má. Tím jsem splnil svou povinnost. Bude se chtít rozloučit s nebožtíkem. Pitva už samozřejmě proběhla. Měla bys ji na to připravit. Já teď zajdu domů, vykoupám se a převléknu. Také se musím spojit s Brandonem a probrat to s ním.“

Chytla ho za ruku a rychle mu stiskla prsty. „Díky, Dougu,“ zašeptala.

Vzal si taxíka a cestou domů si uvědomil, že bude muset zajet do Los Angeles pro vůz, který nechal na letišti. Pocítil záchvěv vzrušení a věděl, že to souvisí se slibem, který dal Shirley Ardenové. Napustil si vanu plnou horké vody, zavolal k soudu a chtěl šerifa k telefonu. Když na druhém aparátu uslyšel hlas Rexe Brandona, sdělil mu: „Právě jsme se vrátili, Rexi.“

„Přivezli jste tu paní?“

„Ano.“

„Kde je teď?“

„Ujala se jí Sylvia Martinová. Mezi námi, šerife, myslím, že se s ní dohodla o výsadním právu na reportáž.“

„Nic proti tomu,“ řekl Brandon. „Z Clarionu nás ve volbách podporovali. Tys asi ještě neviděl včerejší večerní Blade, Dougu, viď?“

„Ne.“

„Tak si to přečti. Vyjeli tam po tobě dost ostře. Je to pravda, že chráníš nějakou filmovou hvězdu, která ti řekla jméno toho nebožtíka?“

Selby stiskl sluchátko takovou silou, že mu až zbělely kotníky. „Cože? Tohle že stojí v Blade?“

„Jo. Vyjádřili to pěkně poťouchle. Naznačují, že jsi ustoupil vlivné přímluvě nebo penězům, popřípadě obojímu; že případ zamlžuješ, abys ochránil známou filmovou hvězdu, která je do vraždy zapletena; že jsi se s ní tajně sešel a ona že ti řekla, kdo ten mrtvý je. Blade vyhrožuje, že zveřejní její jméno.“

„Kristepanebože!“ zvolal Selby

„Je na tom něco pravdy?“ zeptal se šerif.

„Ano a ne,“ sdělil mu Selby „Chráním slečnu Ardenovou… totiž nezveřejnil jsem její jméno, protože jsem přesvědčen, že s tím případem nemá nic společného. Byl bych ti o tom pověděl, kdybych nemusel tak narychlo odjet do Riverbendu, abychom si tu identifikaci ověřili.“

„Uvažoval jsem,“ začal šerif pomalu, „odkud čerpáš tu jistotu, že Larrabie z Riverbendu je ten pravý. Někdo ti musel napovědět.“

„V jistém smyslu ano.“

„Řekla ti to ta herečka?“

„Podívej, nebudeme to rozbírat po telefonu,“ řekl Selby „Co kdybys zašel ke mně do bytu? Můžeme si tu pohovořit.“

„Já byl právě na cestě do hotelu Madison,“ sdělil mu šerif. „Cushing volal, že někdo z hostů zaslechl z třistajednadvacítky psací stroj. Hoď sebou a sejdeme se tam.“

„Jsem po cestě hrozně špinavý,“ vysvětloval Selby. „Mám napuštěnou vanu, ale za čtvrt hodiny nebo za dvacet minut to stihnu… ne, počkat, Rexi, vždyť já tu nemám auto. Nechal jsem ho v Los Angeles.“

„Tak já se pro tebe stavím,“ navrhl šerif.

„Díky,“ odpověděl Selby „Buď tu za deset minut.“ Položil sluchátko. „Tak v Blade vědí o Shirley Ardenové! A už na ni začali kydat špínu. Hajzlové! Ale tohle mi zaplatí! Taková podlost, že ji do toho chtějí zatáhnout! Za vším je ta hnusná politika.“

Stál tam, z očí mu sršel hněv, pěsti zaťaté, nohy ze široka rozkročené, a teprve když zaslechl vodu šplouchat na dlaždičkách, uvědomil si, že nechal kohoutek s horkou vodou naplno otevřený. Selby hodil pár ručníků na podlahu, aby ji vysušil, rychle se opláchl a seběhl před dům k šerifovi přesně za dvanáct minut od jejich telefonického rozhovoru.

„Já už mám toho bulvárního žurnalismu po krk,“ sdělil mu. „Budu…“

„Zachovej klid, kamaráde,“ poradil mu Rex Brandon a rozjel se k hotelu Madison. „Kolikrát jsi se už pustil do pranice s chladnou hlavou, tak teď nezačni trojčit.“

„Taková nespravedlnost!“

„Na světě je plno nespravedlností, Dougu.“

„Dokážu tomu čelit, když se to týká mě,“ vedl Doug Selby dál svou, „ale když si vezmou na mušku ženu, ohrozí její herecké renomé a začnou ji urážet všelijakými náznaky, tak to mě dokáže rozzuřit.“

„Každý zápas nejspíš vyhraješ, když zůstaneš klidný,“ poučil ho šerif, „a pokud nedokážeš zůstat klidný, tak to aspoň nedej na sobě znát. A teď se pěkně usmívej. Jdeme zjistit, jak to bylo s tím psaním na stroji. Třeba tam narazíme na Bittnera a třeba taky ne. Ale každopádně vejdeme do hotelu s úsměvem na rtech.“

Selby se nadechl a zkřivil rty do úšklebku. „Tohle není úsměv,“ prohlásil Rex Brandon. „Takhle se tváří chlap, když má bolení. Uvolni se přece… no vidíš, že to jde.“ Zajel k chodníku před hotelem. Oba muži vešli do recepce.

Tam jim vykročil vstříc George Cushing a křivil přitom tvář do jedné grimasy za druhou. Jako by ho zachvátil tanec svatého Víta, trhal hlavou směrem k pultu recepčního, který se tlumeným hlasem dohadoval s mužem v korektním tmavomodrém obleku.Na pultě mezi nimi ležel dopis.

„Račte sem, pánové, když si přejete ubytování,“ prohlásil Cushing, popadl udiveného šerifa za loket a vedl ho k recepčnímu. Tomu řekl: „Pánové jsou u nás cizí a chtěli by se ubytovat.“

Recepční se zadíval na šerifa Brandona a státního zástupce. Bylo na něm vidět, že je poznává a že je z toho celý tumpachový. „Jsou v našem městě cizí,“ opakoval Cushing, „a chtějí se tu ubytovat. Vyřiďte si to napřed s tímto pánem.“

Muž v tmavomodrém obleku byl natolik zaujat vlastním jednáním, že příchozím nevěnoval příliš pozornosti. „Jsou to moje peníze,“ tvrdil, „a mám na ně nárok.“

Cushing přešel do recepce a jako důležitost sama oslovil svého zaměstnance: „V čem to vázne, Johnsone?“

„Tento pán tvrdí, že má nárok na obálku s pěti tisíci dolary, kterou si pan Brower uložil u nás v sejfu.“

Brandon si stoupl k cizímu muži z jedné strany a Selby z druhé a pokynul Cushingovi. „Jsem zdejší hoteliér,“ řekl Cushing. „Jaké je ctěné jméno?“

„Vždyť jste ho před chviličkou slyšel. Stál jste támhle u toho sejfu. Všechno jste slyšel,“ odpověděl muž.

„Nevěnoval jsem vašemu dohadování valnou pozornost,“ řekl Cushing. „Předpokládal jsem, že jde o nějakou běžnou záležitost. Pan Brower zemřel, chápete. Nemůžeme vám vydat jeho peníze bez důvěryhodného důkazu, že patří vám.“

„Tady je ten dopis, a co víc byste chtěli,“ namítl muž. „Jak vidíte, stojí tady černé na bílém, že patří mně.“

Cushing si vzal strojem psaný dopis, přečetl si ho a odložil na pult tak, aby si ho bez nesnází mohli přečíst i Selby se šerifem.

Dopis byl adresován Georgi Claymorovi v hotelu Bentley, Los Angeles. Stálo v něm:

Milý Georgi, s radostí Ti sděluji, že jsem ve svém poslání uspěl. Mám pro Tebe pět tisíc dolarů v tisícidolarových bankovkách. Pochopitelně bych byl rád, kdybys co nejdříve přijel a ty peníze si převzal. Nechci nosit takovou částku u sebe a z pochopitelných důvodů je nemohu uložit v bance. Zatím jsem požádal recepčního, aby je dal tady v hotelu do sejfu.

Podepisuji se zde přesně tak, jako jsem se podepsal na tu obálku, aby recepční popřípadě mohl oba podpisy porovnat.

Bratrsky Tě zdravím a ujišťuji Tě, že tato příhodička mne posílila ve víře a doufám, že taktéž upevní i víru Tvou.

Tvůj

ThDr. Charles Brower

Pod podpisem bylo v levém rohu psacím strojem připsáno: „Pokoj 321, hotel Madison“.

„Možná bych vám mohl v něčem pomoci,“ nabídl se Selby „Jsem náhodou o úmrtí pana Browera do jisté míry informován.“

„Ano?“

„Ano, tak povšechně. Vy jste tedy pan Claymore?“

„Ano.“

„A tohle jsou očividně vaše peníze.“

„Vidíte přece, že to z toho dopisu jasně vyplývá.“

„A tenhle dopis vám byl tedy doručen v hotelu Bentley v Los Angeles?“

„Ano.“

„Podívejme se, kdy byl odeslán. Podle razítka na známce v úterý. A kdy jste ho dostal?“

„Byl mi doručen až včera pozdě večer.“

„To jsou ale lajdácké poštovní služby,“ poznamenal Selby. Muž přikývl. Jeho vystupování bylo až nápadně nedůrazné.

„Předpokládám,“ prohodil Selby jakoby nic ke Cushingovi, „že vedení hotelu bude vyžadovat, abyste stručně vypověděl, co je to za peníze, a jak se stalo, že je měl zavražděný u sebe.“

Obrátil se k muži po svém boku, usmál se a vyzval ho: „Prosím, pane Claymore, vypovězte jim to krátce.“

„No, bylo to takhle,“ začal Claymore. „Představte si…“ Zmlkl, jako když utne, pohled upřený na výtah, načež kvapem zamířil ke dveřím. „Hned se vrátím,“ poznamenal.

Šerif Brandon ho chytil za šos, otočil ho k sobě a ukázal mu zlatou šerifskou hvězdu pod klopou. „Už jste se vrátil, kamarádíčku,“ řekl mu. „Tak co má tohle všechno znamenat?“

„Nechte mě! Nechte mě odejít! Nemáte právo mě zadržet! Je to od vás…“ Naráz zmlkl, otočil se k recepčnímu, nahrbil se nad pultem a sklonil hlavu.

Selby se zahleděl k výtahu. Paní Browerová kráčela důstojně k východu. „Ona se tu ubytovala?“ zeptal se Cushinga.

„Ano, na přechodnou dobu. Pořád vykládá, že to za ni někdo musí zaplatit. Vzala si na to Sama Ropera.“

Selby vyzval Brandona: „Otoč ho tváří do haly, Rexi.“ Šerif poslechl. Muž měl stále s hlavou sklopenou.

Selby zahlaholil: „Dobrý den a stálé zdraví přeju, paní Browerová!“ Paní se obrátila, zadívala se na Selbyho a jak si uvědomila, kdo to je, vrhla se k němu s nebezpečnou cílevědomostí.

„V životě jsem neměla co dělat u soudu,“ prohlásila, „ale za daných okolností musím prosazovat svá práva, pane Selby Chci vám sdělit, že jsem se obrátila na advokáta, a…“

Zmlkla a úžasem vyvalila oči. „Charlesi!“ vyjekla. „Co ty tady pohledáváš?“

V první chvíli měl Selby dojem, že ten muž hlavu nezvedne. Pak ale vzhlédl a s nuceným úsměvem jí odpověděl: „Zrovna tak dobře bych se mohl já zeptat tebe, co tu pohledáváš.“

„Já jsem sem přijela identifikovat tvou mrtvolu.“

Olízl si rty a jako v bezedném zoufalství ze sebe vysoukal: „No víš… já se v novinách dočetl, že jsem po smrti, tak jsem chtěl zjistit, co se stalo.“

„A jak je to s těmi pěti tisíci dolary?“ položil šerif Brandon otázku. Muž se otočil. Strojem psaný dopis ležel stále ještě na pultě. Muž se zatvářil jako tonoucí, zběsile se rozhlížející po stéblu, jehož by se mohl chytit.

„Copak je to za dopis?“ chtěla vědět paní Browerová a zvědavě přistoupila k pultu.

Selby složil dopis do obálky a zastrčil jej do kapsy. „Je tohle váš manžel?“ zeptal se.

„Ano.“

„Tak ať nám to všechno vysvětlí sám.“

Brower pevně stiskl rty. „Spusťte, pane Browere,“ vyzval ho Selby „Rád si vyposlechnu vaši verzi.“

Brower mlčel jak zařezaný.

„Tak mluv, Charlesi! Co je to s tebou?“ utrhla se na něho paní Browerová. „Přece jsi neproved nic, zač by ses musel stydět?“ Brower dál mlčel. „Dělej, mluv!“ poroučela mu paní Browerová.

Cosi v rázném pohledu jeho choti vytrhlo Browera z mlčení aspoň natolik, že zamumlal: „Myslím, že bych tady a teď nic říkat neměl, holčičko. Nikomu bych tím neposloužil.“

„Co je to s tebou?“ zvolala. „Nebuď baba! Samozřejmě že musíš všechno vysvětlit! Tak mluv a řekni, co se stalo. Stejně se tomu dřív nebo později nevyhneš, tak si to radši odbuď hned.“

Brower zavrtěl hlavou. Paní Browerová se bezradně rozhlédla po ostatních. „No to mě teda podržte!“ prohlásila.

„Obávám se,“ řekl Selby, „že vás budeme muset zadržet, pokud nám celou věc uspokojivě nevysvětlíte, pane Browere.“

Mezitím se v hotelové hale zvědavě zastavilo pár kolemjdoucích, a ti jako magnet přitáhli další čumily Brandon tiše prohodil: „Radši si ho odvedu s sebou, Dougu. Ty se tu zdrž a podívej se na tu druhou záležitost. Pak přijď do vězení. Možná že si to pan Brower mezitím rozmyslí.“ Selby přitakal.

„Uvolněte cestu, lidičky,“ vyzval Brandon přihlížející zvesela.

Paní Browerová se přidružila k manželovi a šerifovi. „Jen si nemyslete, že mi ho odvedete někam, kde bych si s ním nemohla promluvit!“ vyhrožovala. „Má mi toho dost co vysvětlit. Tak pán si vyjel do přírody? Aby se nervově zotavil? No počkej! Takhle se chová vážený muž, otec rodiny, a ještě k tomu duchovní?“

Selby sledoval, jak šerif doprovázen čumily odvádí zadrženého z hotelu a nastupuje s ním do auta, zatímco paní Browerová, žena, která si očividně bezmezně věří a nikdy nezakolísá v přesvědčení, že dokáže, co si zamane, si s energickou samozřejmostí sedá na zadní sedadlo do vozu s manželem. Šerif se rozjel.

Selby zachytil Cushingův pohled, kývl směrem k jeho kanceláři a vyzval ho: „Pojďme si popovídat.“ Vešel za hoteliérem dovnitř a tam se k němu obrátil.

„Tak jak to bylo?“ zeptal se státní zástupce.

„Ten chlap zčistajasna vejde do hotelu,“ začal Cushing, „hned si to hrne k recepci a ptá se, jestli je pan Brower na pokoji. Recepční na něho zůstal koukat celý tumpachový. Já stál u sejfu a dělal, že jako neposlouchám. Recepční mu řekl, že pan Brower na pokoji není, a ten chlap vytáh dopis a začal vykládat, že mu tady Brower nechal v sejfu pět tisíc dolarů. Naznačil jsem recepčnímu, aby ho zdržel, a šel jsem vám zavolat, ale vtom jste oba vešli do dveří.“

„Nic víc o tom člověku nevíte?“

„Ne.“

Selby řekl: „Přineste tu obálku. Porovnáme oba podpisy.“

„Já už ji nemám. Včera si ji vzal šerif a uložil ji v sejfu u sebe.“

„Fajn, tak si ten dopis odnesu,“ řekl Selby „A prý tu máte někoho, kdo slyšel klapot psacího stroje z třistajednadvacítky.“

„Ano, jistá slečna Helena Marksová.“

„Kde je?“

„Ve svém pokoji.“

„Jaké má číslo?“

„Tři sta dvaasedmdesát.“

„Mluvil jste s ní?“

„Jen tak povšechně.“

„Co říkala?“

„Tvrdí, že slyšela, když se v pondělí v noci vrátila domů, jak v třistajednadvacítce někdo píše na stroji. Prý to bylo někdy kolem půlnoci.“

„Měl bych si s ní promluvit,“ řekl Selby; „zavolejte jí, že k ní jdu.“

„Poslyšte, Selby, tahle aféra je čím dál tím horší. Hosté se mi tu začínají bát. Musíte na mne bát ohledy, mám na to přece nárok. Potřebuji, abyste toho vraha dopadl,“ naléhal Cushing.

Selby se ušklíbl. „Kdybyste byl zpočátku tak nenaléhal, aby se všechno ututlalo, dost možná bychom ve vyšetřování už byli dál.“

„V té chvíli se mi to jevilo nejmoudřejší. Musíte se vcítit do mého postavení. Mám na starosti hotel a…“

Selby ho poplácal po zádech. „V pořádku, Georgi, vynasnažíme se ze všech sil. Jaké že to je číslo, tři sta sedmdesát dva?“

„Správně.“ Selby vyjel výtahem do třetího patra a zaklepal na třistadvaasedmdesátku. Hned vzápětí mu otevřela snědá dívka, asi dvacetiletá. Její velikánské oči byly kouřově šedé. Na sobě měla černobíle kostkovaný kostýmek. Líčidlo jí vytvářelo na tvářích dvě jasně barevné skvrny. Rty byly pod silným nánosem rtěnky svítivě rudé.

„Vy jste pan Selby, státní zástupce?“ zeptala se.

„Ano.“

„Já jsem Helena Marksová. Pojďte dál. Hlásili mi, že za mnou přijdete.“

„Tak vy jste prý slyšela klapot psacího stroje z pokoje číslo tři sta jednadvacet?“ ověřoval si Selby.

„Ano, v pondělí v noci.“

„Z čeho žijete? Pracujete?“

„Momentálně nejsem zaměstnaná. Dělala jsem už sekretářku a hostesku v nočním klubu. Prodávala jsem v konfekci a v Los Angeles jsem se uchytila jako modelka.“

„V kolik hodin jste slyšela ten psací stroj?“

„To přesně nevím. Když jsem se vrátila do hotelu. Byla asi půlnoc, ale to jen tak hádám.“

„Kde jste byla předtím?“

„Vyšla jsem si s přítelem.“

„Kam?“

Bylo na ní vidět, že jí vyptávání není vhod. „Musíte to vědět?“ zeptala se.

„Ano.“

„Byli jsme v kině.“

„Ale ne až do půlnoci.“

„Ne, pak jsme se stavili na skleničku a tančili jsme.“

„A dál?“

„Pak mě odvezl do hotelu.“

„Přímo do hotelu?“

„Ano, samozřejmě.“

„Doprovodil vás až k výtahu?“

Zamračila se. „Poslyšte, já jsem vám sama vyšla vstříc a pomáhám vám objasnit okolnosti. Tak se mě tolik nevyptávejte.“

„Nezlobte se na mě, slečno Marksová, ale je to nutné. Mohu vás ujistit, že vaše informace budu pokládat za důvěrné, pokud to situace dovolí.“

„Tak jo,“ řekla, „doprovodil mě k výtahu.“

„Mohlo to být i před půlnocí?“

„Ne, před půlnocí to určitě nebylo.“

„Spíš po půlnoci, že?“

„Možná.“

„Jak pozdě po půlnoci?“

„Nevím, nekoukala jsem se na hodinky, já se nemusím nikomu zodpovídat a nikdo se mě nemá co vyptávat, kdy jsem přišla domů.“

„Ale ten psací stroj jste slyšela zřetelně?“

„Ano.“

„A utkvělo vám to v paměti?“

„Ano.“

„Proč jste s tím nevyrukovala dřív?“

„Nepovažovala jsem to za důležité.“

„Psala jste na stroji, když jste byla zaměstnaná v kanceláři?“

„Ano.“

„A jak vám tohle psaní připadalo? Jako když někdo pomalu datluje dvěma prsty, anebo píše zručně po paměti?“

„Ta osoba psala rychle,“ odpověděla. „Neřeknu vám, jestli to bylo po paměti, ale ten stroj jel jak kulomet.“

„Jak dlouho jste ho slyšela?“

„Jen co jsem přešla kolem.“

Selby prohodil jakoby mimochodem: „Předpokládám, že váš přítel může tuhle výpověď potvrdit?“

„Ano, samozřejmě… jak to myslíte?“

Selby se na ni usmál.

„No tak šel se mnou až ke dveřím,“ nasupila se.

„Zdržel se?“

„Nezdržel.“

„Pouze vás doprovodil ke dveřím?“

„No, políbil mě na rozloučenou.“

„Jednou nebo víckrát?“

„Heleďte, jedno si musíme ujasnit,“ řekla. „Kvůli tomuhle jsem nejdřív nechtěla říct, že jsem si něčeho všimla. Tušila jsem, že se mě kdekdo bude vyptávat na věci, po kterých nikomu nic není. Jsem slušné děvče. A kdybych i nebyla, je to jen a jen moje věc. Ten mládenec, co jsem s ním včera byla, je slušný hoch. To musím uznat. Choval se jako gentleman, který ví, co se vůči dámě sluší. Došel se mnou až k mému pokoji. Zdržel se tu kdoví jestli pět minut. Políbil mě na dobrou noc, a bylo to od něho moc milé a příjemné.“

„A nic víc mi o tom psaní na stroji nepovíte?“

„Nic víc nevím.“

„Nemůžete určit ten čas trochu přesněji?“ zeptal se Selby.

„No, bylo to po půlnoci. Dost možná hezkou chvíli po půlnoci.“

„Uvědomujete si, že to bylo o dost později, viďte?“ nadhodil Selby jemně. „Podívejte, slečno Marksová, nechci vás trápit nekonečným vyptáváním, ale ten muž zemřel pravděpodobně kolem půlnoci. Otázka času tady hraje důležitou roli. Nemohla byste to trochu…?“

„Bylo to kolem třetí ráno,“ prohodila nevrle.

„To už je lepší. Můžete své tvrzení něčím podepřít?“

„Tančili jsme až do tři čtvrtě na tři. Potom můj přítel povídá, že vstává ráno do práce, a tak že nemůžeme proflámovat celou noc. Proto jsme jeli rovnou do hotelu.“

„A šli přímo do vašeho pokoje?“

„Ano.“

„A podle vás se nezdržel déle než pět minut?“

„Ne, nezdržel.“

„Nevyprovodila jste ho pak k výtahu?“

„Jistěže ne. Dovedl mě k mému pokoji, a tím to skončilo. Když odešel, zamkla jsem, svlékla se a padla na postel. Měla jsem toho sama taky dost. Byl to náročný večer – dost jsme to roztočili.“

Selby chápavě přikývl.

„Jak se jmenuje váš přítel?“ zeptal se.

„Musíte ho do toho zatahovat?“

„Rád bych si s ním promluvil.“

„Je to Herbert Perry a pracuje u benzínové pumpy v…“

Selby zpozorněl. „Herbert F. Perry?“ zajímal se. „Ten mladík, který vede dědický spor o Perryho pozůstalost?“

Nakrčila čelo a zamyslela se. „Asi ano. Vykládal mi, že se kvůli něčemu soudí. Podle toho, co říkal, asi ani moc nedoufá, že vyhraje. Ale tvrdil, že kdyby se mu podařilo vyhrát, byl by v balíku.“

„A nevíte, kam se odebral, když jste se rozloučili?“

„No přece k výtahu a sjel dolů.“

„Ale na vlastní očí jste ho neviděla sjíždět?“

„Ne, ovšemže ne.“

„Jak dlouho se s Herbertem Perrym znáte?“

„Po pravdě řečeno, seznámili jsme se ten večer.“

„Kdo vás představil?“

Pohlédla vzdorně na státního zástupce. „Dali jsme se spolu jen tak do řeči, abyste věděl.“

„Na ulici?“

„Ovšemže ne! Zastavila jsem se v baru U modrého lva na skleničku. Tenhle mládenec tam seděl. Byl moc milý. Dali jsme se do řeči.“

„Nedělalo to dojem, že o vás už něco ví?“ zeptal se Selby.

„Jak to myslíte?“

„Věděl, kde bydlíte?“

„No, když tak o tom uvažuju,“ odpověděla, „opravdu mi říkal, že mě párkrát zahlíd v hotelu a vyptával se na mě. Věděl, jak se jmenuji. Říkal, že už si týden láme hlavu, jak to zařídit, abychom se seznámili. Je to vážně moc milý hoch.“

„A tak jste spodu strávili večer.“

„Ano, bavili jsme se a trochu popíjeli.“

Selby se usmál a pronesl co nejlhostejněji: „Tak vám děkuji, že jste nám poskytla tuhle informaci. Kdybyste měnila místo pobytu, dejte mi prosím vědět, protože vaše svědectví může být velmi důležité. Nechce se mi věřit, že ten muž byl naživu a psal si na stroji ještě takhle k ránu… Nepřipouštíte možnost, že byste si spletla dveře?“

„Ne, protože jsem si všimla světla nade dveřmi. Podivila jsem se, kdo takhle pozdě ještě píše na stroji.“

Selby se usmál, znovu jí poděkoval a klidným krokem vyšel do chodby jakmile však za sebou uslyšel bouchnout dveře, rozběhl se k výtahu. Dole se vrhl do telefonní budky, popadl sluchátko a vyzval spojovatelku hlasem plným vzrušení: „Dejte mi šerifovu kancelář, ale rychle!“

KAPITOLA 12

Herbert Perry seděl v kanceláři státního zástupce tváří proti světlu. Šerif a Douglas Selby na něho upírali pohledy plné nevyřčeného obvinění. „Podívejte,“ řekl Herbert, „ta slečna Marksová je slušné děvče, chápete? Snaží se ve světě nějak uplatnit. Jistě, sám jsem ji oslovil, ale to se dneska běžně dělá. Není to jak za starých časů.“

Selby podotkl chladně: „Pořád mi ale není jasné, proč jste zaklepal na dveře třistajednadvacítky“

„K tomu se hned dostanu. Je to slušné děvče. Chtěla si už jít lehnout. Já měl v sobě pár panáků a probudil se ve mně rytíř. Ten psací stroj dělal randál jak kulomet. Větrací okénko nad dveřmi bylo otevřené. Po celé chodbě bylo slyšet, jak mlátí do stroje. Tak jsem si pomyslel, že by se slušelo, abych toho chlápka upozornil, že ruší noční klid.“

Selby koukl po šerifovi. Perry zakroutil krkem, jako by ho škrtil límec, nadechl se a mluvil dál: „To by přece za daných okolností udělal každý To děvče chtělo spát. Plno lidí v tom hotelu chtělo spát. Já měl v sobě čtyři pět panáků. Cítil jsem se ohromně – nebyl jsem namazaný, chápete, jen se ve mně probudily něžné a rytířské pocity – tak jsem to děvče doprovodil domů a domluvil si s ní rande na příští týden. Pak jsem zamířil k výtahu, ale předtím jsem jako správný skaut zaklepal na ty dveře.“

„A co následovalo?“

„Ten psací stroj zmlkl.“

„Zaklepal jste znovu?“

„Ano.“

„Ozval se vám někdo?“

„Ne.“

„Řekl jste za těmi dveřmi něco?“

„Ne, vždyť přestal psát. O nic jiného mi nešlo… Víte, jak to je, chystáte se spát a vtom slyšíte, jak v sousedním pokoji někdo chrápe. Tak zaboucháte na zeď. Soused se převalí na bok a přestane chrápat. A tím to končí.“

Perry jako by se s dychtivostí až dojemnou snažil, aby mu uvěřili. Selby zaklepal výstražně ukazovákem na desku psacího stolu a uhodil na něho: „Podívejte, Perry, nalejeme si čistého vína raději dřív než pozdě. Vy jste toho muže v třistajednadvacítce znal.“

„Já že jsem ho znal?“ vyvalil Perry oči.

„Ano, znal jste ho. Přijel sem kvůli tomu vašemu dědickému sporu.“

„Zbláznil jste se?“ zvolal Perry, ale hned se vzpamatoval a začal se omlouvat. „Promiňte, pane Selby, já to tak nemyslel. Jen mi to tak uklouzlo. Nechci se k vám chovat neuctivě, ale co je to za nápad? Já přeci o tom člověku v životě neslyšel.“

Šerif Brandon pronesl zvolna: „Podívejte, Perry, je nám známo, že tenhle člověk se o váš proces zajímal. Schovával si výstřižky z novin, kde se o tom psalo.“

„Zajímá se o to dost lidí,“ naježil se Perry.

„Ale tenhle člověk k tomu měl zvláštní důvody.“

„No a co z toho plyne?“

„Potřebujeme ty důvody znát,“ řekl Selby.

„Tak to se na ně budete muset zeptat někoho jiného, já vám je říct nemůžu.“

Oba muži zákona si vyměnili pohled. „Psací stroj tedy umlkl; hned jak jste poprvé zaklepal na dveře?“

„Ano.“

„Nevíte, jak dlouho se na něm psalo?“

„Nevím, slyšel jsem toho chlapa psát, hned jak jsem vystoupil z výtahu.“

„A říkáte, že jel jak kulomet?“

„Ano, to je pravda.“

„Psal rychle?“

„Ano.“

„Dělal přestávky?“

„Nedělal. Psal, jako když hrom bije, a rozhodně to uměl. Mlátil do psacího stroje jako moje sestřenice do piána.“

„A vy jste nevešel k Heleně Marksové do pokoje?“

„Ne, jen jsem ji doprovodil ke dveřím.“

„Jak dlouho jste se tam zdržel?“

„jen co jsem jsme si dali pusu na dobrou noc.“

„A to vám trvalo hezky dlouho?“

„Šerif má na mysli,“ usmál se Selby, když viděl, jak se na to mládenec tváří, „jestli jste k tomu polibku dospěl až po jisté průpravě.“

„Ale ne,“ odpověděl Perry tentokrát docela ochotně. „Helena… vlastně mne k tomu sama navedla. Obrátila se a zvedla bradu.“

„Vy sám tedy nemáte představu, proč se ten člověk mohl zajímat o průběh vašeho soudního sporu?“

„To nevím,“ odpověděl Perry a po krátkém zaváhání dodal: „Nechtěl bych, aby se to rozneslo, pane Selby, ale bojím se, že ten spor ani žádný průběh mít nebude. Jsem ochoten se dohodnout na jakémkoli vyrovnání, ale nejspíš mi protistrana ani nic nenabídne. A přitom bych ty peníze potřeboval – nutně bych je potřeboval.“

„Pokud jsem informován,“ řekl Selby a ani na okamžik přitom z mladíka nespustil oči, „spočívá celý problém v tom, jestli došlo k jistému svatebnímu obřadu. A tady máme faráře, který se o daný případ začne zajímat. Pochopitelně člověka hned napadne, že mu o tom svatebním obřadu asi bylo něco známo.“

Perry zavrtěl hlavou. „Moji advokáti prošli všechny záznamy Nejde o to, jestli se ta svatba konala, ale jestli to byl legální obřad, a podle zákona svatební obřad není legální, pokud si snoubenci předem neobstarají povolení a svatební obřad neproběhne v okrese, kde to povolení vydali, a pak tam ta svatba musí být zapsána a vystaveno o ní nějaké úřední potvrzení. Pátrali jsme v záznamech všude možně a ukázalo se, že naši si ani neobstarali to předchozí povolení. Měli za to, že jejich manželství bylo právoplatně uzavřeno v Yumě.“

„Možná odjeli do jiného státu a vzali se tam a tenhle farář o tom věděl.“

„Proč se tedy se mnou nespojil?“

„Třeba to zamýšlel.“

Perry zavrtěl hlavou. „Ne, to je taky vyloučeno. Naši se jednou vypravili do Oregonu. A krom téhle cesty zůstávali pořád doma. Patřili k lidem, co lpí na rodné hroudě.“

„Kdy se vydali do toho Oregonu?“

„Asi před rokem.“

„A jste si jist, že se nevzali v Oregonu?“

„Ano, sledovali jsme jejich stopy, jak to jen šlo. Říkám vám tohle všechno samozřejmě jen důvěrně, pane Selby. Můj advokát se snaží blufovat, aby dospěl k mimosoudnímu vyrovnání. Dostane půlku, a tak nešetří námahou. Nemám o tom nikomu nic říkat, ale jelikož se zajímáte o toho faráře a domníváte se, že byl do případu nějak zapleten, chci, abyste měl přesné informace.“

Brandon mu na to řekl docela vlídně: „To nám zatím stačí, Herberte. Vraťte se k benzinové pumpě a nevykládejte nikomu, že jste byl vyslýchán. Prostě o tom pomlčte.“ Když za Perrym zapadly dveře, šerif a Doug Selby si přistrčili židle k sobě. „Ten kluk nelže,“ oznámil Brandon.

„Já vím,“ přitakal Selby, „ale je to prazvláštní náhoda, že na ty dveře zaklepal právě on.“

„Takové náhody se stávají. Vzpomeň si, jak pravý Charles Brower přišel do hotelu a narazil tam na manželku.“

„To nebyla náhoda,“ upozornil Selby „Téhle situaci předcházel logický vývoj. Stejně tak není náhoda, když špatný šachista najednou vidí, že nemá kam utéct s králem. Brower si přišel do hotelu vyzvednout peníze. Jeho žena sem přijela identifikovat mrtvého a usoudila, že by se mohla domoci náhrady cestovních výdajů a možná i nějakého odškodnění. Proto se tu zdržela.“

„Když se na to budeš dívat takhle, pak se nic neděje náhodou, protože za vším je nějaká logika,“ podotkl Brandon.

„Uvažuju, jestli nějaká logika nestojí za tím, že ta Marksová sbalila právě tohohle mladíka a dovedla ho do hotelu právě v tomhle čase,“ prohodil Selby Brandon pokrčil rameny.

„Dostals něco z toho Browera?“ zeptal se Selby.

„Vůbec nic,“ odpověděl Brandon. „Mlčí jak ryba. A jeho žena čichá čertovinu. Chce, aby mluvil – ale s ní, ne s námi. Běžela mu sehnat advokáta… Co myslíš, od koho dostal Larrabie těch pět tisíc dolarů?“

„To je otázka,“ povzdechl si Selby „Ještě jsem neslyšel o případu, který by na pohled vypadal tak krásně jednoduchý. Ale čeho se dotkneme, to se nám rozpadne pod rukama. Larrabieho manželka tvrdí, že v životě neměl ani pět set dolarů, natož pět tisíc. Když měl doma padesátku, připadal si jako boháč. Žili z minimální mzdy, a tu ještě dostával většinou se zpožděním. Vypláceli ho v naturáliích, slibech a hubování.“

„Podle mě mu to dala ta herečka,“ tvrdil Brandon.

Selby se zasmál. „To pusť z hlavy Tak předně: proč by mu něco dávala? A za druhé, kdyby mu za něco zaplatila, nezapřela by mi to.“

„To nemůžeš vědět,“ namítl šerif. „Lidi leckdy jednají podivně. Třeba ji vydíral.“

„Larrabie ne,“ tvrdil Selby „To byl nefalšovaný boží člověk. Věnoval všechny síly tomu, aby napravil svět.“

„To je možné,“ uznal Brandon, „ale za Browera bych ruku do ohně nedal.“

„Já taky ne,“ připustil Selby.

„Mně se všecko zdá, že v tom jede ten Brower,“ zauvažoval Brandon. „Možná že mu šlo o něco jiného než o vraždu, ale myslím, že buď ji spáchal, anebo ví, kdo to byl.“

„To je zvláštní, že tak zatvrzele mlčí.“

„Neřekne ani slovo a manželka běžela za Roperem, aby se ujal jeho obhajoby.“

„A co na to Roper?“

„Dožadoval se návštěvy. Klientovi pak poradil, aby byl zticha a na žádné otázky neodpovídal. A pak se dožadoval, abychom vznesli obvinění, anebo zadrženého propustili. Tvrdí, že si nechá vystavit habeas corpus.“

„Tak ať,“ řekl Selby, „a než se to vyřídí, my zase vysledujeme, kde všude se Brower pohyboval, co odjel z Millbanku, až do té chvíle, kdy se vynořil tady.“

Šerif přitakal. „Losangeleská policie s námi bude spolupracovat. Naši předchůdci jim zásadně nešli na ruku, a tak jásají, že se tu poměry změnily. Zítra budu vědět o Browerovi první poslední, ať se jemu zlíbí promluvit, nebo ne.“ Vylovil z kapsy pytlík na tabák, rozprostřel cigaretový papírek a vysypal na něj tabákovou drť. „To jsem zvědavý,“ prohodil, zatímco si balil cigaretu, „s čím vyrukuje dnes večer Blade.“

„Nejspíš s nějakou bombou,“ připustil Selby a pak dál rozvíjel své úvahy: „Vsadil bych se, že Brower a Larrabie spolu vymysleli nějakou kulišárnu. A v rámci toho sem pak Larrabie přijel.“

„No ale jestli se Larrabiemu povedlo získat ty peníze a o nic jiného nešlo, proč se teda nerozjel za Browerem do Los Angeles anebo mu nezatelefonoval, že se sejdou v Millbanku? Jestli o nic jiného nešlo, neměl by proč tu zůstávat.“ Selby zamyšleně přikývl.

„Kdybys přijel do cizího města, Dougu, a chtěl schrastit pět tisícovek, co bys udělal?“ zeptal se šerif.

Selby se zasmál, zatímco šerif, sklepávající cigaretu do přesného válečku, z něho nespouštěl oči. „Přepadl bych banku nebo něco na ten způsob.“

„Anebo by ses uchýlil k nějakému tomu vydíráníčku.“

„To by ses zapotil, než bys z někoho v tomhle městě vyrazil pět tisíc na výpalném,“ poznamenal státní zástupce. „I kdyby se ti to povedlo, koukal by ses vypařit, a ne se tu dál ochomejtat.“

„A navíc v pěti tisícidolarových bankovkách,“ pronesl šerif významně a vykročil ke dveřím. S rukou na klice se obrátil k Selbymu. „Mně pořád leží v hlavě ta herečka. Podle mě sem ty tisícidolarovky připutovaly zvenčí.“

„Pleteš se,“ trval na svém Selby. „Já jsem to s ní všecko důkladně probral.“

„No jo,“ řekl šerif do škvíry přivíraných dveří, „možná bys ten případ viděl z lepšího zorného úhlu, kdybys to s ní byl probíral po telefonu.“

Přibouchl dveře, než Selby vyletěl. Tvářil se ještě jako tisíc čertů, když do místnosti vcupitala Amorette Standishová a oznámila mu: „Přišla Sylvia Martinová. Chce s vámi mluvit.“

„Ať jde dál.“ Selby se koukl na hodinky

Amorette Standishová otevřela dveře a vyzvala Sylvii: „Pojďte dál.“

Sylvia vpadla do kanceláře s cílevědomou rázností, pod paždí složené noviny „Tak jak to jde?“ zeptala se. „A co je to s tím Browerem?“

„Brower si přišel do hotelu pro peníze,“ řekl Selby.

„Pro jaké peníze?“

„Pro pět tisíc dolarů, které si tam Larrabie v obálce uložil.“

„Larrabie že měl pět tisíc dolarů?“

„Ano.“

„Tos mi neřekl.“

„Uchovával jsem to v tajnosti. Sám jsem se to dozvěděl až dodatečně. Cushing měl tu obálku v sejfu. Jemu to pochopitelně nepřipadalo zvlášť důležité.“

„Jak získal Larrabie pět tisíc dolarů?“

„To se právě pokoušíme zjistit.“

„A proč vystupoval pod Browerovým jménem?“

Selby pokrčil rameny a odbyl ji: „Zkus zase hádat ty, mě už to unavuje.“

Sylvia se posadila na roh psacího stolu a nadhodila: „No a jak je to s tou herečkou, Dougu?“

„Já ti tedy povím, jak to bylo,“ řekl Selby „Vidím, že jsi měla pravdu. Blade to rozmázne, jestli o tom nenapíšete vy, a tak je lépe, když se o tom lidé dočtou v pravdivém podání než v nějaké jiné verzi.“

Začal od začátku a vylíčil jí dopodrobna, jak se sešel s Shirley Ardenovou. Když domluvil, zeptala se: „A na těch penězích ulpěl parfém?“

„Ano.“

„A jaký parfém to byl?“

„To ti nepovím,“ odpověděl, „ale poznal bych ho, kdybych ho znovu ucítil. Byl to dost zvláštní parfém, slévalo se v něm několik jemných vůní.“

„To znamená, že ty peníze dostal od ženy.“ Selby pokrčil rameny

„A jediná žena, o které víš, že s ním přišla do styku, je ta herečka.“

„Asi by to nebylo nic platné, kdybych tě začal ujišťovat, že tahle herečka není žádná lhářka,“ pravil Selby odevzdaně. „Řekla mi pravdu.“

Sylvia mu upírala do tváře pohled přimhouřených očí. „A ověřil sis pro jistotu, jaký parfém používá?“

Selby odevzdaně přikývl. „S lítostí se k tomu doznávám.“

„Proč s lítostí, Dougu?“

„Já ti nevím. Byl to takový špinavý trik. Jako bych pochyboval o její pravdomluvnosti.“

„A byl to jiný parfém?“

Ze Sylviina hlavu zaznívala jistá cílevědomost, jako když při křížovém výslechu tazatel líčí na svědka past. Selby jí na to vítězoslavně odpověděl: „Můžu tě ujistit, že to byl rozhodně jiný parfém.“

Sylvia prudce vytrhla z podpaždí složené noviny. Rozprostřela mu je na psacím stole a pravila: „Předpokládám, že nesleduješ filmovou společenskou rubriku losangeleských deníků.“

„Propánakrále, to ne,“ zvolal Selby „Nač taky?“

Sylvia přejela prstem podél pravidelného sloupku, věnovaného filmovým hvězdám. „Tady si to přečti.“ Selby se naklonil nad noviny a četl:

„Je prokázáno, že lidi časem začne unavovat bydlet pořád v stejném domě, pohybovat se v stejném prostředí. Hvězdy stříbrného plátna to prožívají obdobně. Výmluvným příkladem takové únavy je případ parfému Shirley Ardenové. Osobnost slečny Ardenové jsme si dosud nespojovali s impulzivním temperamentem, jímž se vyznačuje většina těch, kdo si v romantických rolích získali přízeň filmových diváků. A přitom slečna Ardenová umí příležitostně zareagovat se stejnou impulzivní originalitou jako ta nejtemperamentnější z jejích kolegyň na place.

Víme, že po léta slečna Ardenová lpěla výhradně na parfému jisté značky, a pak se jí přes noc znelíbil a všechen v ceně několika stovek dolarů věnovala své alternující kolegyni Lucy Moltenové. Navíc se jí zošklivily i šaty, na nichž nešťastný parfém ulpěl. Poslala tedy některé do čistírny a jiné rozdala. Přikázala svému dodavateli, aby ji vybavil zcela jinou vůní, a nový parfém se pak ocitl jak na jejím toaletním stolku doma, tak ve studiu.

Snad nám slečna Ardenová promine, že jsme světu odhalili tuto drobnou intimitu, kterou se z nějakého důvodu snažila uchovat v tajnosti. Uvádíme ji pouze jako příklad výrazné osobitosti, jakou se vyznačují praví umělci.“

Selby vzhlédl, střetl se s neúhybným pohledem Sylvie Martinové a popadl telefon. „Spojte mě se Shirley Ardenovou, filmovou herečkou, Hollywood,“ požádal operátorku v ústředně. „jestli na ni nedostanete spojení, promluvím si s Benem Traskem, jejím agentem. Volejte bleskově. Je to důležité.“

Praštil telefonním sluchátkem do vidlice. Stiskl pevně rty. Ve tváři zbrunátněl. Sylvia Martinová na něho chvíli hleděla, potom k němu přešla blíž a položila mu ruku na rameno. „Promiň, Dougu,“ a míru svého pochopení a soucitu doložila tím, že nic víc nedodala.

KAPITOLA 13

Vzápětí poté vypukl zmatek a jedna událost střídala druhou, jak když se zatočí kaleidoskopem. Do kanceláře vběhl Frank Gordon celý rozčilený a hlásil, že se na Washingtonově avenue střílelo.

„Zajdi se tam podívat, Franku,“ řekl mu Selby. „Využij příležitosti, aby ses zapracoval. Vem si s sebou stenografa, ať ti zapíše všechno, co se mluví, a podezřelého se zeptej, jestli chce advokáta.“

Dal Gordonovi ještě několik dalších pokynů a poslal ho do terénu. Sylvia se na Selbyho usmála. „Kdyby ty jednotlivé kriminální případy přicházely aspoň postupně, ale to se nestává.“

„Máš pravdu, a ten Larrabieho je zvlášť výstavní kousek.“

Zazvonil telefon. „Tak to bude Ben Trask,“ prohlásil Selby a zatvářil se bojovně.

Nebyl to však Ben Trask, nýbrž koroner Harry Perkins, a tentokrát jeho pomalý, táhlý způsob vyjadřování ustoupil téměř hysterické výbušnosti. „Okamžitě sem přijďte, Selby,“ volal, „stalo se něco úděsného!“

Selby strnul. „Co je?“ zeptal se. „Další vražda?“

„Houby vražda. Něco desetkrát horšího. Řádí tu travič psů.“

Selby zprvu nevěřil vlastním uším. „Uklidněte se, prosím vás,“ vyzval koronera, „a uveďte fakta.“

„Můj policejní pes Rošťák se stal obětí zločinu,“ oznámil koroner. „Někdo ho otrávil. Teď je u zvěrolékaře a ten se ho snaží zachránit. Chudák pes, má šanci tak jedna k deseti.“

V telefonu se ozvalo cosi jako potlačovaný vzlyk a bylo ticho. „Zjistil jste něco podezřelého?“ zeptal se Selby.

„Nevím, neměl jsem čas se doma rozhlížet. Sebral jsem psa a spěchal s ním k zvěrolékaři. Volám od doktora Perryho z nemocnice.“

„Přijedu tam za vámi a uvidíme, co se dá dělat,“ řekl Selby.

Zavěsil a obrátil se k Sylvii Martinové. „Z toho je vidět, jak otrlí dokážeme být, když se nás to netýká, a přitom se div nezblázníme, když nás něco osobně zasáhne. To byl Harry Perkins, koroner. Jezdí k vraždám, sebevraždám, autohaváriím a k obětem násilí v nejrůznějších podobách. Odvážel už lidi v pokročilém stadiu rozkladu, a byla to pro něho jen další mrtvola. Slzy, naléhání, hysterie – to s ním nehne. Na to je zvyklý. Ale někdo mu otráví psa, a div se mi tu nerozbrečí.“

„Ty se teď budeš zabývat otráveným psem?“ zeptala se Sylvia Martinová.

„Ano.“

„Ale proč, proboha?“

„Tak předně proto, že ho to tak vzalo, a je přece člen našeho pracovního týmu. A za druhé je právě v Psí a kočičí nemocnici doktora Perryho – chápeš, doktora H. Franklina Perryho, toho bratra, který shrábne Perryho dědictví, jestli mladý Herbert Perry pozůstalostní spor prohraje.“

„No a co?“ nadhodila Sylvia.

„Já sám jsem s doktorem Perrym ještě nemluvil. Šerifovi lidé zjistili, že mu fotografie zavražděného nic neříká, a spokojili se s tím, ale já bych se na něho docela rád podíval.“

„Tušíš něco?“ zeptala se.

„K tomu ani nemám důvod,“ odpověděl, „ale pokud někdo úmyslně přidal morfium do prášků na spaní, musel ten člověk mít k morfiu přístup a vědět, jak se dělají prášky. Doktor Perry má veterinární nemocnici…“

„Jsi vedle,“ řekla mu. „To je narafičená falešná stopa, stejně jako ten dopis. Larrabie by si byl prášky na spaní nevzal. Tedy ne dobrovolně, jeho manželka přece říkala, že měl dobré spaní. Vzpomínáš?“ Selby melancholicky přitakal.

„A krom toho, když už chceš někoho podezírat, máš tu plno jiných slibných kandidátů.“

„Jako koho třeba?“

„Jako třeba Cushinga – jeho výpovědi mi od začátku připadají moc divné.

Tak předně: chrání Shirley Ardenovou takovým způsobem, že pro něho musí znamenat rozhodně víc než příležitostná návštěvnice, která si někdy z Los Angeles zajede do jeho hotelu. A za druhé: pomlčel o těch pěti tisícovkách v sejfu hezky dlouho. A za třetí: hrozně mu záleželo na tom, aby se to jevilo jako smrt zaviněná nešťastnou náhodou.

A dále: kdo ten dopis psal a adresoval tu obálku, neznal farářovu pravou totožnost. Věděl o něm jen tolik, co vyčetl z knihy hostů.

Vrah je tedy člověk, který měl přístup k hotelové knize hostů. Krom toho, co tam vyčetl, nevěděl o své oběti vůbec nic. Proto vycházel z předpokladu, že je to Charles Brower.

Chtěl, aby ta vražda vypadala jako sebevražda, a proto napsal ten dopis a nechal ho v psacím stroji. Kdyby mrtvý skutečně byl Charles Brower, nikomu by to nepřipadalo divné. Pitva by se neprováděla zvlášť důkladně, nehledaly by se stopy morfia v životně důležitých orgánech. A kdyby se i nějaké morfium našlo, přičítalo by se to práškům na spaní.

A kdo by nejspíš vycházel z informací v knize hostů? Majitel hotelu.“

„Ale jaký motiv by Cushinga k té vraždě dohnal?“

„To poznáš, až zjistíš, co je mezi ním a Shirley Ardenovou. Všecko ti nevykoumám. Předkládám ti jen podnět k úvahám.“

Selby měl v očích melancholický pohled, když jí na to říkal: „Nejhorší je začít šťourat do takovýchto na pohled jednoduchých případů. Kdyby se byl někdo vplížil do pokoje a pobodal ho nebo zastřelil, tak by to bylo rovnou jasné, ale… Himlhergot, že se něco takového musí stát, sotva se ujmu úřadu!“

„A ještě něco,“ připomněla. „Nezapomínej, že osoba, která napsala ten dopis a pravděpodobně i vraždila, se do pokoje dostala z třistadevatenáctky. Třistadevatenáctka nebyla obsazena. To znamená, že ta osoba měla univerzální klíč.“

„O tomhle jsem už dost uvažoval,“ řekl Selby „Vrah sotva mohl prolézt větracím okénkem nad dveřmi, nemohl do třistajednadvacítky přímo vejít dveřmi z chodby ani dveřmi ze sousední třistatřiadvacítky – totiž chci říct, že takhle nemohl odejít. Dovnitř se mohl dostat různým způsobem. Mohl se v tom pokoji předem schovat, mohl vejít dveřmi z chodby, mohl také vejít z třistatřiadvacítky. Nemůžeme vědět, jestli dveře na chodbu nezahradil až po činu. Podle toho, co vypověděl Herbert Perry, byl někdo v tom pokoji dvě až tři hodiny poté, co Larrabie zemřel.

Ale ven se mohl dostat jen jediným možným způsobem, a to dveřmi přes třistadevatenáctku. Přes třistatřiadvacítku neodešel, protože to by byl nemohl zamknout zevnitř. Přímo do chodby také nevyšel, protože to by byl nemohl zapříčit dveře židlí. Oknem se ven nedostal, to je vyloučeno. Takže zbývá jediná ústupová cesta: přes třistadevatenáctku.“

„A tamtudy nemohl odejít, kdyby předem nevěděl, že pokoj není obsazený, a kdyby neměl univerzální klíč a předem si nenechal spojovací dveře odemknuté.“

„V tom máš asi pravdu.“

„Dělej, jak myslíš,“ řekla, „ale já osobně bych to viděla jako akci uvnitř v tom hotelu, a Cushing se mně jeví jako člověk v tak blízkém vztahu s tou filmovou hvězdou, že ho nelze zprostit podezření. Vsadila bych se, že těch pět tisíc dolarů pochází od ní.“

„V tomhle ohledu bys mi mohla trochu pomoct, Sylvie,“ vyzval ji Selby „Nechci na Cushinga tvrdě uhodit, dokud nebudu mít z čeho vycházet, protože tu chybí i sebeslabší motiv Kdybychom měli…“

„Co loupež?“

„Ne, o téhle eventualitě jsem už uvažoval. Kdyby se byl Cushing chtěl zmocnit těch peněz, mohl přece vzít Larrabieho obálku ze sejfu a dát tam místo ní jinou. Podpis by lehce dokázal napodobit, jelikož to stejně nebyl Browerův podpis, nedalo by se to odhalit jako padělek.“

Vykročila ke dveřím, tam se na něho ještě zazubila a řekla mu: „Tak já běžím. Kdybych na něco narazila, dám ti vědět.“

„Nejhorší na tom je, že na rozdíl od detektivky, kde stačí ukázat prstem na viníka, se tohle skutečně stalo, je to vražda z masa a krve a my ji musíme doložit hmatatelnými důkazy tak, aby to obstálo u soudu. Mám za úkol nejen vraha odhalit, ale také zcela přesvědčivě dokázat jeho vinu.“

„A když se ti to nepodaří?“ zeptala se.

„Uvidíš, co si dnes večer přečteš v Blade,“ pronesl zachmuřeně. „Tuším, že Sam Roper vyrukuje s osobitým prohlášením.“

Zasmála se. „Bojím se, že ses ještě nenaučil přijímat rány.“

„O to nejde,“ sdělil jí. „To mě nemrzí. Vím, že je přijímat umím. Mrzí mě ale, že nevím, jestli se mi podaří je taky rozdávat.“ Zasmála se. „Jen do toho, šampione!“ vyzvala ho a zavřela za sebou.

Deset vteřin po jejím odchodu zazvonil telefon. K Selbyho údivu byla u druhého aparátu sama Shirley Ardenová. „Domnívám se, že si musíme ještě leccos objasnit,“ oznámil jí.

Krátce zaváhala a pak mu řekla: „Moc ráda si s vámi popovídám. Bylo by to pro mne ale velmi těžké přijet do Madisonu, a umíte si představit, v jaké jsem situaci. Kdybych se tam po všech těch zlomyslných narážkách objevila, mohli by mě v novinách příště už prakticky obvinit z vraždy. Nemohl byste vy přijet sem?“

„Kdy?“

„Dnes večer.“

„A kam?“

„Víte, která vila v Beverley Hills je moje?“

„Ano,“ sdělil jí hlasem co nejúřednějším. „Absolvoval jsem hollywoodskou okružní jízdu pro čumily, když mě před časem přijela navštívit staropanenská tetička z východního pobřeží. Chtěla se podívat, kde všechny ty filmové hvězdy bydlí. Váš dům leží na kopci, před ním je fontána a vstup na verandu střeží kamenní lvi, pokud se nemýlím.“

„Správně. Mohl byste tu být dnes večer v osm?“

„Ano.“

„Můžeme spolu povečeřet – jen my dva. Nic neříkejte. Myslím jako, abyste nikomu neřekl, že za mnou jedete.“

„Víte, o čem chci s vámi mluvit?“

„Nemám potuchy,“ odvětila zvesela, „ale ráda vás uvítám za příjemnějších okolností než posledně.“

„Ty okolnosti nebudou příjemnější,“ varoval ji.

Smích jí zaklokotal v hrdle. „Jémine, vy to říkáte tak pochmurně, že z vás dostávám strach. Tak domluveno, dnes v osm. Na shledanou!“ A zavěsila. Selby popadl klobouk a rozjel se k Psí a kočičí nemocnici doktora Perryho.

Když Selby vstoupil, doktor Perry vzhlédl. Byl to muž asi padesátiletý, působil klidně a přitom energicky a právě měl plné ruce práce. V dlouhé vaně před sebou měl v popruzích zavěšeného policejního psa. Psovi sklesla hlava kupředu, jazyk mu visel z tlamy, oči byly zastřené. Doktor Perry měl vyhrnuté rukávy a jeho plášť byl umazaný a zacákaný V pravé ruce držel dlouhou měkkou gumovou hadici, připevněnou k skleněné nádrži. Stiskl ji lehce na konci a začal smývat postranice vany

„Víc se udělat nedá,“ řekl. „Vypláchl jsem mu důkladně žaludek a dal mu něco na povzbuzení srdeční činnosti. Teď ho musíme nechat v klidu a čekat, co to udělá.“ Vzal velkého psa do náručí něžně jako dítě a donesl ho k teplému, suchému pelechu, kde ho položil na silnou suchou papírovou podložku. Uvelebil ho tam co nejpohodlněji, uzavřel pelech a pravil: „A teď to tady musíme uklidit.“

Harry Perkins se mocně vysmrkal. „Myslíte, že to přežije?“ zeptal se.

„Za pár hodin budeme moudřejší. Ten pes byl v šoku. Měl jste ho sem dopravit dřív.“

„Přivez jsem ho co nejrychleji. Poznal jste, co to bylo za jed?“

„Ne, ale byl to pěkný dryják, ať už to bylo cokoli. Já sám jsem se s takovou reakcí ještě nesetkal, ale udělali jsme, co bylo v našich silách.“

„Tohle je státní zástupce,“ představil Selbyho Perkins.

Doktor Perry se Selbymu lehce uklonil a řekl: „Těší mě, že vás poznávám.“

Perkins prohlásil: „Ať to stojí, co stojí, chci, aby se tohle vyšetřilo, Dougu. Chci zjistit, kdo toho psa otrávil. Rošťák je nejmilejší pes na světě. S každým se hned skamarádí. Přirozeně je to dobrý hlídací pes. To by měl každý předpokládat. Kdyby se někdo ke mně vloupal nebo tam chtěl něco vzít, Rošťák by ho rozsápal, ale ví přesně, kam až je ten pozemek můj, jako by mu to geometr vyměřil. A zvlášť hodný je na děti. Všechny děti v našem bloku ho znají a milujou ho.“

Zvěrolékař nasadil hadici na kohoutek nad vanou, vypláchl ji, umyl si ruce a paže, shodil špinavý plášť a řekl: „Měli bychom k vám zajet a porozhlídnout se tam. Je potřeba zjistit, jestli je ta jedovatá návnada rozmístěná po okolí, anebo jestli vám někdo hodil něco přes plot, kde to našel váš pes.“

„Ale proč by někdo házel něco takového právě Rošťákovi?“

Zvěrolékař pokrčil rameny. „Nejspíš proto, že je to velký pes. Když takový pes hrabe na trávníku, zasáhne to do hloubky kořínky trávy. Nestává se často, že lidé úmyslně nějakého psa otráví, pokud to není velký pes nebo malý pes, který je zlý. Malí hodní pejsci se tráví jenom v rámci nějaké akce. Ale velký pes si občas vyslouží zvláštní pozornost.“

„Proč tráví lidé psy?“ zeptal se Selby.

„Ze stejných důvodů jako loupí a vraždí,“ odpověděl zvěrolékař. „Lidé jsou celkem docela přijatelní, ale jistá dost početná menšina nebere ohled na práva ostatních. Kdo dokáže otrávit psa, ten by podle mého názoru dokázal otrávit i člověka, kdyby si myslel, že mu to projde. Potěšilo by mě, kdyby se přijal zákon, že travičství psů se trestá vězením.“

„Když si představím, že někdo schválně hodí psovi otrávenou potravu, tak se ve mně všechno vaří,“ prohlásil Perkins. „já bych takového chlapa na místě zastřelil.“

„Co kdybychom zajeli k vám a poohlídli se tam?“ navrhl doktor Perry. „Říkáte, že pes neběhal nikde venku? Možná tam ještě nějaká jedovatá návnada leží a podle ní bychom poznali, oč jde.“

„A co Rošťák, nepotřebuje, abychom tu s ním zůstali?“

„Ani ne. Upřímně řečeno, Harry, myslím, že se z toho vylíže. Nechci nic slibovat, ale doufám, že to nejhorší už má za sebou. Teď potřebuje především klid. Můj asistent na něho svědomitě dohlédne. Máte tu vůz?“

„Ano.“

„Fajn, tak se s vámi svezeme.“ A všichni tři jeli do Perkinsova pohřebního ústavu, kde měl nad márnicí zařízený byt. Za budovou byl oplocený dvůr, z něhož vedla zadní vrátka do postranní uličky.

„Tady si váš pes běhá?“ zeptal se doktor Perry.

„Ano, je vždycky buď doma nebo tady na dvoře.“

Doktor Perry se vydal na obchůzku po dvoře a zvlášť bedlivě přitom zkoumal místa u plotu. Náhle se shýbl a zvedl cosi, co vypadalo jako hrouda hlíny. Rozlomil ji a uvnitř se ukázalo červené syrové maso.

„Vidíte?“ řekl. „Tohle je ta jedová návnada. A vyrobil ji zručný travič psů, jed vložil do syrového mletého masa a celé to obalil v hlíně, takže se to na zemi skoro ztratí. Pes ucítí syrové maso i skrz ten obal hlíny, ale vaší pozornosti to na zemi unikne. Musíme ten dvůr projít, jestli jich tu nepohodil víc.“

Pátrali a objevili ještě dvě kuličky otráveného masa. „Všimněte si, Harry, že leží těsně u plotu,“ upozornil Selby koronera. „Ten člověk je nehodil jen tak přes plot, ale pečlivě je rozmístil. To znamená, že prošel brankou do dvora.“

„A kruci, máte pravdu,“ zvolal Perkins.

„Nepochybně,“ souhlasil doktor Perry. „Ale povězte mi: jestli byl pes tady na dvoře, proč neštěkal? A krom toho: proč nezůstal ten chlap za plotem a návnadu sem jen tak nehodil?“

Perkins se obrátil k státnímu zástupci a zeptal se: „Jaký trest můžete vyměřit travičovi psů, Selby?“

„Moc přísný ne,“ připustil Selby. „Pokud se to dostane k soudu, je obtížné pachatele usvědčit. A když už se podaří ho usvědčit, dá mu soudce většinou podmíněný trest. Soudci neradi zavírají lidi do vězení kvůli zvířatům. Pachatel bývá obvykle člověk slušně situovaný a s dobrou pověstí. Ovšem když je dopaden, zpravidla ho to od podobného počínání na čas odradí.“

„Podle mě by se patřilo takového chlapa pověsit,“ prohlásil Perkins. „Vždyť je to horší zločin než vražda.“

„Vřele s vámi souhlasím,“ prohlásil Perry procítěně.

Odebrali se ze dvora do místnosti za márnicí. „Měli bychom se porozhlédnout i uvnitř,“ navrhl Perry. „Podle mě tady zapracoval někdo, kdo sem měl přístup. Vypadá to, že sem za vámi přišel, a potom se tu porůznu pohyboval a přitom kladl návnady Nevzpomínáte si, Harry, kdo se tu mohl takhle procházet? Někdo ty návnady rozmístil, zatímco jste se spolu bavili.“

„No jo, bylo tady dost lidí,“ řekl Perkins. „Zasedala koronerská porota při ohledání toho faráře, co byl zavražděn v hotelu.“ Obrátil se k Selbymu. „To bylo včera, když jste byl pryč. Dospěli k závěru, že jde o vraždu a pachatel či pachatelé nejsou známi. Předpokládám, že to víte.“

„Ano,“ podotkl Selby „K jinému závěru zřejmě ani dospět nemohli.“ Obrátil se k Perrymu. „Zajímalo by mě, jestli jste vy sám toho mrtvého neznal, doktore.“

„Ne, v životě jsem ho neviděl – nebo se mi aspoň nikdo takový nevybavuje.“

Selby vylovil z náprsní kapsy fotografii a ukázal ji doktoru Perrymu. „Dobře si ji prohlédněte, prosím vás, jestli vám třeba někoho nepřipomíná,“ vyzval ho.

Doktor Perry ji bedlivě studoval z různých úhlů a pak zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Šerif se mě na něho už ptal a ukázal mi stejný obrázek. Řekl jsem šerifovi, že jsem toho člověka v životě neviděl, ale když se teď na tu fotografii dívám, mám takový dojem, že jsem ho snad někde zahlédl… chápete, jako by mi ta tvář něco říkala. Možná že jen patří k určitému typu lidí. Nemůžu se konkrétně rozpomenout, ale jako by mi něčím někoho připomínal.“

Selbyho se zmocnilo vzrušení. „Prosím vás, zamyslete se,“ naléhal. „Jistě už víte, že ten mrtvý měl v aktovce nějaké výstřižky týkající se vašeho dědického sporu.“

„Ano, šerif mi o tom pověděl,“ odvětil Perry, „ale o ten spor se zajímá dost lidí. Dostal jsem kvůli tomu hodně dopisů. Víte, lidé někdy dostanou u soudu prozatímní rozhodnutí a na základě toho uzavřou nové manželství v jiném státě. Teď jim vrtá hlavou, jak je to s dědickými právy a podobně. Dost možná se i ten mrtvý zajímal o můj spor z nějakého podobného důvodu… Ale někoho mi připomíná… Třeba je to rodinná podoba… Ukažte mi, co si vystřihoval, a třeba z toho něco poznám. Dostal jsem snad stovku dopisů od lidí, kteří přiložili výstřižky a ptali se na některé podrobnosti.“

„Odpovídal jste na ty dopisy?“ zeptal se Selby

„Ne. Na to nemám čas. Musím se věnovat praxi. Na mé nové nemocnici vázne hypotéka, a abych ji splácel, musím makat. Čekám jako na spásu, až ten soud skončí – můj advokát tvrdí, že už to bude co nevidět. Nemohl jsem mu nabídnout palmare, tak jsme se dohodli na velice slušném podílu ze zisku. Vydělá na tom skoro tolik co já.“

„To rád slyším,“ prohodil koroner. „Má u mě dávno prošlý dlužní úpis.“ Koroner vytáhl aktovku, kufr a přenosný psací stroj. „Mimochodem – můžu tyhle věci už předat vdově? Nedávno si sem pro ně přišla.“

„Proč ne,“ odpověděl Selby, „ale dřív se ještě zeptejte šerifa, jestli souhlasí.“

„Už jsem se ho ptal. Říká, že souhlasí, pokud souhlasíte i vy.“

„V tom případě jí je předejte. Ale nezapomeňte si to zapsat do seznamu.“

Koroner otevřel aktovku a také kufr.

„Tak já abych se pomalu vrátil do kanceláře,“ prohodil Selby. „Možná že nám doktor Perry řekne něco bližšího, až prozkoumá to maso.“

„Moment!“ řekl zvěrolékař a odložil výstřižky, které mu koroner podal, „copak je to támhle v koutě?“

Perkins se tam zahleděl a zvolal: „Propánaboha, další masová koule!“

Přešli k ní a zvedli ji. Perry si ji prohlédl a strčil do kapsy. „Tím je to jasné,“ oznámil. „Bylo to určeno přímo vašemu psovi a udělal to někdo, kdo tu dnes byl. Vzpomenete si, kdo všechno sem dnes přišel?“

„Jako poslední za mnou byl George Cushing, hoteliér z Madisonu. Nezdá se mi, že se by právě on něčeho takového dopustil.“

„Ne, ten mi do kategorie psích travičů moc nepasuje.“

„A kdo ještě?“ zeptal se zvěrolékař.

„Byla tu také paní Larrabieová, vdova po zavražděném. Prohlédla si věci v kufru a v aktovce… A Fred Lattaur, váš advokát. Přišel mi říct, že splatí dluh, hned jak dovede váš spor k zdárnému konci. Ten neměl důvod ublížit psovi.“

„Pojďme to tu znova důkladně prohlédnout, jestli tu ještě něco neobjevíme,“ navrhl doktor Perry. „Přemýšlet o tom můžeme dodatečně. Vezmeme si na starost každý jednu místnost.“ Jali se hledat a Selby objevil ještě jeden zvlášť výrazný exemplář otráveného masa.

„Kdo ještě tu dnes byl?“ chtěl vědět Selby „Vzpomínejte, Perkinsi. Je to důležité. Za tímhle je víc, než se na první pohled zdá.“

„Hm… počkat, byla tady také paní Browerová. Ta je na válečné stezce,“ řekl koroner. „Usoudila, že těch pět tisíc dolarů z hotelu je u mě. Trvá na tom, že ty peníze patří jejímu manželovi.“

„Řekla vám, kde k nim přišel?“

„Tvrdila, že Larrabie měl Browerovu peněženku a že těch pět tisícidolarových bankovek bylo v Browerově peněžence. A proto že na ně má Brower nárok.

„A co po vás chtěla?“ zeptal se Selby.

„Chtěla, abych jí ty peníze vydal. Když jsem jí sdělil, že u mě nejsou, chtěla vidět tu peněženku. Prohlašovala, že pozná, jestli je to ta manželova.“

„Ukázal jste jí tu peněženku?“

„Má ji šerif. Poslal jsem ji za šerifem.“

„Předejte ty ostatní věci paní Larrabieové, Harry,“ rozhodl náhle Selby. „Já si vezmu fotoaparát. Povězte jí, že jí ho zítra nebo pozítří vrátím, jen co dám vyvolat film, co v něm je. Možná že nám ty obrázky něco prozradí. Neměl jsem zatím čas se tím zabývat, ale třeba tam bude něco zajímavého.“

„To je dobrý nápad,“ uznal koroner. „Farář Larrabie přijel ze severu. Nejspíš cestou fotografoval. Takoví fotografové amatéři často rozestaví přátele na schody před nějakou památnou budovou a mačkají spoušť. Možná tam objevíte něco pozoruhodného.“ Selby přikývl a zastrčil aparát do kapsy.

„Podejte mi zprávu, co pes,“ kladl Perkins na srdce zvěrolékaři. Pak se obrátil k Selbymu. „Musíte se tímhle zločinem zabývat. Přinejmenším si povolejte k výslechu ty lidi, co tu dneska byli. A já bych na vašem místě začal s paní Browerovou. Taková ježibaba!“

„Zavolám vám co nejdřív,“ slíbil Selby „Mám teď hodně práce s tou vraždou, ale tak se mi všecko zdá, že otrávené maso s tím případem nějak souvisí. Vynasnažím se ze všech sil.“

„Mně se to začíná jevit nikoli jako náhodný případ travičství, ale jako promyšlený čin, protože někdo potřeboval Rošťáka odstranit. Na vašem místě bych dal dům i okolí ve dne v noci hlídat, Perkinsi.“

Selby řekl: „To je moudrá rada,“ a ubíral se pryč, zatímco Perkins a zvěrolékař nadále setrvali v rozhovoru.

KAPITOLA 14

Selby vystupoval z auta před hereččinou rezidencí s nesmyslným pocitem trapnosti. Pod dojmem suverénního přepychu, jímž její domov působil, jako by se i z těch kamenných lvů po stranách schodů na verandu stávali zuřiví hlídací psi, kteří na pánův příkaz jen na chvíli znehybněli, ale jsou hotovi se ve vteřině na vetřelce vrhnout a zahnat ho.

Selby vystoupil po schodech. Veranda zastíněná popínavým listovím napovídala, že v horkých letních dnech skýtá chladivé soukromí. Lokaj vojenského vzezření, rovný, širokoramenný, se štíhlým pasem a úzkými boky, otevřel, sotva Selby stiskl zvonek. Když se přes něj zahleděl dovnitř na velkolepou dekorativní vstupní halu a obývací pokoj za ní, propadl Selby opět trapným rozpakům, pocitu, že sem nepatří.

Tento pocit však zahnal pohled na Shirley Ardenovou. Měla na sobě koktejlové šaty a Selby s uspokojením zaznamenal, že je to sice oblečení na večer, ale natolik neformální, že se hodí k přijímání blízkých přátel. Když mu vyšla v ústrety, nic nenaznačovalo, že by si na základě předchozího setkání osobovala příliš mnoho, ani nebyla chladně zdrženlivá. Podala mu ruku a řekla: „Jsem tak ráda, že jste mohl přijet, pane Selby. Naše setkání by patrně spíš mělo úřední ráz, kdybychom se sešli někde v kavárně, ale za daných okolností by nebylo vhodné ukazovat se spolu na veřejnosti.

Tyhle prostory tady, to jsou takové kulisy. To víte, mám jisté společenské povinnosti. Ale ve dvou bychom tu byli ztraceni jako dva hrachy v papírovém sáčku, proto jsem řekla Jarvisovi, aby prostřel v alkovně.“ Zavěsila se do něho a vyzvala ho: „Nechcete si vilu nejdřív prohlédnout? Jsem na její architektonické řešení docela hrdá.“

Provedla ho po domě. Jak cestou rozvěcela, utkvěl v Selbym zmatený, mlhavý dojem prostorných místností, atria s fontánou, soukromého bazénu se zabudovaným osvětlením u dna, takže vodu prosvěcovala lehce zbarvená záře, tělocvičny v suterénu s biliárem a ping-pongovými stoly, koktejlového salonku se zabudovaným barem, zrcadel a olejomaleb, které karikovaly barový dekor devadesátých let.

Prohlídku zakončili v příjemné menší místnosti s velkými francouzskými okny, vedoucími do rohu atria: ostatní tři stěny zabíraly knihovny, v nichž byly vyrovnané knižní svazky s koženými hřbety, samá luxusní vydání. Stály tu měkké klubovky, divan, konferenční stolky a uprostřed místnosti stůl prostřený pro dva, na jehož běloskvoucí ubrus a jiskřící stříbro vrhaly lampy s růžovými stínítky tlumené světlo.

Shirley Ardenová mu gestem naznačila, aby se posadil, sama se vrhla do křesla a dala si nohy na otoman, čímž je s bezstarostnou důvěrností vystavila na odiv Rozhodila ruce a povzdechla si: „To byl v ateliéru zase den! A jak se úřadovalo státnímu zástupci?“

„Nevalně,“ odpověděl jí tónem nekompromisně cílevědomým. Lokaj jim přinesl koktejly a mísu s jednohubkami a postavil obojí na stolek mezi nimi. Jak si přiťukávali, všiml si Selby, že lokaj staví na stůl obrovský stříbrný šejkr, orosený mrazivými kapkami.

„Na tohle já moc nejsem,“ podotkl Selby. „Přijel jsem koneckonců úředně.“

„Já také nepiji,“ zasmála se. „Nedejte se ale odradit rozměry toho šejkru. To víte, Hollywood! Pijte, jen pokud máte chuť. V tom šejkru je zabudovaná zvláštní nádoba, takže nápoj zůstane ledově chladný a led jej při rozpouštění nezředí. Nalejte si hodně nebo málo, jak chcete.

To víte, my, co pracujeme u filmu, si s alkoholem nemůžeme zahrávat. Zato ti, co klouzají do zapomnění, pijí jak duha. A pak je kolem nás spousta příživníků, a ti se taky umějí podívat sklenici do dna. Ochutnejte tyhle jednohubky s ančovičkou v smetanovém sýru. Jsou opravdu výtečné – Jarvisova specialita.“

Ze Selbyho spadla všechna tíseň. Koktejl ho rozehřál a Shirley Ardenová se chovala tak mile a přirozeně, že zdejší rozlehlé přepychové prostory jako by zůstávaly vyhrazeny pro formální společenské události, zatímco proteplené intimní ovzduší této alkovny vyvolávalo dojem, že je určena výhradně Selbymu. Nemohl uvěřit, že by mu dokázala zalhat.

Odložila prázdnou koktejlovou sklenku, usmála se na něho a s přímostí meteoru protínajícího oblohu se ho náhle zeptala: „Chtěl jste se mnou mluvit kvůli tomu parfému?“

„Jak jste to uhádla?“

„Domyslela jsem si, že parfém hraje v tomhle případě nějakou roli,“ odvětila, „protože vás tak velice zajímalo, jaký parfém používám. Po pravdě řečeno jsem pár dní předtím, nevzpomínám si už přesně kdy, přešla na jiný parfém, protože mi to poradila moje astroložka. Vy na astrologii asi nevěříte, viďte?“

Namísto přímé odpovědi se jí zeptal: „Proč jste změnila parfém?“

„Protože mi bylo řečeno, že jinak mi hvězdy věští katastrofu. Já vím, zní to praštěně, když se to takhle řekne, ale spousta věcí se vám uvnitř v hlavě jeví logicky, a jakmile je vyslovíte v rozhovoru, je z toho donebevolající nesmysl. Nevěříte?“

„Pokračujte,“ vyzval ji, „poslouchám.“ Zasmála se a protáhla, jako se kočka nahrbí a protáhne v hřejivém teple na slunci, ne z únavy, ale vlnivým pohybem, jímž svaly uvolňují překypující živočišnou vitalitu.

„Snad si uvědomujete, jak málo toho víme o nejběžnějších životních jevech,“ řekla. „Vezměte například vůně. Květina vydává vůni. I člověk má svůj pach. Všechno živé charakterizuje nějaký odér. Když vykročím tady po té pěšině,“ a rozmáchlým gestem opsala atrium za francouzskými okny, „kožené střevíčky, které mám na nohou, spočinou při rychlé chůzi v každé šlépěji sotva pětinu vteřiny Přitom má životní síla vysílá do prostoru vibrace. Půda, po níž jsem kráčela, začne vibrovat v harmonické odezvě na moje vibrace. To lze dokázat tím, že na mou stopu nasadíme cvičeného psa. Jeho čich vnímá vibrace, které nazýváme vůní nebo pachem. Pes rozpozná naprosto přesně všechna místa, jichž jsem se dotkla nohou.

Ženy používají parfém, aby zvýraznily své osobní kouzlo. Podtrhuje jaksi vibrace, které vydávají, vibrace nepřetržitě se šířící. Určitý parfém s jednou osobností ladí, ale s druhou je v rozporu. Chápete?“

„Poslouchám vás… a ty jednohubky s ančovičkou jsou vynikající,“ sdělil jí Selby.

Zasmála se a koukla po něm. V očích měla náznak strachu a víc než pouhý náznak nervozity zazníval v jejím smíchu. „Ve vás je něco,“ řekla mu, „co mne leká. Jste tak… zatraceně, vytrvale přímočarý.“

„Myslíte hrubý?“

„Ne, hrubost to není. Je to jakási naléhavost, neústupnost. Veškerým svým počínáním směřujete energicky k danému cíli.“

„Hovořili jsme o tom, proč jste přešla na jiný parfém,“ připomněl jí.

„Už jistý čas jsem měla pocit, že – řekněme, že ve mně cosi neladí. Nic mi pořádně nevycházelo. Narážela jsem na drobné nepříjemnosti, jimž bych jindy ani nevěnovala pozornost. Ale poslední dobou se najednou hromadily. Ztrácela jsem pocit vnitřní harmonie, vědomí, že sleduji životní rytmus… chápete, jak to myslím?“

„Ano, snad vám rozumím.“

„Tak jsem zašla k astroložce. Sdělila mi, že moje osobnost prochází proměnou, a já si uvědomuji, že má pravdu. Když o tom tak přemýšlím, dospívám k poznání, že každá úspěšná filmová herečka prochází ve svém vývoji přinejmenším dvěma odlišnými fázemi. Málokterá z nás se narodí do sametu. Obvykle nás vytáhnou z různých prostředí – některá dělala stenotypistku, jiná servírku nebo modelku. Jsme zvláštní sorta. Skoro vždycky v sobě máme cosi divokého, a proto tíhneme k nekonvenčnímu životu. Tím nemyslím nemravnost, ale chybí nám schopnost podřídit se konvenční rutině.

Pak se nám podaří absolvovat kamerové zkoušky. Dostaneme malou roličku. Dostaneme větší roli. Pokud je mizený scénář, mizerná režie a mizerní partneři, tak tím to končí. Ale čas od času se sejde dobrý scénář, dobrý režisér a vznikne něco pozoruhodného. Před očima diváků se na plátně objeví neznámá osobnost a vzápětí se dostaví účinek. Miliony lidí na celém světě začnou najednou bláznit po nové hvězdě.“ Přitakal.

„Můžu vám ještě nalejt?“

„Ne, jeden koktejl stačí.“

„Ale jděte,“ naléhala, „aspoň půl skleničky. Já sama bych si ještě dala a nechci se odlišovat.“

„Dobrá, tak do půlky,“ souhlasil.

Nesnažila se zneužít jeho souhlasu, pečlivě dolila jen do půl sklenky. Pak si nalila sama, zvedla sklenku ke rtům a labužnicky upila. „Snažím se vám to popsat tak dopodrobna, protože mi moc záleží na tom, abyste mě chápal a chápal také moje problémy.“

„A důvod, proč jste přešla na jiný parfém,“ připomněl jí.

„Nebojte se,“ odpověděla, „já se téhle otázce nevyhnu – už vzhledem k vytrvalému vyšetřovateli.

Nu, jak jsem už řekla, zmíněnou hvězdu to skoro přes noc vykatapultuje do slávy. Diváci se o ni začnou hrozně zajímat. Když zajde do restaurace, ukazují si na ni a zírají. Jak vyjde na ulici, lidé v kolemjedoucích autech ji najednou poznají a otáčejí se za ní bez ohledu na dopravní provoz. Filmové časopisy se zběsile snaží vyhovět čtenářům dychtícím po informacích o nové hvězdě. Otisknou, cokoli se jim namane. Něco z toho je samozřejmě blábol. Něco z toho je pravda. Lidi to zajímá. Nejsem tak ješitná, abych si myslela, že je zajímá hvězda osobně. Zajímá je příběh o tom, jak chudá holka přišla ke štěstí a domohla se bohatství, slávy a úspěchu – věčná pohádka o Popelce.

Není divu, že osobnost té hvězdy projde proměnou. Vynoří se z neznáma, z ubohého prostředí, obvykle s velmi kusou představou o formálním vystupování, a ocitne se pod reflektory slávy. Kdekterý hodnostář s ní chce poobědvat; peníze k ní tečou proudem; všechno je přepych, všechno se třpytí, a ona se tomu musí přizpůsobit. Taková herečka se buď pod líhou toho břemene zlomí, anebo si osvojí patřičné vystupování. Pokud si osvojí patřičné vystupování, stane se z ní docela jiná bytost.“

„A proč jste tedy přešla na jiný parfém?“

„Protože u mne to první období skončilo a já si to neuvědomovala. Používala jsem stejný parfém celé měsíce. A během těch měsíců jsem prodělala celkovou proměnu.“

Stiskla elektrický zvonek. Okamžitě se objevil sluha s mísou kouřící polévky Usmála se. „Pojďme se najíst. Bude to jen prosté malé občerstvení, žádný banket.“ Usadil ji ke stolu. Sluha jim nalil polévku. Když odešel, usmála se přes stůl na Selbyho a zeptala se: „Když jsem vám tohle vysvětlila, o čem si budeme dál povídat?“

Selby odpověděl zvolna: „Budeme si povídat o tom, jaký parfém jste používala předtím, a jestli jste tuto značku používala ještě v pondělí, kdy jste přenocovala v hotelu Madison. A znovu se vrátíme k tomu, proč jste změnila parfém.“

Ponořila zdlouhavě lžíci do talíře. Všechno rozjaření jako by z ní vyprchalo. „Teď se najezte,“ prohodila unaveně. „Promluvíme si o tom po jídle – pokud to musí být.“

„Dobře víte, že to musí být,“ pravil. Povzdychla si, zvedla lžíci, nutila se do jídla, ale zřejmě ji přešla chuť. Když sluha odnášel nádobí, byl její talíř ze dvou třetin plný.

Stejk, zeleninová příloha, salát i moučník byly dokonale připravené i naservírované. Selby měl hlad a najedl se. Shirley Ardenová působila jako odsouzená, na kterou čeká kat, a předtím podle barbarského zvyku absolvuje dobrou večeři, na kterou má před popravou nárok. Snažila se udržovat rozhovor v chodu, ale její slova postrádala všechnu nenucenost. Osobní magnetismus, který vyzařovala tak mocně, že se dal zachytit filmovou kamerou a přenést na plátno, jako by z ní vyprchal.

Když dojedli moučník a sluha jim nalil likér, zvedla konečně k Selbymu oči a rty, které se div nechvěly, pronesly: „Tak spusťte.“

„Který parfém jste používala v pondělí, ten starý nebo ten nový?“

„Ten starý,“ odvětila.

Nato vypálil jinou otázku, než logicky očekávala: „Čím přesně je vám zavázán George Cushing?“

Stále se usmívala, ale nozdry se jí lehce zachvěly. Nadechla se zhluboka, než odvětila: „Nevím o tom, že by mi byl něčím zavázán.“

„Ale ano, víte,“ namítl Selby. „Je vám zavázán, a vy toho využíváte. Jezdíte do Madisonu a on chrání vaše inkognito.“

„Cožpak by se tak nezachoval kterýkoli moudrý hoteliér?“

„Znám Cushinga,“ řekl Selby, „a jsem si jist, že k tomu má dobré důvody.“

„No tak dobře,“ připustila unaveně, „je mi zavázán. A na těch pěti tisícidolarovkách jste ucítil můj parfém. A Cushing mi zatelefonoval do Los Angeles, že je vám to podezřelé; zjistil jste prý, že jsem byla v hotelu, a domníváte se, že jsem Larrabiemu dala ty peníze já. A co má být?“

V první chvíli měl Selby dojem, že omdlí. Zavrávorala na židli. Hlava jí sklesla na stůl. „Shirley!“ zvolal a ani si neuvědomil, že ji poprvé oslovil křestním jménem. Právě se dotkl jejího ramene, když se ve francouzském okně vysypala okenní tabulka a čísi hlas zvolala: „Selby! Sem se podívejte!“

Zvedl hlavu a zahlédl matné obrysy nějaké postavy venku za oknem. Pak se cosi zatřpytilo a prudký světelný záblesk ho oslnil. Bezděčně zamžikal, a když znovu rozevřel oči, připadalo mu, že se pokoj stápí v šeru. Zjitřená sítnice vnímala pouze dva růžové kotouče, vyznačující růžová stínidla obou stolních lamp.

Zavřel oči a promnul si je. Pokoj začal zvolna vystupovat z šera. Spatřil, že Shirley Ardenová zabořila hlavou do paží na stole. Spatřil rozbitou okenní tabulku a tmavý obrys francouzského okna.

Selby se k němu vrhl a rozrazil je. Očím se pomalu vracela schopnost vidění, a tak se jimi snažil proniknout příšeří. Spatřil obrysy rozlehlé budovy ve tvaru U, obklopující atrium, bazén s barevnými světly, fontánu, z níž tryskala voda do jezírka s lekníny, houpací lavice na verandě, stolky se slunečníky, lehátka – ale nikde nezaznamenal pohyb.

Z ulice k němu dolehlo prudké nastartování, rozeřval se motor hnaný do obrátek a pneumatiky zakvílely na asfaltu, jak auto vystřelilo do noci. Selby se vrátil do pokoje. Shirley Ardenová stále ještě spočívala hlavou na stole. Přistoupil k ní, položil jí ruku na rameno. Její tělo se mu pod rukou zachvělo.

„Mrzí mě to,“ řekl, „ale to se stává. Teď už to budete muset dovést do konce.“ Zaslechl těžké mužské kroky, sluha něco rozčileně říkal, pak se dveře rozletěly a na prahu stanul Ben Trask, tvář zrůzněnou hněvem, oči metající blesky

„Ty fízláku podraznickej!“ zařval. „Aby ses blejsknul, narafičíš takovou habaďúru…“

Selby se napřímil a vykročil k němu.

„To říkáte komu?“ zeptal se.

„Tobě!“

Shirley Ardenová se hbitě zvedla jediným panteřím pohybem. Vrhla se mezi oba muže a rukama se opřela Traskovi o hruď. „Ne, ne, Bene!“ zvolala. „Přestaň! Ty si to špatně vykládáš! Cožpak nechápeš…“

„Houby! Já to chápu až moc dobře!“

„Já mu to řekla,“ vysvětlovala, „musela jsem mu to říct.“

„Cos mu řekla?“

„Řekla jsem mu o Cushingovi, a také…“

„Drž hubu, ty huso!“

Selby výhružně postoupil vpřed. „Tak moment, Trasku. Dost možná si neuvědomujete, že jsem tu na návštěvě úředně…“

„Vy mi můžete bejt ukradenej i s tou vaší úřední návštěvou!“ oznámil mu Trask. „Úmyslně si tu zinscenujete takový laciný novinářský trik! Chcete zatáhnout Shirley Ardenovou do vyšetřování kolem vraždy v tom vašem horákově, abyste na sebe upoutal pozornost. Nabulíkujete jí bůhvíco, aby vám obstarala kulisy, a pak vám někdo z vašich místních novinářských čmuchalů přijde udělat snímeček. Už je ti to jasné, Shirley?“ naléhal Trask. „Ušil na tebe boudu. Je to…“

Selby slyšel, jak se mu hlas chvěje ledovou zuřivostí, když pronesl: „Jste sprostý lhář, Trasku.“

Trask odstrčil Shirley Ardenovou s takovou lehkostí, jako by to byl přízrak utkaný z pavučinových vláken. Byl sice vysoký a statný, ale pohyboval se s rychlostí boxerského profesionála, a přestože jím lomcoval hněv, postupoval technicky správně – levá noha vpředu, pravá vzadu, pěsti zaťaté, pravá ruka kryje břicho, levý loket těsně u těla. Sám jeho postoj Selbymu napověděl, co může očekávat. Bude čelit školenému boxerovi.

Traskova pěst vystřelila jako píst k Selbyho čelisti. Selby se rozpomněl, že na studiích jednou vyhrál za kolejní mužstvo šampionát v boxu. Automaticky zmrazil své rozhořčení do chladné, smrtelně nebezpečné cílevědomosti. Pohyboval se rychle a přesně jako stroj: uhnul celým tělem před Traskovou pěstí a zároveň pozvedl levačku natolik, aby zachytila Traskovu paži a vyvedla ji ze směru, takže mu soupeřova pěst jen sklouzla přes rameno.

Trask se zatvářil udiveně. Rozmáchl se pravačkou k hrozivému zvedáku, ale Selby, jenž měl oproti němu tu výhodu, že hravě přenášel rovnováhu z nohy na nohu, a proto mohl využít veškeré síly své svalnaté postavy, mu zasadil mocný úder pravicí.

Instinktivně by byl zabořil pěst Traskovi do obličeje, jako každý, kdo se nechá unést slepou zuřivostí a bez ohledu na opatrnost chce jen zasáhnout soupeře do tváře. Selbyho boxerská průprava však nabyla vrch. Pravá pěst zamířila přímo na Traskův solar plexus. Cítil, jak se mu boří do měkkého, poddajného masa, viděl, jak se Trask se zaúpěním sklání kupředu..

Koutkem oka Selby sledoval, jak Shirley Ardenová tiskne napjatým ukazovákem tlačítko zvonku, aby přivolala sluhu. Trask zavrávolal ke straně a přitom vyhodil pravačku tak, že se otřela Selbymu o čelist a na okamžik ho vyvedla z rovnováhy

Slyšel, jak Shirley Ardenová křičí: „Nechte toho! Nechte toho! Oba dva! Přestaňte! Slyšíte?“ Selby uskočil před další ránou, viděl, že Trask zpopelavěl ve tváři bolestí, zahlédl rychlý pohyb, jak širokoramenný sluha vběhl do pokoje, a také zahlédl, jak Shirley Ardenová ukazuje prstem na Traska. „Vyřiďte si to s ním, Jarvisi,“ přikázala.

Hromotluk Jarvis se ani nezastavil. Sklonil se, jako by vyrážel do útoku v rugby Traska, který se vší silou rozmáchl levačkou, zachytil v pase a porazil ho jako kuželku. Pod vahou obou mužů se jedna z židlí rozštípla na třísky.

Selby si uvědomoval, jak Shirley Ardenové planou oči. „Seberte se a jděte!“ přikázala. Sluha se zvedl. Trask ležel na zemi a tiskl si ruce k žaludku, ve tváři bílý jako stěna.

„Tak moment,“ ohradil se Selby, dobře si vědom, jak těžce popadá dech. „Dlužíte mi ještě odpověď na několik otázek.“

„Nic ode mne neuslyšíte!“

Trask pronesl bezbarvým, nezvučným hlasem: „Nebuď bláhová, Shirley. Měl to přesně vypočítané. Cožpak ti to není jasné?“

Sluha se ochotně otočil k Selbymu. „Se mnou to nezkoušejte, kamaráde,“ řekl mu Selby.

Věděl ale, že v tomhle chlapovi by měl velice nebezpečného soupeře, a bylo mu jasné, že jeho široká ramena, úzký pas a štíhlé, svalnaté boky o něčem vypovídají. Je to Shirleyin osobní strážce a je ve formě.

Vtom zasáhla Shirley Ardenová. „Ne, Jarvisi,“ řekla mu, „není třeba násilí. Pan Selby odejde.“

Přistoupila k němu a zadívala se mu do tváře. „Když si pomyslím,“ pronesla opovržlivě, „že právě vy se uchýlíte k takové špinavosti! Ben mě varoval, abych vám nevěřila. Říkal, že jste to schválně zařídil tak, aby se toho chytily noviny; že se pokusíte na mě naléhat, až se sesypu. Nevěřila jsem mu. A teď… vyrukujete s takovým odporným trikem.

Vážila jsem si vás. Ano, když to chcete vědět, vzbudil jste ve mně obdiv Obdivovala jsem vás natolik, že jsem si ve vaší přítomnosti nepočínala rozumně. Ben mi předhazoval, že jste mi popletl hlavu jako školačce. Ale z vás vyzařoval takový klid, taková sebejistota, mluvil jste tak přímočaře a upřímně, že jste mi připadal jako ryzí zlato proti těm čtrnáctikarátovým plechovým hubám, co potkávám tady v Hollywoodu. A pak se ukáže, že jste stejnej šmejd jako oni. Vypadněte!“

„No poslyšte,“ ohradil se Selby, „já jsem přece…“

Sluha k němu hrozivě vykročil. „Slyšel jste, co vám slečna řekla. Ven!“

Shirley Ardenová se k němu otočila. „Pan Selby půjde, Jarvisi,“ pronesla unaveně. „Nemusíte ho vyhazovat – ale dohlédněte na to, aby šel.“

„Prosím vás, slečno Ardenová,“ obrátil se na ni Selby, „takhle přece nemůžete…“

Statný sluha vypjal hruď. „Míříte někam jinam než ven?“ pronesl výhrůžně.

Shirley Ardenová odešla z místnosti, aniž se jedinkrát ohlédla. Ben Trask se vydrápal na nohy „Dej si na něho bacha, Jarvisi,“ varoval, „je to chlap od rány. A proč ses vůbec vrhl na mě?“

„Řekla to tak,“ odvětil sluha lhostejně, přičemž nespustil ze Selbyho oči.

„Zbláznila se do něho,“ konstatoval Trask.

„Vypadněte,“ nařídil sluha Selbymu.

Selby si uměl spočítat, že všechno hraje proti němu. „Slečna Ardenová bude muset vypovídat,“ řekl. „Kdyby k tomu byla ochotna nyní, vyslechnu ji zde. V opačném případě předstoupí před porotu u soudu v Madisonu. Vy, pánové, si to přeberte v hlavě a sdělte své rozhodnutí.“

„Už jsme se rozhodli,“ řekl sluha. „Vypadněte!“ Selby zamířil k domovním dveřím. Trask kulhal za ním.

„Abyste se nepřepočítal, vy fouňo namyšlenej,“ prskal Trask. „Možná že jste velkej žabák v tom vašem zapšklým rybníku, ale teď máte na krku sakra malér. S naší spoluprací už nepočítejte. A jedno si zapište za uši. Do Shirley Ardenové se investovaly pěkné peníze. Za ty peníze se kupuje reklama v největších novinách. A proto budou psát, jak to chceme my, ne vy.“

Sluha pronesl vyrovnaně: „Kušte, Trasku, vyvádíte jak malej.“ Podal Selbymu klobouk a rukavice a s povýšenou uctivostí se ho zeptal: „Mám vám pomoci do kabátu, pane?“

„Ano,“ sdělil mu Selby

Dovolil pak, aby mu narovnal plášť na ramenou. Pomalu si natáhl rukavice, kývl na pozdrav a řekl: „Dveře, Jarvisi!“

„Zajisté,“ pronesl sluha sarkasticky, podržel mu dveře a zlomil se v pase.

Selby přešel prostornou verandu a sestupoval po schodech vedoucích k příjezdové cestě. „A nemyslete si, že vám projde…“ Hlas Bena Traska přerušilo bouchnutí dveří.

KAPITOLA 15

Selby zjistil, že si může vyzvednout vyvolané negativy z miniaturního aparátu až druhý den ráno v devět. Odebral se tedy do hotelu a zatelefonoval odtamtud Rexi Brandonovi. „Objevil jsem v Hollywoodu skutečnosti, které staví případ do zcela nového světla, Rexi. Je v tom namočený George Cushing, ale jak a nakolik, to nevím.

Cushing věděl, že těch pět tisíc dolarů Larrabie dostal od Shirley Ardenové. On ji také varoval, aby změnila parfém, protože podle něho hodlám vypátrat, odkud se ty peníze vzaly.“

„Tím chceš říct, že ty peníze skutečně pocházejí od té herečky?“ zeptal se Rex Brandon.

„Ano,“ potvrdil Selby smutně.

„Já myslel, že jsi přesvědčen o opaku.“

„Mýlil jsem se.“

„To znamená, že ti lhala?“

„Vypadá to tak.“

„S tím se ale snad jen tak nesmíříš?“

„Nesmířím.“

„Co ještě ti řekla?“

„Dál už nic.“

„Tak to z ní dostaň!“

„To se bohužel snáze řekne, než udělá,“ odpověděl Selby „Jak mne před nedávnem kdosi upozornil, šlapeme tu na prsty velmi mocným zájmům. Jméno Shirley Ardenové ve filmovém průmyslu něco znamená a filmový průmysl kontrolují banky, kde vládnou politicky vlivní pánové. Já přitom nejsem k ničemu oprávněn. Shirley Ardenovou můžeme donutit, aby promluvila, jen jedním způsobem: když ji dáme předvolat k soudu jako svědka.“

„Hodláš to udělat?“

„Ano. Vypíšu obsílku a dám ji doručit.“

„Pokusí se vyhnout přijetí?“

„Určitě. Krom toho na nás vytáhnou kdejaký právnický fígl. Sežeň Boba Kentleyho, mého zástupce: ať se postará, aby ta obsílka byla z právního hlediska naprosto v pořádku.“

„A co veřejnost?“

„Obávám se, že reakce veřejnosti je zcela mimo dosah naší pravomoci. Už to prasklo. A nejhorší na tom je, že to kladou za vinu mně. Slečna Ardenová si myslí, že jsem to udělal, abych se sám zviditelnil.“

„Jak to?“

„Někdo – patrně Bittner – nás bleskem vyfotografoval, když jsme spolu večeřeli tete a tete v její vile.“

„To tě jistě staví do divného světla,“ soucítil s ním šerif.

„Jako bych to nevěděl,“ odvětil Selby hořce. „Každopádně tím padá možnost, že bychom se od těch lidí dočkali nějaké spolupráce.“

„A co Cushing? Co s ním?“

„Zmáčkneme ho.“

„To se mu vůbec nebude zamlouvat, jak víš.“

„Mně se zas tuplem nezamlouvá, jak nás vodil za nos.“

„Patřil k našim nejaktivnějším stoupencům.“

„To je mi fuk. Sežeň ho a dej mu zabrat. Já počkám, až mi vyvolají ty filmy, a ráno přijdu. Mezitím si zajdu do kina a celý případ pustím z hlavy.“

„Zajdi si radši do kabaretu, kamaráde,“ radil šerif. „Je na tobě znát jisté rozčarování. Doufám, že ti ta herečka nepopletla hlavu?“

„Vlez mi na záda!“ rozhořčil se Selby. „… Hele, Rexi…“

„Copak?“

„Řekni Sylvii Martinové, co zjistíš kolem toho Cushinga. Ona první vytušila, že má něco na triku.“

„Jak to myslíš?“

„Promluv si s ní. Zeptej se jí, co o tom soudí. Její názory stojí za pozornost. Když mě na Cushinga upozorňovala, měl jsem to nejdřív za takové plácání do větru. Teď si myslím, že byla na správné stopě.“

Selby zavěsil, dal si horkou koupel, převlékl se, a hned mu bylo líp. Zašel do kina, ale na film se vůbec nesoustředil. Jako by se mu někde v koutku duše uhnízdila mrazivá otupělost, pocit, jaký se dostavuje, když někdo ztratí ideály, když mu přátelé přestanou věřit, když matně tuší, že nad ním někde visí Damoklův meč.

Když film skončil, bloumal Selby ještě hodinu bezcílně ulicemi, zastavil se na skleničku v baru, kde bylo nabito a lidé se vesele bavili a smáli. Pak se vrátil domů. Jen otevřel dveře a zašátral po vypínači, zmocnil se ho neklid. V první chvíli mu nebylo jasné, co ten pocit nebezpečí vyvolává. Pak si uvědomil, že v místnosti ulpívá pach kouře z doutníku.

Selby doutníky nekouřil. Neznámý kuřák doutníků tedy v jeho bytě je nebo tu nedávno byl. Selby nahmatal vypínač, rozsvítil a chystal se čelit útoku. V pokoji nikdo nebyl.

Selby vešel, zabouchl za sebou dveře a přesvědčil se, že jsou zamčené. Původně je chtěl zabarikádovat židlí, ale vzpomněl si na hotelový pokoj, kde William Larrabie přišel o život. S pocitem směšné nedůstojnosti si státní zástupce klekl a nakoukl pod postel. Nikde nic. Vzal za kliku sousedních místností a přesvědčil se, že jsou obě zamčené zvenčí. Otevřel okno a vyhlédl ven. Požární schodiště bylo příliš daleko, aby umožňovalo přístup.

Nechal tu jediné zavazadlo, lehkou příruční tašku. Stála na zemi, kam ji předtím postavil, ale Selby si všiml, že na přikrývce je oblá promáčklina a v jejích rozích čtyři kulaté jamky. Popadl tašku a prohlížel si ji zespoda. Měla rohy vyztužené čtyřmi měděnými knoflíky Opatrně spustil tašku do oblé promáčkliny. Kdosi nesporně položil tašku na postel. Selby věděl, že on sám to nebyl.

Otevřel tašku. Viděl, že se v ní někdo hrabal a že přitom spěchal. Zřejmě vysypal obsah na postel a pak všechny věci halabala naházel zpátky. Selby nad tím bezradně pokrčil rameny. Proč by se kdo zajímal o jeho tašku?

Co cenného tam neznámý hledal? Zřejmě pospíchal, jako by se bál, že má málo času a Selby se může každou chvíli vrátit a nezvaného návštěvníka přistihnout. Jelikož ale nenašel, co hledal, přemohl strach a rozhodl se pokoj podrobit důkladnější prohlídce. Tomu nasvědčoval pach doutníkového kouře, jimž nasáklo ovzduší.

Vetřelec si patrně zapálil doutník, aby se uklidnil. Pak se očividně pustil do práce a hledal nějaký uschovaný předmět. Selby odhodil přikrývku. Polštáře ztratily symetrickou naškrobenou vyrovnanost, jakou jim umějí dodat jen obratné ruce pokojské. Zdálo se, že je někdo nadzvedl a znovu dal na místo.

Vtom bleskl Selbymu hlavou ten miniaturní fotoaparát. Nechal jej v obchodě u fotografa, který mu slíbil, když mu Selby vysvětlil, oč je a jak důležité ty filmy dost možná jsou, že mu je do druhého dne vyvolá. Je jasné, že ten aparát má větší význam, než mu původně přisuzoval.

Selby otevřel okna a větrací okénko nad dveřmi, aby se zbavil toho doutníkového pachu. Odstrojil se, vlezl do postele a nemohl usnout. Nakonec vstal, a přestože si připadal jako blázen, došel bos k židli s rovným opěradlem, dotáhl ji ke dveřím, naklonil ji a zapříčil opěradlo pod kliku – přesně tak, jak se zabarikádoval mrtvý farář tu noc, kdy přišel o život.

KAPITOLA 16

Když Selby ráno otevřel oči, proudilo mu slunce teple do pokoje. Pohlédl na židli zapřenou proti dveřím a musel se svým obavám z včerejšího večera usmát. Po studené sprše se cítil mnohem lépe. Oholil se, nasnídal v restauraci a byl u fotografa, hned jak otevřeli. Oddechl si, když uviděl, jak prodavač vytahuje ze zásuvky roličku filmu a vkládá ji do obálky.

„Byl u toho také aparát,“ podotkl Selby

„Zde je,“ řekl prodavač a podal mu aparát v koženém pouzdře.

Selby zastrčil aparát do kapsy. „Jestlipak bych si tu někde mohl ty vyvolané negativy prohlédnout?“ zeptal se.

„Zajisté,“ odvětil prodavač a rozsvítil pod skleněnou deskou.

Selby rozprostřel film. „Na tom filmu bylo exponováno jen patnáct obrázků,“ podotkl prodavač.

Selby přitakal a udiveně si prohlížel jeden negativ po druhém. Byly to bez výjimky záběry z městských ulic, a jak je Selby studoval, uvědomil si, že to jsou všechno ulice Madisonu. Tohle je tedy další slepá ulička.

„Nechcete si na to vzít zvětšovací sklo?“ zeptal se prodavač. Podal Selbymu stojan se silnou lupou a nasadil na něj filmový pás.

Selby se sklonil a protahoval pod lupou jeden záběr po druhém. Rozpoznával známá místa. Nad posledním záběrem se náhle zarazil.

„Podíval byste se sem?“ požádal prodavače. „Byl tohle první snímek?“ Prodavač se na něj koukl a přitakal.

„Je tedy vyloučeno, že by byl některý z těch ostatních snímků vyfotografovaný dřív než tenhle?“

„Rozhodně.“

Na zmíněném obrázku byla ulice, na ní stopy pneumatik a hotel Madison; a v rohu na něm dále byl už vztyčený ozdobný sloup pouličního osvětlení. Ten sloup, který dělníci vztyčovali, právě když se Selby ubíral do hotelu prozkoumat úmrtí cizího faráře! Jinými slovy: všechny ty obrázky byly vyfotografované hezkou dobu poté, co majitel fotoaparátu zemřel!

Když prodavač viděl, jak se na to Selby tváří, zeptal se: „Něco není v pořádku?“ Selby zavrtěl hlavou, pomalu film sroloval a uložil do kovového pouzdra, které mu prodavač podal.

„Ty snímky jsou dobře exponované, a na přesný čas,“ prohodil uznale prodavač. Selby přikývl a vyšel na ulici.

A tak další zdánlivě jednoduchá okolnost dostala u tohoto případu překvapivý obrat a Selby znovu čelil holé nemožnosti, na pohled ale tak všední a samozřejmé, až se zdálo, že ho snad klamou smysly.

KAPITOLA 17

Když se Selby vrátil do Madisonu, zavezl auto do servisu, aby mu provedli běžnou údržbu, a šel k soudu pěšky. Cestou se mohl názorně přesvědčit o tom, že všechna sláva polní tráva. Město se sice před volbou nového státního zástupce a šerifa rozpadlo na dva znepřátelené tábory, Selby si však vedle obdivu a loajální podpory svých stoupenců vysloužil i respekt protivníků. Teď zjistil, že se jeho postavení radikálně změnilo.

Blade vyrukoval se zvláštním vydáním. Selby si koupil výtisk u stánku na předměstí, a ten předčil jeho nejhorší obavy. Tou fotografií ho skutečně znemožnili. Byl na ní stůl prostřený pro intimní večeři ve dvou. Herečka u něho seděla zhroucená jako v nejvyšším zoufalství. Selbyho vztažená ruka vzbuzovala dojem, že ji chce láskyplně obejmout kolem ramen. A co na tom bylo vůbec nejhorší: vypadal komicky Jak fotograf zavolal jeho jméno a on vzhlédl, oslepil ho blesk, a v důsledku toho se zatvářil vyjeveně a překvapeně.

Lidé v emocionálně vypjatých situacích mívají na fotografiích zpravidla křečovitý, pokřivený výraz, který každého přetvoří v drsnou karikaturu dané osobnosti. Na tváři závodníka, který probíhá cílovou páskou v běhu na sto metrů, na tváři muže za volantem, když se s vypětím všech sil snaží zabránit srážce, jsou osobní rysy sice rozpoznatelné, ale v tak pokřivené a zkreslené podobě, že vypadají směšně. Selby se na té fotografii tvářil překvapeně, zděšeně a konsternovaně.

Servisní mechanik, obvykle tak úslužný, tak hrdý na to, že ve volbách podporoval Selbyho, soustředil veškerou pozornost na prasklinu v pneumatice. Lidé, kteří by jindy Selbyho aspoň na chviličku zastavili anebo prohodili pár slov k nedávným volbám, mu teď sotva pokynuli na pozdrav a pospíchali pryč, zřejmě zaujati nějakými naléhavými záležitostmi, čímž se uchránili nebezpečí, že by je někdo viděl v rozhovoru se státním zástupcem.

Selby, na tváři chmurné odhodlání, dorázoval po dlaždicích chodby v soudní budově až ke své kanceláři, otevřel dveře a pokynul Amorette Standishové. „Volal šerif Brandon,“ sdělila mu, „a mám vám prý vyřídit, hned jak se dostavíte, že pan Cushing nečekaně odjel z města na obchodní cestu.“

Selby se zamračil, poděkoval jí a otevřel dveře své pracovny. Tam seděla v otáčecím křesle Sylvia Martinová, nohy na psacím stole, a štědře tím vystavovala na odiv velice pěkně tvarovaná lýtka. Přitom vyfukovala kroužky kouře ke stropu. Když zaslechla zvuk otevíraných dveří, strhla nohy dolů a s provinilým výrazem na tváři vyskočila.

„Co tady děláš?“ uhodil na ni Selby, a jak byl rozezlený na celý svět, zaznělo to jako prásknutí bičem.

Zasmála se. „Vplížila jsem se do tvé kanceláře, protože jsem se s tebou chtěla pozdravit jako první.“

„Abys mi mohla říct: ‚Vidíš, já tě varovala,‘ že?“

Bylo jí vidět na očích, jak se jí to dotklo. „Ale, Dougu!“ namítla.

„Jen spusť,“ vyzval ji, „ať to máme z krku. Řekni mi, že jsem se nechal obalamutit krásnou herečkou. Řekni mi, žes mě varovala, ale já tě neposlechl. Řekni mi…“

Přistoupila k němu a položila mu měkký prstík na rty „Dougu, prosím tě!“ Viděl, že má slzy v očích. „Nebuď blázen a… nepřestaň mi věřit.“

„Promiň, Sylvie,“ odpověděl jí. „Vidíš, že jsem v bojové náladě a jen hledám, koho bych knokautoval.“ Usoužený výraz zmizel, očí se jí rozzářily, v slzách se na něho usmála.

„To je báječné!“ prohlásila.

„Co je báječné?“ chtěl vědět.

„Báječné je, že se k tomu stavíš, jak jsem doufala. Tak je to správné! Přijímat rány jako chlap a bít se dál.“

„Když já byl ale fakticky za vola.“

„Ale nebyl,“ hádala se.

„Každopádně jsem teď v maléru,“ sdělil jí.

Přikývla a prohlásila: „Nebudeme si nic namlouvat. Jsi v děsném maléru, Dougu. Blade žádá tvé odvolání na základě toho, že nedokážeš vyřešit ani obyčejný případ.“

„Obyčejný případ!“ zvolal. „Tohle je hotová noční můra, krucifix! Jak se něčeho chopím, rozprskne se mi to pod rukama a praští mě to do obličeje! I docela jednoduché záležitosti jsou najednou na hlavu postavené a je z nich něco docela jiného!“

„No, máš na to čas,“ a podívala se na hodinky, „do čtvrt na pět, abys ten případ vyřešil.“

„Do čtvrt na pět!“ opakoval jako ozvěna. „Proč právě do čtvrt na pět?“

„Protože to je uzávěrka našeho zvláštního vydání.“

„Vy budete mít zvláštní vydání?“

„Ano. Chceš vidět titulky?“ zeptala se. „Přemluvila jsem šéfa, aby je dal už vysadit, a mám tady korekturu.“ Otevřela kabelku, vylovila pás novinového papíru a rozprostřela mu jej na stůl. Stálo na něm velkými tučnými černými písmeny:

SELBY VYŘEŠIL FARÁŘOVU VRAŽDU.

„Podívej,“ vysvětlovala mu, „až Blade přijde s večerním vydáním, kde navážou na zvláštní ranní vydání, budeš vyřízený. Veřejnost je v této chvíli proti tobě zaujata. Jestli dopustíš, aby se lidé v tomhle názoru utvrdili, sotva na tom později něco změníš. Ale my budeme mít na ulici zvláštní vydání přibližně ve stejnou dobu jako Blade své pravidelné večerní. V Blade na tebe budou dštít síru. My přineseme pravdivé vyřešení té vraždy. A celé město se nad tím bude bavit.“

„Rád věřím. I já bych se nad tím pobavil.“

„Jak to?“

„Protože řešení je v nedohlednu. Cushing je do toho namočený, a Cushing práskl do bot. Ta herečka je do toho namočená – nakolik, to ví jen Pánbůh – a nechce mluvit. Soudní obsílku nepřijme. Nejspíš v této chvíli sedí v letadle a míří do nějakého přístavu, odkud podnikne plavbu po moři za účelem upevnění zdraví.

Cliarles Brower o ní nejspíš něco ví, ale Sam Roper mu vymohl propuštění z vazby Neměli jsme na čem založit obvinění. Vždyť pouze tvrdil, že mu těch pět tisíc dolarů patří. Dost možná je to i pravda. Když se je snažil vyzvednout, dost možná se jen snažil prosadit svá vlastnická práva. Odmítá pouze vysvětlit, odkud se ty peníze vzaly, a jak to, že je měl u sebe zavražděný. Tvrdí, že šlo 0 obchodní transakci, která se nás netýká. To není protizákonný postup. A dokud ho zastupuje Sam Roper, tak mluvit nebude. Časem se tyhle okolnosti objasní, ale nebude to hned. Teď jsou to jen dohady. Jenže my potřebujeme důkaz.

Kdybych prohlásil, že do toho zločinu je zapletena Shirley Ardenová, ať už přímo nebo nepřímo, poškodím tím zájmy jistých velmi mocných bankéřských a finančních kruhů. Budu čelit protiopatření politiků, kteří mají nejen místní, ale i celostátní vliv. A kromě toho budu v očích veřejnosti vypadat jako pitomec. Pravda nakonec vyjde najevo, ale chce to pomalé, vytrvalé, cílevědomé úsilí.“

Stála těsně vedle něho. Zničehonic ho popadla za ramena a zacloumala jím. „Ty mě ale příšerně štveš!“ zvolala.

„Jak to?“ zeptal se.

„Že se na to díváš takhle! Až časem dospěješ k pravdivému rozuzlení, bude to každému už fuk. Ty sám už nejspíš nebudeš v úřadě. Zítra ráno začne obíhat petice, abys byl odvolán. Všichni ve městě si teď myslí, že ses dal podplatit, anebo ti něco nabulíkovali. Jakmile vejde ve známost, že se snažíš najít Shirley Ardenovou, poté co jsi s ní včera v důvěrném soukromí povečeřel, a zvlášť až vejde ve známost, že ji najít nemůžeš, jsi vyřízený A nepomůže ti, ani kdybys úspěšně vyřešil pámbuvíkolik vražd.

A nepodceňuj toho Carla Bittnera. Je to chytrý chlap. A novinář, který se vyzná. Umí pracovat s propagandou a strhnout veřejnost na svou stranu. Zatímco ty si budeš trpělivě krůček po krůčku všechno kolem té vraždy ověřovat, Bittner to vezme zkratkou sem a zkratkou tam a ty si dřív přečteš řešení na titulní stránce Blade.“

„No tak dobře,“ ušklíbl se Selby. „Ať je podle tvého. Tuhle vraždu vyřešíme do půl páté.“

„Do čtvrt na pět,“ opravila ho. „Vlastně to musíme vyřešit chvilku předtím, abych mohla hlavní fakta zatelefonovat do redakce.“

„A kdy začneme?“ zeptal se s úsměvem.

„Začneme hned teď.“

„Fajn, tak se zamysli nad tímhle,“ vyzval ji. „Tento fotoaparát měl zavražděný u sebe. Z příčin zatím nejasných má zřejmě pozoruhodnou důležitost. Včera se mi ho někdo pokusil ukrást z bytu.“

„Kvůli filmu, co v něm byl?“ dotazovala se plna zájmu.

„To bych ani neřekl,“ odpověděl. „Na tom filmu jsou pěkně zachyceny pouliční výjevy Běžné výjevy z hlavních madisonských ulic.“

„Ale třeba je na nich něco zvláštního. Kdyby se nám to podařilo rozpoznat, uhádli bychom možná, proč sem přijel.“

„Je na nich něco velmi zvláštního;“ sdělil jí.

„A co?“

„Ten nový ozdobný sloup pouličního osvětlení před hotelem Madison tady v rohu. Ten sloup stavěli v úterý dopoledne, když jsem přijel do hotelu kvůli tomu, že tam leží v pokoji mrtvý host. Jinými slovy, záběry na tom filmu pořídil kdosi pár hodin až pár dní potom, co byl farář Larrabie zavražděn.“

„Ale jak k tomu došlo?“

Pokrčil rameny „Když jsi přišel do hotelu, byl ten aparát v jeho kufru?“

„Ano.“

„V tom případě musel ten film někdo vyměnit.“

„Ale jak?“

„Co se dělo s aparátem dál?“

„Vzal si ho k sobě koroner a uložil ho do sejfu.“

„Přesto mohl někdo ten film vyměnit.“

Zasmál se. „To není tak jednoduché. Chtělo by to čas. Tohle není obyčejný kinofilm, chápeš. Není na černém papíru… „Náhle se odmlčel, zahleděl se na ni zamyšleně a pak prohlásil: „Tak je to tedy“

„A co?“

„Proto otrávili Rošťáka.“

„Koho?“

„To je koronerův pes, velký cvičený pes, který tam hlídá. Jed byl důmyslně maskován a rozhozen na různých místech.“

„Ano, ano, já vím, jenom jsem neznala jméno toho psa.“

„To se stalo včera. Krátce poté, co jsme se vrátili z Riverbendu.“

„A podařilo se toho psa otrávit?“

„Nevím, jestli to přežil nebo ne, ale koroner ho musel odvézt k veterináři.“

„Pak to někdo spáchal, aby mohl vyměnit film.“

„Jestli máš pravdu, tak sebou musel hodit, protože já jsem si hned nato vzal ten aparát k sobě.“

„Koroner má toho psa moc rád, viď?“

„Ano.“

„A nezůstal s ním u veterináře, aby viděl, jestli se ho podaří zachránit?“

„Ano.“

„Tím je to jasné. Film někdo vyměnil v té době, co byl u veterináře. Můžeš tedy stanovit dost přesně čas. Patrně to bude v rozmezí pouhé půlhodiny.“

Selby přikývl. „Na tom něco je. A jak se k tomu staví šerif?“

„Myslíš, jak zareagoval na článek v Blade? Nemluvila jsem s ním,“ odpověděla. „To víš, je to pro něho z politického hlediska také dost ožehavé.“

„Nevím, jestli…“ nadhodil Selby „Ale ne, vím. Už jen z toho, že jsem zapochyboval, je vidět, jak mě to mentálně zmáhá – neumím už ani správně předvídat. Rex Brandon není z těch, kdo mě hodí přes palubu. Ten bude držet basu.“

A šerif, jako by zaslechl narážku, otevřel dveře se slovy: „Zdravíčko vespolek, přicházím neohlášen.“ Široké černé sombrero měl šoupnuté do týla, z koutku úst mu visela vlastnoručně ubalená cigareta. Charakteristické rýhy na tváři se prohloubily, když stáhl rty do ironického úšklebku:

„Tak co, kamaráde, vypadá to, že jsme v pěkný rejži, nemyslíš?“

„Jak to ‚jsme‘?“ namítl Selby „Já jsem v pěkný rejži. Ty se v tom nevezeš. Koukej, ať se do toho se mnou nenamočíš. Já jsem politicky odepsanej.“

Na šerifově tváři se zračil nelíčený údiv. „To snad nemyslíš vážně, člověče!“

„Jistěže to myslím vážně, já mám malér, ne ty Není důvod, proč bys měl doplácet na mé omyly.“

Šerif ztěžka sklesl do židle. „Tak tohohle bych se byl od tebe nenadál.“

„Jako čeho?“

„Že se vykašleš na parťáka.“

„Já že kašlu na parťáka, když nechci, abys trpěl kvůli mé hlouposti?“

„Takhle já to nevidím,“ řekl šerif. „Táhneme za jeden provaz a mně se jaksi dvakrát nezamlouvá… no, že tu vznikají nějaké pochyby, jak se zachovám.“

Sylvia Martinová popadla telefon. „Spojte mě s redaktorem dnešního vydání Clarionu,“ požádala. „Haló, tady je Sylvia. Změňte ten titulek na ‚SELBY A BRANDON VYŘEŠILI FARÁŘOVU VRAŽDU‘… ano, právě shromažďuji podstatné informace. Vyšetřování spěje k závěru. Už je jasné, kdo je skutečně vrah. Ještě propracovávají důkazy, než přejdou k činu. Viník bude zatčen v půl čtvrté nebo ve čtyři dnes odpoledne. Na tuto zprávu máme zajištěné výhradní právo. Budu mít text připravený včas a zatelefonuji vám ho. Ne, teď vám ho ještě nedám… Ne, není to bouda. Ano, beru na vědomí, že jinak mám padáka… Fajn, zatím sbohem.“ Bouchla sluchátkem do vidlice.

Selby se na ni znepokojeně zahleděl. „Takže tobě jde kvůli tomu také o místo?“

„Samozřejmě,“ prohlásila vesele.

Selby vytáhl z kapsy film. „Tady se podívej na výsledek mého dosavadního úsilí, šerife,“ prohlásil. „Série pěkných záběrů z hlavních madisonských ulic.“

„To je film, co byl v tom aparátu?“

„Ano. Když tyhle snímky vznikaly, byl farář Larrabie už hezkou dobu mrtev“

„Cože?“

„To je naprosto jisté.“

„Právě jsme se dohadovali, jak mohl někdo ty filmy vyměnit,“ řekla Sylvia. „A usoudili jsme, že otrávil koronerovi psa právě z toho důvodu, aby k tomu měl příležitost.“

„Kdy mu toho psa otrávili?“ zeptal se Brandon.

„To hned zjistíme,“ odpověděl Selby.

Natáhl se po telefonu, ten však zazvonil, ještě než se ho dotkl. Zvedl sluchátko, řekl do něho „haló!“ a zaslechl kajícný hlas Shirley Ardenové: „To je Douglas Sel… totiž pan Selby?“

„Ano,“ odvětil škrobeně.

„Jsem tady v hotelu,“ sdělila mu, „přísně inkognito. Stejný pokoj – pětsetpatnáctka.“

„Co je zas tohle za komedii?“ zeptal se. „Včera jste mě povodila za nos ažaž. Pokud vás zajímají další podrobnosti, kupte si dnešní Blade.“

„Už jsem ty noviny viděla,“ řekla pokorně. „Prosím vás, přijďte sem.“

„Kdy?“

„Hned teď.“

„No prosím, přijdu,“ prohlásil Selby chmurně. „Ale tentokrát si nic nabulíkovat nedám.“ A práskl telefonem.

Sylvia Martinová k němu pozvedla ustarané oči. „Shirley Ardenová?“ zeptala se.

Přitakal.

„Půjdeš za ní?“

„Ano.“

„Prosím tě, nechoď!“

„Proč?“

„Já nevím. Prostě jí nevěřím, je to herečka. Je mazaná. Je taky… krásná a já se bojím, že tě zhypnotizuje.“

„Tentokrát mě nezhypnotizuje,“ sliboval Selby.

„Prosím tě, Dougu! Vyhni se jí! Ať jí šerif Brandon předá obsílku k soudu. Jen tak dokážeš, že si tě nekoupili. Dost možná je to léčka, a i kdyby ne, co když Bittner zjistí, že je tady a že jsi za ní šel? Měj na paměti, oč teď jde! Každá minuta je drahá a jde o tolik… všem nám jde o hodně!“

Zavrtěl umíněně hlavou. „Slíbil jsem, že přijdu, a slovo dodržím. Jinak bych ztratil tvář. Zavolala mě, protože spoléhá na mou diskrétnost, a já její důvěru nezradím.“

„Je to falešnice a lhářka,“ rozhořčila se Sylvia. „Kdykoli ses s ní sešel, pokaždé ti vykládala nějaké pohádky Její lži mají krátké nohy, o tom ses už mohl přesvědčit.“

Selby jí na to řekl pouze: „Nezlob se na mě, Sylvie, ale já jdu.“

Rty se jí zachvěly. Otočila se k šerifovi Brandonovi s němou žádostí o pomoc. Šerif zavrtěl hlavou, popotáhl z ručně ubalené cigarety v nahnědlém papíru a koutkem úst vyfoukl tenký sloupek bledě modrého kouře. „Máš to marný, holka,“ řekl, „stejně půjde.“

Selby vykročil ke dveřím. Tam se ještě ohlédl, zachytil úpěnlivou prosbu v Sylviiných očích a pak za sebou zavřel.

KAPITOLA 18

Doug Selby zaklepal na pětsetpatnáctku, a aniž vyčkal odpovědi, rozrazil dveře. Shirley Ardenová mu vyšla vstříc. Byla v pokoji sama. Selby za sebou zavřel, zůstal stát a upřeně se na ni zahleděl. „Tak co?“ zeptal se.

„Omlouvám se vám.“

„Taky máte proč.“

„Já vím. Neměla jsem Benovi věřit. Ben je nedůvěřivý a kvůli všemu se hned rozčílí. Umíte si ale představit, jak se mu to jevilo.“

„Poslouchám,“ řekl Selby

Přistoupila až k němu, položila mu ruce na ramena. Oči, které okouzlily miliony filmových fanoušků, hleděly do jeho s podmanivou naléhavostí. „Odpustíte mi?“ zeptala se.

„To záleží na okolnostech.“

„Na jakých okolnostech?“

„Na tom, co mi řeknete, a jak to řeknete.“

„Co ode mě chcete slyšet?“ zeptala se. „Prosím, prosím! Nedivím se, že se na mě zlobíte, ale byl to pro mě takový šok a Benovo vysvětlení znělo dost logicky.“

„Že jsem to přepadení zinscenoval, aby se o mně psalo?“

„Ano. A abyste mě do toho zatáhl. Tvrdil, že jste to těm novinám přihrál vy Varoval mě, že na mě budete dotírat, abyste mě do té záležitosti namočil, čímž vzbudíte zájem velkých tiskových agentur, strhnete na sebe pozornost a budete z toho těžit politicky.“

„Jistě,“ poznamenal kousavě, „sama se můžete přesvědčit, co jsem z toho vytěžil. Snažil jsem se s vámi hrát poctivě a výsledek byl, že jsem se v očích všech pěkně znemožnil.“

Přikývla zkroušeně. „Uvědomila jsem si to, když jsem se dozvěděla o Blade. Přijela jsem, protože jsem vás v tom nemohla nechat. Jednal jste se mnou na rovinu, jste velkorysý, slušný, a co řeknete, to platí.“

„Předpokládám, že vás za mnou poslal Ben Trask a nacvičil s vámi, co máte říkat.“

„Ben Trask si myslí, že touhle dobou sedím v letadle a směřuji do Mexico City na zotavenou.“

„Byl Trask zde v Madisonu, když se stala ta vražda?“ zeptal se. Přisvědčila.

„A den předtím?“ Znovu přisvědčila.

„Předpokládáte, že se celý případ snaží ututlat z nějakého osobního důvodu?“ Zavrtěla hlavou.

„Čím je vám zavázán George Cushing?“ zeptal se.

Odvětila prostě: „Je to můj otec.“

Na Selbym byIo znát, že něco takového nečekal. „Cože?“

„Je to můj otec. V jedenácti mě vyhnal z domova. Když jsem se později proslavila a zbohatla, znovu mě vyhledal.“

„A co ten farář?“ zeptal se.

Gestem ho vyzvala, aby se posadil. „Povím vám po pravdě, jak to je. Nedbám, co o tom soudí Ben Trask nebo táta…“

„Prosím mluvte,“ vyzval ji.

„O mé minulosti nikdo nic přesného neví,“ začala. „Ve filmových časopisech se občas objeví článek, jak jsem vyrůstala v klášteře, ale není to pravda. Vyrůstala jsem na ulici.“

Nespouštěl z její tváře zkoumavý pohled.

„V sedmnácti mě odsoudili do polepšovny pro mladistvé provinilce. Kdybych tam zůstala zavřená, vyšla bych odtamtud jako dospělý provinilec. Ale jeden člověk mi věřil, jeden člověk chápal, proč tak vyvádím.“

„Tím myslíte Larrabieho?“ zeptal se Selby.

„Ano. Jako farář se zaníceně věnoval charitativní činnosti. Intervenoval u soudce a podařilo se mu vymoci, že jsem dostala roční podmínku. Domlouval mi, že bych přece měla mít osobní ctižádost, že bych se měla snažit něco pro sebe udělat. Tenkrát jsem hodně z toho, co mi říkal, pouštěla jedním uchem tam a druhým ven, ale nějaký dojem to na mě přece jen udělalo a vážila jsem si ho natolik, že jsem se snažila sekat dobrotu. Po čtyřech letech jsem to dotáhla v Hollywoodu do komparsu. Ty čtyři roky, to byl tvrdý boj. Sotva bych v něm byla obstála, kdyby mi byl stále nepsal, kdyby ve mě tak vytrvale nevěřil, kdyby to nebyl člověk tak ryzího charakteru, tak nekonečné dobroty.“

„A dál?“

„Dál už to víte. Rok jsem vystupovala v komparsu. Pak jsem dostala menší úložku. Jeden režisér usoudil, že ve mně něco je, a postaral se, aby mě obsadili do hlavní role.“ Selby přikývl. „Minulý týden mi Larrabie zatelefonoval. Řekl, že se mnou naléhavě potřebuje mluvit, ale že nemůže přijet do Hollywoodu, protože musí cosi důležitého vyřídit tady v Madisonu. Sdělil mi, že potřebuje pět tisíc dolarů – tohle mi řekl do telefonu. Zašla jsem do banky a vyzvedla pět tisíc dolarů v tisícidolarových bankovkách. Přijela jsem do Madisonu. Pan Larrabie měl s sebou scénář, který chtěl v Hollywoodu prodat. Nazval ten příběh Abyste nebyli souzeni. Sám víte, že to nemělo naději. Vysvětlila jsem mu, jak se vybírají scénáře, a já že do toho nemám co mluvit. Samozřejmě to sepsal podle mých životních osudů.“

„A co bylo dál?“

„Pověděl mi, nač potřebuje těch pět tisíc dolarů. Jeho blízký přítel, jistý Brower, se dostal do nějaké šlamastyky. Larrabie slíbil, že mu ty peníze opatří. Dlouhé měsíce pracoval na tom scénáři. Věřil, že je to mistrovské dílo, a když já se přimluvím, že za ně hravě těch pět tisíc dolarů dostane. Řekla jsem mu, ať s tím nepočítá, a těch pět tisíc dolarů jsem mu dala. Řekla jsem mu, ať to bere jako půjčku.“

„A to je všechno?“

„To je všechno.“

„Řekl vám, proč se tady v hotelu zapsal jako Brower?“

„Řekl mi, že vede nějaké obchodní jednání, a ten člověk, pro něhož to zařizuje, si přeje uchovat celou věc v tajnosti. Zmínil se mi také, že tomu dotyčnému z domova napsal, a ten mu pak zatelefonoval a upozornil ho, že by bylo riskantní přijet a zapsat se pod vlastním jménem; prý ať sem přijede tak, aby o tom nikdo nevěděl a zapíše se pod jiným jménem.“

„Řekl vám o tom obchodním jednání něco bližšího?“

„Prý se ho ten člověk také ptal, jestli o tom někdo ví, že mu psal. Larrabie mu řekl, že ne. Ten člověk prý byl rád a kladl mu na srdce, aby o tom s nikým nemluvil, ani s vlastní ženou ne. Chudák Larrabie usoudil, že to bude menší hřích, když se zapíše pod přítelovým jménem, než kdyby si nějaké jméno vymyslel. A tak se vydával za Browera, vypůjčil si jeho řidičský průkaz a peněženku. Brower se zatím někde skrýval – měl strach, že ho zavřou, až vyjde najevo, že zpronevěřil nějaké církevní prostředky či co. Čekal v Los Angeles, až mu Larrabie podá zprávu.“

„Larrabie vám tedy řekl, že psal někomu, s kým se měl tady sejít?“

„Ano.“

„Řekl vám, o koho jde?“

„Ne.“

„Ani vám to nijak nenaznačil?“

„Ne.“

„Podívejte,“ řekl jí teď Selby, „pokaždé, když jsme spolu mluvili, jste tvrdila, že mi říkáte pravdu. A pokaždé se ukázalo, že to buď nebyla pravda celá, anebo že se vaše výpověď od pravdy podstatně odlišuje.“ Shirley Ardenová mlčky přikývla.

„Co mi zaručí, že mi nelžete i tentokrát?“

Přistoupila k němu. „Cožpak to nechápete? Cožpak nechápete, proč to dělám?“ naléhala. „Protože jste se choval tak ohromně. Tak absolutně čestně. Protože jste si vysloužil mou úctu. Dělám to – pro vás.“

Selby na ni zamyšleně hleděl. „Zůstanete tady, dokud vám neřeknu, že můžete odjet?“

„Ano, udělám, cokoli chcete – cokoli!“

„Kdo ví, že jste tady?“

„Nikdo.“

„Kde je Cushing?“

„Já nevím. Někam zmizel. Má prostě strach, že se všecko prolákne.“

„Čeho se tak bojí?“

Hleděla mu zpříma do očí. „Kdyby vyšlo najevo, co mám za sebou, musela bych se s kariérou u filmu rozloučit.“

„Bylo to opravdu tak zlé?“ nadhodil.

„Bylo to dost zlé. Málokdo by pro to měl pochopení. Když se ohlédnu nazpět, sama sebe nechápu. Larrabie vždycky tvrdil, že mám v sobě příliš mnoho výbušné energie, abych se dokázala přizpůsobit běžným pravidlům.“

„To vy jste umožnila Cushingovi, aby si koupil tenhle hotel?“

„Ano. A mám tu vyhrazený tento pokoj. Je můj. Nepronajímá se. Přijedu si a odjedu, jak chci. Schovávám se tu, když si potřebuji odpočinout.“

„Věděl Larrabie – o tomhle pokoji?“

„Ne, o tom pokoji ví jen táta a Ben Trask.“

„Jak to, že se tu s vámi Larrabie sešel?“

„Nevím. Asi mě zahlédl, když jsem se sem plížila, hned mě samozřejmě poznal, věděl, že může zaklepat. Celá ta léta pro mě znamenal něco jako kmotr.“

„Znal Larrabie vašeho otce?“

„Ne. Nikdy se nesešli – leda jestli se s ním potkal tady jako s hoteliérem.“

„Ale něco o vašem otci přece snad věděl?“

„Ano. Věděl o něm – cosi z dřívějších dob. Nic pěkného.“

„Jakou minulost má Cushing?“ zeptal se Selby

Pokrčila rameny. „Dost pestrou. Jistě se leccos z toho dá omluvit, ale lidé by pro to těžko měli pochopení. Ať tak či tak, jednou je to můj otec a teď žije řádným životem. Chápete, v jaké situaci jsem byla? Musela jsem lhát, musela jsem se snažit, abych před vámi zametla stopy. Teď toho lituji. Pokoušela jsem se vám napovědět, kdo ten mrtvý je, když jsem vám řekla, že se jmenuje něco jako ‚Larry‘ a že pochází z malého města, které začíná na ‚River‘. Předpokládala jsem, že se podíváte na mapu, vyhledáte kalifornská města s takovým jménem a telefonicky si zjistíte, kde není farář k zastižení.“

„Ano, byl bych tak nějak postupoval, kdyby se mezitím neobjevilo další vodítko.“ Jal se přecházet po pokoji. Sledovala ho úzkostlivým pohledem.

„Chápete mě?“ zeptala se.

„Ano.“

„Neměla jsem na vybranou. Dokážete se vcítit do mého postavení?“

„Ano, dokážu se vcítit do vašeho postavení.“

„Ale počínáte si tak… jakoby… Povězte mi, můžeme přeci navzdory celé té záležitosti zůstat přátelé, viďte? Obdivuji vás a ctím. Už to, že jsem vás poznala, pro mě hodně znamená. Jste ryzí, čestný člověk. Na nic si nehrajete, nic nepředstíráte. Nejsem zvyklá přátelství takhle nabízet. Potřebuji přátele, jako jste vy. Mám kolem sebe samé falešné pozlátko, osobnosti, jejichž lesk a sláva je stejně chatrná jako filmové stavby v exteriérech… Chápete mě?“

Selby na ni upřeně hleděl. „Támhle někde,“ mávl rukou směrem k soudní budově, „na mě čeká jedna dívka. Věří ve mě i v hodnoty, které zastávám. Přijde o zaměstnání, jestli se mi dnes do čtyř hodin nepodaří rozřešit tu vraždu, a riskuje to, protože je taková upřímná, věrná kamarádka. Nemá peníze ani módní toalety, nemá vlivné přátele ani krásnou vilu.

Nevím, jestli se mi podaří povědět vám, co chci, tak aby vám to bylo jasné, ale zkusím to. Kdybych se s vámi spřátelil, budu věčně jezdit do Hollywoodu, sem a tam. I kdybych se tomu nevímjak bránil, to umělé pozlátko, na které si stěžujete, mě oslní. Časem mi začne na mých zdejších přátelích leccos vadit – nikoli vinou jejich charakteru, ale vinou jejich prostředí. Bezděčně bych ohrnoval nos nad jejich rozhrkanými, zaprášenými lacinými auťáky. Přezíravě bych shlížel na události, které hýbou zdejším okresem, a předváděl velkosvětskou rafinovanost.

Ptáte se, jestli chápu, proč jste mi lhala. Ano, chápu to. Z vašeho hlediska vám nic jiného nezbývalo. Kruci, vidím vaše problémy tak jasně, že se mi vaše počínání jeví docela logické! Nechme toho. Vy patříte mezi pozlátko a slávu. Já patřím k poctivým lidem, s jakými jsem se spřátelil tady u nás, kde každý každého zná, a proto tu šejdíři nemají šanci.“ Prudce vykročil ke dveřím.

„Vy sama jste mi sympatická. Vaše prostředí nikoli. Podléhám vašemu kouzlu. Od první chvíle jsem mu podléhal, ale nechci se třepetat jako můra nad plamenem vašeho prostředí. A tím končím.“ Rozrazil dveře.

„Kam pospícháte?“ zvolala, v očích strach.

„Jdu vyřešit tu vraždu,“ odpověděl, „a také dostát v slibu té dívce, která by si radši ruku usekla, než by mi zalhala.“

Hleděla za ním: hrdost jí bránila dál naléhat, ale bolelo to tak, že jí slzy vstoupily do očí. On vyšel na chodbu a pomalu za sebou zavřel.

KAPITOLA 19

Selby otevřel dveře své kanceláře a setkal se s káravým pohledem Sylvie Martinové. „Tak co?“ zeptala se.

„Řekla mi pravdu, Sylvie,“ odpověděl. „Řekla mi to všecko podle pravdy“

„A jak zní ta další její verze?“ nadhodila sarkasticky.

Selby se však nedal zviklat. „Když teď znám všechna fakta, chápu, že nemohla postupovat jinak. Byla by ohrozila svou kariéru.“

„A tak se rozhodla, že raději ohrozí tvou,“ vybuchla Sylvia. „Právě tohle jí tak zazlívám, Dougu… Co ti udělala – co ti chce udělat… Panebože! Ale co, nechme toho. Když ti teď všechno po pravdě vypověděla, víš už, kdo je vrah?“

„Myslím, že vím.“

„Brower?“ zeptala se Sylvia.

Na to jí přímo neodpověděl, ale vyzval ji: „Buď tak hodná, Sylvie, a ověř závěry, k nimž jsem dospěl. Proberu to s tebou krůček po krůčku. Nejdřív ti povím, co mi řekla Shirley Ardenová. Žádám tě ovšem, abys to považovala za informace přísně důvěrné.“

Začal od začátku a vylíčil jí všechno, co mu svěřila Shirley Ardenová. Když domluvil, poznamenala: „Pokud se tohle zakládá na pravdě, neměl Brower důvod Larrabieho zavraždit.“ Selby přitakal.

„A Brower odmítá vypovídat proto, aby nevyšlo najevo, že zpronevěřil nějaké peníze.“

„O zpronevěru patrně nejde,“ namítl Selby „Larrabie by mu nepomáhal, kdyby se dopustil nějakého trestného činu. Spíš měl v opatrování větší částku na hotovosti a někdo mu ty peníze ukradl, anebo se stal sám obětí podvodu.

Mně se zdá zvlášť pozoruhodná ta okolnost, že Larrabie poté, co získal oněch důležitých pět tisíc, neodjel z Madisonu. Víme, že předem někomu psal a že s tím člověkem měl vyřídit nějakou obchodní záležitost. Dotyčný mu zatelefonoval, vyptal se, jestli o tom dopise někdo ví, a pak Larrabieho požádal, aby sem přijel, zapsal se pod cizím jménem a všechno uchoval v tajnosti.“

„A dál?“

„Larrabieho dopis se dostal do ruky někomu jinému než pravému adresátovi,“ řekl Selby.

„Co to povídáš, Dougu? Tohle přece nemůžeš s jistotou tvrdit.“

„Zatím pouze rozvíjím teoretické domněnky Teď začneme ověřovat fakta.“

Pohlédla na hodinky a prohodila ironicky: „Správně, náš šéfredaktor vždycky klade velký důraz na fakta. Zvlášť když máme někoho obvinit z vraždy.“

„Především musíme znovu důkladně prostudovat ty fotografie.“

„Proč?“

„Abychom zjistili, kdy který záběr vznikal. Vezmi si lupu, Sylvie, a zamysli se nad každičkým detailem. Snaž se rozpoznat konkrétní detaily, o něž bychom se mohli opřít. Já se zatím budu věnovat něčemu jinému.“

„A čemu?“

„Detektivnímu pátrání,“ ušklíbl se. Zvedl telefon a požádal: „Spojte mě s šerifem Brandonem.“ Po chvli řekl do telefonu: „Rexi, mám spoustu informací a spoustu teoretických dedukcí. Ty informace nebudou stát zanic, pokud nebudou teoretické dedukce podpořené fakty, a tak se teď chystám ověřovat fakta.

Řeknu ti výrobní čísla toho miniaparátu. Zjisti, prosím tě, který obchodník má takové fotoaparáty na skladě. Vysleduj ho přes velkoobchod do maloobchodu a zjisti popis kupujícího.“ Přečetl mu čísla na čočce a na krytu a dodal: „Jakmile to budeš vědět, podej mi zprávu. Zjisti to za každou cenu, a co nejdřív… A ještě něco, Rexi. Jedno jsme bohužel opomněli. Ať zkusí sejmout otisky prstů na mezerníku toho přenosného psacího stroje. Zařiď to co nejdřív.“

„Dobrá,“ řekl šerif. „Já se mezitím snažím najít Cushinga. Vypadá to tak, že bych o něm měl do hodiny něco vědět.“

Selby se zamračil. „Fajn… Ale neuhoď na něho moc zhurta. A určitě zůstaň na telefonu. Možná bude potřeba rychle zasáhnout. Vysvětlím ti to později.“ Zavěsil a hned nato zavolal koronera.

„Harry,“ řekl, když se mu ozval, „potřebuji se něco zeptat ohledně Larrabieho kufru.“

„Jistě, oč jde?“

„Vzal jste ho do úschovy?“

„Ano, vzal.“

„Měl jste ho celou dobu u sebe v kanceláři?“

„Ano, v zadní místnosti.“

„A Rošťák, váš policejní pes, tam pořád byl?“

„Ano.“

„A kdy byl ten pes otráven?“

„Přece včera – vždyť jste byl u toho!“

„Ne, myslím, kdy jste zjistil, že mu není dobře.“

„Někdy kolem poledního. Byl jsem pryč, a když jsem se vrátil, zdál se mi Rošťák nějak nesvůj. Zavrtěl ocasem, jak mě vítal, ale pak sklesl na zem a spustil uši. Oči měl tak divně dokulata, nemůžu to přesně popsat, protože to člověk musí toho psa znát, aby poznal, že se nějak divně tváří. U psů se výraz mění stejně jako u lidí.

„A kde byl váš pes, když jste se vrátil?“

„U mě v kanceláři, má tam takový úzký výběh do zadního dvora, aby mohl ven, kdykoli se mu zachce.“

„Ale i ze dvora může ohlídat vaši kancelář?“

„Samosebou. Do mé kanceláře se nikdo nedostane. Rošťák by ho rozsápal.“

„Díky,“ řekl Selby. „Potřeboval jsem se o tom ujistit. Útok na vašeho psa se mi jeví jako okolnost velmi závažná.“

„Mně také. Jestli zjistím, kdo to udělal, budete mít na krku další vraždu.“

„A jak je Rošťákovi?“

„Vylíže se z toho. Doktor Perry u něho seděl celou noc. Jednu dobu visel jeho život na vlásku, ale vylíže se z toho.“

Selby zavěsil, právě když do kanceláře vstoupila Amorette Standishová a hlásila Sylvii Martinové: „Volal váš šéfredaktor. Říkal, že už musí vědět něco bližšího o tom chystaném článku. Prý zatím slyšel jen samé hlouposti a nemá nic než vaše ničím nepodložené prohlášení, a přitom všechno, co se doslechl odjinud, svědčí o opaku.“

Sylvia vzhlédla od filmu a usmála se. „Opravdu říkal ‚samé hloupostí‘, Amorette?“

„Ne, vyjádřil to jinak,“ ušklíbla se Amorette. „Byl rozpálený úplně doběla. Vůbec si nebral servítky.“

„Vyřiďte mu prosím, že nemám čas jít k telefonu, protože dávám dohromady jednotlivá fakta a koordinuji podrobnosti; že ta reportáž je v pořádku a může s ní počítat. Možná že bychom ho měli trochu postrašit. Řekněte mu, že mi jedny losangeleské noviny nabízejí tisíc dolarů za podrobné informace a že jsou stále na telefonu. Zeptejte se ho, jak by se mu líbilo, kdyby mu místní senzaci vyfoukl jistý losangeleský deník.“

Amorette si povzdechla. „Dám si vatu do uší a zkusím ten vzkaz vyřídit.“

„Nebude to tak hrozné, uvidíte,“ utěšovala ji Sylvia optimisticky „Chce to vydržet prvních deset vteřin, pak se měděné dráty roztaví a spojení se přeruší, takže ho nebudete muset vyslechnout do konce.“

Obrátila se k Selbymu. „Dougu, tyhle záběry dělal ve středu v poledne.“

„Proč myslíš?“ zeptal se a na hlase mu bylo znát, že ho vysvětlení velice zajímá.

„Denní dobu poznáme podle stínů. Tím víme, že fotografoval kolem poledne. A ve středu se v hotelu Madison schází Klub rotariánů. Tou dobou nebývá pro všechny členy dost místa na parkování před hotelem a na Hlavní třídě, a tak nechávají stát auta, kde to jen jde. Jindy by v postranních ulicích sotva parkovalo tolik aut.

Podívej se na tenhle záběr. Máš na něm Hlavní třídu. A tady na tom dalším je pohled do příčné ulice. Vidíš, že podél chodníků není jediné volné parkovací místo. Vsadím se s tebou oč chceš, že tyhle záběry vznikaly ve středu v poledne, kdy se v hotelu scházejí rotariáni.“

„To je perfektní logická úvaha, Sylvie. Myslím, že ti nabídnu práci ve svém týmu.“

„To budeš muset, jestli nezatelefonuju šéfredaktorovi co nejdřív nějaká konkrétní fakta. Nemůžu ho napínat donekonečna – to mě dřív vyhodí. A pak budu úplně a definitivně bez práce.“

„Bojím se, že se ani tady neuchytíš, protože já budu bez práce taky“ Vzal do ruky fotoaparát, bedlivě si jej prohlížel a pak jej vrátil do odřeného koženého pouzdra.

„Co je na tom aparátu tak důležitého?“ zeptala se Sylvia. „A jak to, že ty záběry vznikaly tak dlouho po Larrabieho smrti?“

„To je klíčová otázka a na ní spočívá řešení celého případu. Tenhle jediný fakt nesouhlasí s ostatními fakty. Jinými slovy, je jako podivně tvarovaný kousek vyřezávané skládačky, který při zběžném pohledu nikam nezapadá, ale ve skutečnosti nabízí klíč k celému případu, pokud mu správně porozumíme.“

Vzal telefon, zavolal doktoru Perrymu, a když se mu ozval, řekl: „Tady Doug Selby, státní zástupce. Pane doktore, nebudu vám to vysvětlovat po telefonu, ale z jistých důvodů nabývá mimořádné závažnosti ta skutečnost, že se někdo snažil otrávit Perkinsova psa. Jak je na tom ten pes?“

„Dostanu ho z toho,“ odpověděl doktor Perry „Ošetřoval jsem ho skoro celou noc. Dostal se ke mně skutečně na poslední chvíli. O deset minut později, a všechna snaha by byla marná.“

„Víte už, o jaký jed šlo?“

„Podle mého mínění namíchal ten jed odborník,“ odpověděl doktor Perry. „Čili udělal to buď lékař nebo chemik, drogista nebo někdo, kdo rozumí chemikáliím a nejspíš také něco ví o zvířatech.“

„Neměl byste čas zaběhnout na pár minut ke mně do kanceláře?“ zeptal se Selby. „Potřeboval bych se vás zeptat na pár konkrétních detailů. Předpokládám, že případ v dohledné době uzavřu.“

„To jako zjistíte, kdo ten jed nastražil?“

„Doufám, že zjistím ještě něco víc,“ sdělil mu Selby, „totiž kdo zavraždil Larrabieho. Ale nikomu se o tom nezmiňujte. Říkám vám to jen proto, abyste pochopil, jak důležitá je vaše spolupráce.“

„Všeho nechám a už běžím,“ sliboval Perry.

„Díky,“ odvětil Selby

Zavěsil, znovu se zahleděl na filmové negativy a nato zavolal řediteli telefonní společnosti. „Potřebuji ověřit telefonický hovor, který probíhal někdy minulý týden nebo nejdéle před deseti dny: někdo volal z Madisonu Williamu Larrabiemu do Riverbendu v severní Kalifornii. Byl bych vám povděčen, kdybyste prošel záznamy a zjistil všechny podrobnosti kolem tohoto hovoru a podal mi zprávu.“

Ředitel přislíbil, že to zařídí, Selby položil telefon, a když vzhlédl, zachytil úzkostný pohled Sylvie Martinové. „Proboha, Dougu, blafuješ, anebo si něco ověřuješ?“

„Ověřuji si jistou domněnku,“ odpověděl.

„Tak mi o tom prokristapána něco řekni,“ naléhala. „Víš, že v tom jedu s tebou, a až přejdete k akci, musím mít aspoň nějaké informace, abych se v tom vyznala.“

Jal se přecházet po místnosti a hovořil monotónním hlasem, jako když člověk myslí nahlas.

„Takový hotel, to je zvláštní prostředí. Stovky lidí tu nacházejí dočasný domov A lidé bývají dost stejní. Žárlí, milují, nenávidí, mají své naděje a touhy. Dopouštějí se malicherných úskoků. Životy jim ubíhají v pravidelném, zaběhaném rytmu a všechno se to děje v těsné blízkosti jejich bližních.

V hotelu Madison byli v den vraždy pod jednou střechou kazatel slova božího a v sousedním pokoji dvojice, která považovala za nutné zapsat se pod falešným jménem. A někde opodál setrvával další duchovní, který se ocitl ve svízelné finanční situaci. Potřeboval peníze a potřeboval je hned. Šlo o částku, která značně přesahovala jeho možnosti, a tudíž si ji nemohl opatřit legálními prostředky A v témž hotelu byl pokoj vyhrazený známé filmové hvězdě. Hotel patří jejímu otci. O tomto pokrevním poutu nikdo neví a stejně tak nikdo neví o jistém údobí ze života zmíněné herečky.

Tohle všechno je nám o těchto lidech známo. Byli tu ještě další hosté, o nichž nevíme nic, ale kteří také měli co tajit, také se něčeho báli a po něčem toužili. A ti všichni přespali pod jednou střechou.“

„Brower tu nebyl,“ podotkla.

„Kde byl Brower, to nevíme,“ řekl Selby „Možná v hotelu byl, a možná ne.“

„Ale zapsaný byl v Los Angeles.“

Selby se usmál. „Teoreticky nelze vyloučit, že se Brower zapsal v losangeleském hotelu a pak odjel do Madisonu a ubytoval se tady pod falešným jménem.“

„A bylo to tak, Dougu?“ zvolala rozčileně. „Bylo to tak? Ach, Dougu, kéž by nám to takhle hrálo.“

Usmál se. „Zatím neber všechno tak doslova, Sylvie. Uvádím pouze různé možnosti.“

„Ale proč je takhle vypichuješ?“

„Protože chci, abys pochopila jistou myšlenku, pro řešení tohoto případu zvlášť důležitou.“

„A která myšlenka to je?“ dožadovala se vysvětlení. „Nechápu, kam teď míříš.“

„Snažím se zdůraznit, že lidé jsou koneckonců v mnohém stejní. Mívají stejné problémy, stejné životní komplikace. I když se nám podaří zjistit, o jaké problémy a komplikace u některých lidí v tom hotelu šlo, nesmíme automaticky předpokládat, že všechny ty problémy mají navzájem nějakou spojitost, jen z toho důvodu, že se ti lidé náhodou ocitli ve stejnou dobu ve stejném prostředí.“

Hlas jí rozechvívalo zřetelné rozhořčení. „Tak jestli mi tu začneš dokazovat, Dougu, že ta herečka v žádném případě nemohl…“

Amorette Standishová otevřela dveře a hlásila: „Dostavil se doktor Perry Je celý udýchaný, říká, že překročil všechna omezení rychlosti ve městě, protože s ním potřebujete hned teď mluvit…“

„Ano, ať jde dál,“ řekl Selby.

„Jézusmankote, Dougu, kéž se z toho něco vyvrbí!“ zatoužila Sylvia. „Jak jsi tu rozvíjel tu úvahu o hotelu a lidech pod jednou střechou, z toho by byl báječný úvod k článku, který by pak vyvrcholil odhalením záhadného vraha.“

„No, uvidíme, co se dá dělat,“ slíbil jí.

Dveře se rozletěly a do místnosti vpadl doktor Perry. Zřejmě spěchal, protože skutečně lapal po dechu. Zazubil se na Selbyho a prohlásil: „To ty safraportské schody… málo platné, jeden přichází do let… nějak jsem vyšel ze cviku.“

„Posaďte se a jen se vydýchejte,“ řekl mu Selby „Nemyslel jsem to tak, abyste se uhnal k smrti a nemohl popadnout dech, až byste měl odpovídat na otázky. Já zatím předám Amorette nějaké pokyny. A Sylvii také přidělím jeden úkol, když půjde se mnou. Omluvíte nás na okamžik, doktore?“

„Jistěže,“ oddechoval ztěžka doktor Perry. „Já si tu zatím moc rád odpočinu.“

Selby vyšel do přední místnosti a přitáhl si Amorette Standishovou a Sylvii těsně k sobě. „Dobře mě poslouchejte,“ řekl. „Čekám telefon ohledně toho fotoaparátu. Potřeboval bych vědět, jestli…“

„Šerif Brandon už telefonoval,“ skočila mu do řeči Amorette. „Nechtěl, abych vás zavolala, ale mám vám vyřídit, že mluvil s paní Larrabieovou. Pověděla mu, že pan farář koupil ten aparát u jednoho místního obchodníka, který mu jej opatřil z velkoobchodu v Sacramentu. Šerif má objednané spojení s tím obchodníkem v Riverbendu. S distributorem v Sacramentu už mluvil. Ověřují si ta čísla a zavolají zpátky. Šerif řekl, že jim udal číslo do vaší kanceláře a zařídil, aby volali rovnou vám.“

„Fajn,“ odvětil Selby. „Jestli ten hovor přijde, až si budu povídat s doktorem Perrym, zapište ta čísla a jen otevřete a kývněte na mne. A ty, Sylvie, si tady sedni a na druhé lince sleduj ten hovor, abych měl naprostou jistotu, že ta čísla jsou zapsaná správně.“

„Ale když už ten aparát máš, nač si potřebuješ tak pečlivě ověřovat výrobní čísla?“

Selby se usmál. „Možná že to chci mít pojištěné ze všech stran.“

Souhlasila dost zdráhavě. „A možná že kolem toho jen tak kouzlíš, abych neslyšela, co si budeš povídat s doktorem Perrym.“

Selby se zasmál, vrátil se do své kanceláře, zavřel za sebou a řekl: „O smrti faráře Larrabieho už je vám něco známo, viďte, doktore?“

„Četl jsem o tom v novinách,“ odvětil doktor Perry. „Oč vám jde?“

„Vycházím z předpokladu,“ řekl Selby, „že ten, kdo uměl narafičit, aby si Larrabie vzal dávku jedu, musel mít jisté lékařské vědomosti, a nejen že měl přístup k morfiu, ale dokázal ho i vpravit do jednogramové tabletky.“

Doktor Perry přitakal.

„No a vy jste mi řekl, že ten, kdo otrávil psa Rošťáka, při tom prokázal značné lékařské vědomosti. Můžete upřesnit, co jste tím měl na mysli?“

„Usoudil jsem tak na základě toho, že otrávené maso podle mého domnění obsahovalo nikoli pouze jednu aktivní složku, ale hned dvě,“ odvětil doktor Perry „Navíc ta otrávená směs byla obratně namíchána a zapracována do potravin, které psi mívají zvlášť v oblibě.“

„A řekl byste na základě těchto fakt a vzhledem k počtu otrávených koulí masa a způsobu, jak byly rozmístěny, že travič měl velký zájem na tom, aby psa odstranil z cesty?“

„To rozhodně. Ten nic neriskoval. Každá jednotlivá z těch otrávených koulí mohla toho psa vyřídit.“

„Aby travič mohl rozmístit návnadu i uvnitř, musel mít přístup do koronerovy kanceláře, nemám pravdu?“

Doktor Perry svraštil čelo usilovným přemýšlením. „No jistě,“ podotkl, „to se rozumí samosebou.“

„Takže psa neotrávil jen proto, aby se mohl v té kanceláři pár minut volně pohybovat?“

„Jak to?“ zeptal se doktor Perry.

„Protože tam stejně musel mít přístup, když tam mohl rozmístit tu návnadu.“

„Máte pravdu… Ale počkat – jak mohl rozmístit tu návnadu, když ten pes byl u toho?“

Selby prohlásil: „Teď jste uhodil hřebíček na hlavičku. Máme víc výmluvných indicií týkajících se otrávení toho psa, z nichž můžeme vycházet, abychom usvědčili psího traviče, než indicií, které by vedly k usvědčení vraha Williama Larrabieho. Proto chci mít pokud možno jistotu, že stejný viník otrávil psa i vraždil. A pak se soustředím na odhalení toho traviče.“

„Chápu, kam tím míříte,“ pronesl doktor Perry zvolna, „a mohu vás myslím ujistit, pane Selby, že oba případy, tedy otrávení psa a Larrabieho smrt, mají toto společné: byly dílem člověka, který ví něco o farmakologii a který měl možnost namíchat gramovou tabletku obsahující smrtící dávku morfia, anebo měl k takové tabletce přístup. Ale takové tabletky se v normální lékárnické praxi vyskytují jen velmi vzácně. A ten člověk má také jisté vědomosti o psech.“

Selby upíral pohled na doktora Perryho. „Co myslíte, přichází v úvahu možnost, že by Harry Perkins otrávil vlastního psa?“

Doktor Perry očividně užasl. Rychle se ohradil: „Ale pan Perkins z toho byl celý pryč. Prohlašoval, že toho chlapa, co to spáchal, zabije. Řekl mi, ať udělám všechno bez ohledu na to, co to stojí. Vždyť se i rozplakal, když se zdálo, že to pes nepřežije. Měl opravdu slzy v očích.“

„Přesto mohl psa otrávit a pak ho k vám honem dopravit, abyste zasáhl,“ pravil Selby

„Ale proč by něco takového dělal?“

„Aby to vypadalo jako práce někoho zvenčí. Upozorňuji vás, doktore, že proti Perkinsovi nevznáším žádné obvinění, položil jsem vám jen jistou otázku.“

Doktor Perry poznamenal: „Jde vám tedy o tohle: pokud ten pes nebyl někde pryč, což nebyl, pak ty návnady uvnitř v kanceláři musel položit někdo, koho pes znal. Cizí člověk by je hodil přes plot, ale cizí člověk by se nedostal do koronerovy kanceláře.“

„Správně,“ řekl mu na to Selby. „A Perkins, pokud vím, vlastní lékárnickou licenci.“

„Ano, mám ten dojem.“

„A jed, který dostal ten pes, působil dost rychle?“

„Ano, velmi rychle.“

„A není to zvláštní, že Perkins rozpoznal příznaky otravy a dovezl k vám toho psa tak rychle?‘

„No, to je různé,“ odpověděl doktor Perry opatrně. Samosebou, někdo zná svého psa tak dobře, že pozná okamžitě, když něco není v pořádku. Ale přesto…“ a nedokončená věta se vytratila v zamyšlení beze slov.

V té chvíli Amorette Standishová zaklepala, otevřela dveře a pokynula Selbymu. „Omluvte mne na okamžik,“ řekl Selby „… Ačkoli když o tom tak uvažuji, myslím, že jste mi už poskytl všechny informace, které jsem od vás potřeboval slyšet, doktore. Byl bych vám zavázán, kdybyste mohl ještě zapátrat v tom smyslu, jak jsem vám naznačil. Třeba se vám podaří něco zjistit.“

Doktor Perry si narazil klobouk a cílevědomě vykročil ke dveřím. „Můžete se na mě spolehnout,“ prohlásil, „a rovněž na mou mlčenlivost. Zajdu ještě na chvíli ke koronerovi, kdybyste se potřeboval se mnou spojit. Chtěl bych se ho na pár věcí zeptat.“

„Díky, doktore,“ řekl Selby.

Když doktor Perry odešel, obrátil se státní zástupce k Amorette Standishové. „Máme ta čísla,“ zašeptala mu.

Z druhé kanceláře vyšla Sylvia Martinová. Přisvědčila a řekla: „Slyšela jsem je na paralelce a mám je zaznamenané. Fotoaparát kupoval pan Larrabie loni před Vánocemi.“

„Pojďme zkontrolovat ta čísla,“ vyzval je Selby. Přešel k svému psacímu stolu, vyňal fotoaparát z pouzdra a přečetl čísla. Obě dívky přitakaly. „To souhlasí.“

V té chvíli vešel do kanceláře sekretářky šerif Brandon. „Zjistili jste nějaké otisky prstů na mezerníku Larrabieho psacího stroje?“ zeptal se Selby.

„Ano, pár se jich dalo sejmout.“

„Patřily mrtvému?“

„Ne.“

„Mimochodem, jaká čísla jsem ti uvedl u toho fotoaparátu?“ Šerif vytáhl z kapsy zápisník a přečetl řadu čísel.

„Ale to nejsou ta čísla, co jsme zjistily my… a nesouhlasí ani s těmi tady na aparátu!“ zvolala Sylvia Martinová.

Doug Selby se ušklíbl. „Rexi, zatímco já tady Sylvii nastíním senzační článek, byl bys tak hodný a utíkal, co ti nohy stačí, před soudní budovu. Zastihneš tam doktora Perryho, jak nasedá do svého vozu. Zatkni ho za vraždu Williama Larrabieho.“

KAPITOLA 20

Sylvia Martinová vyvalila oči. „To snad není možné, Dougu!“ zvolala.

„Ale je,“ ujistil ji.

Podívala se na hodinky. „Tak mi to propána vyklop a soustřeď se na to hlavní,“ vyzvala ho. „Potřebuju to namastit tak, aby to mělo hlavu a patu. Vem to hopem. Pověz mi, jak jsi vykoumal, že je to doktor Perry, a proč si to myslíš.“

„Připomeň si, co víme,“ řekl jí. „Víme, že Larrabie sem přijel za jistým účelem. A že se to týkalo něčeho jiného než obstarání pěti tisíc dolarů.“

„Ale jak víme, že šlo o něco jiného?“

„Protože neodjel hned vzápětí, co těch pět tisíc dolarů dostal.“

„Aha.“

„Víme, že psal někomu tady v Madisonu a že ten někdo mu zatelefonoval a dohodl se s ním, že sem zajede a nikomu o tom nepoví. S tímhle člověkem chtěl Larrabie jednat, a je dost logické předpokládat, že se to jednání nějak týkalo pozůstalostního sporu Perryových, protože Larrabie měl v aktovce dokumenty týkající se dvou na sobě nezávislých věcí: Perryho pozůstalosti a filmového scénáře.

Vzpomeň si, jak jsem tě upozorňoval, že všichni mají nějaké starosti, ale nesmíme automaticky předpokládat, že jejich starosti spolu navzájem souvisejí, když se ti lidé náhodou ubytovali ve stejném hotelu. Teď je jasné, že těch pět tisíc dolarů a Browerův problém, ať už za tím vězí cokoli, a vztah Shirley Ardenové k Larrabiemu nemají nic společného s jednáním, kvůli kterému sem Larrabie přijel.

Mohlo nás to napadnout dřív, kdybychom trochu uvažovali, jelikož přijel sem a nikoli do Hollywoodu. Kdyby se pouze chtěl sejít s herečkou, byl by se pochopitelně odebral do Hollywoodu, kde by to pro ni bylo příhodnější, a krom toho netušil, že sem k nám z jistých důvodů dojíždí. Navíc víme, že se s ní chtěl sejít kvůli těm pěti tisícům, ale neodjel, jakmile je dostal.

Člověk, jemuž Larrabie napsal a s nímž chtěl jednat, se k němu stavěl přátelsky – byl to tedy někdo, komu chtěl Larrabie pomoci. Jinak by sotva tak přesně respektoval jeho pokyny.“

„A dál?“ zeptala se.

„Je tu jistá zvláštní náhoda, které si nikdo nevšiml,“ pokračoval Selby, „a právě ta nabízí klíč k celé situaci: žalobce i odpůrce v pozůstalostním sporu Perryových mají stejný monogram. Jestliže Larrabie nadepsal zmíněný dopis ‚H. E Perry, Madison‘ , mohla jej pošta doručit buď Herbertu F. Perrymu nebo doktoru H. Franklinovi Perrymu. A pokud dopis obsahoval doklad o sňatku obou zesnulých a dostal se do ruky doktoru Perrymu, dospěl doktor Perry přirozeně k závěru, že má naději vyhrát nad Herbertem Perrym jedině tenkrát, když toto svědectví vyloučí. Vzpomeň si, že v tom novinovém výstřižku, který se našel v Larrabieho aktovce, byl žalobce uveden pouze jako ‚H. E Perry‘.

Já samozřejmě nemůžu v této chvíli ještě dokázat, že doktor Perry Larrabiemu zatelefonoval, přesvědčil se, že ještě nikomu neřekl, co zjistil, a proto ho vyzval, aby sem přijel a zapsal se pod falešným jménem: dá se to ale předpokládat. Nemůžu dokázat, že se doktor Perry s Larrabiem sešel a že mu dal smrtelnou dávku morfia buď v nějakém nápoji nebo pokrmu, anebo mu možná poradil, aby si vzal neškodný prášek proti bolení hlavy: dá se to ale předpokládat.“

„Jenže na základě předpokladů ti ho nikdo neodsoudí,“ upozornila ho znepokojeně.

Ušklíbl se na ni. „A ještě něco můžu předpokládat: že advokáti v tom sporu nevzali v úvahu jistou možnost. Zákon sice vyžaduje, aby sňatek provázely jisté formality, zároveň ale dává řádně vysvěcenému knězi právo za jistých okolností – když ho vyhledají dva lidé, prohlásí, že spolu už jistý čas žijí, a žádají, aby je sezdal – takové žádosti vyhovět a sňatek do farních knih zanést, čímž nabývá právoplatnosti.

Pokud k něčemu takovému došlo, je celý případ jasný. Šikovný fotograf, a tím Larrabie nesporně byl, mohl před cestou do Madisonu pořídit fotokopii farních záznamů. A jestli se doktor Perry po vraždě dočetl v novinách, že se v Larrabieho kufru našel fotoaparát, jistě si uvědomil, co mu hrozí, až se ten film vyvolá.

Usoudil tedy, že se musí fotoaparátu zmocnit. Nabízela se jen jediná možnost, jak získat přístup do kanceláře, kde Perkins měl aparát v úschově, a to otrávit psa, jelikož věděl, že mu Perkins psa přiveze k ošetření a on že pak bude mít možnost jít hledat otrávenou návnadu. Uvědomoval si ale také, že nebude mít čas vyndat z Larrabieho aparátu film, ale že by se mu snad podařilo ho vyměnit za jiný fotoaparát. A tak si koupil aparát stejné značky a rozmyslil si, jak tu výměnu provede. Za tím účelem potřeboval něco vyfotografovat, jelikož věděl, že na filmu v Larrabieho aparátu jsou některé snímky exponované.

Otrávil tedy Perkinsova psa a pod záminkou, že hledá návnadu, se vydal ke koronerovi do kanceláře. Měl ale smůlu, protože Perkins mi zavolal, a tak jsem byl u toho. Ale na druhou stranu tuhle smůlu vyvážilo štěstí, že aparát rychle našel a mohl ho vyměnit. Za tím účelem nás ale potřeboval zaměstnat jinde. A to se mu podařilo, když rozhodil návnadu podél stěny na druhém konci místnosti. Zatímco jsme hledali, kde by ještě mohla být, Perry ty fotoaparáty vyměnil. V té chvíli si myslel, že má vyhráno, ale pak si uvědomil, že zkontroluji výrobní čísla. Pochopil, že bude muset ty aparáty znovu vyměnit. A já mu v tom šel na ruku, když jsem si ho pozval k sobě do kanceláře a nechal ho tam o samotě s vyměněným aparátem. Dokázat nemohu zatím nic, ale jakmile znám viníka, můžu zkontrolovat záznamy meziměstských telefonů, vyhledat ve farní knize v Riverbendu zápis o tom sňatku. Mělo by se mi podařit dát dohromady dost solidně podloženou žalobu. A výměnu těch fotoaparátů můžu přesvědčivě dokázat, protože Perry měl jako jediný k té poslední záměně příležitost a šerif patrně u něho ten druhý aparát najde.

Probíhalo to zřejmě asi nějak takhle: Perry vlákal Larrabieho do léčky a zajistil si, aby se o celé záležitosti nedozvěděl nikdo jiný než Larrabie, když mu namluvil, že je nezbytné uchovat všechno v tajnosti. Večer zašel za Larrabiem do hotelu a dal důvěřivému faráři jako údajný aspirin dávku morfia. Počkal, až jed začne účinkovat, načež tam nastrčil krabičku sedativ a v psacím stroji zanechal dopis, aby to vypadalo jako přirozená smrt. Třistadevatenáctku si otevřel paklíčem už předem, a tak zbývalo jen zabarikádovat dveře třistajednadvacítky, odemknout spojovací dveře třistadevatenáctky, zamknout je zevnitř a při odchodu třistadevatenáctku za sebou zamknout. Kdybych nepostřehl, že z farářova pokoje spojovací dveře zamčené nebyly, převládlo by mínění, že odtud nikdo odejít nemohl. A dopis důmyslně napovídal, že smrt nastala z přirozených příčin, a proto by za běžných okolností všechny stopy hodně vychladly, než by se začalo cokoli vyšetřovat.

Perrymu ušlo jedno: když se Larrabie zapsal pod nepravým jménem, nezvolil si jméno smyšlené, jak Perry přirozeně předpokládal, ale jméno skutečné osoby. Ubohý faráříček si zřejmě ošklivil jakýkoli klam. Perry mu nakázal, aby se nezapisoval pod svým jménem. Larrabie uchlácholil svědomí tím, že si vypůjčil jméno kolegy Charlese Browera, namísto aby rovnou lhal. Kdyby to bývalo smyšlené jméno, byli bychom se pokusili uvědomit paní Browerovou z Millbanku o manželově smrti, ale zjistili, že nikdo toho jména neexistuje. Nevěděli bychom sice, jak mrtvého identifikovat, ale dost pravděpodobně bychom dospěli k závěru, že zemřel, když si neuváženě vzal víc prášků na spaní.“

Zahleděla se na něho upřeně a po chvíli pronesla: „Jestli se ukáže, že máš pravdu, tak jsi odvedl kus skvělé detektivní práce. Jestli pravdu nemáš, tak jsme oba…“

Odmlčela se, když se rozletěly dveře a šerif strčil dovnitř doktora Perryho.

„Máš ten aparát?“ chtěl vědět Selby.

„Jo.“

„Vem mu otisky prstů,“ řekl Selby, „a porovnej je s otisky na mezerníku toho psacího stroje.“

KAPITOLA 21

Město Madison se tenkrát otřásalo v základech, když se v jeho ulicích začaly ve stejnou chvíli prodávat dvoje noviny. Blade se dožadoval, aby byl státní zástupce okamžitě odvolán, jelikož projevuje naprostou neschopnost, jelikož se dává ovlivnit zájmy hollywoodských finančníků, jelikož se dal zmámit intrikami obratné herečky a prokázal, že není s to dostát ani běžným povinnostem svého úřadu.

Naproti tomu Clarion, ve zvláštním vydání zřejmě předem vytištěném a pozastaveném až do chvíle, kdy se na ulicích objeví Blade, měl na první stránce obrovské palcové titulky:

SELBY A BRANDON VYŘEŠILI FARÁŘOVU VRAŽDU!

V článku bylo všechno dopodrobna popsáno, připojen byl i doslovný zápis o sňatku z riverbandského metodistického kostela, tak jak jim jej na žádost šerifovy kanceláře meziměstsky nadiktovali. Obsahoval i rozhovor s policejním odborníkem, který potvrdil, že otisky prstů na mezerníku psacího stroje zcela nepochybně patří doktoru Perrymu. A ve zvláštním rámečku stála nejčerstvější zpráva, že se doktor Perry přiznal.

Sylvia Martinová seděla v kanceláři státního zástupce a kochala se novinami. „Skvělá reportáž, pane státní zástupce,“ prohlásila, „to musím říct, i když je to naše dílo.“

Usmál se na ni. „Museli jsme sebou hodit, abychom nebyli bez práce,“ poznamenal.

„A hádej, co se ještě stalo, Dougu!“

„Copak?“

„Z jistých velkých losangeleských novin mi zavolali a nabídli skvělé místo. A představ si, Dougu, že u toho byl šéfredaktor a slyšel, co jim odpovídám. Pochopil, oč se jedná. Páni, ten měl ale nahnáno!“

Státní zástupce znepokojeně svraštil čelo. „A přijala jsi tu nabídku, Sylvie?“

„Ne,“ odpověděla, „řekla jsem jim, že se mi líbí v zdejším prostředí… A co tvé hollywoodské styky, Dougu? Zapadneš mezi lidi od filmu?“

„Ne,“ sdělil jí. „Udělal jsem to jako ty.“

„A to znamená co?“

„Řekl jsem jim, že se mí líbí v zdejším prostředí.“

Upřela na něho oči a prudce se nadechla.

„Vážně, Dougu?“

„Vážně.“

„A… myslels to tak jako já?“ chtěla vědět.

„Otázka zní,“ poučil ji, „jestli jsi to ty myslela tak jako já.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai